Diana Palmer

Hutton a spol 03. Pán pouště

PRVNÍ KAPITOLA

Mezi turisty, kteří se tlačili v úzké uličce mezi stánky s občerstvením na velmi živém bruselském letišti, se dvě Američanky rozhodovaly, co by měly udělat dál.

Štíhlá blondýnka v okrovém kalhotovém kostýmu se smála na celé kolo a s nezbedným výrazem ve tváři se dívala na tmavovlásku, svou společnici, v zeleném hedvábném saku a kalhotách. „Není to ironie? Klidně bychom mohly umřít hlady obklopené takovým množstvím jídla,“ poznamenala rozdováděná Gretchen Brannonová.

„Prosím tě, nech toho,“ zaúpěla Maggie Bartoňová ve snaze uklidnit svoji rozesmátou a téměř hysterickou spolucestující. „Hladovět nebudeme, Gretchen. Opatříme si belgické franky. Peníze se tu dají vyměnit na každém rohu!“ Rozhodila rukama směrem k nedalekým stánkům a skoro se srazila s kolemjdoucím párem cizích lidí.

Gretchen zamrkala svýma zelenýma očima. „Vážně? A kde přesně?“

Maggie si nahlas povzdechla, když marně lovila v paměti francouzská slovíčka, aby dokázala přečíst nápis.

Gretchen se na ni dívala přes oteklá víčka. Na rozdíl od velice schopné Maggie, která v letadle spala, byla vzhůru téměř třicet šest hodin.

„Už vidím jasně titulky v novinách,“ nedala pokoj. „Prostoduché turistky z Texasu našly svou smrt v těsném sousedství pětihvězdičkové restaurace…’!“

Znovu se rozesmála.

Brunetka se příliš nebavila. „Prosím tě, sedni si tady a ani se nehni!“

Gretchen z náhlého popudu zasalutovala. Šestadvacetiletá Maggie, o tři roky starší než ona, pracovala v jedné houstonské investiční firmě jako mladší společník. Dokázala všechno skvěle zorganizovat, což se občas náramně hodilo. Nebylo pochyb o tom, že zanedlouho opatří místní měnu a vrátí se obtěžkaná jídlem a pitím.

Skutečně se po chvíli vrátila s penězi, prohlížela si je a pokoušela si vzpomenout, co přesně jí směnárník říkal o mincích.

„Pořád ještě máme dost času se najíst a prohlédnout si město, do Casablanky nám to letí až odpoledne.“

Gretchen ospale zamžourala. „Ta prohlídka je skvělý nápad. Seženeš hodně silného průvodce? Mě bude muset odnést…“

„Potřebuješ se najíst a dát si silnou kávu. Jdeme. Koukej se zvednout.“

Nechala se pasivně postavit na nohy. Tvořily poněkud nesourodý pár: vysoká, smyslná brunetka Maggie a štíhlá Gretchen, středně vysoká, s dlouhými platinovými vlasy. Každá měla jen tašku na kolečkách. Docela rozumně se rozhodly nebrat si na cestu moc věcí, aby nemusely čekat ve frontě na zavazadla; navíc se občas stávalo, že s cestujícím ani do místa určení nedorazila.

Maggie bezmocně zakašlala.

„Každý tady kouří. Asi tu neexistuje nekuřácký prostor.“

Gretchen se usmála. „Ale určitě ano. Tudy se dým odvádí pryč.“

Maggie udělala kyselý obličej. „Co třeba zajít tamhle do toho bufetu. Je tam skoro prázdno a nekouří se tam.“

„Mám hlad, že bych dokázala polykat i hřebíky,“ poznamenala Gretchen. „Jestli nám nebudou stačit peníze, klidně se dobrovolně přihlásím do kuchyně k nádobí! Třeba i k černému!“

U pultu si objednaly těstoviny s rajčaty a houbami a domácí chléb, vše servírováno na pravém porcelánu s pravými stříbrnými příbory. Ještě než dopily druhý šálek kávy, Gretchen cítila, jak nabrala sílu.

„Tak, teď už zbývá jen si zařídit prohlídku města,“ prohlásila spokojeně Maggie. „Zavolám do cestovní kanceláře a poptám se, jestli by pro nás mohl někdo přijet a věnovat se nám.“

Gretchen si jen povzdechla. Posadila se a zavřela oči. Bylo by skvělé dopřát si deset hodin nerušeného spánku v posteli. Ale od hotelu v Tangem v Maroku je dělily ještě celé hodiny.

Po patnácti minutách marného úsilí položila Maggie telefon. Znechuceně zaklela a šťouchla do podřimující Gretchen.

„Nevyznám se v telefonním seznamu, všechno je tam francouzsky, nemám tušení, jaké mince používat, protože neumím francouzsky a nikdo z těch, co zvedají telefony, mi nerozumí! A jestlipak by tě napadlo proč – protože nemluvím francouzsky!“

„Na mě nekoukej,“ řekla zvesela Gretchen. „Já francouzsky vůbec neumím, nepřečtu ani jídelní lístek. Musím vystačit se španělštinou, ale tady zjevně nikdo španělsky nemluví.“

„Já taky umím španělsky, jenomže to jsme si vybraly špatnou zemi.“ Maggie byla podrážděná. „No tak vyjdeme z letištní haly a zavoláme si taxi. To by mělo být bez potíží. Souhlasíš?“

Gretchen mlčela. S povzdechem vstala, táhla za sebou tašku jako neposlušné štěně.

Bruselské letiště bylo veliké, moderní a příjemné. Po nekonečném bloudění se jim podařilo zavolat taxi s příjemným řidičem, který anglicky mluvil stejně špatně jako Maggie francouzsky. Přesto se s ním společným úsilím dokázaly domluvit a viděly úžasné věci. Prohlídka byla dlouhá, příjemná a přínosná. Nakonec se musely vrátit na letiště, aby stihly letadlo.

Gretchen, vzpružená kávou, jídlem a nadšená prohlídkou města, se úplně probrala a moc se těšila na Maroko, zemi velbloudů, Sahary, známých Berberů a pohoří Rif. Už se nemohla dočkat toho prastarého kraje s pouští.

Po několika hodinách a lahodné svačině, letušky servírovaly vybrané lahůdky kuchyně Středního východu, přistály v Maroku v Casablance. Tam musely přesednout do dalšího letadla do Tangem. K zajímavým zvyklostem při letu patřilo podávání tradičních marockých jídel, k dispozici byly noviny v různých jazycích a běžné bylo podle všeho i zatleskat pilotovi po bezpečném přistání. Maggie a Gretchen se přidaly ke všeobecnému veselí a vykročily do jiného světa, kde muži a ženy nosili půvabné dlouhé sutany a ženy navíc ještě pokrývku hlavy se závojem nebo šátky pevně ovinuté kolem hlavy. S rodiči cestovala spousta dětí.

Terminál v Casablance byl mnohem menší, než předpokládaly a ozbrojení muži ve vojenském maskovacím oblečení doprovodili cestující k celnímu odbavení a odtud dále do míst, kde čekali na své lety. Umývárna byla sice malá a prostá, ale službu tam měla paní, která mluvila anglicky a byla studnicí informací o městě i lidech. Po celních formalitách si vyměnily americké dolary za dirhamy a poté znovu prošly detektorem kovu do dalšího letadla.

Casablanca byla rozlehlá, plná obílených budov a moderních mrakodrapů, s ulicemi ucpanými stejně jako ve všech velkých městech. Z letadla se jim naskytl další úchvatný pohled na to exotické místo na březích Atlantiku.

Po třech a půl hodinách v dusivém vzduchu, protože pasažérům na téhle lince dovolili kouřit, jejich elegantní letoun přistál na dehtovém makadamu malého letiště v Tangeru.

Nakonec dostaly razítko do pasu, absolvovaly prohlídku zavazadel a vyšly do vlhké, téměř tropické noci v Tangeru na březích Středozemního moře. Před budovou terminálu stála řada taxíků v očekávání unavených cestujících.

Řidič se na ně usmál, zdvořile jim pokynul a uložil zavazadla do kufru mercedesu. Konečně se vydaly k pětihvězdičkovému hotelu Minzah na kopci nad přístavem.

Ulice byly vydatně osvětlené a skoro všichni lidé na sobě měli sutany. Město působilo velice zvláštním dojmem, bylo plné starobylých věcí a dávných zvyků, kosmopolitních cestovatelů, záhad a intrik. Všude rostly palmy. Přestože už nastala noc, ulice byly plné lidí, z nichž jen málokteří na sobě měli evropské oblečení. Auta vyrážela od okrajů ulic s mohutným troubením, potom se z otevřených okýnek vykláněli lidé, živě gestikulovali a hrdelní berberštinou se dohadovali, když se řidiči snažili zařadit do proudu vozidel. Všude se vznášela slabá vůně pižma, sladká, cizí a nádherně marocká.

Pro Maggie a Gretchen byl tohle krok do neznáma. Protože se jim nepodařilo najít cestovní kancelář, která by nabízela cestu pouze do Tangeru, zaplatily si dopravu, ale trasu si vymýšlely samy. Cestou do Afriky se zastavily v Bruselu a zpátky měly v plánu pobýt pár dní v Amsterodamu, aby si užily trochu i Evropy. Všechno probíhalo dokonale, zvlášť teď, když už dorazily do Maroka. Všude se jim naskýtal pohled na historii, kdy Berbeři na krásných arabských hřebcích soupeřili s Evropany o vlastnictví své dávné, posvátné domoviny.

Gretchen sice neměla příležitost pořádně se vyspat, přesto ale prohlásila: „Tohle je nejúžasnější dobrodružství mého života.“

„Já ti to říkala,“ usmála se Maggie. „Chudinko malá, jsi polomrtvá únavou, viď?“

Gretchen přikývla.

„Ale stálo to za to.“ Zamračila se při pohledu z okénka. „Nevidím Saharu.“

„Poušť je šest set mil odtud,“ ozval se řidič a díval se na ně do zpětného zrcátka. „Tanger je námořní přístav u Středozemního moře, mademoiselle.“

„Tak to nás tedy čeká hodně dlouhá a namáhavá cesta,“ chichotala se Gretchen.

„Tady je toho spoustu k vidění, hotový turistický ráj,“ pokračoval řidič. „Forbesovo muzeum, Herkulova jeskyně, Grand Socco…“

„Tržiště,“ vzpomněla si Maggie. „V průvodci se píše, že je ohromné.“

„Je to pravda,“ souhlasil. „A můžete si půjčit auto a vyjet si na trh do Asilahu po pobřeží Atlantiku. To stojí za to. Venkované tam prodávají všechno možné.“

„A třeba nám to vyjde tak, že uvidíme i ten kasbah,“ dodala Gretchen zasněně.

„Ne ten kasbah, ale prostě jeden kasbah,“ opravil ji řidič.

„Existuje víc než jeden?“ zeptala se Gretchen udiveně.

„No jistě, americké filmy. Humphrey Bogart.“ Zasmál se. „Kasbah je jenom normální město obehnané zdí, mademoiselle. Tady v Tangeru máme obchody uvnitř. To uvidíte. Velmi staré. Tanger je osídlený od roku 4000 před Kristem a jeho první obyvatelé byli Berbeři.“

Zmínil se ještě o několika významných historických událostech, a když za sebou nechali město, mířili dál na nevysoký kopec k budově mezi malými obchůdky. Tam zastavil u obrubníku a vypnul motor.

„Váš hotel, mademoiselles.“ Otevřel jim dveře a zavazadla předal mladému muži, který jim vyšel z hotelu s úsměvem vstříc. Zvenčí to rozhodně neodpovídalo jejich představě o pětihvězdičkovém hotelu. Když však překročily práh, ocitly se ve velmi luxusní hale. Za přepážkou seděl recepční v bílém saku a červeným fezem na hlavě. Věnoval se jinému hostu, a tak obě ženy čekaly u svých zavazadel a rozhlížely se po hale. Na elegantním koberci byly rozestavěné pohovky a křesla z tmavého vyřezávaného dřeva pod zarámovanou mozaikou v otevřeném prostoru přilehlé chodby. Nedaleko byl výtah.

Recepční odbavil hosta a usmál se na dívky. Maggie přistoupila k přepážce a ohlásila se svým jménem, na které byl pokoj rezervován. Zanedlouho je jeden mladík doprovodil do poschodí až ke dveřím pokoje.

Apartmá mělo vyhlídku na Středozemní moře. Ale mnohem blíž, hned dole kolem hotelu byly krásně upravené květinové záhony, bazén a mnoho šikovných zákoutí, kde se člověk mohl posadit pod vzrostlé palmy a kochat se pohledem na moře, které z ulice nebylo vidět. Podobalo se to pohlednicím hezkých Karibských ostrovů, které Gretchen kdysi viděla. Vzduch krásně voněl mořem a apartmá vypadalo nesmírně exoticky, bylo velmi prostorné, s oddělenou koupelnou a toaletou. Měly tam telefon a malý bar s nealkoholickými nápoji, vodou v plastikových lahvích, pivem a malým občerstvením.

„Tady určitě nebudeme mít hlad,“ prohlásila Maggie po prohlídce pokoje.

Gretchen vytáhla z kufru noční košili, převlékla se z cestovního oblečení, lehla si a usnula. Maggie zatím nahlas uvažovala o pokojové službě…

Navzdory posunutému času se obě probudily v osm ráno odpočinuté a hladové. Oblékly si košile a kalhoty, neboť se chtěly pořádně nasnídat a potom vyrazit do historického města, které bývalo součástí Římské říše.

Recepční jim ukázal, kde je pro ně připravená bohatá snídaně ve formě švédského stolu a představil je průvodci po městě, držiteli koncese, který pro ně přijede za dvě hodiny, aby je vzal na prohlídku města.

Upozornil je, aby nikdy, za žádných okolností nechodily po ulicích samy bez průvodce. Zdálo se vcelku rozumné toto pravidlo respektovat, souhlasily tedy s tím, že na svého průvodce počkají v hotelu.

„Všimla sis, kolik stála takováhle snídaně?“ zeptala se Maggie, když zasedly ke stolu. „Tohle všechno máme za necelý dolar!“ Zamračila se. „Pověz mi, jak by se ti líbilo žít v Tangeru?“

Gretchen se zasmála.

„To by se mi docela zamlouvalo, ale co by si beze mě v právnické kanceláři počala Callie Kirbyová?“

Maggie se na ni dlouze zadívala. „Ty v té právnické kanceláři zestárneš a zemřeš, sama ve své ulitě,“ neodpustila si jemnou výčitku. „Darylova zrada bylo to nejhorší, co tě v životě potkalo hned po smrti tvé matky.“

Gretcheniny zelené oči posmutněly. „Byla jsem blázen. Kromě mě to viděl každý.“

„Předtím ti žádný muž pořádně nevěnoval pozornost,“ poznamenala Maggie. „Nevyhnutelně jsi podlehla tomu prvnímu, který s tebou jednal jako s ženou.“

Gretchen se zaškaredila. „Chtěl jenom peníze z pojistky. Neměl ani zdání, že jsme na ranč měli hypotéku a že si k žádným penězům nepomůže. Kdyby můj velký bratr Marc neměl dost velké úspory, aby zaplatil část nedoplatků, o ranč bychom docela jistě přišli.“

„Škoda, že Daryl zmizel z města dřív, než ho tvůj bratr dostal,“ řekla Maggie chladně.

„Když se Marc dostane do varu, většina lidí se ho bojí,“ usmála se Gretchen. „Ještě než odešel od Texas Rangerů k FBI, byl místní legenda.“

„Marc tě má moc rád a já také.“ Maggie ji s úsměvem poplácala po ruce. „Žila jsem jako ty ve vyježděných kolejích. Potom jsem se rozhodla udělat radikální krok, něco hodně dobrodružného, co by mě vyburcovalo z vlastní samolibosti. A tak odjíždím do Qawi pracovat jako osobní sekretářka šejka, který vládne celé zemi. A jaký krok hodláš podniknout ty?“

Gretchen se zasmála. „Asi stejně velký jako ty. Doufám, že víš, co děláš. O zemích v oblasti středomoří jsem slyšela dost děsivé věci. Včetně několika barvitých příběhů o stínání hlav.“

„V Qawi se nic takového neděje,“ prohlásila Maggie naprosto klidně. „Je to velmi pokroková kulturní země, která se vyrovnaným poměrem různých náboženství vymyká ostatním zemím v oblasti Perského zálivu. A všechny peníze z ropy napomáhají hodně rychlému procesu kosmopolitního vývoje. Šejk má neobyčejně pokrokové názory.“

„A je svobodný, jak jsi tvrdila,“ škádlila ji přítelkyně.

Maggie se zachmuřila. „Ano. Pamatuješ, je to asi dva roky, kdy jeho země byla napadena, tehdy z toho byl veliký skandál. Dívala jsem se na několik reportáží na to téma. Ledacos se proslýchalo i o šejkovi, nějaké nechutnosti. Ale jeho vládě se to tehdy nějak podařilo diplomatickou mluvou vysvětlit.“

Gretchen upila kávu. „Třeba je oslnivý a sexy a vypadá jako Rudolph Valentino. Vidělas někdy ten němý film ,Šejk’?“ pokračovala zasněně. „Jen si představ, že by se taková pohádka skutečně vyplnila, Maggie. Krásný šejk tě unese na bílém koni a šíleně se do tebe zamiluje! Mám husí kůži už jen při pouhé představě.“ Zamračila se. „Asi jsem strašně staromódní. Nejspíš bych měla snít o tom, že já unesu krásného šejka na svém koni jako zajatce.“ Dlouze si povzdechla. „Stejně je to jen můj sen. Skutečnost takhle dobrodružná nebývá. Moje tedy ne. Ty jsi vhodnější typ pro krásné sexy muže.“

Maggie se dutě zasmála. „S krásnými sexy muži mě moc štěstí nepotkalo.“

Gretchen bylo jasné, že má na mysli Corda Romera, svého nevlastního bratra, jehož si jako dítě její matka osvojila společně s ní. „No, jen na mě nekoukej,“ snažila se odlehčit hovor. „Přitahuju jenom gigola.“

„Daryl nebyl gigolo, ale obyčejný prevít. Měla by ses stýkat jen s muži své úrovně,“ řekla naoko káravě Maggie.

Gretchen vybuchla smíchy. „Ty mi dodáváš pocit nezávislosti a odvahy. Jsem vážně moc ráda, žes mě vzala s sebou na tuhle dovolenou a částečně mi ji i zaplatila; jinak bych si to nemohla dovolit,“ dodala s velikým vděkem. „I když domů musím letět sama. Budeš mi chybět. Znamená to konec našich společných nákupů, dokonce i sáhodlouhých telefonátů o víkendech a o svátcích.“

Maggie vážně přikývla. Odjíždí odtud do Qawi, kde bude pracovat pro vládnoucího šejka jako osobní asistentka pro styk s veřejností, bude zajišťovat recepce a organizovat běh domácnosti. Bude toho dost a možná se jí po Texasu zasteskne. Ale už jednou Gretchen vysvětlila, že cokoli bude určitě lepší než hrůza žít nablízku Cordu Romerovi. Muži, který jí dal jasně najevo, že s ní nechce mít nic společného.

Oba je jako sirotky adoptovala starší žena z vyšší společnosti v Houstonu. Nebyli nijak pokrevně spřízněni, ale Cord s Maggie původně jako s příbuznou jednal. Před několika lety se oženil a jeho žena Patricie spáchala sebevraždu, když Cord utrpěl téměř smrtelné zranění a nemohl, nebo se nechtěl vzdát kariéry vládního agenta. Nedlouho po její smrti přestal pracovat jako právní vymahač a stal se profesionálním námezdním vojákem, který se specializuje na zneškodňování bomb.

Tomu se právě teď věnoval a Maggie se vcelku bez problémů dařilo držet se v dostatečné vzdálenosti od něj. Až do náhlé smrti jejich adoptivní matky. Maggie se několik týdnů potom vdala, ale její starší manžel churavěl a po půl roce manželství zemřel. Od té doby se Cord a Maggie jeden druhému vyhýbali. Gretchen nechápala, co se přihodilo, a Maggie o tom nikdy nemluvila.

Když se Cord znenadání vrátil do Houstonu a pohyboval se ve stejných kruzích jako Maggie, mezi zahraničními přidělenci, požádala o práci v cizině. Ironie spočívala v tom, že právě o téhle zemi se jí jen tak mimochodem zmínil Cord. Nedávno se vrátil právě z Qawi, kde pomáhal zneškodňovat staré našlápne miny po partyzánské invazi. Maggie se na tu pracovní nabídku informovala a zjistila, že práce je slušně placená – mnohem slušněji než její pozice finančního poradce. Rozhodla se, že tentokrát se od Corda definitivně odloučí.

Napadlo ji udělat si cestou dovolenou a pozvala svou kamarádku Gretchen, která prožívala chmurné chvíle po smrti své matky a po tragické zradě přítele, který byl její jedinou vážnou známostí. Prozatím se výlet dokonale vydařil. Avšak zanedlouho bude muset Maggie odletět do Qawi a Gretchen čeká let do Amsterodamu a odtud zpátky do Texasu.

Bude si připadat opuštěná, zato ale viděla kousek světa. Potřebovala to. V posledních šesti letech se musela jako jediná dcera dvakrát plně věnovat své matce, která onemocněla rakovinou. Ve svých třiadvaceti byla naivní jako čerstvá absolventka klášterní školy. Vzhledem k vážné nemoci matky, která se chovala velmi vlastnicky, neměla kdy scházet se s chlapci. Otec zemřel, když jí bylo deset let a jejímu bratrovi Marcovi osmnáct, takže se jim život hodně zkomplikoval. Když se Marc dostal domů, bydlel s ní, s předákem a jeho rodinou na jejich nevelkém ranči v Jacobsville v Texasu. Pracoval u FBI, takže většinou plnil svěřené úkoly mimo město. Kvůli tak náročnému zaměstnání nemohl své sestře pomáhat pečovat o matku, alespoň je tedy podporoval finančně.

„Maroko,“ řekla Gretchen nahlas a usmála se na Maggie. „Nikdy se mi ani nesnilo, že se dostanu do tak exotické země.“

Maggie se jen usmívala.

„Jsi velmi tichá,“ řekla najednou Gretchen. Mlčení její kamarádky jí připadalo divné, obvykle právě ona ani na chvíli nezastavila pusu.

„Myslela jsem na… domov,“ pokrčila Maggie rameny.

„Že ti není hanba! Vždyť jsme sotva přijely. Není možné, aby se ti už teď stýskalo.“

„Nestýská se mi po domově. Jen bych si přála, aby se mi po návratu dařilo lépe,“ usmála se bezbarvě.

„S Cordem,“ řekla Gretchen s pochopením.

Maggie pokrčila rameny. „V tomto ohledu to asi nikdy nevyjde. Nikdy se nevyrovná se smrtí Pat a nikdy se nevzdá své nebezpečné práce. Až příliš se mu to zamlouvá.“

„Lidé se s postupujícím věkem mění,“ řekla Gretchen.

„U něj to bude jiné.“ Bylo to nezvratné prohlášení a čišely z něj obavy a bolest. „Hodně dlouho jsem doufala, že se jednou probere a začne mě milovat. To se ale bohužel nestane. Teď se musím naučit žít bez něj.“

„Třeba se mu po tobě bude stýskat, přijede pro tebe a prvním letadlem tě odveze zpátky domů.“

„Tomu nevěřím.“

„Tys ani nevěřila, že s tebou pojedu do Maroka,“ podotkla Gretchen uličnicky a dojedla míchaná vajíčka.

Maggie se přinutila k úsměvu. „No, šejk je relativně mladý a okouzlující a je starý mládenec. Kdo ví, co se přihodí.“

„Kdo ví.“ Gretchen bylo smutno, že se Maggie rozhodla pro takhle drastický krok. Bude se jí moc stýskat. Callie Kirbyová, její kolegyně z právnické kanceláře v Jacobsville, byla sice výborná společnice, ale Maggie je její nejlepší kamarádka už od dětství. Dost špatné bylo, když se odstěhovala do Houstonu. Když se teď odstěhuje do jiné země, bude to ještě horší.

„Můžeš za mnou přijet na návštěvu. To mi jistě dovolí. Třeba pro tebe najdeme nějakého prince.“

„Já o žádného prince nestojím,“ smála se Gretchen. „Stačil by mi sympatický kovboj s laskavým srdcem na vlastním koni.“

„Laskavá srdce jsou velmi vzácná,“ podotkla zadumaně Maggie. „Ale třeba ho jednou najdeš. Doufám. Ani nevíš, jak moc bych ti to přála.“

„Mohla by ses se mnou vrátit,“ řekla Gretchen pochmurně. „Ještě si to můžeš rozmyslet. Co když sc Cord najednou probere a uvědomí si, že je do telíc blázen, a ty budeš přes dva tisíce mil daleko?“

„To už jsi jednou říkala. Umí snad nastoupit do letadla, ne? Tak dost, teď si pojď povídat o něčem veselém.“

Gretchen už neřekla ani slovo. Upřímně však doufala, že Maggie ví, co dělá. Být někde jako turista je jedna věc, ale něco úplně jiného je být v cizí zemi na někom závislý. Ta práce se zdála až příliš dobrá na to, aby to mohla být pravda. Cožpak v Qawi nedominují ve společnosti muži a ženy nežijí odděleně od mužů? Zvláštní, že si šejk přeje, aby styk s veřejností pro něj zajišťovala právě žena, a ke všemu ještě ze země, kde jsou ženy zcela samostatné. Třeba v Qawi proběhla menší revoluce. V to Gretchen doufala. Nechtěla, aby se její nejlepší kamarádka ocitla v nebezpečí. Ale optimismus jí dodávala skutečnost, že je čeká ještě celý společný týden v Tangem. Bude to skvělá dovolená. Byla o tom prostě přesvědčena.

DRUHÁ KAPITOLA

Všechny její plány na dovolenou a novou práci se Maggie rozplynuly hned druhý den ráno po nečekaném telefonním hovoru z Jacobsville. „Velice nerad jsem posel špatných zpráv,“ oznámil jí její kamarád Eb Scott rozpačitým tónem. „Ale Cord měl vážnou nehodu. Před týdnem na Floridě ukládal výbušninu do barelu, aby ji potom mohl na dálku odpálit, explodovala mu ale v rukou a zasáhla ho do obličeje.“

Maggie zbledla jako stěna. V tu chvíli byl pro ni telefon něco jako záchranné lano. „Je… mrtvý?“ zeptala se chraplavě.

Po několika nekonečných vteřinách se Eb ozval: „Ne. Ale nejspíš by raději zemřel. On přišel o zrak, Maggie.“

Zavřela oči a snažila se představit si toho nezávislého muže se slepeckou hůlkou nebo psem, jak snaží sám poskládat dohromady střepy svého života. „Kde je?“ zeptala se.

„Když se to stalo, Gretchenin bratr Marc byl právě v Miami. Poté, co Corda propustili z nemocnice, odvezl ho domů. Teď je Cord na svém ranči u Houstonu.“ Chvilka váhání. „Nevěděl jsem o tom. Marc mi zavolal, až když se vracel na Miami.“ „Cord je sám?“

„Úplně sám,“ řekl Eb podrážděně. „A za nic na světě by nepřijel sem do Jacobsville a nezůstal u mě ani u Sally nebo u Cy Parkse. On nemá žádnou rodinu, že?“

„Jenom mě,“ Maggie se zkroušeně zasmála, „pokud se o mně dá říct, že jsem rodina.“ Chvíli přemýšlela. „Myslím, že by mě vyhodil, kdybych přijela domů a chtěla se o něj postarat.“

„No, vlastně Marc říkal, že se ti pokoušel dovolat, když ho odváželi do nemocnice,“ Eb opatrně volil slova.

Srdce jí poskočilo. To bylo poprvé. Nepamatovala si, že by ji někdy v životě Cord potřeboval. Chtěl ji, ale to jenom jednou a navíc to ani nemyslel doopravdy…

„Volal jsem Cordovi hned, jak mi Marc oznámil, že ho odvezl domů. Cord má pocit, že by ses o něj nechtěla starat, ale říkal, že jestli se mi chce, můžu ti dát vědět,“ dodal Eb suše. „Tak ti tedy volám.“

„Teď je na to moc špatná doba,“ Maggie měla nervy napjaté k prasknutí. „Právě jsem na cestě za novou prací a zbyl mi týden dovolené…“ Podívala se na Gretchen, která bezostyšně poslouchala a dělala obličeje. „Nevím, jak to zařídím, ale ještě dneska odpoledne odletím, pokud se mi podaří sehnat letenku do Bruselu a potom na nonstop let domů.“

„Já věděl, že to uděláš,“ řekl Eb jemně. „Hned to zavolám Cordovi.“

„Díky, Ebe,“ odpověděla upřímně.

„Není za co. Přeju ti bezpečný let. A Marc vzkazuje Gretchen, aby nikam nechodila sama.“

„Vyřídím jí to. Cord… slepý… je to navždycky?“

„To se ještě neví.“

Poděkovala mu a zavěsila.

„Cord měl vážnou nehodu,“ začala bez obalu, „a já se musím ještě dnes vrátit domů. Promiň, že tě tu nechám na holičkách…“

Gretchen věděla, jaké city Maggie chová ke Cordovi, a spíš by se nechala unést bandity, než by na sobě dala znát, že se bojí zůstat sama v cizí zemi. „O mě si starosti nedělej. Dokážu se o sebe postaral,“ prohlásila s větší jistotou, než jakou pociťovala, když jí Maggie vysvětlila, o co se jedná. „Ale co tvoje práce?“

Maggie se upřeně dívala na svou kamarádku a už spřádala plán…

„Můžeš to za mě vzít ty.“

Gretchen na ni zůstala civět s pusou dokořán.

„Cože?“

„Můžeš jet do Qawi a tu práci vzít místo mě. Počkej, poslouchej mě,“ umlčela Gretchen, když se pokoušela odporovat. „Přesně tohle potřebuješ. V té malé právnické kanceláři v Jacobsville jenom

živoříš. Skoro celý život jsi obětovala péči o svou matku. Je čas porozhlédnout se po opravdovém světě. Tohle je tvoje životní šance!“

„Ale vždyť já jsem asistentka advokáta! Neumím organizovat večírky a psát tiskové zprávy. A navíc šejk čeká tmavovlasou vdovu…!“

„Řekni mu, že ses odbarvila, a o tom, že nejsi vdova, se nezmiňuj.“ Při těch slovech Maggie otvírala kufr a mířila ke skříni, kde měla na ramínkách šaty. „Vezmi si moji letenku a nechám ti tu všechny peníze, co mám.“

„To je ale hodně špatný nápad…“

„Je to naopak vynikající nápad. Čeká tě skvělý život. Možná najdeš i vhodného svobodného muže.“

„No, to zase není tak špatné,“ poznamenala Gretchem rozmarně. „Mohla by ze mě být čtvrtá manželka v něčím harému, zahalená od hlavy k patě!“

Maggie ji sjela přísným pohledem. „Musíš se toho o muslimských ženách ještě hodně a hodně učit. Žijí podle stejných hodnot jako my a mají svoji sílu. V Qawi a několika dalších zemích mají volební právo a hospodaří s vlastními penězi. Ale v Qawi žije spousta křesťanů. Proslýchá se, že nejen většina lidí je křesťanského vyznání, dokonce prý i sám šejk. Pochází ze smíšeného manželství.“

„Pokud si dobře vzpomínám, zaslechla jsem něco o šejkových perverzních sexuálních choutkách,“ připomněla jí Gretchen. „Ty sama jsi mi o tom přece vykládala.“

„To se vyjasnilo v interview pro INN,“ odpověděla Maggie nepřítomně. „Senátor Holden prohlásil, že tyhle pomluvy rozvířil on sám, aby ochránil manželku Pierce Huttona před jejím nevlastním otcem. Šejk prý se z rozchodu s Brianne Huttonovou nikdy nevzpamatoval.“ Stahovala šaty z ramínek. „Paní Huttonová není ve skutečnosti nijak zvlášť krásná, ale má hezký úsměv a elegantně se obléká. Dost možná šejka zaujala tím, že je plavovláska.“

„On je asi hodně tmavý, viď?“ zeptala se Gretchen.

„To nevím. Nikdy jsem ho neviděla a jeho fotky se nikde nezveřejňují. Dokonce i při slavnostním uvedení do úřadu měl přes oblečení ceremoniální bisht, pokrývku hlavy a igal a podařilo se mu částečně ukrýt obličej před všudypřítomnými fotografy.“ Maggie si všechno sbalila, a když si dělala pořádek v dokladech a kontrolovala si kabelku, myslela už jen na Corda.

„Třeba má bradavice,“ řekla škodolibě Gretchen.

Maggie jí nevěnovala pozornost. Rozhlédla se po pokoji. „Kdybych něco zapomněla, tak mi to pošleš, ano? Tady máš.“ Podala Gretchen hrst marockých bankovek a pár mincí. „Stejně se to ze země nesmí vyvážet a na výměnu už nebudu mít čas. Ty tady zůstaň ještě týden a potom odleť do Qawi. Než šejk zjistí, že ty nejsi já – pokud na to vůbec přijde –, už tam budeš dobře zavedená a už tě pryč nepošle.“

„Jsi optimistka.“

Maggie s úsměvem zvedla telefon a stručně a důrazně hovořila s laskavým mužem z recepce. „Děkuji vám,“ řekla po chvíli. „Hned jsem dole.“ Snášela si zavazadla na jedno místo a přes rameno hovořila s Gretchen. „Shání mi letenku. Auto bude čekat dole. Na letiště mě odveze Mustafa. Nezapomeň, že z hotelu nesmíš vyjít sama. Slib mi to.“

„Slibuju. Ty buď také opatrná. Doufám, že Cord bude v pořádku.“

„Když nevidí?“ zeptala se Maggie smutně. „Můžu pro něj udělat jen to, co mi dovolí. A to nebude snadné. Ale třeba mu dokážu pomoct, aby se se svou situací vyrovnal. Alespoň mě potřebuje. To se ještě nikdy nestalo.“

„Zázraky se dějí, když je nejméně očekáváš,“ konejšila ji Gretchen.

„Doufám že máš pravdu. Cord by právě teď jeden potřeboval. Napiš mi!“ zavolala, když popadla poslední tašku a vyšla ze dveří.

„Spolehni se.“

Když Maggie odešla, rozhostilo se v pokoji téměř nesnesitelné ticho. Televize sice vysílala, ale jen na několika málo kanálech a pořady byly většinou v arabštině nebo francouzštině. Jen zpravodajský kanál vysílal anglicky. Pokoj byl sice dost velký, ale za daných okolností vzbuzoval klaustrofobické pocity. Gretchen si potřebovala protáhnout nohy. Rozhodla se jít si zaplavat do bazénu a trochu se opálit.

Odpoledne si připadala osamělá, i když se setkala s dalšími turisty a začala je od pohledu rozeznávat. Ale u stolu v restauraci seděla sama a záhy odešla do pokoje. Vzpomínala na Maggie, která už teď letí z Bruselu domů. Také je sama.

Myslela na to, že spolu nepodnikly plánovaný výlet, a napadlo ji, že by zítra dopoledne mohla poprosit Mustafu, aby ji vzal do Herkulovy jeskyně, jak se původně s Maggie domluvily na dnešek. Další den by se mohla zajet podívat do přístavního města Asilah. Alespoň se bude mít na co těšit.

Spala neklidně, ale ráno se cítila podivuhodně svěží. Oblékla si žluto bíle vzorovanou blůzku bez rukávů, šedé kalhoty a bílý pletený svetřík a vydala se za recepčním, jestli by jí pomohl najít Mustafu.

Jak spěchala, téměř vrazila do velmi elegantního muže v šedém značkovém hedvábném obleku. Když ztratila rovnováhu, chytil ji za ramena a pobaveně se jí zahleděl do obličeje jiskřivýma černýma očima.

„Moc se omlouvám,“ vyhrkla. „Tedy, excusez––moi, monsieur“ opravila se, protože jí připadal jako Francouz. Do jisté míry. Byl elegantní, hladce oholený a hezký. Avšak jednu tvář mu hyzdily hluboké jizvy. Rovné vlasy měl stejně černé jako oči a měl velmi elegantní držení těla, což bývá u lak vysokých mužů vzácné. Byl tmavší než většina Američanů, ale zase ne příliš, a světlejší než někteří Arabové a Berbeři, které tu viděla. Byl skutečně hodně vysoký. Gretchen mu sahala jen po bradu.

„// n’y a pas de quois, mademoiselle,“ odpověděl zdvořile hlubokým, sametově jemným hlasem. „Přežil jsem bez jakékoli úhony.“

Usmála se na něj a musela si přiznat, že se jí líbí, jak mu jiskří oči. „Příště si dám pozor, kam jdu.“

„Vy jste tu ubytovaná?“ zeptal se se zdvořilým úsměvem.

Přikývla. „Na pár dní. Odjíždím pracovat do Qawi, ale nejprve si chci ještě užít alespoň králkou dovolenou. Je tu moc hezky.“

„Vy jedete pracovat do Qawi?“ zeptal se s nevšedním zájmem.

„Ano, k šejkovi,“ řekla důvěrně. „Styk s veřejností,“ dodala. „Vážně se na to moc těším.“

Několik vteřin mlčel a přivíral oči. „Znáte tuhle část světa dobře?“

„Poprvé jsem vyjela ze Spojených států.“ Znovu se usmála. „Připadám si tu hloupě. Každý tu zná alespoň čtyři jazyky. Já mluvím jen svou mateřštinou a trochu španělsky.“

Zdvihl obočí. „Úžasné,“ zamumlal.

„Co je úžasné?“

„Skromná Američanka.“

„Většinou jsme skromní,“ odpověděla s úsměvem. „Najdou se sice mezi námi hrubci a ješitové, ale nesmíte celou zemi soudit podle hrstky lidí. A Texasané jsou obvykle velice skromní, když vezmete v úvahu, že jejich země je lepší než všechny ostatní!“

Zasmál se.

„Vy jste z Texasu?“

„Ano. Jsem kvalifikovaná kovbojka. Jestli tomu nevěříte, klidně vám do lasa chytím krávu.“

Znovu se usmál jejímu nadšení. Někoho takového potkal jen jednou, před několika lety. Pozorně si ji prohlédl. „Pokud vím, Qawi je menší než váš jeden stát.“

Rozhlédla se. Zdálo se, že všechno kolem jí připadá velice zajímavé. „Ano, ale Amerika je všude stejná, ať jedete, kam chcete,“ podotkla. „Tady se liší hudba, jídlo, oblečení a obklopuje mě tu tolik historie, že bych se po celý zbytek života mohla věnovat jejímu studiu.“

„Máte ráda historii?“

„Velmi. Moc jsem si přála studovat ji na vysoké škole, jenomže moje maminka měla rakovinu a nemohla jsem ji nechávat moc dlouho samotnou. Samozřejmě jsem musela pracovat, ale na přednášky už jsem chodit nemohla. Neměla jsem na to čas. A vlastně ani peníze. Maminka mi zemřela před čtyřmi měsíci a pořád mi hodně chybí.“ Omluvně se usmála. „Promiňte, nechtěla jsem vás tím obtěžovat.“

„Mně se to líbilo,“ odpověděl a zdálo se, že to myslí vážně.

„Mademoiselle Bartoňová!“ zavolal na ni recepční.

Pár vteřin jí trvalo, než si uvědomila, že si ji plete s Maggie. Což vlastně bylo dobře. Omluvila se, obešla toho vysokého muže s aktovkou v ruce a mířila k recepci.

„Mustafa už odjel se skupinou našich hostů do Herkulovy jeskyně,“ řekl omluvně. „Ale pokud byste i přesto měla zájem ji navštívit, dáme vám k dispozici vůz a doprovodí vás jiný náš průvodce.“

„Já nevím…“ váhala Gretchen. Nevěděla přesně, jestli se jí bude zamlouvat jet na výlet sama.

„Promiňte,“ vložil se do hovoru vysoký muž. „Na dnešek jsem si také naplánoval návštěvu jeskyně. Možná bych se mohl vnutit do společnosti této mladé dámy…“

Podívala se na něj se zjevnou úlevou. „To by bylo moc hezké… Tedy, pokud skutečně chcete jet.“

„Ano.“ Obrátil se na recepčního a rychle mu říkal cosi jazykem, kterému Gretchen nerozuměla. Chvíli spolu rozmlouvali a recepční se potom pro sebe zasmál. Gretchen si kladla otázku, jestli se svým impulzivním jednáním nedostane do potíží. O tom cizím člověku nevěděla vůbec nic…

„Tento gentleman je zcela důvěryhodný, mademoiselle“ řekl jí recepční, když viděl její ustaraný výraz ve tváři. „Mohu vás ujistit, že v jeho společnosti se vám nemůže nic stát. Mám požádat Boja –to je náš další průvodce –, aby hned předjel s automobilem k hlavnímu vchodu?“

Gretchen se podívala na svého společníka, ten přikývl.

„Tak tedy ano.“ Zaváhala. „Ale váš kufr…“

Podal ho recepčnímu a znovu pronesl několik vět v tomtéž melodickém jazyce a potom se s úsměvem obrátil na Gretchen. „Půjdeme?“

Hotelový okázalý mercedes s řidičem, vysokým inteligentním Berberem, který se snadno poznal podle kníru a vousů, se plavně zařadil do proudu vozidel. Jejich průvodce, stejně jako taxikář tehdy při příjezdu do Tangeru, měl stažené okénko a živě diskutoval s dalšími řidiči a chodci a rozhazoval při tom rukama. Cizinec jí řekl, že dal Bojovi pokyn, aby je dovezl nejprve do Herkulovy jeskyně, kterou si přála Gretchen navštívit, a potom do Asilahu.

„Bojo se narodil v Tangeru. Zná polovinu jeho obyvatel a s druhou polovinou je spřízněný,“ vykládal jí vysoký muž, zatímco si hověl na sedadle se zkříženýma rukama a prohlížel si ji.

„To je jako u nás v Jakobsville. Malá města jsou příjemná. Všichni se tam znají. Myslím, že bych nebyla šťastná ve velkém městě, kde bych vůbec nikoho neznala.“

„A přece jste odjela z malého města, abyste pracovala v cizí – velmi cizí – zemi,“ řekl a jeho slova zněla spíš jako otázka než konstatování.

Nepřítomně se usmála, když se podívala přes řidiče na úzké městské uličky, po stranách lemované palmami, a na chodce v barevných oděvech. „Když mi zemřela maminka a zůstala jsem bez blízkých příbuzných, zdálo se mi, že jsem se doma ocitla ve slepé uličce.“

„Takže vy nejste vdaná?“

„Já? Ale kdepak, já jsem nikdy vdaná nebyla. Měla jsem přítele.“ Ušklíbla se. „Domníval se, že po smrti své matky zdědím velký majetek, ale na všechno jsme měli hypotéku a pojistka mí vystačila leda tak na skromný pohřeb. Po pohřbu jednoduše zmizel. Teď chodí s dcerou bankéře.“

Obličej jejího společníka viditelně ztvrdl. Podrobně si ji prohlížel, ale ona si toho nevšímala. „Aha.“

Pokrčila rameny. „Byl na mě hodný. Alespoň jsem měla někoho v době, kdy na tom maminka byla nejhůř.“ Povzdechla si a sledovala pobřeží. „Do té doby jsem se s nikým nescházela. Byla dlouho nemocná, víte, a starala jsem se o ni jenom já. Samozřejmě, bratr mi všemožně pomáhal, ale pracuje pro vládu a pořád hodně cestuje.“

„A jinak už vám nemohl nikdo pomoci? Třeba nějaká dobrá kamarádka?“

Zavrtěla hlavou. „Jen moje přítelkyně Maggie, jenomže ta bydlela v Houstonu. Bydlí v Houstonu,“ mluvila přerývaně. „Bydlela jsem s maminkou na našem malém rodinném ranči, který se bratrovi podařilo zachránit. Teď tam žije jeden muž, předák, a pracuje za podíly na majetku.“

„Ta vaše přítelkyně,“ podotkl klamně líným tónem. „Jela s vámi do zahraničí?“

„Ano, ale musela nečekaně odjet domů.“ Zamračila se, nebyla si jista, jestli může dál hovořit s někým úplně cizím.

„A nechala vás tu samotnou na pospas všem cizincům?“ dobíral si ji jemně.

Podívala se na něj s uličnickým úsměvem ve tváři. „Chystáte se mi nabídnout bonbon a pozvat mě k sobě domů?“ zeptala se ho.

Jemně se zasmál. „Ze sladkostí mám náhodou hrůzu.“ Když si přehodil nohu přes nohu, všimla si jeho elegantních kalhot. „A vy mi připadáte příliš bystrá, abyste na něco takového přistoupila.“

„No, o tom nic nevím. Mám čokoládové bonbony moc ráda. A kdyby měl někdo plné kapsy plněných karamelek, byla bych pro něj snadná kořist.“

„To si budu muset zapamatovat, mademoiselle… Bartoňová,“ vyslovil to tak zdvořile, že si nevšimla lehkého zaváhání v jeho sametovém hlase.

Podívala se mu do tmavých očí. Nechtěla jejich přátelství začínat lží. „Mademoiselle Brannonová,“ opravila ho. „Gretchen Brannonová.“

Zdvihl ke svým rtům ruku, kterou mu podala.

„Mademoiselle Brannonová,“ opravil se. „Enchante.“ Přivřel oči. „Měl jsem dojem, že recepční vás oslovil jako mademoiselle Bartoňovou.“

„To je Maggie Bartoňová, moje kamarádka, která se mnou bydlela tady v hotelu. Její nevlastní bratr měl nehodu, a tak musela dnes dopoledne odletět.“ Kousala se do spodního rtu. „Možná se moc nehodí doširoka to rozvádět, ale ona by ráda, abych udělala něco ne zrovna etického, a já z toho mám černé svědomí.“

Opřel se do sedadla a oči měl klidné, trochu pobavené. „Prosím,“ pobídl ji, „často pomůže, když se člověk vypovídá ze svých problémů nezainteresovanému, avšak objektivnímu cizinci.“ Když viděl její váhání, usmál se. „My přece jsme cizinci, a’estpas?“

„Ano. A vy asi nikoho z Qawi neznáte, že ne?“

Výmluvně zdvihl obočí.

Pokrčila rameny. „No, Maggie dostala práci právě tam, u šejka. A protože k němu teď nemůže nastoupit, přála si, abych ji zastoupila, aniž bych komukoli řekla, kdo jsem.“

V očích mu jiskřilo. „Vy to neschvalujete?“

„V tu chvíli nemyslela přímočaře, jinak by mi nic takového nenavrhovala. Nerada lžu,“ řekla otevřeně. „A ani to moc neumím. Kromě toho nejsem typ výkonné byznysmanky, která je navíc i vdova. Nejsem vysoce kultivovaná a nevím, jak organizovat večírky nebo vítat hodnostáře. Umím pouze právničinu. V Jacobsville jsem pracovala u právnické firmy.“

Pozorně naslouchal s přivřenýma očima a polovičním úsměvem na širokých ústech. „Úžasné,“ zamumlal.

Podívala se na něj doširoka otevřenýma očima. „Co je podle vás úžasné?“

„Ale to nic.“ Podíval se jí do očí. „Tak vy si myslíte, že ta práce je nad vaše schopnosti?“

„To určitě. Strávím tu zbytek dovolené, potom odletím do Amsterodamu a vrátím se domů,“ rozhodla se.

Jedno tmavé elegantní obočí se zdvihlo. „Věříte na osud, slečno Brannonová?“ „Já nevím.“

„Já ano. Myslím, že byste do Qawi měla jet.“

„A žít ve lži?“ zeptala se nešťastně.

„Ne. Přiznejte pravdu.“ Najednou se naklonil dopředu. „Znám šejka z Qawi. Spíše o něm něco vím,“ řekl nečekaně. „Je to spravedlivý muž a ničeho si neváží víc než poctivosti. Využijte letenky své přítelkyně. Vezměte tu práci.“

„On mi ji nedá,“ skočila mu do řeči. „Velmi lpěl na kvalitách, kterými se Maggie vyznačuje. Jednou z nich z jakéhosi důvodu bylo i to, že byla vdaná…“

„Povězte mu pravdu a tu práci vezměte,“ opakoval pevně. „On má uznání. Čistě náhodou vím, že asistentku potřebuje z osobních důvodů, a to okamžitě. Nebude chtít ztrácet čas hledáním někoho jiného, kdo má kvalifikaci madame Bartoňové.“

„Ale já takovou kvalifikaci nemám,“ zdůraznila.

Usmál se. „Abyste se seznamovala s lidmi? Vy a já jsme si úplně cizí, a přece jsme spolu na výletě.“

Po jemných ústech jí přeběhl úsměv. „To jenom proto, že jsem vás skoro srazila,“ podotkla. „Vážně bych si nedokázala zvyknout běžně se seznamovat s lidmi.“

Mávl rukou.

„Myslím, že budete skvělá asistentka.“

„Jak jsem se už zmínila, mluvím jenom španělsky.“

„Můžete se naučit arabštinu.“

„A co je nejhorší – nejsem muslimka.“

„To není ani šejk.“ Naklonil se k ní s úsměvem. „Qawi je nezvyklá země, v níž se mísí řada kultur. Žije tam spousta židů, křesťanů i muslimů, což je důsledek zvláštní koloniální historie. Velmi záhy si zvyknete,“ ujistil ji. „A v posledních dvou letech se Qawi stala spojencem Spojených států a Velké Británie.“ Šibalsky se usmál. „Naftové kontrakty jsou pro demokracie velice lukrativním lákadlem. Byla byste hodně překvapená, kolik přátel Qawi díky svému novému bohatství získalo!“

Usmála se. „Vy to říkáte, jako by to bylo nesmírně snadné.“

„Taky že je.“ Zachmuřil se, když si prohlížel její oválný obličej. Byla atraktivní, ale ne dokonalá kráska. Měla však jemné rysy a vroucí oči. Ústa dokonalá. Když se na ně zadíval, ušklíbl se a pocítil lítost kvůli tomu, co už nikdy v životě nezakusí. Její vlasy ho fascinovaly. Platinově blond, určitě hodně dlouhé a nesporně přírodní. Tolik mu připomínala Brianne Martinovou…

I ona se na něj dívala. Zajímalo ji, jak přišel k těm jizvám na obličeji. Další měl na hřbetě levé ruky, na stejné straně jako ty na tváři.

Všiml si jejího zvědavého pohledu a jemně si přejel po tváři.

„Nehoda, když jsem byl mnohem mladší,“ řekl na rovinu. „Mám ještě další jizvy, které raději ukrývám,“ dodal zatrpkle polohlasem.

Rozpačitě se usmála. „Promiňte. Nechtěla jsem na vás tak civět. Docela vám sluší,“ dodala upřímně. „Vypadáte jako nějaký pirát.“

Zachvěla se mu víčka. „Mademoiselle’?“

„Ale ještě byste potřeboval pásku přes oko, krátkou šavli a papouška,“ dodala. „A ještě takovou tu sexy bílou nabíranou košili, co zpoloviny odhaluje hruď.“

V černých očích se mu zalesklo a srdečný smích jí zněl jako hudba. Měla dojem, že se směje jen málokdy.

„No, a taky loď,“ pokračovala. „S černými plachtami.“

„Jeden z mých předků byl Riffian Berber. Ne tak docela pirát, ale v každém případě revolucionář.“

„Já to prostě věděla,“ řekla s neskrývanou radostí. Podívala se mu do tmavých očí, a v tu chvíli jako by se jí zhoupl žaludek. Takový pocit ještě nikdy nezažila. Dech se jí v hrdle zastavil. S žádným mužem se ještě necítila tak žensky

„Jel jste někdy na velbloudovi?“

„Co vás přimělo k téhle otázce?’

Ukázala na muže s malým stádem velbloudů, který stál před hotelem na parkovišti, kam zrovna přijížděli. „Než se vydám na cestu domů, moc bych se chtěla na velbloudovi projet „Jenomže oni nejsou osedlaní, víte,“ upozornil ji, když řidič zaparkoval a šel jim otevřít dveře vozu.

Gretchen se podívala na své šedé kalhoty a sandály. „Nemají ani třmeny?“

„Ne.“

Toužebně se zahleděla na velbloudy. „Jsou tak krásní. Jako koně na chůdách.“

„To je zrada!“ protestoval. „Srovnával soumara s tak elegantním stvořením, jako je arabský kůň!“

Zvedla obočí a podívala se na něj. „Vy jezdíte na koních?“

„Samozřejmě.“ S nechutí se podíval na velbloudy. „Ale ne v obleku.“ Značky Armani, ale to nehodlal zdůrazňovat.

Zlehka ho chytila za rukáv. Nedotýkala se lidí často, ale s ním si připadala v bezpečí. Nebyl cizinec, i když jím měl být. „Prosím. Nechci jel ani nijak daleko. Jen abych poznala, jaké to je.“

Když se na něj takhle podívala svýma něžnýma zelenýma očima, působilo to na něj jako hedvábná pavučinová vlákna, která letmo zavadila o jeho obnažené nervy. Nedotkla se prsty jeho kůže, ale přes látku mohl cítit jejich teplo. Zastavil se mu dech a v jeho atletickém těle se cosi neznámého napjalo.

„Tak dobře,“ řekl najednou a odtáhl se od toho lehkého doteku.

Ucukla rukou, jako by ji popálil. Nelíbí se mu, že se ho dotýká, to poznala. Nesmí na to zapomínat. Usmála se na něj, když přišli k majiteli velbloudů. „Moc vám děkuju!“

„S největší pravděpodobností spadnete a zlámete si vaz,“ prohlásil zlověstně. Mluvil s majitelem stáda tímtéž podivným dialektem, kterému nerozuměla. Usmíval se a gestikuloval stejně jako druhý muž. Oba se na ni dívali a zeširoka se usmívali.

„Tak pojďte,“ vyzval vysoký muž Gretchen a pokynul jí směrem k malé dřevěné bedně vedle jednoho velmi opečovaného velblouda okrové barvy. Hrb měl zahalený přikrývkou a měl i krátké propletené lano na držení.

„Nejsem si úplně jistá… jé!“

Vysoký muž ji zvedl v náruči a usmál se, když ji naprosto šokovanou usadil velbloudovi na záda a podal jí malou proplétanou uzdu. „Obejměte hrb nohama a pevně je přitiskněte,“ radil jí. „Požádal jsem tady našeho přítele, aby s vámi šel zvolna tamhle na kopec a zpátky. Žádný poklus,“ ujistil ji.

Z ledvinky za pasem vytáhla maličký fotoaparát a podala mu ho. „Můžu vás poprosit?“

Usmál se. „Jistěže.“

Při jízdě se smála podivné velbloudí chůzi. Mávala na rozesmáté motoristy, kteří ji předjížděli, když majitel vedl zvíře po straně vyasfaltované silnice. Celou dobu je vysoký muž sledoval a fotografoval. Nepřipadal jí jako muž činu a na velbloudu si ho nedokázala představit. Působil na ni jako byznysmen, kterému dozajista vadí špína a velbloudí chlupy stejně jako bláto. Představovala si hbitého muže, jak ujíždí po poušti na hřebci. Její společník, sice dobrý a okouzlující společník, nemohl v žádném případě soupeřit s udatným šejkem, o němž se dočetla v románu z dvacátých let, podle něhož potom natočili film s Valentinem. Bylo to trochu zklamání. Musím přestat žít fantazií a pevně se držet toho provazu, nabádala se v duchu, zatímco poskakovala na velbloudím hřbetě.

Když se vrátili, Maročan přiměl velblouda pokleknout. Vysoký muž podal velbloudáři fotoaparát a něco mu řekl polohlasem. Natáhl se a zdvihl Gretchen silnýma rukama. Otočil se do záběru. „Úsměv,“ vybídl ji a díval se do jejích velikých zvědavých očí. Usmála se, srdce jí tepalo až v krku, rty se jí pootevřely, neboť pocítila velmi příjemnou a podivnou touhu.

„Líbilo se vám to?“ zeptal se poněkud váhavě.

„Bylo to nádherné,“ vyhrkla bez dechu. Podívala se mu do očí, vnímala jemnou látku jeho saka v místech, kde spočívaly její ruce, a úzké štěrbiny těch černých zkoumavých očí. Když ji držel, nemohla ani pořádně dýchat.

Cítil na bradě její dech a znovu se zamračil nad tím neznámým rozrušením. Hned ji postavil na zem a šel k velbloudáři pro aparát. Celá nervózní se za ním dívala. Měla dojem, že udělala něco hodně špatného, ale neměla tušení co.

Za chvilku se vrátil, podal jí fotoaparát a zdvořile se usmál, jako by se nestalo naprosto nic, co by jí mohlo pokazit radost z první jízdy na velbloudu. „Jeskyně je tady kousek po cestě. Pojďte.“

Šla první, on za ní. U vchodu do Herkulovy jeskyně byl stánek a Gretchen si váhavě prohlížela malý plochý kruhový kámen s vyklenutím, které vypadalo jako zkamenělina. Fascinovaně ho vzala do ruky a zjistila, že je na dotek hedvábný.

„Váš první suvenýr? Dovolte,“ zamumlal a zaplatil ho.

„Ale…“

Zdvihl ruku, aby umlčel její protesty. „Taková maličkost.“ Pokynul ke vchodu do jeskyně. „Jděte pomalu. Je to úžasná jeskyně. Uvidíte vápencové stěny, z nichž lidé po celá staletí vytesávali mlýnské kameny.“

Vešla dovnitř a přidala se ke skupině turistů. Okamžitě pocítila chlad a vlhkost jeskynního prostoru. Směrem k moři byl v jeskyni otvor, který se tvarem velmi podobal mapě Afriky. Ve stěnách zbyly vytesané kruhy po vytěžených mlýnských kamenech. Svůj suvenýr držela v ruce a znovu vytáhla aparát, fotografovala stěny, a když se nedíval, tak i svého podivně přitažlivého společníka. Bylo jí s ním velmi dobře. A to ani nevěděla, jak se jmenuje!

Vrátila se k němu. Díval se otvorem v jeskyni na vlny, ruce hluboko v kapsách, ve tváři vážný a zamyšlený výraz.

Když k němu došla, obrátil se na ni se zdvořilým úsměvem ve tváři.

„Nevím ani, jak se jmenujete,“ řekla liše.

V očích mu zajiskřilo. „Říkejte mi… monsieur Souverain,“ odpověděl hlubokým jemným hlasem.

„Máte vůbec nějaké křestní jméno, nebo je to přísně střežené tajemství?“ škádlila ho. Zasmál se. „Philippe,“ odpověděl klidně. „Philippe,“ usmála se.

V očích mu zajiskřilo ještě zřetelněji. Našpulil rty. „Pojďte se mnou.“ Otočil se. „Mohli bychom zajet do Asilahu, jestli chcete.“

„To bych byla moc ráda,“ řekla upřímně a potom zaváhala. „Nezdržuju vás ale od nějakého důležitého pracovního jednání?“ ujišťovala se znepokojeně.

Rozesmál se. „Na dnešek ani na zítřek nemám nic důležitého,“ ubezpečil ji. „Možná mám dovolenou jako vy.“

„Tu určitě nemíváte často,“ šla opatrně po úzké kamenité stezce do kopce na parkoviště.

„Proč to říkáte?“

„Chováte se jako dokonalý byznysman,“ odpověděla, aniž by se na něj podívala. „Podle mě ve městě projednáváte nějaký obrovský projekt, který se bude týkat všech zdejších důležitých lidí.“

„Takový projekt skutečně existoval, ale než jsem vystoupil z letadla, všechno to krachlo. Teď už ale pracuju na něčem jiném, myslím, že to bude mnohem úspěšnější.“

Nevšimla si, že ji při řeči potají pozoruje a v jeho pohledu je neskrývané veselí.

Než nastoupili do auta, rozhlédla se kolem a zatajila dech. „Když jsem odjížděla z Texasu, něco takového jsem nečekala,“ přiznala se. „Je to tak vzrušující. Lidé jsou tady tak přátelští a zdvořilí. Připadám si skoro jako doma, jen oblečení a jazyk jsou tu jiné.“ Ohlédla se na svého společníka, který čekal u otevřených dveří vozu.

„Vy o Maroku nic nevíte?“ zeptal se udiveně.

Zasmála se.

„V televizi u nás reportéři přetřásají samé skandály, politické události a nejnovější tragédie. O cizích zemích nás příliš neinformují, pokud právě nezavraždí nějakého významného představitele.“

„Chápu.“

Usmála se. „Proto jsme také s Maggie přijely do Maroka. Abychom poznaly, jak tady život ve skutečnosti vypadá. A když jsme se teď jak se patří představili,“ dodala s úsměvem a natáhla k němu ruku, „jsem moc ráda, že jsem se s vámi seznámila, monsieur Souverain.“

„Mohu vám ten kompliment vrátit, Gretchen.“

Vzal její ruku dlaní vzhůru, a když p svými pevnými rty podivně živočišně políbil, díval se jí přímo do očí. Když vyslovil její jméno, znělo cizokrajně, záhadně a bylo to vzrušující, Když cítila na své kůži jeho ústa, znepokojovalo i to, ale příjemně. Lehce znervóznělá pocity, které v jejím těle vyvolalo jeho laskání, odtáhla ruku snad až příliš rychle. Poněkud podrážděně se zasmála, což byl jen zastírací manévr.

Neřekl ani slovo, dokud se pohodlné neusadili a nejeli dál, ale pohled měl ještě zvídavější. Všiml si, že Gretchen vypadá vystrašeně. A to se už nesmělo stát. Bezstarostně se proto usmál „Chtěla byste slyšet něco o historii Tangem?“

„Moc ráda.“

Překřížil nohy. „Jako první tu žili Berbeři,“ začal a rozpovídal se o tématu, k němuž, měl vřelý vztah.

Cestou po dálnici, která vedla po pobřeží do Asilahu, míjeli továrny na korek a olivové háje a Gretchen se smála, když viděla, jak si velbloudi hrají v příbojových vlnách oceánu.

„Rádi plavou a opalují se,“ řekl Philippe. „Jako turisté na dovolené.“

„Jsou velmi jemní, ale nejsou tak velcí, jak jsem čekala. Asi vypadají jinak než ve filmu.“

„Viděla jste film Vítr a lev se Seanem Connerym?“ zeptal se znenadání.

„Ano, několikrát,“ přiznala se.

„Palác Raissouli je v Asilahu.“

Zalapala po dechu. „To byla skutečná postava?“

„Revolucionář, který se pokusil svrhnout monarchii,“ potvrdil. „Neúspěšně,“ dodal suše.

„Já myslela, že je to smyšlený příběh.“

„Do značné míry ano,“ řekl. „Ale mně se to také líbilo. V naší zemi jsou zahraniční filmy velmi oblíbenou zábavou.“

V jeho zemi. Byla si jista, že mluví o Francii. Usmála se. „Já ve Francii nikdy nebyla. Určitě je tam krásně.“

„Krásně,“ nechal ji v jejím omylu o jeho původu. „A je to stará země. Jako většina evropských států. Kasbah v Tangeru pochází z doby vpádu Římanů, dokonce je ještě starší.“

„Moc se mi to všechno líbí,“ řekla s nadšením. „Každá kočičí hlava. Každá vila. Každý krámek, lidé, kteří se prodírají úzkými uličkami. Připadám si tu jako v pohádkové zemi.“

Přimhouřil černé oči. „Líbí se vám cizí místa.“

Podívala se na něj. „Nikdy jsem ještě nebyla mimo Texas. Dokonce ani u hranic s Mexikem. Nikdy jsem nebyla… no prostě nikde. A pak se ze všech míst dostanu zrovna do Afriky! Připadá mi to všechno jako sen.“

„Víte, i já si přesně takhle připadám.“ Usmál se a raději odvrátil pohled k pobřeží.

TŘETÍ KAPITOLA

Asilah kypěl životem. Před rokem 1972, jak jim řekl průvodce Bojo, bylo celé město za starými zdmi. Dnes se už obchody dostaly i před ně a budují se další. Když v přelidněném městě hledali místo k zaparkování, uviděli káry tažené osly, které převážely lidi z jedné strany města na druhou a hned za kasbahem, u tříproudové silnice u zálivu byly na chodnících malé kavárničky. Průvodce jim ale poradil, aby nejdříve vyšli ze starého opevněného města k dálnici, protože tam se jednou za týden konal trh.

„Dnes se koná trh,“ řekl Philippe Gretchen a jemně ji vzal za paži, aby ji převedl přes rušnou ulici přeplněnou auty a kárami. „Tohle bude dobrodružství.“

A bylo. Viděla nádherné ovoce a zeleninu, byliny a koření, všechno krásně narovnané a bez sebemenšího kazu. Na prodej se nabízela exotická koření, elixíry, oděvy a klobouky, kožené zboží, a dokonce živá kuřata a králíci. Za řadou malých zanedbaných stanů se spoustou lidí polehávali ve stínu osli a velbloudi; trpělivě čekali, až se vydají na zpáteční cestu do svých vesniček.

„Ta zelenina a ovoce jsou prostě nádherné,“ vykřikla. „Dokonce mnohem hezčí než u nás v supermarketech, a tyhle navíc nejsou chlazené.“

Zasmál se. „Ano, a když se tu koná tenhle trh, většinu zboží si koupí místní obyvatelé.“

Seznámil ji s různými druhy koření a vystavenými olivami a potom je průvodce odvedl zpátky do města.

„Máte žízeň?“ zeptal se jí Philippe.

„Dokázala bych naráz vypít celý galon vody,“ prudce oddechovala a kapesníkem si otírala pot z čela.

Usmál se. „Já také.“

Šli tedy s průvodcem do malé kavárny, kde jí Philippe objednal balenou vodu a pro sebe mátový čaj. Nabídl jí také čaj, ale odmítla ho, měla obavy ze všeho, co nebylo v lahvi.

„Než odjedete z Maroka, musíte rozhodně ochutnat mátový čaj,“ podotkl. „Je tu pověstný.“

„Zkusím ho. Teď ale dám přednost vychlazené vodě.“

„To chápu.“

Podal jí vychlazenou láhev vody a sám si odnášel mátový čaj ke skupince stolků pod rozložitým stromem u stěn starého města. Průvodce se zapovídal se svým známým, majitelem kavárny. „Tenhle malý prostor patří ke kavárně,“ vysvětlil ji Philippe, „platí se u pultu a sedí se lady.“

„Mají to tu moc hezké.“ Rozhlížela se po pohodlně oblečených lidech, kteří se procházeli kolem. „Je tu spousta turistů.“

„Ano. Právě v těchto dnech ve městě probíhá festival umění. Obchody ve slanin nusle za zdi přímo přetékají zbožím a Asilah se pokaždé při takové příležitosti hodí do gala. Stává se magnetem pro turisty z Evropy a Afriky a z celého světa.“

„Říkal jste, že je tady palác toho revolucionáře?“

Přikývl.

Vypil čaj, omluvil se a šel vrátit porcelánový šálek a talířek ke stánku. To ji udivilo, protože většina turistů dostala nádobí z plastiku jako ona. Dívala se za Philippem a neuniklo jí, jak nesmírně zdvořile s ním majitel jednal. Všimla si ještě něčeho jiného – opodál postávali cizí muži v tmavých oblecích se slunečními brýlemi na očích. Když přijeli, zaparkovali za nimi. Udivilo ji, proč jsou tady. Jestlipak náhodou nehlídají nějakou významnou zahraniční osobnost, která se tu pohybuje v přestrojení. Až přijede domů, určitě se musí bratra zeptat na zahraniční bezpečnostní službu. Potom si uvědomila, že jede do Qawi, a ne domů. Trochu ji to znervóznilo a rozesmutnilo.

Philippe se vrátil a zkoumavě se na ni podíval. „Děláte si starosti,“ řekl najednou.

„Promiňte.“ Usmála se, vstala a zvedla napůl vypitou láhev s vodou. „Myslela jsem na svou novou práci, jestli ji dostanu.“

„A děláte si kvůli tomu starosti,“ trval na svém.

Zatvářila se kysele. „Nemám dobrý pocit z toho, že použiju letenku na cizí jméno a budu předstírat, že jsem ona. I kdyby mě šejk nakonec přijal.“

Usmál se. „Myslím, že v tomto ohledu si vůbec starosti dělat nemusíte. A co se týká letenky, recepční ji změní na vaše jméno a Mustafa nebo Bojo –“ ukázal na vysokého řidiče a průvodce v jedné osobě, který ještě setrvával u pultu, „– vás dokonce odvezou na letiště a počkají s vámi na spojení.“

„Ano?“

Její překvapený výraz mu vykouzlil úsměv ve tváři. „U vás se to takhle nedělá?“

„Ne, to tedy ne,“ řekla energicky.

„Jiný kraj, jiný mrav,“ řekl shovívavě. „Sama poznáte, že život v téhle části světa je trochu jiný.“

„Už jsem to poznala.“ Jemně se zasmála. „Nevím, jestli se hodí takhle mě hýčkat. Jsem jenom úplně obyčejná asistentka advokáta.“

Přimhouřil jedno oko. „Myslím, Gretchen Brannonová, že vůbec nejste obyčejná.“

„O ženách z Texasu toho moc nevíte.“

„Doufám, že mi během několika příštích dní pomůžete tuto mezeru ve vzdělání vyplnit,“ řekl galantně. Zamrkal a dodal klasický výrok ze starého filmu Charlese Boyera: „Půjdete se mnou do kasbahu?“

Bezmocně se zasmála. „Asi se vážně moc často dívám na filmy. Myslela jsem, že existuje jenom jeden kasbah, dokud mi to nevysvětlil taxikář cestou z letiště.“

„Filmy Charlese Boyera a Humphreyho Bogarta představují úplně jiné Maroko.“

„Ano. Ty dny už dávno minuly.“

„Možná staré zvyklosti. Intriky nikoli,“ poznamenal. Chytil ji za loket a prošli spolu branou starého města do bludiště úzkých uliček a obchůdků. Naklonil se k ní. „Vidíte toho muže v bezovém obleku se slunečními brýlemi? Ne, neohlížejte se po něm!“

Zahlédla toho člověka jen koutkem oka. „Ano.“

„A vidíte ty muže opodál v tmavých oblecích se slunečními brýlemi?“

„Těch jsem si všimla už předtím…!“

„Tělesní strážci.“

„Vážně?“ Rozrušením skoro nemohla dýchat. „A čí jsou? Patří k tomu muži v bezovém obleku?“

Zamyšleně našpulil ústa. „Kdoví? Možná pracuje pro jednoho ze saúdských princů, který má své honosné letní sídlo za Tangerem.“

„To, které nám ukázal průvodce, s heliportem a ozbrojenou ostrahou u brány?“

„Přesně to. Čas od času si sem jezdívají odpočinout dost významné osobnosti. Včera jsem ve městě viděl bývalého španělského prezidenta.“

„Pane jo! Ještě nikdy jsem neviděla žádnou hlavu státu. Ani bývalou.“

Upíral oči před sebe na cestu a neodpověděl.

„Ti tělesní strážci asi mají střelné zbraně, že?“

„Devítimilimetrové Uzi. A moc dobře vědí, jak s nimi zacházet.“

Zalapala po dechu. „Panebože! Doufám, že na něj nikdo nezaútočí.“

„Nikdo ho nezná,“ uklidňoval ji. „Hlavy států ze zemí Středního východu se tu běžně procházejí a nikdo si jich ani nevšimne. Splynou s davem.“

„Kdybyste náhodou zahlédl šejka z Qawi, mohl byste mě upozornit?“ zeptala se žertovně. „Možná bych se mu mohla vydat na milost a nemilost, ještě než přijedu do jeho hlavního města jako nevyzvednutý balík.“

Nasadil si sluneční brýle a usmál se. „S klidným svědomím mohu prohlásit, že v evropském obleku by ho nepoznali ani jeho poddaní.“

„Je… perverzní?“ zeptala se bez obalu. Maggie ji sice ujišťovala, že to tak není, ale stejně jí to pořád leželo v hlavě.

V ten okamžik se zastavil, ztuhl a podíval se na ni. Oči mu skrývala tmavá skla. „Cože?“ zeptal se ledově.

Kousla se do spodního rtu. „Moje kamarádka Maggie říkala, že se proslýchalo něco o něm a mladých ženách. Prý to není pravda a všechno to rozvířil on sám.“

„To ano,“ řekl klidně. „A mohu vás ujistit, že z jeho strany vám nehrozí naprosto žádné nebezpečí.

Možná pod jeho ochranou budete hýčkaná, jak jste si nikdy nepředstavovala,“ dodal zamyšleně.

Zhluboka se nadechla. „Doufám, že máte pravdu,“ řekla horoucně. „Podívejte na ty šály!“

Spěchala k obchůdku, nad jehož dveřmi bylo vystavené zboží. Visela tam černá šála s perlovitými třásněmi, práce, která brala dech.

„Marocká šála, jakou nosí ženy na hlavě na veřejnosti. V Qawi říkáme pokrývce hlavy hijab. Líbí se vám?“

„Předpokládám, že bude hodně drahá.“ Vzhlédla k němu. „Ale vy mi ji nekoupíte. Pokud si to budu moci dovolit, koupím si ji sama.“

Usmál se. „Tak tohle je ta pravá americká nezávislost! Dobře.“ Promluvil s prodavačem hrdelním jazykem, jemuž stále nerozuměla, a ten se na ni s úsměvem podíval. „Padesát šest dirhamů,“ řekl jí.

„Padesát šest…!“

„Sedm amerických dolarů,“ přeložil.

Vydechla a usmála se. „Vezmu si ji!“

Pilippe jí pomohl najít mince na zaplacení a nechal jí šálu zabalit. Balíček vzal pod paži a vedl ji bludištěm dalších obchodů, kde si vysmlouvala pár maličkých stříbrných náušnic a tepaný stříbrný náramek s tyrkysy.

„Tamhle je palác Raissouli,“ ukázal jí, když kráčeli po dlouhé cestě z kočičích hlav.

Vzalo jí to dech. Bílé kachlíky s mnoha odstíny modré barvy byly na bělostných stěnách exteriéru složeny do nejkrásnější mozaiky, jakou si lze představit. Uvnitř toho bylo málo k vidění, ale dotýkala se keramických kachlů naprosto fascinovaná.

„Celé je to geometrické,“ podotkla.

„Vyznavači islámu mají zakázáno do obrazců vkládat cokoli lidského nebo zvířecího,“ vysvětlil. „Proto geometrické vzory.“

„Jsou nádherné. Když si vzpomenu na ty betonové, ocelové a cihlové budovy u nás doma…“

„Ale máte i dřevěné,“ připomněl jí.

„Ano. Domy ve viktoriánském stylu s dokonale přeplácanými řezbami. Takové jsem viděla. Vlastně je takhle postavený i náš ranč. Není to žádný luxus, ale když se natře, vypadá to docela hezky.“

Díval se, jak jí září platinové vlasy, když ze starého města vyšli branou znovu na slunce a do ulic. „Nosíte někdy vlasy rozpuštěné, Gretchen?“ zajímal se.

„Mám příliš jemné vlasy a je to nepraktické,“ odpověděla s úsměvem. „Kromě toho mi ve větru pořád padají do obličeje. Tady v Maroku vane vítr pořád.“

„Jak dlouhé máte vlasy?“

Pátravě se mu zadívala do zvídavých očí. „Kousek pod pás. Proč vás to zajímá?“

„Znám jednu ženu, také Američanku s takovými vlasy.“ Ušklíbl se. „Ale nechala se ostříhat. Je mi úplně jasné, že ji k tomu přiměl její manžel,“ dodal ponuře. „Dobře ví, jak obdivuji dlouhé vlasy.“

Zdvihla obočí. „Její manžel?“

Se zlobným výrazem ve tváři dodal: „Mají skoro dvouletého syna.“

„Pochopila jsem dobře, že vás odmítla?“

Zdvihl bradu. „Já bych jí manželství nenabídl,“ řekl vyhýbavě. „On to udělal.“

„Vy zhýralče,“ dělala si legraci.

Její poznámka u něho nevyvolala úsměv. Naopak. Tvářil se neradostně a uzavřeně.

„Promiňte, asi pro vás něco znamenala.“

„Byla celý můj svět. Ale osud mě znovu oloupil.“ Podíval se kamsi za ni a zamračil se.

Ohlédla se přesně včas, aby viděla, jak muž v bezovém obleku rozmlouvá s tělesnými strážci. Jeden z dvojice mužů v černém rozrušeně gestikuloval. Ten v bezovém obleku okamžitě namířil k nim.

„Pojďte, musíme rychle pryč,“ řekl Philippe a postrkoval ji k místu, kde s jedním mužem v černém obleku čekal jejich průvodce. Náhle z něj byl úplně jiný člověk – takový, který má velkou autoritu a očekává okamžitou poslušnost. Když došli k mužům v černých oblecích, stáli s tím v bezovém obleku – s tím, o němž Philippe tvrdil, že je zaměstnancem saúdského prince. Ale ten se vůbec nechoval jako člověk od královského dvora. Naopak, vystupoval patolízalsky a tón jeho hlasu prozrazoval, že vysloveně o cosi žadoní.

Philippe vyštěkl několik otázek a potom rozkazů v jazyce odlišném od toho, kterým hovořil v obchodech. Znepokojeně se podíval na Gretchen a odvedl ji k autu. Před nimi šel jejich průvodce a tři další muži je doprovázeli rozestoupeni po stranách a za nimi.

Gretchen neřekla ani slovo. Pochopila naléhavost a nebezpečí situace, takže se pohybovala rychle a mlčky. Když se vrátili k vozu a nastoupili, cítila na sobě Philippeův uznalý pohled. Muži v oblecích nasedli do auta za nimi – všimla si, že je to další mercedes – vyrazili z města a spěšně se vraceli na dálnici směrem do Tangieru.

Za pár minut si uvědomila, že nabírají rychlost a že je zjevně sleduje třetí vůz.

Pohlédla s obavami na Philippea. Vytáhl z kapsy mobilní telefon a spustil do něj rychle cizím jazykem. Automobil za nimi se zcela zřejmě podle rozkazu najednou prudce otočil a zablokoval úzkou silnici tak, že vůz, který je pronásledoval, musel odbočit, jinak by do nich naboural. Uháněli dál a za nimi se ozývala střelba. Gretchen oběma rukama svírala plastikovou láhev s vodou tak křečovitě, že skoro praskla.

„Nic se neděje,“ řekl Philippe jemným uklidňujícím tónem, obličej měl však tvrdý a zasmušilý. „Jsme zcela v bezpečí. Na krizi reagujete dobře,“ ocenil její chování.

„To byla střelba!“ hlesla bez dechu.

„Nestříleli na nás,“ prohlásil nenucené. „My jsme jen pomohli tomu mladému muži v béžovém obleku, zabránili jsme pokusu o unos. Ujišťuji vás, že marocké úřady již nyní podnikají kroky, aby zadrželi pachatele.“

„Ale oni byli ozbrojeni,“ nedala se odbyt.

Mávl rukou. „To je sice pravda, ale jen stěží mají tak prvotřídní zbraně jako Achmed a Bruno.“

„Kdo to je?“

Zasmál se. „Tělesní strážci.“

„Jistě. Princovi bodyguardi.“

Zdvihl obočí a usmál se žertu, který chápal jen on sám. Poodhrnul si rukáv a podíval se na hodinky. Byly tenké a zlaté, na první pohled poznala, že určitě stály spoustu peněz. „Je mi moc líto, že musím přerušit naši prohlídku města, ale tak jako tak bychom museli za chvilku skončit. Odpoledne mám ještě jednu důležitou pracovní schůzku.“ Podíval se jí do očí. „Povečeříte dnes se mnou?“

Srdce jí poskočilo a uličnicky se usmála. „Jestli byste… tedy, budu moc ráda.“

„Bien. Zastavím se pro vás ve tři čtvrtě na osm.“

„Dobře.“ Nebyla zvyklá tak pozdě večeřet, ale dřív se v hotelu jídlo nepodávalo. Už teď měla hlad. Možná si něco zobne z malé ledničky na pokoji.

„Snídala jste?“

Zaváhala. „No, ano.“

Srdečně se usmál. „Ale k obědu jste neměla nic. Víte, že kolem třetí odpoledne se v hotelu u bazénu servíruje úžasné občerstvení?“

S úlevou vydechla a usmála se. „Teď už ano. Víte, všechny jídelní lístky jsou ve francouzštině a já potřebuju, aby mi to číšník vždycky přeložil.“

„Dnes večer to pro vás udělám já.“ Znovu vytáhl telefon, navolil číslo a něco rychle řekl. Odpověď přišla okamžitě. Poslouchal, potom ještě něco dodal a s povzdechem telefon uklidil. „Ti únosci už jsou ve vazbě.“

„V životě jsem nic takového neviděla.“

„Je to smutné, ale já to vídám příliš často,“ pronesl nepřítomně. Sdělil něco řidiči, a ten přikývl. „Bojo mě bude muset vysadit na velvyslanectví. Ale vás odveze zpátky do hotelu a doprovodí vás dovnitř. Dal jsem mu instrukce, aby informoval recepčního o našem… dopoledním dobrodružství… a aby na vás dal pozor.“

Připadala si, jako by ji balil do měkounké bavlny jako poklad. Sotva ho znala, a přece pro ni nebyl cizinec. „Děkuji vám,“ ta slova jí připadala zoufale neodpovídající tomu, co v tu chvíli skutečně pociťovala.

„Za celý ten incident mohu já,“ prohlásil ponuře. „Byl jsem dost nepozorný.“

„Tomu nerozumím. Vždyť jsme si jen šli prohlédnout město.“

Dojeli ke skupině impozantních budov v centru města, řidič předjel k obrubníku a zastavil.

„Musím jít.“ Zlehka jí políbil ruku těsně nad kotníky prstů a při tom na ni upíral černé oči. „Nemyslete na to. Nikdy v životě jste nebyla ve větším bezpečí než právě teď.“ Otočil se a řekl cosi ostře řidiči tím hrdelním jazykem. Řidič se zasmál a odpověděl mávnutím ruky.

Philippe vystoupil z vozu a ani se neohlédl, ale když řidič odjížděl od obrubníku, Gretchen si všimla, jak k chodníku předjelo to černé auto se dvěma bodyguardy a jak dva muži v černých oblecích vystoupili a šli těsně za Philippem.

Zamračila se, připadalo jí divné, proč jdou za ním, a ne za saúdským princem. „Ti tělesní strážci…“ začala.

„Mademoiselle si nemusí dělat starosti,“ řekl řidič bezstarostně. „Monsieur je v dobrých rukou.“

„Ale nejsou to ti, co měli hlídat saúdského prince?“

Zaváhal. „Nepracují jen pro prince,“ řekl nakonec. „Často si je najímají významné osobnosti. A důležití obchodníci,“ dodal rychle s úsměvem.

„Aha. Děkuji vám.“ S úsměvem se uvelebila na sedadle, uvolnila se, ale pořád byla trochu zmatená. Když už teď měla přítele v Maroku, nechtěla ho tak brzy ztratit.

Bojo vystoupil z hotelového mercedesu a doprovodil Gretchen k recepčnímu. Teď se zdál jiný. Soustředěně vyprávěl recepčnímu, co se přihodilo. Tomu jazyku Gretchen nerozuměla. Všimla si, že Bojo má na sobě dlouhou pruhovanou sutanu s kapucou, oblíbený oděv mnoha Maročanů, ale pod ním má oblek. Bezostyšně si ho prohlížela a všimla si jeho drahých náramkových hodinek a diamanty osázeného prstenu na levém prostředníčku. Vůbec nevypadal jako hotelový průvodce. Po chvíli se otočil a pokynul jednomu z poslíčků, aby ji doprovodil do pokoje. Poslíček byl také samý úsměv a zosobněná ohleduplnost a Gretchen si nebyla jista, zda někdy uvykne takovému hýčkání.

Podívala se na sebe do zrcadla a všimla si, že má celý obličej pokrytý tenkou vrstvou žlutého písku. Napadlo ji, že to bude tím, jak tu bez ustání vane vítr a auta patrně nemají klimatizaci, protože okénka mají neustále otevřená. Písek se snadno dostal do vozu a zcela zjevně i všude jinam. Rychle se osprchovala, ale tak, aby neplýtvala vodou. Ta je v pouštní zemi určitě velice vzácná.

Šatník měla velmi omezený, protože ji Maggie přinutila, aby si s sebou vzala jen jedno zavazadlo. Oblékla si bílé kalhoty a vzorovanou, bílorudou hedvábnou blůzu a sandály. Při pohledu na mexické venkovské nabírané šaty bílé barvy, které visely v koupelně, se ušklíbla. To bylo jediné, co si mohla obléknout na večeři. Možná by si mohla rozpustit vlasy a vzít si perlový náhrdelník a náušnice. Bylo jí nepříjemné pomyšlení, že mu udělá ostudu, neboť počítala s tím, že on určitě přijde ve smokingu.

Trochu s obavami se vydala k bazénu pro občerstvení. Nervozita ovšem pominula okamžitě při pohledu na turisty, kteří si v plavkách nakládali jídlo na talíře. Opětovala číšníkovi úsměv. Pochopila, že

i jiní hoteloví hosté mají omezený šatník a pustila to z hlavy.

Dala si proscuitto, meloun a drobné pečivo nadívané holubím masem. Napadlo ji, co by asi na takovýhle předkrm řekli její známí z Jacobsville. Upila vodu „s bublinkami“, jak číšník pojmenoval sycenou vodu, a připadala si jako požitkářka na dovolené. Slunce hřálo, na krásně upravených záhonech kvetly růže a jiné květiny, slyšela, jak plavci bezstarostně dovádějí v bazénu, a lak se uvelebila na houpačce s baldachýnem, a než se nadála, usnula.

Zdál se jí sen. Pohupovala se v člunu a vítr jí ovinul pramen vlasů kolem krku. Tvář měla položenou na měkkém polštáři, uvnitř něhož jako by cosi rytmicky tepalo. Povzdechla si a protáhla se. Polštář vydal zvláštní zvuk.

Otevřela oči a dívala se přímo do /jizveného tmavého obličeje a černých očí. Tvář měla opřenou o jeho rameno a byla u něj schoulená. Několik dlouhých vteřin na sebe mlčky hleděli v pohasínajícím slunci.

„Ještě že jste neusnula na sluníčku,“ řekl s výrazným akcentem, který u něj ještě neslyšela. „V tomhle klimatu to může být hodně nebezpečné.“

„Dobře jsem se najedla a potom jsem si zdřímla.“

Jednu ruku měl na jejím krku. Jemně ji hladil a chvilku pozoroval její jemná ústa, než se přes ni zadíval na moře. „Já spím moc málo,“ řekl tiše. „Mám noční můry kvůli minám.“

„Kvůli čemu?“ zeptala se překvapená, že když ji tak důvěrně drží, měla by být nervózní a obezřelá. Je to přece člověk. Měl by to být cizí člověk…

„Válka. Smrt. Výkřiky nevinných v temnotě hrůzy…“

Pátravě se na něj dívala zvědavýma očima. „Vy nejste z Francie?“ zeptala se váhavě. Podíval se jí do očí. „Ne.“ „Tak odkud…?“

Posunul jemně ruku tak, že se palcem zastavil na jejích rtech.

„Na to je moc brzy, Gretchen,“ řekl tiše. „Příliš brzy na pravdu. Žijme ještě pár dní ve světě naprosté fantazie a odpovědi odložme na jindy.“

Váhavě se usmála.

„Jaké fantazie máte na mysli?“

Něžně opisoval křivku jejích úst. „Velmi, velmi nevinné,“ odpověděl s podivně chraplavým smíchem. „Jediné, jakých jsem schopen.“

„Já vám nerozumím.“

„Já vím. Možná je to tak dobře.“ Usmál se na ni a vzal ji do náruče jako kotě. Ucítila orchideje. Prohlížel si její lehce zrůžovělé tváře a rovný nos, potom úzké obočí, jako by se ji chystal namalovat. „Kolik je vám let?“

„Dvacet tři,“ řekla upřímně.

Odtáhl ukazováček od jejích pootevřených rtů a smyslně přejížděl po kontuře horního rtu, potom po dolním. Sledoval, jak reaguje. Cítil na své kůži její přerývaný dech. Oči měla doširoka otevřené. Cítil, jak se podvědomě prohnula a v duchu zaklel, jaký ho potkal osud.

„Jaká jste, když se rozvášníte?“ zeptal se drsně. „Jste spíš submisivní, nebo se vám víc líbí kousání a škrábání…?“

Zrudla a on zmlknul. Zachmuřeně se na ni podíval. S vyděšeným výrazem ve tváři se od něj odtáhla, odsedla si kus od něj a lapala po dechu.

„Nevím… na jaké ženy jste zvyklý,“ vysoukala ze sebe konečně přiškrceně a uhýbala očima před jeho upřeným pohledem, „ale já takové věci nedělám!“

Ruku měl na opěradle houpačky a se zájmem se na ni díval. „Jaké věci neděláte?“

„Nespím s kdekým,“ prohlásila kategoricky a zpříma se na něj podívala. „A už vůbec ne s mužem, kterého sotva znám. Takže jestli jste na mě byl hodný jen kvůli tomu, měl byste si raději najít nějakou modernější ženu. Pokud někdy půjdu s mužem do postele, bude to můj manžel a nikdo jiný. Tečka.“

Tvrdý výraz z jeho tváře okamžitě zmizel. Prohlížel si ji nejprve zvědavě, potom s velikým zalíbením. Usmál se a nakonec se rozesmál.

„Jen do toho,“ vyzvala ho ostražitě. „Klidně mi řekněte, jaká jsem puritánka. Že jsem jako z minulého století. Mně je to jedno. To už jsem slyšela mockrát.“

„Tichý, klidný hlas rozumu v bláznivém světě,“ povzdechl si polohlasem. „Já věděl, že jste jiná než všechny ženy od vás,“ dodal chraplavým hlasem.

„Ano, jako bych vypadla z viktoriánské doby.“

Vzal ji za ruku a jemně ji držel. „Nechci s vámi mít sexuální epizodu, Gretchen,“ řekl mírně.

„Nechcete?“

Podíval se na její drobnou ruku a nenáviděl sám sebe za prokletí, které mu odpíralo splnit, co se od muže očekává. Propletl své prsty s jejími a přemýšlel, jaké má možnosti. Mohl by ji hned poslat domů. To by pro ni bylo nejlepší. Ale otevřela mu své srdce. Probudila v něm touhu po životě. Dokázala ho rozesmát a vyčarovat úsměv na jeho tváři, přiměla ho vidět svět jako fascinující místo plné radosti. Takový pocit už dávno nezažil. Dlouhé dva roky. Ani nečekal, že tohle ještě jednou zažije. A když se to stalo takhle rychle, jaké to bude, až čas pokročí a jeden druhého poznají?

Zamračil se. Ano, jaké to bude, až se dozví jeho strašné tajemství, až pravda vyjde najevo. Bude na něj pohlížet s lítostí, opovržením nebo znechucením? A unese on vůbec takový výraz v jejích jemných zelených čích?

Podíval se na ni se zmučeným výrazem ve tváři.

„Nedívejte se na mě takhle,“ řekla znepokojeně. „Ať se děje cokoli, jednou se to určitě napraví. Uvidíte. Musíte hledat zázraky, jinak se nestanou, Philippe.“

„Jak víte, že se něco děje?“ zeptal se náhle.

Zamračila se. „Nevím to. Ale něco se děje.“

Dech se mu zadrhl v hrdle. Stiskl jí prsty. Podíval se jí do očí a v tu chvíli pochopil, že ji nedokáže nechat odejít.

ČTVRTÁ KAPITOLA

„Neřekla jsem něco nevhodného?“ zeptala se Gretchen a přerušila mu myšlenky. „Já vím, že jsem strašně pragmatická. Nechtěla jsem být hrubá…“

Pozvedl její prsty k ústům a potom je pustil. „Neřekla jste nic nevhodného. Vlastně váš přístup obdivuji,“ dodal s úsměvem. „Muslimky si své nevinnosti váží. Ale v dnešní době je to velmi nezvyklé.“

„Přesně tohle říká každý,“ souhlasila s ním a odvrátila oči. „Měla jsem velmi přísné a hluboce věřící rodiče.“ Hrála si s knoflíčkem na halence. „Vy jste asi muslim, viďte?“

„Ne,“ řekl nečekaně.

To ji přimělo zdvihnout obličej. Zvědavě se mu podívala do očí.

„Jsem křesťan,“ řekl nečekaně a bez jakéhokoli vysvětlení. „A mnozí naši lidé také. Co se týká náboženského přesvědčení, v naší společnosti je téměř stejný počet muslimů, křesťanů a židů. Z politického hlediska je to velmi zajímavé,“ dodal s úsměvem.

„Překvapuje mě, jak málo toho vím o téhle části světa. Myslela jsem si, že tu žijí pouze Arabové a že se všichni hlásí k muslimskému náboženství. Ale už jsem se dozvěděla, že mnozí z těch, kdo se narodili v Maroku, jsou Berbeři, ne Arabové.“

„Národ je velice hrdý na své dávné dědictví. Berberský jazyk už nemá písemnou podobu. Předává se ústně z generace na generaci a jeho historie, událost po události, je vetkaná do koberců, které se tu prodávají.“

„Moc ráda bych je viděla.“

„Zítra,“ slíbil. „Řeknu Bojoví, aby nás vzal na pěší prohlídku města.“

„Už jsem tam byla, ale to mě koberce nezajímaly. Neuvědomila jsem si, o co se ochuzuji.“

Zasmál se. „Alespoň se máte na co těšit. No, musím ještě vyřídit pár telefonátů, takže vás opustím. Před osmou se pro vás zastavím.“

„Mám s sebou jen jedny šaly. Krajkové, bílé, z Mexika…“

Z obličeje jí vyčetl obavy. „A myslíte si, že se za vás budu stydět, protože nemáte nic drahého?“ „Ano,“ přiznala upřímně. Usmál se.

„Ať si vezmete cokoli, určitě budete vypadat nádherně,“ řekl procítěně. „Těším se na večer.“

Nechal ji na houpačce a odešel. Dívala se na jeho elegantní záda. V téhle zemi už na ni udělala dojem jedna věc. Ladnost pohybu, kterou jako by lidé přebrali od Arabů. Nezdálo se, že by někdo spěchal. Všechno se dělo v úžasném poklidu, který se hodil k uvolněnému způsobu života a práce. Nikdo tady nespěchá. Napadlo ji, jestli tu vůbec někdo někdy má puchýře. Vážně o tom pochybovala.

Ten večer se oblékala s velikou pečlivostí. Od chvíle, kdy ji Daryl pozval na večeři a předstíral, že ji miluje, už uplynuly celé měsíce. Vzpomněla si na něj se směsicí studu a sebeopovržení. Byla pro něj snadná kořist, poprvé v životě zamilovaná a obletovaná tak krásným mladíkem, který o ni jevil zájem. Dokonce za ní chodil do nemocnice a seděl s ní u lůžka její matky v těch několika posledních těžkých dnech jejího života.

Až teprve po pohřbu pochopila, o co měl zájem. Po práci se zastavil na ranči a požádal ji o ruku s tím, že jí pomůže s vyřizováním dědictví. Když mu vysvětlila, že žádné dědictví neexistuje, nejdříve byl v šoku a potom se rozčilil. Mumlal něco o ztrátě času a odešel bez jediného ohlédnutí. Její bratr Marc se ji snažil před ním varovat, ale to ji jen rozzlobilo a odmítala cokoli poslouchat. Bylo to poprvé, kdy z muže měla tak krásný pocit a kdy si připadala milovaná. Bolelo ji, že byla tak naivní a uvěřila mu. Jenomže její matka si na ni činila veškeré nároky a byla na ní zcela závislá, takže po celou pubertu a ještě těsně po dvacítce prostě neměla kdy se s někým scházet. Pokud se to přece jen podařilo, byly to jen náhodné jednorázové schůzky naslepo. Marc to jednou komentoval tak, že by bylo dobře, aby si postavila hlavu a s matkou si to vyříkala, i když je nemocná. Jenomže Gretchen měla měkké srdce, které jí nic takového prostě nedovolilo. Když požádala o větší volnost, matka souhlasila a potom křičela a plakala, že ji nechává samotnou. Gretchen se tedy smířila se vzácnými schůzkami naslepo, dokud jí do cesty nevstoupil Daryl.

Seznámila se s ním v právnické kanceláři, kde pracovala. Obrátil se na pana Kempa, aby pro něj něco udělal. Dal se s Gretchen do řeči a dozvěděl se od ní, že její matka je smrtelně nemocná a ona sama žije na velkém ranči. Nejednou se objevil, když šla na oběd do místní kavárny, a často ho potkávala i v samoobsluze. Pozval ji do Houstonu na balet, ona však odmítla a vysvětlila mu, v jakých žije podmínkách. Jen se smál a prohlásil, že si klidně mohou udělat piknik u ní a maminku pozvat.

Gretchen se přímo vznášela. Nejen že okouzlil ji, podařilo se mu okouzlit i matku. Skutečně jí připravil posledních pár šťastných a veselých týdnů života. Gretchen si velice považovala těch několika ukradených minut s ním, jeho polibky a laskání ji uchvátily. O ruku ji požádal hned ten týden, kdy matka zemřela. Mohla tedy alespoň doufat v lepší budoucnost ve chvílích, kdy držela smutek.

Potom, jak už to se sny bývá, všechno najednou skončilo. Hanbu a ponížení, které pociťovala, Daryl jen podněcoval tím, že se jí po pohřbu začal velice nápadně vyhýbat. Její známí ji litovali, ale ona o lítost nestála. Chtěla uniknout. Potom jí zavolala Maggie a zeptala se, jestli by nechtěla letět do Maroka…

Zaplašila tyhle depresivní myšlenky a vrátila se do současnosti. Podívala se na sebe do zrcadla. S rozpuštěnými vlasy, které se jí vlnily po zádech, a v bílých splývavých šatech na štíhlém těle, s perlami kolem krku a v uších vypadala úplně jinak. Nebyla hezká, ale ani ošklivá. Připadala si velice zranitelná a doufala, že její nový přítel mluvil pravdu, když tvrdil, že nemá zájem o vášnivý milostný poměr. Poprvé by totiž mohla být vydána na milost a nemilost svých potlačovaných potřeb. Philippe byl mnohem atraktivnější než Daryl a probouzel v ní dokonce ještě dravější hlad. Už teď mohla říci, že je vysoce kultivovaný. Určitě kvůli němu měla spousta žen zlomené srdce. Nesmí dopustit, aby dopadla stejně. Smutku už si v poslední době užila až dost.

Přesně ve tři čtvrtě na osm někdo zaklepal. Otevřela dveře a tam stál Philippe v krásném tmavém obleku ušitém na míru, v bílé košili a modré hedvábné kravatě se vzorkem. Vypadal velmi elegantně a zhýrale, jako z fotografie v nějakém společenském časopise. Gretchen si vedle něj v konfekčních šatech a obyčejných botách připadala hloupě.

Upřeně se díval na její hřívu dlouhých vlasů a zdálo se, že ho přímo fascinují. Pomalu k ní natáhl ruku a pohladil je po celé délce; vychutnával si ten pocit z doteku a jejich vůni. Zřetelně bylo slyšet, jak se nadechl. „A vy si je splétáte do copu,“ vyčetl jí. „Taková škoda.“

Celá nesvá se usmála. „Strašně nerada je nosím takhle.“

„Ale udělala jste to kvůli mně, že?“

Neklidně přešlápla. „Ano.“

Vzal ji za bradu a podíval se jí do očí. Palcem opisoval konturu její brady. „Jsme naprostí cizinci, a přece se známe tisíc let,“ řekl polohlasem.

Srdce jí poskočilo.

„To je zvláštní,“ odpověděla chraplavě. „Dneska odpoledne jsem myslela na totéž.“

Přikývl. „Možná je to nejkrutější rána osudu,“ pronesl poněkud záhadně a nechal klesnout ruku. „Pojďte, dnes prý mají vystupovat břišní tanečnice z Argentiny,“ dodal s uličnickým úsměvem.

Přistoupila k němu o trochu blíž. „Vy jste ale pěkně prostopášný.“

„Nejsem prostopášný. Cením si krásy.“ Vzal ji za paži v místě, kde končily třásně černé šály, kterou si dnes koupila. „Věřte mi, pro mě jste mnohem přitažlivější než jakkoli zdatná tanečnice.“

„Děkuju vám.“

„To není lichotka.“ Kráčeli po koberci v hale kolem oken se záclonami, z nichž byl výhled na otevřené patio. „Znám vás už dost na to, abych pochopil, že si ošklivíte jakoukoli neupřímnost, stejně jako já.“

Usmála se. Bylo to uklidňující. Šli dál k výtahu a potom pokračovali po schodech na nádvoří s fontánou uprostřed. Kolem ní byla nádherná mozaika z kachlů. Na stolech s bílými plátěnými ubrusy, růžovými ubrousky a růžovým porcelánem byly prostřeny stříbrné příbory a sklenky z křišťálového skla. Několik párů sedělo u stolků a na jevišti se usadila hezká tmavovlasá žena v bílých šatech s barevnou výšivkou. Ona i člověk, který ji doprovázel při zpěvu, měli v rukou kytary.

„To je dnešní večerní zábava,“ informoval ji. „Ta žena je z Jukatánského poloostrova v Mexiku a zpívá jako anděl.“

„Vy ji znáte?“

Zavrtěl hlavou. „Ne, ale přijel jsem z Madridu a ona tam také vystupovala v hotelu.“

„Vy jste přijel z Madridu?“

Chvilku mlčeli, když je číšník v bílém saku a červenofialovém fezu vedl ke stolu. Philippe nejprve usadil Gretchen a potom si sedl i on. Číšník jim podal jídelní lístky a odešel. „Obchoduji po celém světě,“ řekl jí s milým úsměvem. „V jistém smyslu mě můžete považovat za velvyslance.“

„Tím se asi vysvětluje přítomnost tělesných strážců.“ Zaraženě na ni pohlédl. Pokrčila rameny. „Viděla jsem je dnes odpoledne, jak šli za vámi do té budovy, a zeptala jsem se na to Boja. Vysvětlil mi,

že často bývá jejich úkolem dohlížet na byznysmeny a významné osobnosti.“

Hlasitě si oddechl. „Ano, to je pravda.“

„Dnes odpoledne se mi to moc líbilo,“ řekla najednou. „Bylo od vás velice laskavé, že jste mi nabídl svůj doprovod. Když Maggie odjela, připadám si tu dost osamělá. Teď už je patrně v Bruselu a čeká na spojení do Států.“

„Byla jste někdy v Bruselu?“ zeptal se zvědavě.

„Ano. S Maggie jsme letěly z Bruselu do Casablanky a potom sem. Domů poletím přes Amsterodam…“ Zaváhala a podívala se mu do očí. Najednou jí myšlenka na návrat domů byla nepříjemná. „Samozřejmě teď ještě ne,“ dodala pomalu. „Místo domů se vydám do Qawi.“ Sklopila hlavu a zadívala se na pečlivě složený růžový ubrousek na stole. „Philippe, vy se asi nikdy do Qawi nedostanete, že ne?“

„Popravdě řečeno,“ začal pomalu, „bývám v Qawi poměrně často. Mám tam nějakou práci pro vládnoucího šejka. Je to dost velký byznys.“

Zdvihla oči a v nich jí doslova tančily sny. Bylo to skutečně jako fantazie, jako by se zcela odpoutala od prostředí a nechala se unášet kouzlem a radostí. To všechno se odráželo v jejím obličeji, veškerá radost, kterou prožívala.

Usmál se na ni, černýma očima hltal její rozrušený výraz. „Teď už vás Qawi tolik neděsí, že ne?“ zeptal se jemně. „Jak vidíte, když odjedete z Tangeru, nebude to pro nás znamenat adieu. Řekneme si au revoir.“

„To jsem moc ráda.“

Svými dlouhými prsty se dotkl její ruky, kterou měla opřenou na stole vedle sklenky. „Já také. I když,“ dodal zamyšleně, „vám nedělám zrovna dobrou službu, že vás tam nechám odjet.“

„Proč ne?“

„Možná zjistíte, jak klamné může být zdání.“

V očích jí zajiskřilo. „To mi neříkejte. Vy jste určitě mezinárodně hledaný lupič šperků nebo špion na dovolené.“

Rozesmál se.

„Mohu vás ujistit, že tak tomu není.“

Prohlížela si jeho levou ruku. Na hřbetě byla pokryta jizvami, bílými čarami na olivové kůži. Zlehka se jich dotkla. „Měl jste nehodu?“

Celé tělo se mu napjalo při vzpomínce na ta poranění. „Ano,“ řekl zdráhavě a stáhl ruku.

„To ode mě bylo velmi netaktní. Promiňte. Nechtěla jsem strkat nos do vašeho soukromí.“

Zadíval se na ni se smíšenými pocity.

„Budete se to muset dovědět ještě před odjezdem z Tangeru,“ řekl docela klidně. „Ale raději bych to ještě o pár dní odložil. Upřímnost může být někdy velmi krutá.“

„Tak jste tedy úkladný vrah, který k usmrcení svých obětí používá sekeru,“ řekla zamyšleně a pokývala hlavou. „Chápu. Nechcete mi brát iluze. Vyhovuje vám, když vás považuju za elegantního ničemu.“

Znovu se rozesmál, na malou chvíli se přestal kontrolovat. „Tolik mi ji připomínáte,“ řekl bez rozmyšlení. „První, co mě na ní zaujalo, byl smysl pro humor, při němž jsem se dokázal smát sám sobě. To jsem nikdy dřív nedokázal.“

„Na ní?“

Zavrtěl se, jako by řekl něco, co vlastně nechtěl. „Znal jsem jednu takovou ženu,“ kličkoval. „Byla plavovláska jako vy a také velmi přátelská. Myslel jsem si, že na světě už žádná taková není. Teď ale s radostí zjišťuji, že po zemi chodí další, jí podobná žena.“

„Maggie si myslí, že jsem chorobně pomatená.“

„Jste osvěžující,“ opřel se na židli a pozoroval ji. „Byla byste překvapena, kolik lidí říká jen to, co se od nich očekává. Ze strachu, aby někoho neurazili. Pochlebování mě vysloveně děsí,“ dodal razantně a na okamžik mu oči zahořely.

Určitě je to někdo hodně důležitý, pomyslela si Gretchen. Chtěla se ho zeptat na jeho život, na prostředí, z něhož pochází, na jeho práci. Byla zvědavá na všechno. Ale připadalo jí, že o své minulosti nerad hovoří.

Podívala se na jídelní lístek a zklamaně protáhla obličej. „Francouzsky. Všude, kam člověk vkročí, je všechno psané ve francouzštině,“ zasténala.

Jemně se zasmál. „Je tedy na mně, abych vás naučil číst jídelní lístek. Tak poslouchejte.“ Přisunul k ní své menu, přečetl všechny názvy jídel a přiměl ji, aby je po něm s náležitou výslovností opakovala. Teprve potom jí vysvětlil, co ta slova znamenají. Jako předkrm si dala proscuitto a meloun, hlavní chod bylo jehněčí v marocké omáčce. On si objednal rybu a láhev bílého vína.

„Ještě nikdy jsem nepila víno,“ při jejích slovech mu vylétlo obočí udiveně vzhůru.

„Chtěla byste raději něco jiného?“

Pokrčila ramenem. „Myslím, že bych se měla dozvědět něco o vínu. Jestli šejk není muslim, má patrně vinný sklep a bude očekávat, že mám v této oblasti dost veliké znalosti.“

Našpulil rty. „Asi ano,“ zamumlal. „Ale dobrým bílým vínem, například ryzlinkem nebo chardonnay, se jen zřídkakdy dá něco pokazit. Ale já mám raději alsaské víno, jako gewurtztraminer. Má plnou chuť.“

Zavrtěla hlavou.

„To se nikdy nenaučím.“

„Ale naučíte, samozřejmě. Každý večer vyzkoušíme jiné víno z nápojového lístku. Než odjedete z Maroka, budete skutečný znalec.“

Usmála se. „Jste velmi kultivovaný člověk.“

„Dostalo se mi evropského vzdělání,“ přiznal se. „V kultivovaném prostředí člověk velmi rychle dospěje.“ Přivřel černé oči. „Ale nenarodil jsem se do bohatství a nikdy jsem nezapomněl na své začátky.

Chudoba je skutečný mor jednadvacátého století, Gretchen. A chamtivost je její pokrevní bratr.“

„Vy máte také tenhle pocit?“ zeptala se nesměle.

Usmál se pro sebe, ale v tu chvíli k jejich stolku přistoupil číšník, aby si mohli objednat. Když jim přinesli víno, naučil ji, jak ho ochutnat a vychutnat. „Tohle je ryzlink,“ řekl. „Není to víno ani příliš těžké, ani příliš lehké.“

„Tak akorát,“ přemítala a moc jí zachutnalo. „Měli jsme malou vinici, ale náš předák nám přes ni přejel traktorem.“

„Barbar,“ podotkl.

Zahihňala se.

„Tak jsem mu kdysi říkala. Barbar Conner. Když nasedl do traktoru, nebyla před ním v bezpečí žádná květina. On je vynikající odborník na koně, ale sekačkou na trávu je schopný přejet záhon a narážet do stromů.“

Ta představa ho pobavila. „A takovému muži jste svěřila péči o váš ranč?“

„Ale on je výborný pro práci kolem koní a dobytka,“ bránila ho.

„A vy ho patrně zbožňujete.“

„V pubertě jsem do něj byla strašně zamilovaná,“ přiznala se. „Ale vyrostla jsem z toho.“

Přimhouřil oči. Neřekl nic, dokud jim nepřinesli salát a kávu pro Gretchen a sycenou vodu pro jejího společníka.

„Takže máte ráda květiny,“ pokračoval.

„Miluju je,“ řekla zasněně. „Pěstuji šlechtěné čajové růže a různé kvetoucí keře.“

Pohrával si se salátem. „Můj otec má mánii pro orchideje. Mluví o nich jako o ,vnoučatech’ a všem dává jména.“ Při těch slovech se zamyslel a procítěně se usmál. „Když jsem byl malý, žárlil jsem na ně. On totiž skutečně jednou poslal jednoho sluhu za mříže, protože zapomněl jednu nemocnou orchidej zalévat a ona potom uvadla. Můj otec je velmi pomstychtivý.“

Zasmála se.

„Dovedu si představit, jak mu bylo. Mám zvlášť ráda nemocné růže. Myslím, že mám dar přimět je znovu rozkvést.“

Pozorně si ji prohlížel. „Jsou nemoci, které bohužel nemohou vyléčit ani nejláskyplnější ruce,“ pronesl nepřítomně a hořkost těch slov se odrazila ve vráskách na jeho čele.

Byl to muž mnoha kontrastů. Dívala se na jeho dlouhé prsty a fascinovala ji jejich obratnost a ladnost.

Všiml si jejího zkoumavého pohledu a ztuhl. „Ty jizvy vám připadají nechutné.“

Hned zvedla oči. „Ale vůbec ne,“ řekla okamžitě se zjevnou upřímností. „Dívala jsem se, jak používáte ruce. Všimla jsem si, že v téhle části světa se každý pohybuje velice ladně, zejména muži. To není jako u nás doma.“

Uvolnil se a dojedl salát. Pomyslel si, že si za to může sám, když ji takhle podvádí. A kvůli tomu má potom tyhle depresivní nálady. Musí toho nechat. Co bylo, bylo. Nic na světě to už nemůže změnit.

„Pohybujeme se stejně, jako žijeme, beze spěchu,“ řekl prostě.

„Vsadím se, že nemáte ani z poloviny takové cévní problémy jako lidé ve Státech,“ poznamenala.

„To je podle všeho pravda.“ Polkl poslední sousto salátu a odsunul misku. Podíval se na ni svýma tmavýma očima. „Jedete do země, která je úplně odlišná od té vaší, mnohem méně kultivovaná než Maroko. Chybí tam spousta moderních vymožeností, dokonce elektřina tam byla zavedena teprve nedávno. Obyvatelé Qawi byli až do začátku tohoto století většinou nomádi. Potom přišli Evropané a celé území si rozdělili. Původní obyvatelé se tomu vzepřeli a mnoho rodin bylo zdecimováno. Abyste si zvykla na takové archaické prostředí, budete muset prokázat hodně velkou dávku tolerance.“

Odložila vidličku. „Vy myslíte, že bych měla odjet domů?“ zeptala se zpříma.

Chtěl jí říci že ano. Chtěl jí říci, aby utekla, dokud to ještě jde. Ale podíval se jí do očí a v tu chvíli měl pocit, jako by proti němu sedělo kus jeho já. Nedokázal ta slova ze sebe vypravit.

„Vím, že je to riziko,“ pokračovala. Potěšilo ji, že na to neodpověděl okamžitě. „Ale už teď miluju Maroko. Myslím, že v Qawi se mi bude moc líbit, pokud šejk projeví trpělivost s tím, že o místních zvyklostech nic nevím.“

Přimhouřil tmavé oči. „Podle mého názoru sama poznáte, že je ve všem trpělivý.“

„To doufám,“ dodala zaníceně. „Je to krok do neznáma. Maggie mi tvrdila, že v Texasu živořím, a myslím, že měla pravdu. Nikdy v životě jsem nikde nebyla a ani jsem se nepustila do ničeho dobrodružného. Nikdy jsem si neuvědomila, že svět je tak velký a lidé tolik rozdílní. Ať se stane cokoli, na nic z toho už nikdy nezapomenu.“

„Ani já ne,“ řekl tiše a znělo to, jako by ta slova ze sebe vytrhával. Vinnou sklenku držel tak pevně, že se Gretchen bála, aby stopka nepraskla. Zajímalo ji, proč je tak zadumaný a zda je takový pořád.

Zpěvačka s doprovodem se posadila na malé pódium a začala zpívat hluboce dojímavou milostnou píseň ve španělštině. Gretchen si povzdechla, zavřela oči a vychutnala si to dvojnásob.

„Rozumíte slovům?“ zeptal se Philippe.

„Ano.“ Otevřela oči a zadívala se na něj. „Je to píseň o muži a ženě, kteří se do sebe bláznivě zamilovali, ale nemohou se vzít, protože on odchází do války. Loučí se. Je to velmi smutné.“

Usmál se.

„Rozumíte španělsky.“

„Ano. Mluvím špatně, ale dokážu číst, a pokud někdo nemluví moc rychle, docela dobře rozumím.“

„Španělština patří i k mým oblíbeným jazykům.“ Natáhl přes stůl ruku a propletl své prsty s jejími a znovu obrátil pozornost na zpěvačku. Gretchen přestala poslouchat krásnou píseň. Philippeovy štíhlé teplé prsty svíraly její a ona jako by přišla o rozum. Znovu zavřela oči a poddala se smyslné rozkoši jeho doteku.

Program byl krátký, zpěvačka se brzy uklonila a odešla od mikrofonu. Když se Gretchen vrátila zpátky na zem, dovolil jí, aby odtáhla ruku a chystal se zaplatit účet kreditní kartou – všimla si, že je to zlatá kreditní karta. To pro ni bylo potvrzením jeho sociálního postavení. Zjevně to byl bohatý člověk, což bylo patrné už podle jeho oblečení. Napadlo ji, jestli se snad nedomnívá, že se s ním stýká kvůli jeho penězům. Byla si jistá, že v životě už takovou ženu určitě potkal.

Podal kartu číšníkovi a pod okraj talíře mu položil tučné spropitné.

Neuvažovala o tom, ale teď nabyla jistoty, že ji doprovodí do pokoje a potom odejde. Ani slůvkem se nezmínil o plánech na další den, ale ona v nich s největší patrností nemá místo. S muži to prostě neuměla. Nevěděla, jak flirtovat, nedokázala brilantně konverzovat a atraktivní byla jen průměrně. Bylo jí smutno z toho, že očekávala příliš mnoho věcí poté, co ji Philippe našel na houpačce. Z jeho pozornosti měla až závrať, ale zdálo se, jako by ho něco velice tížilo. Číšník mu vrátil kartu, a on se na Gretchen ani nepodíval.

Odsunul jí židli se starosvětskou zdvořilostí, která jako by byla součástí jeho osobnosti, vzal ji za loket a doprovodil ji po úzkém schodišti do chodby.

„Už musím jít,“ řekl, aniž by jí věnoval jediný pohled. „Večer mám ještě jednu obchodní schůzku.“

„Chápu. Byl to krásný den. Děkuju vám. Možná se ještě náhodou někde v hotelu potkáme…“

Najednou se zastavil, přitáhl ji k sobě a podmračeně se jí zadíval do tváře. „To vás moje společnost tak brzy omrzela?“

V obličeji se jí zračilo překvapení.

„Já… myslela jsem, že třeba vás omrzela moje společnost,“ koktala.

Uvolnil se. „Kdyby to tak bylo, vyznělo by to jen ve váš prospěch.“

„Nemůžete mi prozradit, co vám dělá starosti?“ zeptala se odvážně.

„Ne.“ Podíval se na hodinky. „Zítra si vezmeme Boja a pojedeme se podívat do výstavní síně koberců. Ale ne moc brzy. Mám pracovní snídani. Co třeba v deset hodin na chodbě?“

„V deset hodin,“ řekla s bezmocnou dychtivostí. „Počkám na vás.“

Jemně se usmál. „Vždycky býváte takhle nadšená a plná elánu?“

„Bohužel ano,“ přiznala poněkud rozpačitě. „To proto, že skoro nic nemám. Když jsme s Marcem vyrůstali, byli jsme strašně chudí, takže jsme se naučili neočekávat příliš mnoho. Asi si věcí ceníme víc než většina lidí. Prožili jsme tvrdé časy.“

Přimhouřil tmavé oči. „Já jsem také vyrostl v nejhorší chudobě. Proto musím dělat, co je v mých silách, abych svému lidu pomohl se z ní vymanit. Klíčem je vzdělání, Gretchen. Jsou zapotřebí dobré školy, dobří učitelé a nejnovější vybavení ve školách, především počítače.“

Usmála se.

„Abyste dokázali konkurovat světovému trhu,“ odhadovala.

Přikývl. „Přesně tak. Už nikdy v životě nechci vidět dítě umírat hlady.“

Zatajila dech. Začala chápat bolestný obrázek jeho mládí.

„Tolik soucitu v těch něžných očích,“ zašeptal. „Qawi má štěstí, že upoutalo tak jemného ducha.“

„To je právě to. Očekávají Maggie, vysoce kultivovanou, zcestovalou ženu s vrozeným organizačním talentem.“

„Organizování je možné se naučit. Myslím, že šejka čekají příjemné dny… když vás bude učit.“

„Má harém?“ zeptala se s obavami.

Vybuchl smíchy. „Ne. Je to moderní panovník.“

„Díkybohu!“

„Takže vy netoužíte po tom stát se ozdobou jeho postele?“ dělal si z ní legraci.

Zrudla jako jahoda. „Nechte toho. Budu jeho sekretářka, ne hanebnice na vysokých podpatcích.“

Přikývl. „Taková jste.“ Podíval se na recepčního a ten na něj cosi zagestikuloval, jako by si spolu soukromě a beze slov povídali. „Nevycházejte sama z hotelu,“ připomněl jí. „V noci ne,“ slíbila.

„Ani ve dne,“ zdůraznil. „Musím vás u výtahu opustit. Bojo na mě čeká v hotelové limuzíně.“ Zvedl její jemnou ruku k ústům a jemně jí přejel klouby svými rty. Pocítila příjemné mravenčení po celém těle, když se mu podívala do očí. „Tak zítra.“

„Ano,“ řekla bez dechu. „Zítra.“

Vroucně se na ni usmál a odešel, elegantní jako vždy. Dívala se za ním a dlouze si povzdechla. Za tak krátkou dobu se jí život úplně změnil. Doufala, že nikdy v životě nebude litovat, že strávila dovolenou s mužem, který o ženách věděl víc než ona sama o Texasu. Nemohla však popřít, že jeho společnost jí byla za každých okolností velice příjemná.

Vyjela výtahem do patra, vešla do pokoje a svlékla se. Bylo brzy, ale stejně si lehla do postele. Když teď usne, o to dřív přijde zítřek, a to si přála z celého srdce. Vzpomněla si na chudinku Maggie, která tou dobou byla v polovině své cesty domů.

Zhasla světla a zavřela oči. Po chvíli zvedla ruku a hladila si tvář jejím hřbetem, který Philippe tak něžně políbil svými pevnými ústy.

PÁTÁ KAPITOLA

Jít brzy do postele byla chyba, což si Gretchen uvědomila, sotva se probudila v pět hodin ráno a už nemohla usnout. Vstala, oblékla si elegantní bílé kalhoty, růžovou pletenou vestu a bílé bavlněné sako, navlékla si ponožky, obula kecky a připnula si ledvinku. Přecházela pak po pokoji a dívala se na televizi, dokud konečně nenadešla ta chvíle, kdy se mohla vydat na snídani k bohatému švédskému stolu.

Věděla, že tam Philippe nebude, protože se už zmiňoval, že má pracovní snídani, ale u tohoto stolu s ním včera večer seděla a poslouchala talentovanou zpěvačku. To byla nejlepší věc hned po možnosti být s ním.

Zamilovala si tu malou zurčící fontánu a nádherné vzory z kachlů, které byly tak charakteristické pro místní architekturu. Vzpomněla si na palác v Asilahu a na přímo okouzlující rozličné odstíny modré barvy na keramických kachlech, které ho zdobily. Na to nikdy nezapomene, stejně jako na jízdu na velbloudu, kdy ji Philippe fotografoval a smál se, když viděl, jakou jí to dělá radost. Připadalo jí úžasné, že muž, kterého znala tak krátce, se mohl stát tak důležitou součástí jejího života. Musí se vynasnažit, aby ve vztahu k němu nepřekročila hranici a nezačala bláznit. Čeká ji práce v Qawi a v každém případě odtud bude muset odjet a opustit i Philippea.

Říkal, že není z Francie. Zajímalo ji, kde je vlastně doma. Trochu ji uklidnilo, že má nějaké obchodní zájmy v Qawi a že ho možná bude moci alespoň čas od času vídat. Nechá si hned vyvolat fotografie, a bude tak mít stálou připomínku na dobu, kdy byli spolu. Apaticky zvedla kousek žlutého melounu. Nechtěla myslet na budoucnost, v níž nebude Philippe.

Rozhlédla se kolem sebe po čerstvých květinách a vzpomněla si, jak je měla ráda její matka. Stále ještě ji velmi postrádala a byla přesvědčená o tom, že Marc je na tom úplně stejně. Neviděla ho od pohřbu. Tehdy mu musela zabránit, aby se nevrhl na Daryla se zaťatými pěstmi, když se dověděl, co jí ten muž provedl. Na konzervativního člověka, který vždy prosazoval zákony, byl její bratr úžasně volnomyšlenkářský, když došlo na vyjádření vlastního názoru. Když hovořil o jejím zbloudilém bývalém snoubenci, tituloval ho výrazy, jaké od něj nikdy předtím neslyšela.

Pohrávala si s nožem na máslo a uvažovala nad tím, co by si bratr myslel o elegantním, vysoce kultivovaném muži, kterého tady zaujala. Napadlo ji, že by asi byl podezřívavý, stejně jako by měla být i ona sama. Bylo dost zvláštní, že takový muž projevuje zájem o tak nevinnou dívku jako Gretchen. Měla by se mít na pozoru a hlídat se na každém kroku. Skutečně by to mohl být nějaký mezinárodně hledaný ničema, který hledá příhodný „pláštík“, pokud se tomu takhle vůbec říká. Ona sama ani v nejmenším nevypadala nedůvěřivě a měla by mít na paměti, že nelze vyloučit jeho úmysl využít ji ze zištných důvodů. Ale stejně v sobě nenašla dost síly k tomu, aby se s ním nechtěla scházet bez ohledu na to, jaké důvody ho k tomu vedly. Dlouho byla sama. Příliš dlouho.

Myšlenku, že by se mu mohla líbit jen proto, jaká je, okamžitě vyloučila. Když vzala v úvahu nedostatky svého vzhledu a kultivovanosti, připadala si příšerná. Maggie by pro Philippea byla naprosto ideální žena. Doufala, že se její ubohá kamarádka dokáže smířit s tím, že Cord Romero oslepl. Podle toho, co si pamatovala, to byl živel v lidské podobě. Jako se slepcem by s ním měla hodně práce i velmi zkušená školená zdravotnice.

Číšník jí nalil do šálku kávu a zeptal se, jestli si nedá také něco k jídlu. S nesmělým úsměvem přešla k tabuli a naložila si na talíř ovoce a rohlíky, což byla skutečně velmi netradiční snídaně.

Nabyla dojmu, že deset hodin prostě nebude nikdy. Další dvě hodiny strávila chozením po pokoji, několikrát se přečesala, pročetla si hotelové menu, podívala se na zprávy na televizním kanálu, který vysílal v angličtině, a vyhlížela z okna na vzdálený přístav. Okno nebylo zasklené, takže když otevřela dřevěné okenice, cítila exotické vůně Tangeru v neustávajícím vánku vanoucím od vody. Někde hodně daleko byl Gibraltar a ještě dál Španělsko. Ale byl jemný opar nebo mlha, takže pevninu neviděla žádnou.

Trhla sebou, když najednou někdo zaklepal na dveře. Nemusela se dívat na hodinky, protože Philippe podle všeho chodí vždy a všude včas.

Otevřela dveře a on tam stál. Měl na sobě bílé kalhoty a červenou úpletovou košili s bílým sakem. Vypadal nedbale elegantně a Gretchen pochopila, že s největší pravděpodobností nemá žádné skutečně obyčejné oblečení, jako třeba modré džíny a manšestrové košile. Byl vysloveně městský typ. Zvláštně se lišil od mužů u nich doma, kteří se oblékali do denimu, na nohou měli holínky a celé dny přehazovali seno a pracovali u dobytka. Vzpomněla si, jak bratr po náhlé smrti jejich otce krotil koně v ohradě a jak se tehdy vyloženě upnul na jednoho divokého koníka.

„Vypadáte moc hezky, mademoiselle,“ pronesl Philippe rozmarně s jemným úsměvem a přerušil tak její chaotické myšlenky.

„Totéž jsem si zrovna myslela i o vás,“ nemotorně zavřela a zamkla dveře. „Předpokládám, že jste asi nikdy v životě nejel na divokém koni,“ dodala melancholicky a smutně se na něj usmála.

Z výrazu jeho tváře se nedalo nic vyčíst. „Proč to říkáte?“ zeptal se s naučenou bezstarostností.

„To jen že se tak hezky oblékáte,“ usmála se omluvně. „Já totiž znám jen jediného muže, který se velmi solidně obléká. Je to můj šéf a je to právník. Všichni muži v Jacobsville nosí denimové kalhoty –víte,“ dodala, když se zvědavě zamračil, „džíny, pracovní košile a špinavé holiny.“

„Aha,“ řekl po chvíli. „Kovbojové.“

„Přesně tak.“ Vyrovnala s ním krok, když spolu procházeli dlouhou chodbou s marockými motivy. „Myslím, že našeho předáka jsem nikdy v obleku neviděla.“

Ta zmínka ho z jakéhosi důvodu podráždila. Znělo to tak, že on je jako vystřižený ze žurnálu, muž, který postrádá fyzické dovednosti. „Vy jezdíte na koni?“ zeptal se jí.

Usmála se. „Jezdila jsem. Jako opice,“ řekla se smíchem. „Můj bratr Marc mě poprvé posadil na poníka, když mi byly tři roky. K bezmezné hrůze naší matky. Okamžitě jsem se ho chytila, a už nepustila. Kdysi jsem dokonce měla krásnou belgickou kobylku a moc ráda jsem na ní jezdila,“ dodala.

Sešpulil rty a upřeně se díval na výtah. „Jsem přesvědčen o tom, že šejk má stáj plnou čistokrevných arabských koní,“ podotkl.

„Ale on mě asi nenechá projet, že ne?“ zeptala se trochu posmutněle.

„Jeho arabští koně jsou z velké většiny chovní hřebci a jen stěží se zvládají,“ řekl vyhýbavě. „Kromě plnokrevníků má i klisny a valachy, na těch se samozřejmě jezdit dá.“

„Samozřejmě.“ Zatvářila se zasmušile. V mysli se jí totiž vynořily vzpomínky na koně, které museli prodat, protože už si nemohli dovolit dál je chovat; včetně její roztomilé belgické klisny.

Philippe si toho všiml a zvědavě se na ni podíval. „Milujete koně a přece, když o nich mluvíte, jste smutná. Proč?“

Byl příliš vnímavý. Usmála se. „Ale, myslela jsem na ranč,“ odpověděla se záměrnou nedbalostí. „My jsme koně používali na práci jako dobytek. Většinou to byli dostihoví koně, druh vyšlechtěný na západě Spojených států.“

„Slyšel jsem o známém plemeni z Texasu,“ podotkl.

„Neřekl jste mi, odkud vlastně jste,“ poznamenala.

„Všechno má svůj čas.“ Pomohl jí do výtahu a stiskl tlačítko přízemí. „Dnes se pojedeme podívat na památky do města.“

Chodit s Bojem a Philippem po Socco bylo dobrodružství. Boj o znal všechny místní obchodníky

a věděl, kde zboží nabízejí za nejlepší ceny. Seděla v obchodě s koberci a fascinovaně poslouchala prodavače, který jí vysvětloval různorodost berberských vzorů. Když si je prohlédla zblízka, připomínaly jí hieroglyfy. Měli tam obrovský výběr nejen vlněných koberců, prodávali i hedvábné a bavlněné. Zakoukala se do limetkově zeleného bavlněného berberského běhounu s motivy postav.

Nebylo nic platné, že vehementně protestovala, Philippe jí ho stejně koupil. Vymámil na ní adresu jejího ranče, tu potom dal obchodníkovi a nechal jí běhoun poslat domů. Řekla mu, že její hospodyně Katie v její nepřítomnosti přebírá všechny poštovní zásilky. S předákem podobně zařizovali všechno pro Marca, když byl neustále na cestách mimo domov.

„A teď už máte ten pravý suvenýr z Maroka,“ dobíral si ji Philippe, když se vraceli úzkými uličkami, lemovanými vysokými zdmi z nepálených cihel. „Podívejte se tamhle,“ řekl najednou a vedl ji do malé uličky, na jejímž konci byla tepaná brána. Za ní krásná zahrada v plném květu. „Tohle je jedno z mnoha letních sídel v Tangeru, kam jezdí zahraniční hosté na dovolenou.“ Uvedl jméno známé operní hvězdy a zaslechl, jak se zprudka nadechla. „Vám se líbí?“ zeptal se velmi překvapen.

„Operu přímo zbožňuju,“ prohlásila upřímně.

Usmál se. „Já také. Hudba je jedna z mála radostí, která mi ještě zbyla,“ dodal s tak překvapivou vážností, že k němu pozvedla oči.

„Co se vám stalo, že jste tak zahořklý?“ zeptala se nevtíravé.

Obličej mu ztvrdl. „Nic, co by vás mohlo zajímat, mademoiselle,“ řekl zostra a velmi formálně.

„Neměla jsem v úmyslu strkat nos do vašeho soukromí. Promiňte,“ dodala, odvrátila se a vydala se zpátky cestou, kterou přišli. Zcela zjevně se dotkla nějakého velice citlivého místa. Na své soukromí byl velice citlivý. To si musí zapamatovat a potlačit v sobě zvědavost. Ať jde o cokoli, musí to být velice bolestné.

Samotná představa, že jí to nakonec bude muset prozradit, mu naháněla hrůzu. Nemá rád, když mu někdo připomíná jeho nedostatky, zvláště tahle žena. Za tak neuvěřitelně krátkou dobu si na ni nesmírně zvykl. Vůbec neměl představu, jak asi bude reagovat na jeho tajemství z minulosti a zatím na to nechtěl ani pomyslet.

Nechal ji, aby se k Bojovi vrátila jako první. Ten se dlouze zadíval Philippeovi do vážné tváře a navrhl, aby se šli někam naobědvat.

Vyšli ze Socca a zamířili do nedaleké restaurace. Gretchen se tam ale necítila moc dobře a dokázala sníst jenom salát. Philippe téměř nepromluvil a jídla se sotva dotkl. Během oběda zazvonil Bojův mobilní telefon. Poslouchal a zamračil se, něco hodně rychle řekl a okamžitě ho vypnul. S Philippem pak prohodili několik vážných slov jazykem, kterému nerozuměla. Zdálo se, že oba o čemsi přemýšlejí.

Byla přesvědčená, že Philippe organizuje, jak ji hned po obědě odvézt do hotelu. Skutečně tomu tak bylo.

„Za žádných okolností nevycházejte z hotelu,“ nařídil jí přísně, když stáli v hale. „A nevěřte nikomu, kdo by vám tvrdil, že se s vámi chci vidět. Pokud by vám někdo takový vzkaz vyřídil, neposílám ho já. Musíte mi to slíbit.“

Podle jeho vážného výrazu usoudila, že se něco hodně pokazilo. Vzpomněla si na muže v černém sedanu a na střelbu a začala si o něj dělat starosti. „Asi mi nechcete říct, co vás tak znepokojilo.“

Její slova přešel mlčením. „Měl bych vás okamžitě posadit do letadla do Spojených států,“ prohlásil stroze. „Teď ale taková možnost není. Vaše bezpečnost je bezprostředně spjatá s mojí a já jsem ve skutečně vážném nebezpečí. Je mi to velice líto, ale víc vám říct nemohu.“

Otevřela oči dokořán. Připadal jí napjatý jako struna. Dala by cokoli za to, aby ho zbavila toho obrovského neklidu. „Chcete říct, že jste doopravdy mezinárodní lupič šperků?“ zeptala se a uličnicky při tom zamrkala. „To je vzrušující! Kdo nás pronásleduje? Interpol?“

Navzdory obavám, které zjevně prožíval, se zasmál. „Ne. Interpol rozhodně ne.“ Úsměv z jeho tváře zase rychle zmizel. „Gretchen, chci, abyste měla strach, protože to vám může zachránit život.“

„Promiňte, ale já nejsem zvyklá se moc bát. Vyrostla jsem na ranči a pracovala jsem u právníka, který se zabýval kriminálními činy. Mám si opatřit kožený kabát a revolver?“ Zamračila se. „Když na to tak myslím, asi bychom klidně mohli revolver vynechat. Marc tvrdí, že jen málokdy viděl horšího střel… Philippe!“

Popadl ji oběma rukama za ramena a jemně s ní zatřásl.

„Vím, že to myslíte dobře, ale teď není čas na legrace. Berte to vážně!“ Z jeho hlasu čišela zastrašující autorita.

Pevný silný stisk jeho rukou na ni zapůsobil přímo elektricky. Podívala se na něj, pootevřela rty a v zelených očích jí zajiskřilo. Měla pocit, jako by její tělo zasáhl blesk. Cítila teplo jeho těla, takřka i chuť máty na jeho rtech. Nikdy v životě ještě na muže takhle intenzivně nereagovala, což se okamžitě projevilo v jejím lehkomyslném jednání. Přitiskla mu ruce na hruď a zdvihla k němu obličej. Zblízka se zadívala do rozbouřených černých očí, které ji úplně hypnotizovaly.

„Panebože, vy máte ale sílu!“ zamumlala nepřítomně. To už ji držel za paže a prsty svíral její pevné svaly jakoby na potvrzení právě vyřčených slov. Byl neskutečně krásný. Aniž by si to uvědomila, přiblížila se k němu.

Cítil, jak se svými ňadry jemně otřela o jeho košili a zadržel dech. Podíval se jí na prsa a jeho pohled v ní probudil vzrušení. Postoupila ještě o krok, cítila, jak se dotýkají jejich nohy. Poprvé v životě ji zaplavila absolutní fyzická potřeba.

Jak se pohnula, něco se s ním stalo… něco… ohromujícího!

Vydal ze sebe cosi jako drsné zachraptění a otřásl se. Oči otevřel dokořán, jako by se něčeho děsil, když se zadíval do jejích omámených očí. Potichu zaklel a odstrčil ji od sebe s takovou prudkostí, že na chvilku ztratila rovnováhu a zakolísala.

„Udělala jsem něco špatně?“ zeptala se se zjevným znepokojením a trochu v rozpacích.

Skřípavě se nadechl. Ruku si přiložil na bok. Nemohl se nadechnout. Dokonce ze sebe nemohl vypravit jediné slovo. V podbřišku a na pevných stehnech cítil prudkou, spalující bolest. Bylo to… nemožné!

„Musím… jít! Okamžitě!“ Obličej se mu proměnil v kus kamene, když se na ni díval jiskřivýma očima. „Nezapomeňte, co jsem vám říkal. Zůstaňte v hotelu!“ Znělo to spíš jako rozkaz než prosba. Vyslovil to takovým způsobem, že jí naskočila husí kůže.

Hned odešel a ani se neohlédl. Panovačně pokynul Bojovi, který za ním rychle vyšel z hotelu.

Gretchen se podařilo nastoupit do výtahu a vyjela rovnou do svého pokoje. Byla nesmírně vděčná za to, že se celá ta scéna obešla beze svědků. Recepční telefonoval a v hale zrovna nebyl žádný hotelový host ani nikdo další z personálu. Philippe ji doslova odhodil, jako by se jí štítil. Nahlas zasténala a opřela se čelem o chladný kov stěny výtahu. Urazila ho svým uspěchaným jednáním, a on už se k ní teď nikdy nepřiblíží. Měla by si hned sbalit své věci a odjet do Qawi; zapomenout na to, že vůbec někdy v Tangeru byla!

Philippe nastoupil do připravené limuzíny a nechal se od Boja odvézt do svého hotelu kousek dál na stejné ulici. Šel rovnou do svého pokoje, potom do koupelny a zavřel za sebou dveře. Pustil sprchu a svlékl se. Poprvé po několika letech se přinutil podívat do zrcadla na své obnažené tělo.

Zaskřípal zuby, když viděl, jak ho znetvořila nášlapná mina. Jizvy se už teď proměnily jenom v bílé čáry na olivové kůži. V podbřišku měl ty nejhorší. Ty nemůže nikomu v životě ukázat, žádné ženě. Nikdy. Jenomže lékaři mu s patřičnou přesvědčivostí sdělili, že už nikdy nebude reagovat jako muž, a on dnes poprvé za celá ta dlouhá léta zpochybnil to, co přijal jako nezvratnou pravdu.

Zavřel oči a představil si Gretchenino hedvábné nevinné tělo, které se tisklo k jeho a v jejich doteku jim nebránil žádný oděv. Znovu pocítil ten nový zvláštní impulz. Otevřel oči a podíval se do zrcadla. Viděl, že jeho představy ho… vzrušily.

„Mon Dieul“ zalapal prudce po dechu nad mohutností, jakou zareagoval.

Devět let. Devět dlouhých, nekonečných let agonie z impotence, o níž mu všichni tvrdili, že je trvalá. A teď ho vzrušila panna. Nejen to, byla to ke všemu jediná ženě na světě, kterou nemůže svést.

Ironie všech ironií, pomyslel si. Teď, když se ukázala možnost, že by třeba mohl jako muž fungovat, není to k ničemu, naprosto k ničemu. Nikdy nemůže zneuctít pannu, ani z této pohnutky. A i kdyby se dokázal vzrušit, ještě to neznamená záruku, že vydrží vzrušený dost dlouho na to, aby dokázal sexuální spojení s ženou dovést až do konce. Za ty roky sice zažil několikrát prchavé záblesky slasti, ale na žádnou ženu nereagoval takhle bouřlivě. Přimhouřil oči. Na druhou stranu je pravda, že se o to nikdy ani nepokusil. Ale věřil lékařům a těch dlouhých devět let se takhle ženy nedotýkal. Nikdy ho nenapadlo pravdu prověřit. A teď, když se to stalo, co bude dělat dál? I kdyby podlehl své hladovosti, kterou v něm probudila, a nechal si ji u sebe, vystavil by ji tady v Maroku velkému nebezpečí, ohrožovali by ji jeho nepřátelé.

Informace, kterou se právě Bojo dověděl, ho velice rozladila. Jeho největšího nepřítele právě propustili z moskevské věznice na svobodu. Současně zmizelo několik chlápků, kteří se od něj dříve nechávali najímat. Odtud už byl jen krůček k jisté připravované odplatě. Musí co nejdříve zmizet z Maroka a Gretchen také. Už se stala slabým článkem řetězu, protože ho zaujala. Muž, kterému se podaří ji unést, si může stanovit cenu. Jakkoli vysokou. Pro její záchranu udělá cokoli. A nejen proto, že mu tolik připomíná Brianne…

Před sebou měl jenom dvě možnosti. Může Gretchen otevřeně povědět pravdu a nechat rozhodnutí na ní. Nebo jí neřekne nic a zařídí jí cestu domů dřív, než se ocitne v ještě větším nebezpečí nebo dokud v ní nevzbudí neuskutečnitelné naděje. Emocionálně už jí v životě hodně ublížili. Nechtěl jí způsobit další zármutek. Na druhou stranu zase potřebuje vědět, jestli je v ní taková síla, která by ho dokázala celého znovu vyburcovat. Určitě toho od osudu nežádá příliš. Chce jen znovu okusit trochu života. Musí to vědět. Ať už je to oba bude stát cokoli. Může ji ochránit. Koneckonců, když ji nechá odjet domů, bude to pro ni větší riziko. Kromě toho on si nepřeje, aby se pohybovala v blízkosti muže, do kterého se kdysi bláznivě zamilovala. Teď ne.

S takovým rozhodnutím se začal sprchovat.

Jakmile Gretchen vešla do pokoje, zabalila si věci. Byla to horečná reakce na její pokořené sebevědomí. Ale ve chvíli, kdy na posteli ležel otevřený kufr, přišla k rozumu. Jak by teď, zrovna když se sblížili, mohla Philippea opustit? Ve skutečnosti po odjezdu nijak neprahla, i když se k ní Philippe choval doopravdy prapodivně. Nechápala, proč ji tolik ochraňoval a potom ji od sebe odstrčil, jako by se jí štítil, jakmile se k němu trochu přiblížila. Žádný normálně uvažující muž by dozajista neodvrhl takové nadbíhání ze strany mladé, přiměřeně atraktivní ženy. Philippe určitě ne. Byl velmi kultivovaný a zjevně zkušený. Moc ráda by věděla, co vlastně udělala tak špatného.

Nikdy předtím se nechovala nestoudně. Byl pro ni přece úplně cizí člověk a možná byl zvyklý na povolnější ženy. Hledala si výmluvu, proč nemá odjet, aniž by se s ním ještě setkala. Alespoň by se chtěla pokusit pochopit, čím ho urazila. Odložila kufr a zbytek dne strávila u bazénu.

Druhý den ráno se ploužila do jídelny na snídani o několik minut později než obvykle. Doufala, že si nikdo nevšimne, jaké má pod očima tmavé kruhy z nevyspání. Byla vzhůru skoro celou noc, přemýšlela, jak si o tom všem s Philippem otevřeně pohovoří. Tedy, jestli se vrátí. A jestli ne… no, tak bude muset žít dál svůj život bez něj. Rozhodla se, že odjede do Qawi a začne znovu, nabere nový směr. Ale vroucně si přála, aby se s Philippem ještě setkala.

Přinutila se myslet na to, aby si naložila na talíř jídlo a aby pořád nehloubala jenom nad svým vztahem k tomu krásnému kultivovanému muži. Jak všichni moudří lidé říkají, musí už konečně pochopit, že život se prostě žije a nikdo ho nemůže ovládat. Zlomená srdce… To sama znala moc dobře. Stejně nemůže vkládat velká očekávání do náhodného setkání. Přinutila se usmát na číšníky a vyčarovat na obličeji šťastný výraz. Nemá smysl, aby někomu kazila náladu jen proto, že jí samé je mizerně.

Sedla si k opuštěnému stolu, nimrala se v jídle, potom zvedla oči a před ní stál Philippe s velikou kyticí bílých růží. Dlouho se jí mlčky díval upřeně do očí, potom s lehkou úklonou položil kytici před ní na bílý ubrus.

„Odpusťte mi,“ řekl tiše.

Podívala se do jeho tmavých očí a on okamžitě poznal, že nespala. Ani on sám nemohl spát. Svědomí ho celou noc mučilo.

Posadil se proti ní a uchopil její studené prsty oběma svýma teplýma a silnýma rukama.

„Nikdy jsem se k vám nechtěl chovat tak hrubě,“ řekl potichu. „Ani jsem neměl v úmyslu vám nijak ubližovat.“

Její zelené oči vypadaly jako svěží jarní listy. „Vy se na mě nezlobíte?“

Zavřel oči. „Ani chvilku jsem se na vás nezlobil!“ zašeptal, zdvihl její ruku k ústům a hladově políbil její dlaň. „To nebyla zloba, Gretchen!“

Při tom vášnivém polibku jí poskočilo srdce, a potom se divoce rozbušilo. Takže to nebylo jednostranné. Ona se mu líbí! Zaujatě si prohlížela jeho snědý obličej. Když se na něj dívala, byla tak rozrušená, až zrůžověla. „To jsem moc ráda! Připadalo mi, jako bych vám provedla něco nepříjemného. Svým příliš troufalým jednáním,“ dodala spěšně.

Zdvihl obočí. „Troufalým?“

Sklopila zrak a dívala se na jejich propletené prsty. „V podstatě jsem se na vás vrhla a vám je nepřijemné, když se vás dotýkám. Věděla jsem to a měla jsem… čemu se smějete?“

Skoro se prohýbal. Hladově líbal její dlaň, potom pokynul číšníkovi, aby přinesl kávu. Život byl krásný. Cítil se mladší, plný života a každým kouskem těla jako muž. Díval se na tu ženu, která si ani za mák neuvědomovala, jak je okouzlující, a srdečně se usmíval. Gretchen připadal nevyslovitelně krásný, i s těmi jizvami na levé tváři. Skoro nebyly vidět. Jen když se usmíval nebo mračil.

„Vaše doteky mi dělají moc dobře,“ řekl chraplavě, když mu číšník nalil kávu a přilil i Gretchen do šálku. „Popravdě řečeno, nikdy mě nic nepotěšilo víc.“

Celá šťastná se na něj upřeně zahleděla. „Opravdu?“

„Opravdu.“ Opřel se zády o židli, pohrával si s ouškem svého šálku a přitom si ji zamyšleně prohlížel. „Jednou vám určitě všechno povím. Teď je ještě příliš brzy. Co byste chtěla dělat dnes?“

Obličej se jí rozjasnil. „Cokoli, co chcete vy.“

Jemně se zasmál jejímu nadšení. „Cokoli?“ dělal si z ní legraci.

Naklonila se k němu a s hranou ostražitostí se rozhlédla kolem. „Mohli bychom ukrást dva velbloudy a otevřít si cestovní kancelář.“

Vybuchl smíchy. „To je ale nápad! A vy si myslíte, že umím jezdit na velbloudu?“

Zaváhala. „No…“ Nechtěla mu otevřeně přiznat, že podle jejího názoru je na něco tak drsného příliš distingovaný.

Zvedl černé obočí a usmál se na ni.

„Jednou možná přijdete na to, že mám skryté schopnosti. Ale zatím navrhuji návštěvu Forbesova muzea. Co vy na to? Ten dům, vlastně spíš palác, je teď na prodej, ale myslím, že si ho můžeme prohlédnout. Před několika lety tam Malcolm Forbes pořádal velký večírek a televize té události věnovala dost velkou pozornost.“

„Já vím, dívala jsem se na to! To je ten dům?“ vykřikla. „Moc ráda bych ho viděla!“ Nejraději by v jeho společnosti strávila celý den, ale nechtěla se dostat do další trapné situace.

Usmál se. „Tak dojezte a jedeme!“

S radostí zabořila vidličku hluboko do misky s ovocem. Zdálo se, že sny se skutečně někdy vyplní. Podívala se na růže a pohladila jejich jemné okvětní lístky. „Mockrát vám za ně děkuju,“ řekla něžně. „Miluju květiny.“

„Toho jsem si všiml.“ Pokynul číšníkovi, řekl mu něco velmi úsečně a rozkazovačně a ukázal na kytici. Mladík vzal kytici a odcházel s ní pryč.

„Kam odnáší moje růže?“ zeptala se, šokována autoritativním vystupováním svého společníka a bezvýhradnou poslušností číšníka.

„Dá je do vázy a pokojská vám je odnese do pokoje,“ řekl na vysvětlenou. „Líbí se mi představa, že růže ode mě se budou dívat, jak spíte.“

Lehce zrůžověla, a když se mu podívala do očí, zadržela dech.

Všiml si, jak snadno se jí dá zalichotit, a to ho rozrušilo. Možná se ještě vzpamatovává z toho, jak ji zradil snoubenec, nebo se jenom potácí v pocitech z první zkušenosti, kdy je pro někoho skutečně atraktivní. Ať už byl impulz k jejímu chování jakýkoli, roznítila v něm plameny, které nepocítil dlouhých devět let. Chtěl ji. Pro tu chvíli pro něj nebylo nic důležitějšího.

Prošli muzeem k Forbesově sídlu na pobřeží a procházeli se kolem něj. Philippe ji držel za ruku a vzbuzoval v ní pocit pečlivě střeženého pokladu. Ale ať se hnuli kamkoli, měli neustále v patách Boja a ty dva tělesné strážce, kterých si všimla v Asilahu. Ani tentokrát saúdského prince nebylo nikde vidět. Její partner jí připadal stále záhadnější, ale byla bezmocná, nedokázala si jeho společnost odepřít. Zamilovala se. Poprvé v životě.

ŠESTÁ KAPITOLA

Zdálo se, že Philippeovi dělá Gretchenina společnost stejně dobře jako jí ta jeho, protože vymýšlel všechno možné, aby mohli trávit čas společně. Následující čtyři dny, aniž by to dal nějak okatě najevo, opatřil Gretchen doprovod na každém kroku. Bez ohledu na to, jestli s ní byl on sám osobně nebo ne. Když ji nedoprovázel na vycházkách po městě, trávila spoustu času v zahradě a u bazénu. Philippe měl služební schůzky se zahraničními vládními úředníky o obchodních aktivitách ve své domovské zemi, což mu zabíralo poměrně dost času. Ale každý den spolu mohli alespoň poobědvat nebo povečeřet, někdy jim vyšlo obojí. Čím více toho o ní věděl, tím více se mu líbila. Chovala se k němu velmi otevřeně a skutečnost, že nevěděla, kdo je, mu dodával jistoty, že se mu nevnucuje do přízně záměrně. Bylo pro něj osvěžující, že si ho někdo vážil kvůli jemu samému. Potom si připomněl, jak nečekaně mu Brianne dala najevo soucit a realita na něj dopadla s veškerou tíží. Bylo by nečestné vzbouzet v Gretchen naději na normální vztah, když sám si byl dobře vědom, že jí nikdy nic podobného poskytnout nemůže. Ale pomalu začal pochybovat už i o tom.

Jak dny míjely, zjistil, že jeho prvotní reakce na ni nebyla náhodná. Pokaždé, když se jí dotkl, dostavilo se vzrušení, což ho ohromilo a rozradostnilo současně. Byla příliš nevinná na to, aby si tohle uvědomovala. A samozřejmě neriskoval a nepřipouštěl si ji příliš blízko k tělu. Držel ji za ruce, ale neodvážil se k ní ani o krok přiblížit, třebaže tím byla zcela zjevně zklamaná. Líbilo se mu její uličnické flirtování, její veselá společnost, to, že se jí očividně velice líbil a hodně ji přitahoval. Nemohl ještě riskovat, že mu uteče. Ne dokud se neujistí, že utéct nechce. Pomalu se pro něj stávala nepostradatelnou osobností.

O několik dní později seděla Gretchen u bazénu. Měla na sobě červené plavky a zrak si chránila slunečními brýlemi, když se nad ní vynořil stín. Otevřela oči. Před ní stál Philippe v elegantním pracovním obleku a tvářil se velmi vážně.

Sundala sluneční brýle a zčervenala, když viděla, jak si prohlíží její spoře oblečené tělo. Přimhouřil oči při pohledu na její plná, pevná prsa, potom pokračoval pohledem dál přes ploché bříško a úzké boky až na dlouhé elegantní nohy. Zadržel dech, když ho zaplavila přívalová vlna rozkoše. Pocity, které v něm vyburcovala, byly nové a vzrušující pro muže, který řadu let zůstal od pasu dolů mrtvý. Pomalu začal být závislý na těchto drobných náhlých vzplanutích rozkoše v její přítomnosti. Zajímalo ho také, zda by dokázal v posteli zůstat vzrušený delší dobu. Nenašel v sobě dost odvahy tu zvědavost ukojit. Prozatím ne.

„Pojďte se mnou, Gretchen,“ vyzval ji po chvilce a něžně se na ni usmál. „Odkládal jsem to, jak bylo možné nejdéle. Musíme si promluvit.“

Sklonil se, chytil ji za ruku a pomohl jí vstát. Podal jí župan z opěradla židle v nohách lehátka. Oblékla se a on ji vedl po mramorovém schodišti do patia ve stínu vzrostlých stromů vysoko nad bazénem. Posadili se ke stolu s mramorovou deskou na bílá křesílka z tepaného železa. Když k nim přistoupil číšník, objednal Philippe pro oba míchaný nápoj s rumem.

Věděla, že čas, který stráví v Maroku, se už nachyluje a že bude muset odjet do Qawi a Philippe se vydá domů – ať už bydlí kdekoli. Při představě, že se s ním bude muset rozloučit, si připadala prázdná. Za tak neuvěřitelně krátkou dobu se pro její pocit štěstí tento přitažlivý muž stal zcela nepostradatelný.

Z jeho vážného výrazu ve tváři jí bylo těžko. „Já nepiju,“ špitla.

„Až uslyšíte, co vám musím sdělit, určitě vám trocha alkoholu udělá dobře.“ Z jeho slov čišel smutný humor. Vytáhl z kapsy tenký turecký doutník a zeptal se: „Dovolíte?“ Když přikývla, zapálil si a vydechl obláček dýmu. Poprvé ho viděla kouřit. Zřejmě byl nervózní.

Nepromluvil, dokud jim číšník nepřinesl nápoje. Hned mu zaplatil a on odešel. „Piňa colada,“ řekl jí. „Je v tom jen kapička rumu. Ochutnejte.“

Zkusila to a trochu krčila nos nad nahořklou chutí alkoholu.

Usmál se. „Čím víc toho vypijete, tím víc vám to bude chutnat,“ řekl suše a sám zhluboka upil.

„O čem se mnou chcete mluvit?“

„O sobě,“ opřel se zády do křesílka. „Nadešel čas, abych k vám byl upřímný.“ Rysy jeho obličeje ztvrdly. „Bez ohledu na svou náklonnost bych byl nerad, abyste si o našem vztahu dělala falešné naděje.“

Rozpaky zčervenala. „Philippe…!“

Zdvihl ruku. „Pro mě je to mnohem těžší, než si vůbec dovedete představit,“ skočil jí do řeči. „Nechte mě laskavě domluvit a nepřerušujte mě. Před devíti lety jsem byl v Palestině na služební cestě a stoupl jsem na našlápnou minu, která tam zůstala po regionálních konfliktech.“ Uhnul pohledu jejích zděšených očí. „Od té doby nejsem… muž.“ Nebyla to tak docela pravda, ale v tomto ohledu neměl ani v nejmenším chuť podělit se s ní o své podezření. Skoro ho neznala. Dříve než se s ní odváží přistoupit k jakémukoli fyzickému kontaktu, bude si muset získat její důvěru. Kromě toho, to musel sám sobě přiznat, chtěl na vlastní oči vidět, jak bude reagovat na muže, o němž si bude myslet, že je impotentní.

Gretchen cítila, jak se její sny rozplývají. Pomalu si dávala všechno dohromady. Jizvy na jeho levé ruce. Podívala se na ně nevidomýma očima, potom na levou stranu obličeje. Nehoda. Ano. Nehoda, která ho zničila jako muže. Zhluboka se napila, neobvyklá chuť alkoholu ji připravila o dech a Gretchen se rozkašlala. Srdce jí při tom usedalo…

Upíral zrak na svou sklenici, ne na ni. A co jsi čekal? ptal se sám sebe. Vzpomněl si na to, jak reagovala Brianne – laskavě, ale soucitně. Zavřel oči a otřásl se; opovrhoval sám sebou.

Potom náhle ucítil na zjizvené ruce něco chladného a jemného. Otevřel oči a uviděl, jak Gretchen svými prsty laská jeho jizvy a její doširoka otevřené zelené oči jsou plné laskavého porozumění. To ho šokovalo.

„Bylo mi divné, že nejste ženatý,“ řekla pomalu. „Určitě si uvědomujete, jak dobře vypadáte a že jste velice kultivovaný a okouzlující muž. Udivilo mě, že jste vůbec věnoval jediný pohled tak obyčejné a jednoduché ženě, jako jsem já.“

„Jednoduché a obyčejné ženě?“ zeptal se upřímně překvapený.

Pokrčila rameny. „V ničem nevynikám. Tak jsem si říkala, že se se mnou bavíte třeba proto, že se cítíte osamělý a já se vám zrovna připletla do cesty.“

Ušklíbla se. „To pro mě bylo jediné vysvětlení, proč vůbec jevíte zájem vídat se se mnou.“

Dlouze vydechl. To, co si o ní myslel, byla pravda. Neuteče. Má kuráž. Obrátil ruku a svými štíhlými prsty pevně sevřel její. „Máte velice nízké sebevědomí.“

„Vy také,“ řekla bez obalu, což ho překvapilo. „A to byste neměl. Znám muže, kteří sázejí na své fyzické dovednosti, ale když s nimi hovoříte, zjistíte, že nevědí vůbec nic o citových radostech. Daryl se mě jednou nebo dvakrát dotýkal a já to tolerovala, ale popravdě řečeno, moc se mi to nelíbilo. Taková je moje jediná zkušenost s muži. Takže je docela možné, že jsem stejně frigidní. A i kdybych nebyla, jak bych mohla postrádat něco, co jsem nikdy neměla?“ Podívala se do jeho rozbouřených očí. „Líbíte se mi, hodně se mi líbíte,“ řekla plaše a podařilo se jí na tváři vyloudit úsměv, i přes své veliké rozpaky. „Takže… vadí to snad? Ta vaše… zranění?“

Opřel se v křesle a hlasitě vydechl. Pustil jí ruku. Dopil sklenici skoro na jeden doušek a díval se na ni s pusou dokořán. Nedokázal ze sebe vypravit ani slovo.

Při takové jeho reakci sebou trhla. „Neříkejte mi nic,“ vyhrkla. „Zase jsem udělala nějakou botu, viďte? Vždycky, když s vámi mluvím, dopustím se nějaké neomalenosti.“

„Nikdy v životě jsem nepoznal nikoho, jako jste vy, Gretchen,“ prohlásil s hlubokým povzdechem. Podíval se na ni přivřenýma očima a najednou vypadal o mnoho let dospělejší a mnohem kultivovanější než ona. Když si ji tak bezostyšně prohlížel, v jeho štíhlém obličeji se zračila podivná arogance. „Takže vás můj… stav… nezdrcuje?“

Jemně se usmála. „Vy byste nepřestal být sebou samým, i kdybyste třeba neměl nohy nebo ruce,“ poznamenala. „Jsem s vámi moc ráda. Cítím se… v bezpečí.“

Dutě se zasmál.

„To tedy skutečně jste,“ řekl hořce.

„Ne! Já nemluvím o tomhle druhu bezpečí,“ opravila ho a mračila se, když hledala další slova. „Když jsem s vámi, nebojím se ničeho.“ Odvrátila oči. „Ačkoli musím připustit, že jsem se děsila, že se mě budete pokoušet svést.“

„Ano? A proč?“

Dívala se na složitý vzor z kachlů pod svýma nohama. „Protože jsem vám k tomu dala příležitost.“

Z druhé strany stolu se dlouho neozvalo jediné slovo. Když zvedla oči, seděl tam jako socha a upřeně ji pozoroval. „Začínám o tom uvažovat,“ řekl si skoro jenom pro sebe. Přimhouřil oči. „Nečekal jsem od vás takovou reakci, to přiznávám otevřeně. Spíš jsem očekával, že vaším prvním impulzem bude nastoupit do nejbližšího letadla do Spojených států a vymazat mě z mysli.“

„Měla bych se vrátit ke své nudné práci a nudnému životu?“ Jemně se zasmála a posouvala svou sklenku po desce stolu. „V podstatě nemám kvůli čemu vracet se do Texasu. Osamělost je přenosná.“ Malovala prstem na stěnu orosené sklenky. „Zmiňoval jste se, že občas jezdíváte do Qawi,“ dodala a rychle se na něj podívala.

Opřel se zády o křeslo a přehodil si nohu přes nohu. Nadešel čas odkrýt karty úplně. To si od něj zasloužila. „Ano. Já tam žiju,“ oznámil lehce konverzačním tónem.

Zamrkala. „Ale to jste mi předtím neřekl!“

„Předtím jsem vás neznal,“ pokračoval klidně. „Chtěl jsem poznat, jestli mi přiznáte, kdo ve skutečnosti jste. Věděl jsem, že nejste Maggie Bartoňová, víte?“ dodal s pomalým úsměvem.

„Ale jak jste to věděl?“

Pokrčil rameny. „Mám ve svém pracovním stole její fotografii. I s životopisem.“ Setkal se s jejím pátravým pohledem a v černých očích mu lehce zajiskřilo, když s odzbrojující trpělivostí čekal, až si to všechno složí dohromady.

Otevřela doširoka oči. Hlavou jí proběhlo všechno, co slyšela o panovníkovi Qawi – kolik mu je let, že není ženatý, že má podivnou pověst…

Vyděšeně vydechla, když si uvědomila, kdo vlastně Philippe je. Ti tělesní strážci byli tedy jeho. Bojo vůbec nebyl průvodce, ale další bodyguard. Philippe není zahraniční byznysmen ani velvyslanec. Je to vládnoucí šejk z Qawi. Její nový šéf!

Zasmál se jejímu vyděšenému pohledu. „Takže jste si nakonec dala dvě a dvě dohromady, Gretchen?“ dělal si z ní legraci. „Od samého začátku jste ke mně byla upřímná. Ještě neskončil ani náš první společný den, a já už věděl, že vám mohu plně důvěřovat.“

„Ale vždyť jsem byla strašně neomalená a neprofesionální!“ spustila.

„Velmi jste mě potěšila,“ odpověděl jemně. „Máte kuráž lovícího sokola a nikdy nelžete. Kdybych byl mužem, jakým jsem byl před devíti lety, už byste byla moje.“

„Já?“

„Vy.“ Odsunul svoji sklenici a naklonil se dopředu. Přivřel oči. „Gretchen, když jsem se rozhodl najmout zkušenou Američanku, nešlo mi pouze o funkci sekretářky. Teď, když o mně znáte celou pravdu, možná chápete, proč se obávám klepů. Panovník v mém postavení si nemůže dovolit dát najevo svoji slabost, zvlášť když se jedná o takhle závažnou věc. V souvislosti s tím pracovním místem jsem měl postranní úmysly, a ty mám stále,“ dodal vážně. „Možná nedokážete přijmout předložené podmínky. Ale pro své čisté svědomí vám je musím předestřít.“

„Co bych měla dělat?“ zeptala se prostě. Stále ještě se nedokázala docela vzpamatovat z jeho vyznání, které znamenalo konec všem jejím nadějím. Nejen že nedokáže intimně žít, ale navíc má postavení krále. Ona je chudé pracující děvče z Texasu. Jejich křehký vztah nemůže přerůst v nic většího než přátelství. Byla zničená, když si uvědomila, jak je zklamaná. A přesto se nedokázala za nic na světě smířit s představou, že už ho nikdy neuvidí, i když sehrává v jeho životě mizivou úlohu.

„Měli by nás spolu nachytat v kompromitujících situacích. Ale mám na mysli jen dámské služebnictvo,“ zdůraznil stroze. „Nikdy bych vás nesměl vidět s žádným ze svých osobních strážců ani s žádným jiným mužem z okruhu mých přátel. Budete jediná žena v mém harému a sehrajete náležitě svoji roli,“ řekl Philippe.

Celé tělo se jí rozpálilo. „Měla bych předstírat, že jsem vaše milenka?“ vyhrkla ze sebe jedním dechem a v zelených očích se jí zablesklo.

„Ano.“

Cítila se celá nádherně rozpálená. Při představě, že se jejich ústa spojí, se jí podlamovala kolena. On chtěl něco předstírat. Ona chtěla jeho, a to si právě v tu chvíli uvědomila. Bez ohledu na to, zda je to možné nebo ne, ji prostě a jednoduše silně přitahoval. V představách se jí odvíjely různé šokující a vzrušující představy. „Vůbec nemám tušení, jak se v harému chovat,“ začala pomalu.

„Ani já ne, i přes všechny ty odpuzující obrazy z filmů,“ poprvé od začátku jejich rozhovoru v jeho hlase zaznělo lehké pobavení. „Budeme se to muset naučit oba.“

Její nejistota poněkud ustoupila. Usmála se na něj a zcela nezakrytě dala najevo své nadšení. „Aha. Oba jsme začátečníci a začínáme z ničeho.“

„To jste řekla moc hezky.“ Jeho tmavé oči zjihly. „Alespoň v mé přítomnosti nebude vaše nevinnost nijak ohrožena.“ Doufal. Neodvážil se s ní mluvit o tom, co s ním udělal její dotek, ani o tom, co by to nakonec mohlo znamenat. Nechtěl ji vyděsit.

„Jak daleko zajde přesně tohle naše předstírání?“ přemýšlela nahlas.

„Bude to muset působit přesvědčivě. To je všechno.“

Zdrženlivě sklopila oči. „To znamená polibky a… tak dál?“

Zdvihl jedno obočí. „Ano. Hlavně a… tak dál,“ žertoval.

Uličnicky se usmála. „Takže předpokládám, že spolu budeme muset jíst a měli bychom si také raději tykat, aby to působilo věrohodně.“

Přikývl.

„A budeme spolu navštěvovat různá místa… ale ne, nebudeme,“ dodala, když si vzpomněla najeden román, který kdysi četla o této části světa. „Ženy s muži na veřejnost nevycházejí.“

„V Qawi jsem vládcem já,“ podotkl. „Ženy mají volební právo a jsou na mužích finančně nezávislé. Muslimky, které nosí aba a hojab, se k tomu rozhodly samy, bez jakéhokoli nátlaku ze strany vlády. Mám ve svém kabinetu ministryně a mnohé nové korporace, které v Qawi otevírají své pobočky, zaměstnávají ženy ve funkcích výkonných pracovníků. A co se týká mého soukromého života – jsem šejk. Vytvářím pravidla. Můžeme si spolu vyjít, kam se nám zachce. Dokonce si i vyplout na moře,“ dodal. „Mám jachtu.“

Takhle rozrušenou ji ještě neviděl. „Miluju lodě.“

„A už jsi někdy na nějaké byla?“

Zasmála se. „No, vlastně ještě ne. Ale připadá mi to nesmírně vzrušující.“

„No, tak to si budeme muset zařídit plavbu.“ Trochu se zachmuřil, když viděl její rozrušený výraz ve tváři. „Není ti… proti mysli představa, že takhle intimně s tebou bude zacházet muž v mém… stavu?“

„Ale kdepak,“ řekla jemně a myslela přitom na to, jak něžné a silné má ruce. Vzpomněla si, jak ji držel tehdy na houpačce na trávníku, a zachvěla se slastí. „Myslím, že by to bylo šíleně vzrušující. A ještě k tomu být jediná žena v harému…!“ Oči jí tančily, když se na něj podívala. „Jen si představ, jakou budu mít pozici v domácnosti! Všichni si budou myslet, že mám větší hodnotu než deset dalších žen!“

Jeho tělo se nádherně napjalo a zasmál se. „Připadám ti atraktivní?“ zeptal se pomalu.

Polkla a zdvihla sklenici k ústům. „Velmi,“ odpověděla chraplavým hlasem.

Cítil, že v několika vteřinách, kdy se díval do jejích vroucích, jemně zelených očí, se svět zastavil a znovu roztočil. Nikdy by ho nenapadlo, jak bude na jeho návrh reagovat. Znovu si připadal skoro jako celý muž.

Natáhl se přes stůl, vzal ji za ruku a propletl své prsty s jejími. „Jediné, co ti mohu slíbit, je uspokojení,“ řekl tiše a v očích jako by mu plápolaly ohýnky. „I když to nebude obvyklým způsobem.“

Usmála se a tvářila se poněkud zmateně. „Ano, myslím, že taková práce bude uspokojující.“

Neměla ani nejmenší tušení, o čem právě mluvil. To samo o sobě bylo také vzrušující. Pootevřel ústa. Podíval se na zem a uviděl na dlaždicích ležet svůj dávno zapomenutý doutník, dávno vyhaslý. Shýbl se, zdvihl ho a položil do popelníku na stole.

„Doufám, že nebudeš nic namítat proti tomu, abychom z Tangeru odletěli zítra ráno,“ řekl najednou.

Srdce jí poskočilo. „Tak brzy? Ale proč?“

„Pamatuješ, jak Bojo před několika dny telefonoval a já tě musel okamžitě opustit?“ zeptal se s naprosto vážným výrazem ve tváři.

Přikývla a čekala, co se dozví dál.

„Byl to jeden z Bojových informátorů. Můj nej–horší nepřítel se dostal z ruské věznice na svobodu a s největší pravděpodobností už teď na mě plánuje útok. Je velmi pravděpodobné, že se právě jeho muži onehdy pokusili v Asilahu mě unést. Dokázat to ale bohužel nemohu.“

„Proč?“

„Kdo myslíš, že předložil důkazy, které mu vynesly pobyt ve vězení? Prokázal jsem, že měl prsty v napadení naftového vrtu a způsobil ekologickou katastrofu v jednom sovětském státě. Přišel o všechno, co měl. Teď žízní po pomstě a nejedná se jen o mě. Poslední čtyři dny jsem si vůbec nebyl jistý, jestli se pohybujeme v bezpečném prostředí, a je jen otázkou času, kdy nás tady Kurt Brauer najde. Musíme opustit Maroko a odletět do Qawi, kde mám dost lidí, aby tě ochránili.“

„Ty si vážně myslíš, že ten Brauer by mi mohl ublížit?“ zeptala se vyděšeně.

„Určitě,“ řekl prostě. „Když bude mít příležitost, ublíží každému, kdo má na mě jakoukoli vazbu, i tu nejobyčejnější. To je jeho normální chování.“

„Máš hodně takovýchhle nepřátel?“

Usmál se a jeho oči byly plné opravdové něhy. „Moc ne,“ řekl se smíchem. „Naštěstí pro nás oba.“ Váhavě si ji chvíli prohlížel. „Možná budeš litovat, žes tu práci vzala, Gretchen. Kdybys měla jednat proti své přirozenosti, můžeš z toho ještě couvnout, ale musíš se rozhodnout rychle. Až budeš v Qawi,“ dodal rozhodně s podivně majetnickým tónem a pátravým pohledem, „zůstaneš tam.“

Myslela na to, jak mu bude ležet v náruči a dovolí mu, aby se jí dotýkal jako milenec. Srdce jí bláznilo. „Nechci z toho vycouvat,“ řekla hned a se zjevnou upřímností. „A nebojím se tvých nepřátel. Zůstanu s tebou, ať se děje cokoli.“

Srdce mu usedalo při jejích vroucných slovech. Pomalu se usmál. „Já věděl, že máš kuráž,“ řekl něžně. „Ať se tedy stane. Budoucnost necháme v rukou osudu.“

„V rukou osudu,“ souhlasila a oplatila mu úsměv. Věděla, že ji čeká skutečně velké dobrodružství.

Druhý den ráno čekala na svého nového šéfa v hale. Přijel s Bojem, aby ji odvezli na letiště.

„Něco mě napadlo,“ řekla, když vyšli ven, aby nasedli do hotelové limuzíny, kterou tentokrát řídil usměvavý Mustafa.

„A co?“ zeptal se, když se usadil vedle ní dozadu a Bojovi nechal místo vedle řidiče.

„Philippe je tvoje skutečné jméno, že?“

Zasmál se. „Vlastně jedno z několika. Ale pod tímhle jménem mě znají v zahraničí.“

„Philippe,“ vyslovila, jako by se s tím jménem mazlila. Usmála se a našpulila rty. „A co ten monsieur Souverain?“

Jeho dokonale bílé zuby zasvítily proti olivové pleti. „Francouzsky to znamená panovník, což vlastně jsem,“ dodal bodře. „A v žilách mi koluje francouzská krev. A ještě turecká a arabská. Moje skutečné příjmení je Sabon. Myslel jsem, že bude lepší skrývat svoji identitu, než jsem tě lépe poznal.“

Zasmála se. „Byla jsem tak naivní.“

„Byla jsi a pořád jsi naprosto rozkošná,“ opravil ji. „Styděl jsem se před tebou za celou tu maškarádu, zvlášť když ty sama jsi byla od samého začátku tak upřímná.“

„Nesnáším lež,“ řekla prostě.

„Já také ne. Ale občas se k nějaké drobné nepravdě člověk musí uchýlit,“ odpověděl. Prohlížel si její lehce opálený obličej. Měla na sobě hedvábnou blůzu s dlouhým rukávem na letních šatech se zeleným vzorem, které jen zvýraznily smaragdovou jiskru v jejích očích. „Není ti v tom horko?“ zeptal se najednou a ukázal na dlouhé rukávy.

„Je, ale v průvodci jsem se dočetla, že lidé tady do obnažených paží štípou.“

Zavrtěl hlavou. „Nečti turistické průvodce, zeptej se domorodce.“

„Ty jsi rodilý Maročan?“ zeptala trochu zmatená takovou formulací.

„Nikdy jsem si nebyl jistý svým místem narození,“ pronesl potichu a díval se na ni. „Mé dětství mi splynulo do jedné skvrny.“

„Proč?“ zeptala se zmateně.

„Vyrostl jsem jako otrhaný pouliční žebrák v Bagdádu,“ řekl se špatně skrývanou hořkostí v tmavých očích. „Když můj otec odjel do Iráku, údajně na státní návštěvu, svěřil mě do opatrování jedné staré chůvě. Tehdy jsem trpěl hlady.“ Po chvilce zaváhání pokračoval: „Ta žena mě zneužívala,“ řekl s hořkostí v hlase. „Posílala mě žebrat o jídlo. Kdysi bývala služkou u mé matky. Utekla od nás poté, kdy moje matka zmizela. Bála se, aby ji můj otec nezabil za matčiny hříchy.“

„Co tak strašného tvoje matka provedla?“

Vzal ji pevně za ruku a jí projel celým tělem palčivý pocit vzrušení. „Spala nejméně s dvěma členy palácové stráže,“ procedil skrz zuby. „V té době byl za cizoložství muslimky trest smrti. Uprchla ze země.“

„Předpokládám, že tvůj otec měl harém,“ poznamenala s nádechem znechucení.

„Můj otec je křesťan,“ překvapil ji. „Měl jednu manželku, a i když byli každý jiného vyznání, zůstal jí věrný. Muslimka se nesmí vdát za muže jiného vyznání. Ale mojí matce tehdy asi byly otázky náboženství nebo morálky naprosto lhostejné. Nejednou jsme si s otcem kladli otázku, jestli jsem vůbec skutečně jeho syn. Ani jeden z nás nemá dost odvahy nechat si udělat krevní testy,“ dodal s hořkým posměchem.

„To je mi líto. Vyjádřila jsem jen svoji domněnku.“

Otočil se k ní.

„Na Američanech jsem si všiml jedné věci,“ řekl jemně. „Připadá mi, že jako národ jste posedlí sexem.“

„Na mě se nedívej,“ zamumlala suše. „Do téhle škatulky rozhodně nezapadám.“

„Já vím.“ Přitiskl si její vlhkou dlaň ke rtům a upřeně se jí díval do očí. „To rád slyším. Cudnost je v této části světa hodnotný artikl jak pro muže, tak i pro ženy. Západní představa morálky nám připadá pokroucená.“

Přisunula se k němu o kousek blíž a dávala při tom pozor na dva muže na předních sedadlech, kteří spolu velmi živě diskutovali. Naštěstí si jich dvou nevšímali.

Otočil se tak, aby se kolenem dotýkal jejích nohou v dlouhých letních šatech. Podíval se jí do očí. „Máš na mě… podivný vliv,“ zašeptal napjatě.

Oči jí sklouzly na jeho pevné, krásně tvarované úzké rty. „Kvůli tomu jsi mě tehdy odstrčil?“

Štíhlou ruku natáhl k uzlu jejích blonďatých vlasů v týle a přiblížil své rty k jejímu uchu. „Odstrčil jsem tě, protože jsi mě vzrušila, zcela prokazatelně a viditelně,“ zašeptal bez obalu. Hlas měl citem ochraptělý. „Už devět let jsem… necítil tak intenzivní reakci na žádnou ženu.“

Rozevřela rty. Uvědomovala si, jak se jí tělo napíná a srdce bije jako o závod. Napadlo ji, jestli ho Philippe neslyší, jí alespoň připadalo neuvěřitelně hlasité. Podvědomě mu přitiskla ruku na bílou košili pod sakem a nehty zabořila do jemné látky. Pod ní pocítila jemnou kůži. Chce ji – on ji chce!

Z hrdla se mu vydral hluboký zvuk a několik vteřin ji pevně tiskl v týle. Odtáhl se tak, aby viděl do jejích zelených očí. Měla je rozšířené a na svých rtech cítil její přerývaný horký dech. Neuniklo mu, jak se jí při každém úderu srdce chvěje živůtek. Nájemném hedvábí se jasně rýsovaly dva oblé kopečky.

Oplácela mu upřený pohled se špatně ovládanou touhou a žhoucí hrdostí, že dokáže to, co se jiným ženám nepodařilo. Celá se chvěla nádherným novým pocitem.

Palec měl pod jejím uchem a na krku cítil zřetelně divoký tep. „Říkala jsi, že tě hladil,“ zamumlal.

Trvalo jí chvíli, než si uvědomila, o kom to mluví. „Přes halenku,“ zašeptala roztřeseně. „Ne pod ní. Nikdy. Jeho doteky se mi ošklivily.“ Zabořila nehty hlouběji do jeho širokého svalnatého hrudníku. Byla si jistá, že má určitě hruď zarostlou. Pod látkou jasně cítila jemný polštář. „Moc… bych… chtěla, aby ses mě dotkl…!“

Přitáhl si její obličej ke krku a zachvěl se. Držel ji tak dlouhou chvíli a snažil se ovládnout. Celé tělo mu pulzovalo. Pulzovalo! Nemohl dýchat. Ruka, kterou ji držel v týle, se mu sevřela a přitiskl její tvář ke své hrudi.

Z hrdla jí vyklouzl tichý zvuk a on jí do ucha slyšitelně zasténal. Hrozní muži na předních sedadlech, hrozná limuzína, hrozní lidé na ulici, kteří se motají kolem jejich auta s otevřenými okénky… Chtěl ji!

„Posaď se rovně! Hned!“ procedil se sevřenými zuby a odstrčil ji od sebe. Prudce ji posadil zpátky na její místo a sám se záměrně díval z jiného okénka ven. Pěst si tiskl k boku.

Celá se třásla. Tentokrát však věděla, že ji neod–strčil proto, že se mu její doteky nelíbily. Podívala se mu na kalhoty do míst, kde se mu v klíně rozevíralo sako. Byla sice nevinná, ale z literatury dobře věděla, jak vypadá vzrušený muž. A on byl silně vzrušený. Chtělo se jí zpívat radostí, protože věděla, že mu tohle zapříčinila ona. Devět let se to žádné jiné ženě nepodařilo!

Potom se jí do mysli vkradla pochybnost. Napadlo ji, jestli si třeba celý ten příběh o své impotenci nevymyslel. Pak si ale řekla, že by něco takového dozajista neudělal. Šok a naprosto nový stav, jaký v něm vyburcovala, ho velice rozrušil. Poznala to podle toho, jak jí křečovitě svíral ruku, a byla pyšná na to, že působí tak žensky. Po zkušenostech s Darylem o sobě dost pochybovala. Teď poznala, že problém nespočíval v tom, že by snad nebyla fyzicky atraktivní. Philippe ji chtěl! On ji doopravdy chtěl!

V duchu si představovala, jak mu leží nahá v náruči, jak své tělo nabízí jeho očím, jeho rukám, jeho ústům… Jeho doteky ji dostanou do sedmého nebe.

Položila ruku na jeho sevřenou pěst a zlehka ji obepjala svými chladnými a laskavými prsty. Hned ji chytil, propletl své prsty s jejími, otočil se k ní tváří a díval se na ni pohledem, který by roztavil kov. Když jí stiskl ruku, zadržela dech.

V tu chvíli věděla, že ho miluje…

SEDMÁ KAPITOLA

Ve chvíli, kdy Gretchen a Philippe přijeli s Mustafou a Bojem na letiště, atmosféra se rázem změnila. U vchodu na ně čekali další tři muži v oblecích, urostlí a s rýsujícími se zbraněmi pod saky. Na Bojův pokyn je obstoupili a doprovodili je terminálem plným lidí až na dehtový makadam, kde na ně čekalo tryskové letadlo. Jeden z těch mužů vypadal spíš jako profesionální boxer než tělesný strážce, vlasy černé jako uhel měl stažené do ohonu. Vůbec nemluvil, ale jakmile mu Philippe něco zostra řekl a gestem cosi naznačil, hned se z něj stal Gretchenin stín.

Dva uniformovaní muži přivítali Philippea s hlubokou úklonou a mluvili s ním s velikým respektem. Z jeho odpovědí bylo zřejmé, že jim vydává rozkazy. Vzal Gretchen za paži a vedl ji nahoru po schůdkách a dál do kabiny prostorného malého tryskáče. Za nimi šli tělesní strážci a Bojo, všichni se posadili ke stolkům jen kousek od Philippea.

Soukromé letadlo Gretchen fascinovalo, ještě nikdy žádným neletěla. Byla v něm pohodlná sedadla, stolky, uniformovaný steward a nejrůznější elektronické výmysly, jaké si Gretchen vůbec dokázala představit.

„Vypadá to tady trochu jako v pracovně mého bratra,“ pronesla s úsměvem, když se posadila proti Philippeovi ke stolku u okénka.

„Co dělá tvůj bratr?“ zeptal se.

„Pracuje u Federálního úřadu pro vyšetřování. Jako starší agent,“ odpověděla. „Dřív býval Texas Ranger, ale mám pocit, že mu to teď hodně chybí. Jeho nejlepší přítel Judd Dunn pořád ještě pracuje v Austinu. Neustále se snaží přimět mého bratra, aby se vrátil. Ale Marc je u FBI už dva roky a tvrdí, že i když se mu práce líbí, neustálé cestování ho pomalu začíná dost unavovat.“ Zasmála se. „Kdysi vysloveně nesnášel život v našem malém městě, ale teď zase říká, že se mu po Texasu stýská.“

Přivřel oči. „Vy dva se asi máte hodně rádi, že?“

„Ano,“ odpověděla. „Po smrti rodičů máme jen jeden druhého. A ty máš nějaké sourozence?“

Podíval se z okénka, z kapsy vytáhl drahý doutník, uštípl konec a zapálil si. „Měl jsem dva bratry, oba byli starší než já. Před patnácti lety se stali obětí politického atentátu.“

„To je mi líto.“ Hrála si s vázačkou na svých zelených hedvábných šatech. „Máš strach ještě z jiných nepřátel kromě toho muže s najatými zabijáky?“

Opřel se zády a prohlížel si ji. „Každý, kdo stojí v čele státu, vystavuje se potenciálnímu nebezpečí atentátu, Gretchen,“ řekl jemně. „To jde ruku v ruce s jeho zodpovědností.“

„Právě z toho důvodu máš Boja a další bodyguardy, nemám pravdu?“

Přikývl. „Nikam bez nich nejezdím. Vozím je s sebou po celém světě.“ Slabě se usmál. „Vzhledem k tomu, že jsem jediné žijící dítě svého otce, musím snášet jistou dávku snad až příliš úzkostných kroků, které podniká k zajištění mé bezpečnosti. To organizuje samozřejmě ve volných chvílích, kdy se plně nevěnuje svým orchidejím,“ dodal s úsměvem.

„Souhlasí s tím, aby sis na vyřizování společenské agendy najal Američanku?“

Našpulil rty a vyfoukl proužek dýmu. Pečlivě zvažoval svoji odpověď, než se definitivně rozhodl, že jí řekne pravdu. „Ne. Vypěstoval si vytříbenou nechuť vůči Evropanům kvůli imperialismu, který u nich v minulosti vládl. A Američany považuje za dekadenty, takže je docela možné, že ti bude dělat nepříjemnosti. Nesmíš se jím ale nechat zastrašit,“ radil jí přesvědčivě. „Pokud to žena dovolí, bude se k ní většina mužů chovat bezohledně.“

„Ty také?“ zeptala se rezervovaně.

Přivřel černé oči a ani trochu se neusmál. „Já především. Nedokážeš si představit, jaký vedu život. Až příliš se mi zalíbilo rozkazovat, a to ještě předtím, než jsem se stal panovníkem v Qawi. A rád bych tě upozornil, že už od útlého dětství jsem zvyklý na absolutní poslušnost.“

„To mě nijak nepřekvapuje,“ přiznala s lehkým úsměvem. Teď, když se dověděla něco o jeho životě, ji fascinoval ještě víc. „Nosí všechny ženy ve vaší zemi závoj a žijí odděleně od mužů?“

Po tváři se mu rozlil úsměv. „To ten americký tisk,“ poznamenal. V černých očích mu uličnicky zajiskřilo. „Já to chápu. Vy Američané si myslíte, že ženy u nás jsou utlačované a že žijí v ustavičném strachu, že je muži zmrzačí nebo dokonce zabijí.“

Lehce se usmála. „Já si to nemyslím. Po tom, co jsem tě potkala, už ne.“

„To mi nesmírně lichotí.“ Vyfoukl malý obláček dýmu z doutníku. „A čistě náhodou máš pravdu. Pracuji na tom, aby se postavení žen změnilo. Mého otce nesmírně rozzlobilo, že se mi podařilo prosadit nové zákony. Ale stejně mu to není nic platné. Podle jeho názoru jsem stejně dekadentní jako Evropané a Američané, když chtějí dát ženám práva, která by podle jeho názoru měla náležet výlučně mužům.“

„To je plus pro tebe,“ řekla obdivné.

Zasmál se. „On je také křesťan, víš,“ poznamenal překvapivě. „Moc získal násilím od svého strýce a udržel si ji čtyřicet let. Ale jeho náboženské vyznání mu poněkud komplikovalo vládu, dokud se naše nábožensky založené obyvatelstvo nezačalo různit. Právě proto veřejnosti sdělil, že jsem na rozdíl od něj muslim a já to tak nechal, dokud jsem nenastoupil do úřadu. Ctím Proroka a jeho dílo, protože značná část členů mé rodiny se hlásí k muslimskému vyznání,“ dodal tiše. „V Qawi není žádné náboženství vystaveno jakékoli perzekuci.“

„Zmiňoval ses, že vaše země je ještě stále poněkud… primitivní.“

Široká ramena se nerozhodně zvedla a znovu poklesla. „Ve srovnání s tvou vlastí určitě. Ale mám spoustu plánů pro svůj lid, chci vybudovat nová vzdělávací zařízení, moderní nemocnice a průmysl. Ale jen takový, který by nepoškozoval životní prostředí,“ dodal okamžitě. „Máme za sebou až příliš mnoho zkušeností s kyselými dešti a únikem chemických látek do ovzduší, abychom chtěli něco takového importovat. Ne, náš průmysl se téměř výlučně soustředí na elektroniku – počítače a s nimi související hardware a software. Už o naše kapacity projevila zájem jedna americká firma. Je to společnost, která v současné době dodává na trh oba tyto produkty. Třeba budeš to jméno znát. Canton Rourke.“

Zhluboka se nadechla.

„Mr. Software’! Cožpak on před několika lety nezkrachoval?“

„Ano, ale zase se postavil na nohy. Znám ho přes jednoho svého přítele, bývalého námezdního vojáka, který teď žije v Cancúnu v Mexiku. Ten gentleman se jmenuje Diego Laremos.“

„Ty se znáš s opravdovými žoldáky?“ zeptala se naprosto fascinovaná.

Jeho smích byl výrazem čirého veselí. Naklonil se k ní a obezřele se jí díval přes rameno. „Kdo myslíš, že je Bojo?“

Zelené oči se jí rozšířily. „On také? Opravdový?“

„Patří k jedné skupině, v jejímž čele stojí bývalý lékař, jistý Micah Steele.“

Gretchen ze sebe vydala hrdelní zvuk.

„No to je tedy ale hodně veliká náhoda,“ řekla okamžitě. „Panebože, pracuju… tedy vlastně pracovala jsem… s Micahovou nevlastní sestrou Callie Kirbyovou. V té malé právnické kanceláři v Jacobsville v Texasu!“

„Micah se o ní zmínil. Takže to možná znáš i Eba Scotta a Cy Parkse, bývalé členy skupiny. A možná i Corda Romera, ten byl…“

„Cord byl vážně zraněn a oslepl!“ vykřikla. „Právě proto moje nejlepší kamarádka Maggie odjela domů, chce se o něj postarat. Ti dva spolu vyrostli jako adoptované děti. Tuhle práci mám jen proto, že ona se jí vzdala! Do Maroka jsme přijely společně.“

Natáhl k ní ruku a obepjal její ladné prsty. „To je osud,“ zašeptal s upřeným pohledem do jejích jiskrných očí.

„Ano,“ souhlasila bez dechu. „To je osud.“

Ukazováčkem ji něžně hladil po hřbetě ruky a ona pootevřela rty, jak bojovala se svým zrychlujícím se tepem. Všiml si toho a v duchu děkoval prozřetelnosti, že mu seslala do cesty tuhle ženu, která v něm znovu probudila život a v jejíž přítomnosti měl pocit, že je znovu skutečně muž. Jeho tělo reagovalo dokonce i na takhle jemný dotek. Zadržel dech, když se zahleděl do jejích zelenkavých očí.

Upřeně se dívali jeden na druhého a letadlo se dalo do pohybu. Za pár minut se vznášeli ve vzduchu, vysoko nad dehtovým makadamem letištní plochy. Mířili k oblakům.

Když se jí díval do vzrušením zrůžovělé tváře, zablesklo se mu v černých očích. Z jejího výrazu se dalo vyčíst, jak je roztoužená. Najednou jí odepjal bezpečnostní pás a zvedl ji ze sedadla. Mužům cestou něco velmi stručně přikázal a vedl si zvědavou Gretchen do zadní části letadla.

Otevřel malá dvířka, vtáhl ji dovnitř a zavřel za sebou. Ocitli se v malém apartmá s luxusní postelí, psacím stolem a dvěma kruhovými okénky. Byla tam tma, světlo jen slabě pronikalo poodhalenými roletami.

Gretchen chtěla něco říct, už otvírala ústa, ale on jí na rty přiložil ukazováček a sklonil se, aby ji zvedl do náruče.

Položil ji na postel a lehl si vedle ní. Sledovala ho s neskrývaným zmatkem, jak se jí dívá v mdlém osvětlení do očí.

„Ber to,“ šeptal jí pobaveně do rtů, „jako pohovor u šíleného sexisty, u něhož se ucházíš o zaměstnání…!“

Jeho pevná nádherná ústa zlehka přejela přes její rty s jemnou smyslností, která v jejím těle napjala každičký sval i nerv.

Zlehka zalapala po dechu, což ho přimělo zvednout hlavu. Pátravými prsty právě přejížděl nad její klíční kostí, přes hedvábně jemnou látku její vyšívané blůzky s dlouhými rukávy. Oči měla doširoka otevřené a fascinovaně upírala zrak na jeho napjatý obličej. Ticho narušovalo jenom slabé hučení motorů tryskáče a drsný Philippeův dech, když zkoumal její tvář.

Slyšel, jak přerývaně dýchá do jeho úst, cítil, jak jí buší srdce. „Už je to tak dlouho, Gretchen. Obavám ze svého stavu jsem natolik propadl, že skoro celých devět let jsem neměl dost odvahy, abych se přiblížil k jakékoli ženě.“ Ruka se mu trochu chvěla, když jí něžně přejížděl po těle. I přes dvě vrstvy látky žhnula jako vypalovací želízko. Cítila, jak se její tělo napíná a citlivě reaguje na nejpodivnějších místech, a zcela podvědomě se pohnula.

„Ale… to je krásné!“ řekla přiškrceně.

„Líbí se ti to? Mně taky.“ Byl odvážnější, prsty teď opisoval jemné křivky jejích ňader. Podíval se dolů a s čistě mužskou arogancí se zcela nezakrytě díval na její vztyčené bradavky. Zatajila dech a nervózně se dotkla jeho hrudi, jemně mu přitiskla prsty na košili. Cítil, že jeho tělo na tenhle lehký, nejistý tlak reaguje, jako by se dotýkala jeho obnažené kůže. Jemně zasténal. Zarazila se.

„Promiň,“ řekla a už se chystala ruce od něj odtáhnout.

Hned ji chytil a položil je zpátky. „Mně se to líbí,“ ujistil ji. „Prosím tě, nepřestávej.“ Oči mu jiskřily. Její jemnou malou ruku nasměroval ke knoflíčkům u vesty a u košile a lehce přikývl.

„Tohle je pro mě nezmapované území,“ řekla nejisté. „Vůbec nevím, co mám dělat.“

„Já ti to ukážu,“ odpověděl stroze. „Nemáš se čeho bát. Jak už víš, nejsem muž, v jehož společnosti by byla tvoje nevinnost jakkoli ohrožena…“

Rukou mu pevně zakryla ústa. Podívala se na něj divokým, nebojácně zkoumavým pohledem. „Jsi muž, který měl ošklivou nehodu,“ řekla pevně. „Tím ale nejsi o nic méně muž. To já mám nedostatky v běžných dovednostech,“ dodala jemně a usmála se na něj. „Dokonce ani nevím, jak bych se měla cítit, takže nemůžu ani kritizovat nic z toho, co uděláš.“

Bylo slyšet, jak se krátce nadechl. „A to jsem si původně najal zkušenou ženu…!“

„Všichni se dopouštíme drobných chyb,“ řekla uličnicky. „Jen jsi prostě nevěděl, co ti chybí. Nemusíš mít obavy. Nevyužiju toho proti tobě.“

Potácel se mezi pobaveným smíchem a horečnatou hladovostí mít ji v posteli pod sebou. Byly to pro něj úplně nové pocity. Cítil, jak začíná reagovat na její hedvábné teplo a najednou se zarazil.

Cítila na boku vzrůstající tlak a zdvihla udiveně obočí. „Já myslela, že jsi říkal, že toho nejsi schopný,“ zašeptala nesměle.

„Nebyl jsem schopný dopustit, aby se to stalo,“ souhlasil s ní chraplavým šepotem. „Proklatých dlouhých devět let. A musím to pocítit,“ řekl rozvášněně, „poprvé zrovna s ženou, která nerozezná orgasmus od brambory!“

Vybuchla smíchy nad jeho zatrpklým vyjádřením. „Ty jeden zpustlíku!“ zašeptala zastřeně.

Její pobavení mělo jen zahalit rostoucí vášeň. Vyčetl to z jejích očí a z toho, jak jemně smyslně roz–pohybovala své tělo proti jeho bokům.

„Tak já jsem tedy zpustlík?“ Dělalo mu dobře, jak je po něm dychtivá, jak nečekaně ho dráždí, s jakou lehkostí přijímá jeho omezené možnosti a jak jí dělají dobře jeho doteky. Usmál se. To, co mu celé roky připadalo jako potenciální mučení, bylo najednou snadné. Sáhl pod ni a lehce ji štípl do zadečku. Smál se, když vypískla a přitiskla se k němu. Také se rozesmála.

Mezi stehna jí vsunul svoji dlouhou štíhlou nohu, vztyčil se nad ni a téměř desetiletí potlačovaná vášeň mu rozproudila krev.

„Mučitelko,“ vydechl do jejích úst. „Dráždíš mě, dovádíš mě do snů o naprostém ráji…!“ Rozevřel jí rty a začal přes ně jemně přejíždět svými a pomáhal si jazykem. Nepřestával při tom rukama zkoumat křivky jejího štíhlého, rozpáleného těla od hrudníku k bokům a zase zpátky.

„Philippe?“ zašeptala trhaně.

„Copak?“ zamumlal nepřítomně.

„Mám také prsa,“ vyhrkla, když ji dráždivě kousal do dolního rtu.

Zarazil se. Zdvihl hlavu a překvapeně se jí podíval do očí. „Jak prosím?“

„Jen jsem ti to chtěla připomenout,“ vyhrkla bez dechu. „Připadá mi, že se domníváš, že mám jenom hrudní koš a boky.“

„Jsi panna,“ začal.

„To ano, ale od krku dolů nejsem mrtvola!“ zašeptala. Prsty přesunula ke knoflíkům na jeho vestě a potom na košili. Strnul a snažil se udržet rovnováhu. Srdce mu bláznilo, když se pokoušel vžít do jejích pocitů.

„Nejsi znepokojená?“ zeptal se.

Měla příliš práce s jeho knoflíčky, aby ho plně vnímala. „Znepokojená čím? Panebože, ty jsi ale chlupatý! To je… nádherné na dotek!“ Zamračila se. „Proč by mě mělo něco znepokojovat?“

„Ty blázínku,“ zasípal. „Tohle je nebezpečné. Když jsem ti říkal, že jsem neměl devět let žádnou ženu, nebyla to jen společenská fráze!“

„Pořád si jen stěžuješ,“ zamumlala a přitulila se k němu blíž. „Hmm! Ano, ano…!“

Cítil laskání jejího pružného těla, a to ho vzrušilo ještě víc. Chraplavě zasténal a oběma rukama pevně uchopil polštář, který měla pod hlavou, jako by ho chtěl dát pryč.

Roztáhla nohy, aby se k ní dostal blíž a roztřesenýma rukama mu trochu nešikovně přejížděla po zarostlém hrudníku a současně do sebe vstřebávala vůni mýdla, drahé kolínské a doutníkového kouře, která se kolem něj vznášela.

Podvědomě se provokativně prohnula v zádech a pocítila takový příval nádherné slasti, až hodně hlasitě zasténala.

Položil jí ruku na bok a ona se zklidnila. Zachvěl se. „Gretchen,“ zašeptal.

Chvěla se pod ním, když znovu přimkl svá pevná ústa k jejím a líbal ji s divokou vášní. Měla pocit, že ji snad úplně celou pohltí. Zajela mu rukama pod košili a objala ho. Nahmatala dlouhou hlubokou jizvu pod levou paží a ztuhla.

Zdálo se, že přestal dýchat ve chvíli, kdy ucítil její jemné prsty na jedné z mnoha jizev, které znetvořily jeho tělo. Zdvihl hlavu. Podíval se jí do obličeje. Čekal, že spatří výraz odporu a nechuti.

„Máš ještě další, viď?“ zeptala se jemně. Prsty opisovala dráhu jizvy až k pásku kalhot. Dívala se mu do očí a začala mu z kalhot pomalu vytahovat košili.

Zaváhal. Chtěl ji gestem ruky trochu zpomalit, ale dotkl se přitom její obnažené kůže. Zaváhala. „Můžu… se tě… takhle dotýkat?“

Zaťal zuby. „Pod pasem ne,“ procedil. „Proč ne?“

Zavřel oči. „Gretchen, některé jizvy jsou až ke kosti. Ty, co mám na slabinách a na levém stehně, mi… znetvořily tělo.“

„Já nejsem ten typ ženské, co hned omdlívá,“ poznamenala. „Moc ráda se tě dotýkám,“ zašeptala. „Miluju, když se ty dotýkáš mě.“

„Ještě jsem se tě nedotkl.“

Ruka jí strnula, když se mu podívala do obličeje. Srdce jí začalo tepat ještě divočeji. „A chtěl… bys?“

Obličej mu ztvrdl.

„Jak se můžeš zrovna na tohle ptát…!“

Odtáhla od něj ruku a jen tak mimochodem si začala rozepínat vyšívanou hedvábnou halenku. Sledovala, jak se černé oči proti jeho vůli upírají na maličkou krajkovou podprsenku, která se odhalila.

„Doufám, že jsi neočekával nějaký zázrak,“ sama se divila, jak je smělá, „protože tahle věc má vycpávky. Já… nejsem příliš vyvinutá.“

Zamračil se. „Vycpávky?“

Zašklebila se, když si stáhla z ramen blůzku a rozepnula sponku, která držela košíčky u sebe. „Vycpávky,“ řekla trochu v rozpacích.

„Ty malá podvodnice,“ škádlil ji, ale jen jemně, když viděl, jak se zarazila a nechala košíčky na místě. „Ale proč bych měl být zklamaný?“

„Muži většinou chtějí smyslné ženy, ne?“

Štíhlým ukazováčkem opisoval cestičku v údolí mezi ňadry. Při tom ji zalévaly vlnky rozkoše. Bezmocně se napjala, když líně přejížděl na obě strany údolí.

Chraplavě se zasmál, skoro predátorsky. Oči se mu při tom pocitu zableskly. „Muži mají různé představy o dokonalé ženě. Já osobně,“ zašeptal, když pomaličku odhrnoval košíčky na stranu, „mám rád prsa, která se mi vejdou do úst.“

Měla kouzelný výraz ve tváři. Doopravdy se zasmál. „Copak se nedíváš na filmy?“

„Dívám se na filmy a taky čtu knížky,“ řekla přiškrceně a znovu se napjala, když poodhrnul košíček, pod nímž byla zduřelá bradavka, která přímo hladověla po jeho doteku. „Ale nikdy se mi ani nesnilo, že je to takovýhle pocit!“

„Vzbuzuješ ve mně touhu, abych byl zase celý muž,“ vydechl a díval se jí do očí. Pak úplně odhrnul košíček a hladově se podíval na to, co právě zcela odhalil. Prsty opisoval křivku jejích ňader, chvilku se zdržel na tmavém vrcholku, který ztuhl ještě víc, když jej sevřel mezi prsty a zkoušel jeho pevnost.

Lehce vykřikla a on vyhledal její obličej na pár horkých vteřin, než sklonil hlavu k jejímu tělu. „Teď poznávám, jak dobře jsem udělal, když jsem si nechal udělat zvukotěsné stěny…!“

Svíjela se, jako by ji mučil, když celé její ňadro uchopil do horké temnoty svých úst a lačně sál. Nehty zabořila do jeho široké hrudi. Boky se třela o jeho a zdálo se, že zapomíná dýchat, když z ní ve své náruči udělal vězně vášně.

Zdvihl hlavu a ona se k němu přitulila a ústy se dotýkala jeho ucha.

„Prosím, nepřestávej,“ zašeptala divoce. „Prosím!“

Znovu se jí začal plně věnovat, přemísťoval se z jednoho ňadra ke druhému, až se celá chvěla, a potom pokračoval po jejím těle až k okraji kalhot.

Proklínal její oblečení, když bojoval se zapínáním, a potom přiložil ústa k plochému bříšku, pevnému a horečnému. Začala sténat.

„To nepůjde,“ mumlal, když se vracel zpátky k jejím ústům. „To vůbec nepůjde.“

Snažila se přemýšlet a pochopit smysl jeho šeptaných slov. Štíhlýma rukama jí stáhl kalhoty společně s kalhotkami. Potom se jí dotkl. Nikdy ji nenapadlo, že když se muž dotýká ženy, může to takhle vypadat.

„Philippe!“ vydechla přiškrceně.

Přikryl její ústa svými a vychutnával si ticho v kabině. Přesunul rty zpátky k jejímu drobnému ňadru, vytrvale sál a současně svýma rukama tak důvěrně prozkoumával křivky jejího těla, že se téměř rozplakala, v jakých se ocitla rozpacích. Ale třebaže se pokoušela protestovat, udělal něco, co ji přimělo zvednout se z postele. Celá vyděšená se mu zadívala do blýskavých očí jen na několik vteřin, než překročila jakousi horkou, dychtivou propast a rytmicky se začala otřásat slastí, jakou ještě nikdy

předtím nezakusila. Zavřela oči a prohnula se v zádech vstříc jeho šikovným rukám… Zábrany s sebou odnesla extáze, když prožila svůj první orgasmus v životě.

Potom se rozplakala, přitiskla se k němu, aby ji ukonejšil a on ji k sobě přivinul a houpal ji v náruči, tiskl její obnažená ňadra na hustý porost své hrudi, který se sbíhal ve tvaru klínu směrem dolů k pasu. Uspokojil ji a on sám zůstal vzrušený. Bylo to víc, než v co se vůbec odvažoval doufat. Pokud se mu podařilo takhle dlouho to udržet, pak mu svítá docela reálná naděje, že by ji nakonec přece jen mohl někdy… mít!

Zvedl hlavu a podíval se na její zrůžovělý obličej. Zahleděl se do jejích doširoka otevřených, tajnůstkářských, zahanbených očí. Stále ještě se chvěla z toho, co jí daroval.

Uhladil jí rozcuchané blonďaté vlasy, které se uvolnily a volně jí splývaly kolem tváří. „Když jsem se zmiňoval o tom, že ti mohu poskytnout uspokojení, měl jsem na mysli právě tohle,“ zamumlal.

Polkla, ještě se trochu styděla, ale fascinoval ji pohled jeho očí.

„Takhle se prožívá sex?“ zašeptala.

Něžně se usmál. „Myslím že ano. Nejsem si jistý, jestli si to ještě pamatuji,“ škádlil ji.

Položila mu ruku na hrudník. „Philippe?“

Sklonil se a ústy jí něžně přejel přes rty. „Ano.“

„Ty… jsi pořád ještě vzrušený,“ zašeptala.

„Velmi vzrušený,“ připustil. „I pro mě je to překvapení. Dřív jsem to nedokázal udržet na takhle dlouhou dobu.“

Dotkla se zlehka jeho pevné brady a potom krásně tvarovaných úst. „Kdybys chtěl zkusit…“

Díval se na ni tmavýma, zamyšlenýma očima. „Ty bys to pro mě udělala? Nabídla bys mi svoji nevinnost bez manželství?“

Kousla se do dolního rtu. „Jsi hlava státu,“ začala. „Když se oženíš, vybereš si ženu s náležitým původem a odpovídajícím postavením.“

Rukama jí uhladil vlasy rozhozené po polštáři. „Bude to muset být žena schopná žít s mými omezenými schopnostmi. Ať už se projeví jakkoli,“ řekl tiše. „Pouhý fakt, že vydržím být takhle vzrušený, ještě není důkazem mých schopností v posteli. Skutečně jsem ztratil hodně citu. Je docela možné, že nikdy v životě nedosáhnu vrcholu, Gretchen,“ řekl jí přímo. „Ne, neodvracej obličej. Musíme o tom mluvit. Nikdy ti nemohu dát dítě bez ohledu na to, jestli se budu nebo nebudu moci stát tvým milencem. Poškození, které jsi odhalila jen z menší části, je strašné. Tak strašné, že ti je nemohu ani ukázat.“

„Byl jsi za posledních devět let u lékaře, po tom, co ti sdělili původní diagnózu?“

„Neměl jsem k tomu žádný důvod,“ řekl ztěžka. Odkulil se od ní, lehl si na záda a upřeně se díval do stropu. „Zrcadlo mi poví všechno, co je třeba vědět. Pokud se na sebe vůbec dokážu podívat.“

Přejela mu rukou po hrudníku a objala ho, přitiskla se k němu ze strany a položila tvář na jeho obnažené rameno. „Měl bys mi ukázat jak,“ řekla něžně. „Tolik toužím, abych se mohla pokusit udělat pro tebe to, cos ty právě udělal pro mě.“

Srdce se mu zastavilo. Objal ji a několik vteřin ji pevně svíral. „Šlechetná nabídka, vážím si jí víc, než bys dokázala pochopit. Ale nechtěl bych, aby ke mně citově vzplanula nějaká žena, tím méně panna, která mužské tělo vůbec nezná.“ Překulil se a položil jí prst na rty, ještě než stačila začít protestovat. „Jsem znetvořený“

Chytila ho za prsty. „Kdybys mi nevěřil, tak by tě ani nenapadlo brát mě sem.“

„Byl jsem vzrušený,“ hájil se. „A chtěl jsem se přesvědčit, jestli by to třeba nevyšlo.“

„Ale nic jsi z toho neměl,“ řekla smutně. „Všechno to bylo jenom a jenom pro mě.“

Přitiskl si její prsty ke rtům a znovu si lehl na záda. Hleděl do stropu. „Možná tohle je všechno, čeho kdy mohu dosáhnout,“ řekl velmi, velmi tichým hlasem.

Pohrávala si s hustým porostem na jeho hrudi a zavřela oči. „Cítíš tam něco?“

„Je to takový zvláštní pocit,“ odpověděl po chvíli. „Když se tě dotýkám, je to nejintenzivnější.“ Znovu jí uhladil rozcuchané vlasy.

„Po té nehodě ses vůbec nikdy nepokoušel milovat s nějakou ženou?“

„Doktoři mi řekli, že to nemá smysl, a já jim věřil. Byl jsem přesvědčený, že mají pravdu.“ Chytil ji pevněji za vlasy. „To, jak reaguji na tebe, je pro mě záhada.“

„Možná jsi nic necítil jednoduše proto, žes to nikdy ani nezkusil.“

„Jednou ano,“ řekl s notnou dávkou hořkosti. „S jednou ženou v Evropě.“

„A co se stalo?“

„Nic. A jí to připadalo nesmírně zábavné.“ Hlas mu posmutněl při pouhé vzpomínce na opovržlivý smích té ženy. „A právě tehdy jsem to vzdal. Řekl jsem si, že mi zbývá jediné – šaráda. Že budu předstírat vážný vztah, abych zabránil šíření starých pomluv.“

„Já bych se ti nikdy nesmála,“ řekla Gretchen a měla na tu neznámou ženu zlost.

Pevněji objal a přitáhl na sebe. „Měl bych tě okamžitě poslat zpátky do Texasu.“

„To bych se vrátila do své staré, bezútěšné práce a věnovala bych se problémům přednostního práva, zatímco divoškou v harému by se stala některá jiná,“ řekla s hranou nechutí. „Jak vůbec dokážeš jenom pomyslet na to, že bys mi něco takového mohl udělat?“

Zdvihl jedno obočí a bedlivě si ji prohlížel. Líně přejel pohledem na její jemná ňadra zabořená do černé houštiny na jeho hrudi. Pořád byl ještě vzrušený. Vyvolala v něm pocit, že je silnější, než kdy

předtím byl. Když si ji prohlížel, napadlo ho, že právě on jí nabízí skutečně špatnou pověst. Jeho středovýchodní kořeny se mohutně otřásly při pouhém pomyšlení na takovou neslušnost. Byla nevinná. Cítil se zahanbeně, že jen pomyslel na to, že by ji mohl takovýmhle způsobem zneuctít.

Prohlížel si linii jejích plných rtů. „Takže ty bys raději žila se mnou a hrála si na doktorku, hmmm?“ škádlil ji něžně.

Laškovně na něj pohlédla. „Jen když budeš hrát fér. Nehodlám tady být jediná bez šatů.“

Černé oči mu tančily. Cítil skoro hmatatelnou radost, když ji držel v náruči. „Škoda,“ zamumlal a přitáhl si ji blíž, „bez nich totiž vypadáš nesmírně přitažlivě.“

„Předpokládám, že se budu muset naučit organizovat slavnostní obědy, různá setkání a společenské události,“ povzdechla si.

Pohladil ji po jemných světlých vlasech. „V paláci je spousta lidí, kteří nemají na práci nic jiného. Ty budeš mít na starosti jenom mě.“

Zdvihla obočí. „To tedy pěkně ztloustnu.“

Usmál se. „Na to nebudeš mít čas. Doufám, že nějakou dobu teď budu jenom v paláci. Mám plány, které chci uskutečnit, zejména v oblasti vzdělávání. Můžeš mi pomoci přesvědčit lidi z odlehlých končin země, aby svým dětem umožnili vzdělání.“

„To bych moc ráda! Jenomže nemluvím vaším jazykem.“

„Můžeš se ho naučit. Je to dialekt arabštiny a já ti budu dávat hodiny.“

„Tak to je další věc, na kterou se budu moc těšit.“ Podívala se mu do očí. „Moje vlastní mise.“

„Říkala jsi další věc?“

„Mmm–hmm.“ Něžně přitiskla své rty k jeho ústům a lehce mu okusovala nejprve horní ret a potom plnější dolní.

„Takhle,“ zamumlal a nasměroval její ústa, dokud přesně nepochopila, kde ji chce cítit. „Ano, to je ono. Co ještě?“ nedal se odbýt.

Něžně ho kousala do dolního rtu. „Chci, abys mě defloroval.“

Ztuhl. Zamračil se. „To je asi zase nějaké idiomatické vyjádření.“

Usmála se a zašeptala mu do ucha. „Chci, aby ses stal mým milencem.“

Štíhlýma rukama přejížděl po jemné teplé kůži na jejích nahých zádech. „Nic bych si nepřál víc,“ zasténal a přitiskl si ji ještě blíž. „Ale musíš si uvědomit, že naděje je mizivá.“

„Naděje není vůbec mizivá, když vezmeš v úvahu, v jakém stavu se vynacházíš právě teď,“ zašeptala. „Kde je kouř, tam je i oheň, říkával můj dědeček.“

„Ještě nějaké další idiomy, ty jedna…!“

Svá otevřená ústa mu položila na hrudník, a on jen zalapal po dechu.

Zaváhala. Pod rukou náhle ucítila, jak mu prudce bije srdce. Nehýbal se. Dokonce jí připadlo, že ani nedýchá.

Přitiskla se k němu a zopakovala to ještě jednou, záměrně svá ústa položila na jeho ztvrdlou bradavku a sála ji, stejně jako jí to dělal před chvílí on.

Hned se vztyčil na posteli. Třásl se po celém těle a rukama ji chytil v zátylku. Přitiskl si její ústa k tělu. Prsty zabořil do jejích vlasů a pobídl ji, aby začala znovu sát.

Ani od něj neodlepila rty a rukou mu sjela k pupíku. „Nauč mě jak,“ zašeptala, když si její ústa znovu přitiskl k hrudi.

Mumlal něco, chraplavě a horečnatě, jazykem, kterému nerozuměla. Ale nijak se nebránil jejím zkoumavým prstům. Rozepnul si pásek a zip a položil jí ruku na hedvábnou tkaninu. Ale když pohnula rukou, aby zajela pod ni, pevně ji zastavil.

„To nebude vadit,“ zašeptala.

„Bude,“ vyhrkl. „Nepřestávej.“

Přitáhl k sobě její ruku, poznal, že je trochu roztřesená, i když se ho dotýkala velmi odvážně. Pod hedvábím nahmatala jeho pevné mužství a on ji naučil, jak se ho má dotýkat a jak ho prozkoumat, v tichu, které narušovalo hlasité dýchání.

Zachvěl se, ale navzdory rozkoši, kterou zažíval, se žádný vzestup nekonal, horečka nestoupala. „Zatraceně!“ zaklel přiškrceně. „Já… já nemůžu…!“

„Co dělám špatně?“ zeptala se.

Chytil ji za ruku a přitiskl si ji k tělu, držel ji tam a drsně vydechl. Měl zavřené oči.

„Rozkoš tam je, ale nemohu jí dosáhnout. Problém je ve mně, ne v tobě. Tohle není vhodný čas ani vhodné místo.“

Odtáhl její ruku a odkulil se od ní. Razantně se postavil na nohy a oblékl se. Gretchen udělala totéž a neupadala před ním do žádných rozpaků. Řekla mu to očima, když se na ni podíval.

„Mně to líto není,“ řekla dřív, než mohl ze sebe něco vypravit.

„Ani mně ne.“ Podíval se jí do očí. „Teď jsi moje,“ řekl a ani trochu se neusmál. „Musíme se vzít.“

„Proč?“ zeptala se chraplavým hlasem.

„Protože jestli je nějaká možnost, že tě můžu mít, tak to udělám,“ řekl bez okolků a pořád se jí díval do očí. „Tady u nás nesmí žádný muž mít pannu, dokud není její manžel.“

„Ale já nejsem společensky na stejné úrovni jako ty,“ protestovala.

„Gretchen, chceš, abych nechal otočit letadlo a poslal tě zpátky do Států?“

„Po tom všem?“ vykřikla a zatvářila se ublíženě.

Usmál se. Přivinul ji pevně do náruče, jemně ji pohupoval a tiskl ke svému srdci. „To byla jediná největší radost mého života,“ zašeptal. „Jestli chceš využít té možnosti, můžeme se vzít podle našich obyčejů, podle mého vlastního zákona.“ Zaváhal. „Takové manželství bude závazné pouze v Qawi,“ dodal váhavě, „takže jestli nebudu schopný náš vztah dovršit, můžeš domů odjet jako panna.“

„A když budeš schopen náš vztah dovršit?“ zašeptala.

Zvedl hlavu a zahleděl se jí do očí.

„Na to, aby ses dostala ze země, budeš potřebovat celou armádu. Protože jestli tě budu moci mít úplně,“ dodal zastřeným hlasem, „nikdy mi v tomhle životě neunikneš!“

OSMÁ KAPITOLA

Gretchen si horoucíma očima prohlížela jeho tvář a něžně se usmívala. „Nikdy mě ani ve snu nenapadlo, že by se mi něco takového mohlo přihodit,“ řekla jemně. „Moc ráda bych se za tebe provdala. Ale to neznamená, že bys to musel za každou cenu udělat.“

„Kdyby ses stala objektem senzačních klepů v paláci, znamenalo by to pro mě ponížení a pro tebe zostuzení. Můj otec by mi usekl obě ruce,“ poznamenal. „Je neuvěřitelný pedant, co se týká tradic. A já také.“ Našpulil rty a usmál se na ni. „A ty vlastně nejsi jiná.“

„Nechci ti způsobit žádné potíže.“

„Děláš ze mě znovu muže, a přesto si myslíš, že kvůli tomu budu mít potíže?“ zeptal se trpce.

„Od té nehody ses vlastně nepokusil s žádnou ženou milovat, ne?“ zeptala se, když viděla, jak opravdově se tváří. „Stále ještě existuje možnost, že to dokážeš s nějakou jinou. Třeba s tou blondýnkou, jak jsi říkal, že ti ji připomínám,“ dodala s notnou dávkou žárlivosti, kterou se vší silou snažila nedat na sobě znát.

„Brianne.“ Vzpomněl si na svůj vztah k té ženě a pohled jeho očí ztvrdl. Zbožňoval ji, prahnul po ní a prohrál ji s Piercem Huttonem, protože se domníval, že on sám už nikdy nebude schopen styku s ženou.

Gretchen neuniklo zklamání v jeho očích a začala o sobě pochybovat. „Ty o ni pořád ještě stojíš, je to tak?“ nedala se odbýt.

„Vždycky o ni budu stát,“ řekl přímo. „Ale ona je vdaná a má dvouletého syna. I kdybych byl znovu celý muž, nemám sebemenší naději. U ní ne.“ Obrátil se a zpříma se jí podíval do zelených očí. „Ale na tebe reaguji velice slibně a v každém případě mám v úmyslu v tom pokračovat. Snažím se ti vysvětlit svůj postoj zcela upřímně. Jestli chceš utéct, udělej to teď, dokud je ještě čas.“

Našpulila pusu a zdvihla obočí. „Našel by se tu jeden padák pro dámu?“

Zasmál se. „Ne.“

„No, tak to ti asi zůstanu na krku – monsieur Souverain,“ prohlásila uštěpačně.

Chytil ji za ruku a otevřel dveře kabiny.

„Ven,“ nařídil a se smíchem ji postrčil do uličky před sebou.

Smála se také a všichni tělesní strážci se na ně upřeně dívali, každý trochu jinak zmatený. Gretchen si uvědomila, že dost možná i oni třeba slyšeli všelijaké pomluvy. Jenomže ona byla celá rozcuchaná, pusu měla oteklou a ani Philippe nevypadal zrovna jako ze škatulky. Všichni byli v šoku, když uviděli rozzářenou tvář svého vládnoucího šejka. To bylo dobře. Aspoň budou mít o čem přemýšlet, řekla si v duchu povýšeně.

Seděla vedle Philippea, dokud letadlo nepřistálo v Qawi. Nebylo tam nic víc, než očekávala. Prostředí jí připomínalo Maroko. Všude rostly datlové palmy, písčité roviny vedly k Perskému zálivu a zářivě modré vodě. Za historickou zdí se rozprostíralo staré město s oslepivě bílými budovami. Viděla nádherné mešity a katedrálu a v dálce se rýsovalo cosi, co se podobalo rozestavěnému novému a modernímu městu.

Philippe přešel k jedné stevardce a mladá žena v nažehlené uniformě se šátkem na hlavě se usmála na Gretchen, když mu podávala nějaký uzlík černé látky.

„Musí to být,“ řekl vážně. „Je to stejné, jako když u vás doma začne pršet a vy si otevřete deštník. Jsem vládcem své země a je mou povinností respektovat všechny její tradice a chránit tě před všemi zdejšími extremisty.“

„Nemusíš mi to vysvětlovat tak zeširoka,“ ubezpečila ho. „V hotelu jsem mluvila s jednou muslimkou. Vykládala mi, že spousta z nich žije přísně podle koránu, aba a hijab jsou viditelné znaky jejich pýchy a čistoty.“

Rozzářeně se usmál. „Kdo tě naučil výrazy pro plášť a pokrývku hlavy?“

„Ta žena. A ještě také, že muži nosí thobe a přes thobe bisht a to, co mají na hlavě, takovou tu provazovitou věc, které se říká igal, přidržuje na místě věc, která se arabsky jmenuje gutra.“

Sešpulil rty.

„Jsem unesen.“

„Shukran.“

Zasmál se, neboť mu poděkovala v arabštině. „Teď jsi na mě skutečně udělala dojem,“ dodal, když se na něj usmála. „Podívej.“ Vstal a přes hlavu jí přehodil tmavý hijab, kterým ukryl její pevný uzel blonďatých vlasů. Přehodil přes ni ještě široký černý plášť s kapuci. „U nás stále ještě existují lidé, kteří jsou přesvědčeni, že by ti mohlo hodně ublížit, kdybys okatě ukazovala svoji postavu. Nechci tě vystavovat žádnému riziku.“

Usmála se na něj. „Děkuju. Ale to je v pořádku,“ ujistila ho. „Kdybys přijel k nám, musel by sis na hlavu nasadit kovbojský klobouk a někdo by tě určitě napálil a posadil by tě na nezkroceného koně.“

Její domněnka, že neumí jezdit na nezkroceném koni, mu připadala docela zábavná. Měla na něj zajímavý, i když nesprávný názor. Bude se divit, až pozná, kým ve skutečnosti je. Jen co dojedou do paláce. Ustoupil stranou, aby jim osobní strážci mohli otevřít dveře veliké černé limuzíny.

„Možná jsi mi měl hned na začátku prozradit,

kdo jsi,“ poznamenala, když ujížděli po dlážděné silnici k hlavnímu městu.

„A okrást celý náš vztah o tu legraci?“ odpověděl s úsměvem. „Cožpak nepřipadají muži ženám mnohem atraktivnější, když zůstávají záhadní?“

„Jsi král.“ Pořád si na to ještě musela zvykat a pomáhalo jí, když si to občas zopakovala.

„Jsem šejk,“ poopravil ji. „To není totéž. Představuji hlavu klanu, který má tradičně ve svých rukou moc v této části kontinentu. Linie našeho rodu se táhne bez vážnějšího narušení přes imamáty šesti generací, i když můj otec je první křesťanský vládce.“

„Už to chápu. Ty jsi tak říkajíc zdědil korunu. Jako králové.“

Zdvihl jedno obočí a v ten okamžik jí připadal velice cizí. „U pouštních národů není zvykem, že by někdo dědil titul,“ řekl jemně. „Ten se musí získat a udržet, a to se podaří jenom muži, který jej dokáže ubránit.“

Bylo to poněkud matoucí a ji napadla spousta otázek, ale zazvonil telefon a za několik vteřin ožil interkom. Philippe poslouchal a potom zvedl sluchátko u svého sedadla. Hovořil do něj příkře a rychle. Po chvilce zaváhání promluvil znovu a potom s úšklebkem sluchátko zavěsil.

„Další problémy,“ řekl stručně. „Nálet na hranice. Několik mužů zahynulo.“ Podíval se na ni. „To pro mě znamená, že se musím vydat k naší hranici na severní poušti. Musím tu situaci řešit.“

„Ty máš armádu?“ zeptala se.

„Ne v tom smyslu, jak si představuješ. Takovou ještě ne,“ odpověděl. „Jsme stará země a chybí nám základna moderních vojenských sil, pokud nepočítáš taktické zbraně dlouhého doletu a elitní, i když malou vojenskou jednotku s omezenou výzbrojí. Ne, s rebely budeme muset bojovat pomocí tradičních prostředků. A až se vypořádáme s tímhle problémem, vrhneme se na řešení toho našeho,“ dodal a nepřestával se jí pátravě dívat do očí. „Současně zařídím vše potřebné pro uzavření našeho sňatku.“

„Ty to myslíš vážně?“

„Ano.“

„Ale říkal jsi, že tvůj otec nemá Američany příliš v lásce,“ podotkla.

„Gretchen, ty ho docela jistě okouzlíš,“ řekl klidně. „To všechno chce jenom čas.“

„Na cestu se vydáme hned?“

„Ne, až za pár dní. Nejprve se musím setkat se svými ministry a s otcem prodiskutovat smlouvy, které jsem právě podepsal, a kontrakty, o kterých jsem jednal. Ty se budeš mít čím zabavit,“ slíbil jí něžně. „Ministr pro vzdělávání a výchovu tě seznámí s mým projektem modernizace soustavy mateřských škol.“

„Doufám, že dokážu udělat všechno, co si přeješ,“ řekla trochu s obavami v hlase.

„Tím jsem si naprosto jistý. A ty budeš brzy také.“ „Dodáváš mi pocit, že dokážu udělat cokoliv,“ přiznala se. „Ještě před několika dny jsem byla svým způsobem jenom divák života. To tys mě přiměl k tomu, abych se ho chtěla i zúčastnit.“

Přimhouřil oči. „Co ten muž, který se s tebou chtěl oženit?“ zeptal se s očima upřenýma do její tváře. „Co se s ním stalo?“

„S Darylem?“ Povzdechla si. „Dal se dohromady s dcerou jednoho bankéře, prostě se ztratil jako pára nad hrncem…“ Podle zmateného výrazu v jeho tváři poznala, že to nepochopil a zasmála se. „Promiň, idiomy jsou pro Američany nedílnou součástí života. Začal chodit s dcerou jednoho bankéře. Velmi rychle ode mě odešel. Myslel si, že po matce zdědím hodně peněz z pojistky. Ale nic takového se nestalo.“

„Darebák jeden,“ ulevil si.

„Máš pravdu. Já nebyla dost zkušená, abych ho hned prohlédla,“ řekla celá nesvá. „Moje matka se vůči mně chovala velmi majetnicky, zvlášť když jsem dorostla do věku, kdy se dívky začínají scházet s chlapci. Asi věděla, že umírá a měla strach zůstat sama doma. A mě samotnou nikdy ani nenapadlo, abych ji opustila!“

„Ne,“ prohlížel si ji. „Ty nejsi ten typ, který opouští své milované, když ho potřebují.“

„Alespoň mě trochu podržel, když zemřela. Nezůstala jsem na to úplně sama. Marc byl tehdy na Floridě, měl tam důležitou práci, věnoval se nějaké tajné akci. Domů se dostal až po pohřbu.“

Něco si pro sebe zamumlal a v očích mu zablesklo. „Tos neměla nikoho, kdo by ti pomohl se vším tím smutným zařizováním?“

„Jistým způsobem jsem měla Daryla, alespoň do chvíle, kdy mu připadalo bezpečné rozpovídat se o poslední vůli.“ Zavrtěla hlavou. „Ale myslím, že po světě neběhá moc mužů, kteří by se na celý život chtěli usadit na zchátralém dobytčím ranči v malém městečku v Texasu.“

„Prodáváš se příliš lacino,“ řekl stroze.

Otevřela oči dokořán. „Když už mluvíme o prodávání žen,“ naklonila se k němu, „je pravda, co se proslýchá? Ze v téhle části světa byli běloši považováni za otroky?“

Vybuchl smíchy. „Proč mi kladeš zrovna takovouhle otázku?“ dobíral si ji. „Myslíš, že bych tě třeba chtěl někomu prodat?“

„O tom dost pochybuji,“ usmála se na něj. „Ty totiž peníze nepotřebuješ.“

„Ne, to ne,“ souhlasil s ní. Vroucně se na ni zahleděl. „Bílé zlato,“ zamumlal. „Tak by se mělo říkat ženě, jako jsi ty. Mohla bys vynést slušnou sumičku.“

„A vidíš, že tě to napadlo!“ peskovala ho.

Jemně se zasmál. „I kdybych byl bandita, cožpak bych mohl prodat největší poklad ze své pokladnice?“

Usmála se na něj. Bylo to jako nový začátek. Tohle cizí město s mužem, který ji fascinoval úplně vším. Pod pláštěm ho chytila za ruku. Aniž by se na ni podíval, své dlouhé prsty propletl s jejími a pevně je stiskl. Brzy potom ji ale pustil. V tu chvíli si uvědomila, že v téhle části světa je nepřijatelné na veřejnosti dávat najevo své city, a nenápadně svou ruku zase stáhla. Všiml si toho a uznale se na ni podíval.

Když Gretchen poprvé uviděla palác, byla to pro Philippea úplná pohádka, s potěšením sledovat její reakci.

„Palais Tatluk,“ oznámil, když se před nimi vynořil. Bílá kamenná budova, vysoká a široká s klenutými dveřmi a okny opatřenými černými mřížemi v obou poschodích. Palác byl bez balkonů, ale Gretchen si vzpomněla, že v arabských domácnostech balkony vždy směřují do dvora, nikoli ven do ulice. To aby ženy zůstaly ukryté před zraky světa. „Toto je sídlo moci mé rodiny.“

„Je úžasné,“ řekla neschopna dalších slov.

„To byla jediná budova, kterou před dvěma lety Brauerovi muži nezničili,“ procedil skrze zuby a chvíli vypadal výhružně a rozohněné, až jí připadal jako úplně cizí člověk. „Brauer si v něm chtěl zřídit svoje ústředí, když se svými žoldáky napadl naši zem.“

„Jak se ti podařilo utéct?“ zajímala se. „Tedy, jestli se ti nepříčí o tom mluvit.“

„Proklouzl jsem ochranným plotem a připojil jsem se k malé karavaně, která měla namířeno do Omanu,“ vyprávěl. „Potom se mi za úplatek podařilo dostat na Martinique, kde jsem… si půjčil peníze. Dost na to, abych mohl zorganizovat úspěšnou protiinvazi.“

„Proti žoldákům?“

Otočil se k ní, v očích měl podivný výraz. „Nevíš o nás vůbec nic. Možná tvé představy ani v nejmenším neodpovídají skutečnosti. V oblasti celého Středního východu nejsou žádní žoldáci, žádní vojáci, kteří by se mohli vyrovnat mým sha–KO–OSH.“

„Komu?“

Usmál se. „Mým osobním tělesným strážcům. Jsou moji sha–KOOSH –moje pěst, jak byste to vyjádřili anglicky. Nikdo se jim v boji nevyrovná, snad s výjimkou British SAS, britské zvláštní letecké služby,“ vysvětlil jí. „Jednotka výjimečně nadaných vojáků, jejichž výcvikové metody jsou, řekněme, rovněž výjimečné.“

„Aha, rozumím. Jako u nás Zelené barety nebo jednotky amerického námořnictva SEAL. Ty vysíláš do boje proti teroristům.“

„Vysílám…“ Zdálo se, že je zmatený.

„Já se prostě bez idiomů nedokážu obejít,“ zasténala.

Zdvihl jedno obočí a usmál se na ni. „Rozumím ti. Generál sedí za stolem a vysílá své vojsko do boje, je to tak?“

„No, nedělají to tak úplně všichni,“ poopravila ho. „Ale nikdo stejně nepředpokládá, že se hlava státu postaví do čela útoku.“

Odvrátil od ní oči, aby si nevšimla, jak se baví. „Samozřejmě, že ne.“

„Říkal jsi, že tvoje rodina je v této zemi u moci už několik generací.“

„To je pravda,“ odpověděl. „Původně jsme byli součástí turecké Osmanské říše. Potom, když o nás v devatenáctém století bojovali Francouzi a Britové, přišli do naší země cizí misionáři a začali nás obracet na víru. V roce 1930 jsme si vybojovali nezávislost. Tehdy můj dědeček porazil detašovanou jednotku Francouzské cizinecké legie a spojil zbývající nomádské kmeny beduínů pod vládu jednoho šejka. Po něm nastoupil můj otec, ale teprve až když se stal křesťanem, což způsobilo nemalý rozruch. Musel jít do války, aby ubránil svou pozici. Mí dva nevlastní bratři byli muslimové a já byl vychován v úctě k tradicím obou náboženství. Ale před několika lety jsem se i já obrátil. To se setkalo s nesouhlasem a můj otec považoval za moudré provést radikální řez. Možná jsi už pochopila, že existuje celá řada muslimských sekt, některé z nich jsou poněkud reakčnější a militantnější. Žijeme tu společně s nimi a s židy a platí u nás zákony, které chrání především právo svobody vyznání.“

Hleděla na něj s neskrývaným obdivem. „Musíš být vynikající vůdce.“

Usmál se na ni. „Ušel jsem hodně dlouhou cestu, než se ze mě stal takový muž. Ale když musíš chránit divokou pouštní samičku, urychlí to tvůj krok na té cestě.“

Sklopila oči a nesměle řekla: „Já nejsem divoká.“

„Budeš,“ odpověděl klidně. „Máš srdce sokola. Jen ti chybí sebevědomí, aby sis uvědomila, jaké máš skryté možnosti. Naučím tě, aby sis věřila. Budeš silná a potom posílíš i mě.“

Zvědavě se na něj podívala. „Já ti nerozumím.“

Přivřel oči. „Životní zkušenosti tě posílily, ale v podstatě jsi sama sebe nikdy nevyzkoušela, viď? Gretchen, mám zkušenost, že většina žen – s jedinou výjimkou – by se s ječením utíkala schovat, když kolem nás začaly v Asilahu létat kulky. Ale ty jsi mi zůstala po boku.“

„To sis snad myslel, že vezmu nohy na ramena a nechám tě samotného tváří v tvář nebezpečí?“ zeptala se překvapeně.

Hruď se mu dmula. Celé tělo jako by se mu napjalo. Při pohledu na ni mu oči v štíhlém obličeji zahořely. „Víš, že sokol se páří s jedním partnerem na celý život?“ zeptal se chraplavým hlasem.

Rozevřela rty, když jí tělo zalila vlna horka pod zkoumavým pohledem těch černých očí. Cítila, jak se jí vzdouvají ňadra a tuhnou bradavky. Zalapala po dechu, neboť ji zaplavila vlna intenzivní touhy.

Pohled mu sklouzl na beztvarý plášť, do míst, kde se i pod tak silnou látkou zcela zřetelně rýsovaly dva pyšné hrbolky. Tvář mu náhle zkameněla, když jeho tělo zasáhla nenadále a velmi nemilosrdně vlna rozkoše. Nenáviděl svoji impotenci. Zasténal a odvrátil oči na ubíhající okolní krajinu.

„Jednou,“ řekla velmi potichu, aby ji neslyšeli bodyguardi v přední části automobilu, „budeš moc rád, že u tebe Maggie nemohla začít pracovat. Slibuju ti, že já udělám všechno, co bude v mých silách, abys byl šťastný.“

Skoro jako by ucukl. „Jak? Tím že se vdáš za polovičního muže?“ zeptal se přiškrceně.

„Jsi víc mužem než kdokoli, s kým jsem se v životě setkala, Philippe Sabone,“ řekla zastřeným hlasem. „Dala bych přednost jen polibkům od tebe před plným vztahem s jakýmkoli jiným mužem na světě.“

Podíval se na ni s čistou touhou. „Totéž cítím i já k tobě,“ zašeptal.

Její oči vzplály. Všiml si, jak se jí v tu chvíli rozjasnily oči.

„Mohl bych tě milovat,“ řekl drsně.

„Já vím. Já bych tě také mohla milovat,“ zašeptala v odpověď.

Celé tělo se mu napjalo a v tu chvíli chtěl přestoupit všechny vžité konvence, avšak když se k ní docela jemně přisunul, auto zahnulo a pohled / okénka mu napověděl, že po dlouhé dlážděné cestě mezi řadami rovných palem přijíždějí ke vchodu do paláce.

Philippe, jako by ho jeho slabost podráždila, vystoupil z vozu okamžitě poté, kdy řidič otevřel dveře, a opustil Gretchen, kterou na každém kroku teď doprovázel obrovský tělesný strážce s vlasy staženými do ohonu. Vypadal jako pravý Arab, ale cosi v jeho obličeji jí podivně připomínalo zpěváka Elvise Presleyho. Napadlo ji, jak by se asi Philippe tvářil, kdyby svému svalnatému bodyguardovi vymyslela přezdívku. Třeba se jí to v dalších dnech podaří zjistit!

Interiér paláce byl stejně okouzlující a nádherný jako exteriér. Dlaždice na podlahách měly tucet odstínů modré barvy. Všude bylo ladné klenutí a na podlahách drahé koberce. Schodiště si Gretchen zamilovala na první pohled, sotva ho zahlédla za obrovským křišťálovým lustrem, který zářil ve foyer. Pomalu se otáčela a všechno si pečlivě prohlížela. Celé to prostředí ji fascinovalo a byla jím natolik zaujatá, že když ustoupila dozadu, narazila do něčeho teplého a pevného. V ten okamžik se obrátila a zjistila, že je vydána na pospas černým očím, z nichž měla pocit, že za ní neustále slídí.

Ale to už Philippe spustil na drobného muže ve formálním tmavém obleku, který se upřeně díval na Gretchen, rychlou záplavu arabských slov.

„Tohle je Ahmed,“ představil jí ho. „Je to můj strýc, bratr mého otce. Ahmede, toto je moje snoubenka – Gretchen Brannonová z Jacobsville v Texasu.“

V očích staršího muže v okamžení zableskla zášť. „Snoubenka? Bezvěrec? Nějaká… Američanka?“ poslední slovo pronesl pohrdavým tónem.

Gretchen se narovnala a chystala se něco říct, ale Philippe se před ni postavil dřív, než vůbec mohla začít. Následoval další výbuch ohnivé arabštiny a víčka staršího muže začala cukat. Rychle se uklonil, něco zamumlal a odešel. Všichni osobní strážci, s výjimkou „Elvise“, kterého jí přidělil Philippe, odešli s ním.

„Upozorňoval jsem tě předem, že to bude těžké,“ řekl jí mírným tónem. „Ale nesmíš se s ním dostat do slovního sporu. On je muslim. Znamenalo by to pro něj vážnou urážku. Rozumíš mi?“

Rychle se nadechla. „Rozumím. Neboj se.“

Oči mu zjihly. „Kvůli mně samotnému by mi to ani trochu nevadilo. Dělám si ale velké starosti o tvoji bezpečnost. Můj strýc je mocný muž a u dvora má spoustu spojenců. Po mně a mém otci je to jediný člověk, který může uplatňovat svůj nárok na státní obřadní roucho. Chtěl by se stát šejkem.“

„Aha. No, nezavdám sebemenší příčinu, aby mě mohl využít proti tvé osobě.“

V očích mu zajiskřilo. „Jak by mohl.“ Postoupil dopředu a byl celý rozzářený. „Nemohu s tebou takhle mluvit.“ Shodil z ní aba a při tom jí rozcuchal vlasy. Hodil oděv „Elvisovi“ a pokynul Gretchen, aby se k němu připojila, když se vydal dlouhou chodbou. „Teď je před námi další překážka,“ řekl polohlasem, spíš sám pro sebe.

Vedl ji další klenutou chodbou a náhle se ocitli v prostoru, který připomínal tropický ráj. Vykachlíkovaná místnost byla obrovská. V každém rohu zurčela fontána. Rostly tam palmy a tropické rostliny a všude kolem kvetly orchideje. Stovky orchidejí.

„To je nádhera!“ vykřikla Gretchen. „Taková krása!“ Přistoupila ke žlutozelenému květu s tečkami, sklonila se a zhluboka vdechla kouzelnou vůni. Zlehka prsty laskala rostlinu.

„Nedotýkejte se jich!“ ozval se za nimi drsný, rozzlobený hlas.

Zprudka se odvrátila od orchideje, až zakolísala a málem upadla. Upřeně se na ně díval starý muž, který měl na sobě thobe a k němu stejnou čepičku, které se říká taiga. Pohled toho zahradníka, velkého a podsaditého, přímo naháněl hrůzu. Bradku a knírek měl bílé stejně jako husté vlasy.

„Jsou tak nádherné,“ řekla Gretchen a uhladila si rozcuchané vlasy. „Omlouvám se, ale já květiny miluju. Nemůžu to vydržet a prostě se jich musím dotýkat. Mám také jednu svoji orchidej – je to phalanopsis, poměrně drahá květina – a také se s ní laskám.“

„Jenom jednu?“ zeptal se ten muž udiveně.

Zčervenala. „Ano, nemám vhodné prostory, kde bych jich mohla pěstovat víc. A i kdybych měla dost místa, nemohla bych si to dovolit,“ dodala s naprostou upřímností.

Přivřel oči. „Nemáte obličej zahalený závojem a jste ve společnosti muže, který není váš manžel,“ napomenul ji. „A jste oblečena tak, že to uráží můj zrak, stejně jako zrak mého bratra a moji pánskou domácnost.“

Philippe postoupil dopředu. Zostra, ale s velikou úctou cosi tomu starému muži vysvětloval.

Starý muž na něj koukal s otevřenými ústy. „Ty se oženíš s tímhle?“ vykřikl a ukázal na Gretchen. „Ty si za ženu vezmeš Američanku? Bezvěrče ze samotného srdce pekla?!“

Gretchen zalapala po dechu. Na sluhu se vyjadřoval skutečně velmi nevybíravě a drze.

„A ke všemu ještě takhle hubená ateistka,“ dodal a odmítavě si ji měřil od hlavy k patě.

„Vy jste ale opovážlivý!“ vykřikla dříve, než mohl Philippe zasáhnout, a její zelené oči zlobně planuly. „Já chodím pravidelně do kostela, to si laskavě zapište za uši! A každého muže, který by se mě jen pokusil dotknout bez snubního prstýnku na prsteníčku, bych hnala bičem!“

Starý muž zvedl obočí. Sešpulil rty, zdvihl hlavu a upřeně se díval na její rozlícený, zrudlý obličej. „FIL–fil“ zamumlal suše a najednou se z plna hrdla rozesmál.

Philippe se také zasmál a prohodil s mužem několik stručných vět.

Starší muž se zašklebil, ale mlčel. Philippe se uklonil a jeho starší společník odmítavě mávl rukou. Věnoval Gretchen poslední pohled, pak se k ní obrátil zády a se vznešenou nevšímavostí vůči nim oběma odkráčel zpátky ke svým orchidejím.

Philippe Gretchen naznačil, aby šla s ním.

„Panebože, takový fanatik,“ řekla rozčileně. „A ještě mi nadával. Jak to o mně mluvil?“

„Na tom nesejde,“ mumlal potichu a smál se. „Já tě přece upozorňoval, že se tě dozajista bude snažit zastrašit. Kdybys ho při tom nechala, tak teď už jsi v polovině cesty zpátky do Texasu. Všichni jeho osobní strážci by tě násilím posadili do auta a odvezli na letiště.“

„Jak je možné, že tvůj zahradník má takovou moc?“ vykřikla udiveně.

„To není můj zahradník, Gretchen. To je můj otec.“

Našpulila rty. „To jsem tomu dala!“ zašeptala celá nesvá.

„Nic si z toho nedělej. On si na tebe zvykne.“ Obrátil se k osobnímu strážci s ohonem, který s nimi čekal na chodbě, a vyštěkl na něj rozkaz. Tělesný strážce se uctivě uklonil a odešel.

„Kam jde?“ zeptala se Gretchen.

„Takže tobě už chybí, hm?“ zeptal se Philippe s úsměvem. „Má za úkol chránit tě a ručí mi za tebe svým životem. Nehne se od tebe ani na krok. Jen když budeš spát. A i potom bude hlídat u tvých dveří.“

„Bereš moji bezpečnost velmi vážně.“ Udělalo to na ni dojem a vzbudilo to v ní trochu zvědavost.

Zastavil se a obrátil se k ní. „Obávám se, že Brauer má v naší domácnosti špiona,“ řekl bez okolků. „A taky si myslím, že sehrál svoji roli v tom dnešním incidentu na hranici. Nemohu si dovolit nechat své strážce odpočívat, zvlášť teď. Nikdy nesmíš ze svých komnat vyjít bez Hassana.“

„Myslíš toho Elvise’?“

Zdvihl pobaveně obočí. „On má přezdívku? To ti řekl on? Ty jsi s ním mluvila?“ zeptal se znenadání.

Ta otázka ji trochu zmátla. „Vždyť ještě neumím pořádně arabsky.“

„Aha. To ses docela trefila.“

„Teď jsi trochu nevyzpytatelný.“

„To je jen takový soukromý žertík, nic víc. Říkej mu klidně, jak chceš. U nás je takový zvyk, že když se dva lidé vezmou, nevěsta dostává od svého manžela věno.“

„Já od tebe žádné peníze nepřijmu,“ řekla s rozhodností v hlase.

V očích mu zajiskřilo. „Tak dobře. Dám ti tedy Hassana. Je tvůj.“

„Nepřipadá mi zrovna jako bílé zlato, ale možná má v sobě nějaký skrytý talent,“ zamumlala suše. V očích se jí objevily jiskřičky. „Takže on mi teď bezvýhradně patří. Znamená to, že kdyby ses se mnou rozvedl, odvezu si ho domů a nechám si ho pro sebe?“

Hlasitě se rozesmál. „K tomu nikdy nedojde. Rozvod nepřichází v úvahu, rozumíš?“

„Ano.“ Podívala se mu do očí. „Ale my nebudeme mít svatbu v kostele, že ne?“

Úsměv mu z tváře zmizel. „Zatím ještě ne. Obřad bude velmi prostý, podle domorodých pravidel; za přítomnosti minimálního počtu svědků a bez jakýchkoli formálních oslav. Sňatek ve velké katedrále – i takové místo tady ale máme – by byl závazkem na celý život.“ Oči mu zvážněly a získaly poněkud na hořkosti. „Kdybychom mohli mít děti, státní sňatek by byl nezbytný. Ale to není možné.“

„A kdo tohle všechno zdědí po tvé smrti?“ zeptala se se stejným smutkem v hlase.

„Já jsem o tom s tebou nemluvil? Po mé smrti se stane šejkem Briannein syn,“ řekl prostě. „Je to krásné dítě. Po svém otci zdědil tmavé oči a vlasy,“ dodal s chladnou nechutí. „A samozřejmě jeho otec se postaví proti, protože se mu příčí naprosto všechno, při čem by se jeho manželka musela se mnou sejít. Je to neuvěřitelně žárlivý a majetnický muž.“

Když chce předat své království Brianneinu synkovi, je jasné, že ta žena pro něj stále ještě mnoho znamená. V duchu si položila otázku, jak asi na tohle všechno bude reagovat jeho strýc, a co teprve otec?

Při vzpomínce na Pierce Huttona si Philippe znepokojeně povzdechl. „Bůh ví, co na takovém muži vidí,“ zamumlal.

„Jaký je její manžel?“ zeptala se zvědavě.

„Bohatý.“

Zasmála se.

„A kromě toho?“

„Patří mu mezinárodní stavební společnost. Mimo jiné staví naftařské plošiny.“ Podíval se na ni. „Je to odvážný člověk, i když mně připadá nechutný. Při Brauerově útoku jsme s ním a s Brianne jen taktak uprchli z Qawi. Právě Hutton mi půjčil peníze, abych tady mohl zorganizovat kontrarevoluci.“ Oči se mu zaleskly. „A při každé příležitosti mi to neustále předhazuje.“

Znělo to, jako by ti dva muži spolu ještě stále soupeřili. Gretchen byla na neznámou Brianne moc zvědavá. Musí to být nesmírně krásná žena, když o ni soupeří takovíhle dva muži. Bylo zcela přirozené, že ji manžel miluje, a Gretchen velice žárlila, když si Philippe neodpustil kousavé poznámky na adresu jejího muže.

„Uvidíme se ještě dnes?“ zeptala se ho najednou.

„Možná ano.“ Pokynul hezké mladé ženě. Měla na sobě vyšívané béžové oblečení, kterému se říká y,ellabia. Elegantně jí splývalo až ke kotníkům, a potom ještě úpravný béžový hijab se vzorem. Přišla společně s „Elvisem“.

„Tohle je Leila a odvede tě do tvých komnat. Nechal jsem pro tebe připravit rodinné pokoje mojí babičky, která byla původem Turkyně. Myslím, že se ti budou líbit. Její zesnulý manžel byl Francouz.“

„Babička ještě žije?“

Zavrtěl hlavou. „Zemřela před dvaceti lety. Pamatuju si, že milovala orchideje. Tu lásku předala mému otci.“

„Aspoň něco se mu líbí,“ řekla žertovně.

„Ano. Jeho milované orchideje,“ řekl Philippe s uštěpačným úsměvem. „A pak nemá rád už skoro nic, kromě své země. No nic. Ty s ním budeš mít málo co do činění. Jdi s… Hassanem,“ řekl s úsměvem. Hned pochopila, že by spíš chtěl použít přezdívku, kterou tomu muži vymyslela. Řekl něco „Elvisovi“, ten se usmál a potom vyslechl rozkaz, který mu Philippe dal v arabštině. Bodyguard stroze přikývl a uklonil se.

Otočil se a mluvil s malou tmavookou mladou ženou, která s úsměvem pevně chytila Gretchen za ruku.

„Pojďte laskavě se mnou, lady FIL–fil,“ vybídla ji uctivě.

Philippe še nahlas rozesmál. „Takže teď máš přezdívku i ty, mademoiselle,“ dobíral si ji. „Za tu můžeš poděkovat mému otci.“

„Co to znamená?“ zeptala se ustrašeně.

V černých očích mu zajiskřilo. „Znamená to pepř. A já tě mohu ujistit, že když můj otec použil název toho koření, neměl na mysli žádnou jemnou odrůdu!“

DEVÁTÁ KAPITOLA

Leila odvedla Gretchen do luxusních prostor v ženské části bílé a zlaté části paláce. Texasanka stála a rozhlížela se nevěřícně kolem sebe. Vypadá to tu jako z fotografií v luxusním časopise, pomyslela si, s nádhernou vykachlíkovanou podlahou, dokonce i stěnami, s koupelnou o velikosti jejího domu v Jacobsville, všechno doplněno ještě obrovským bazénem s prosklenou střechou. Kolem bazénu byla stejně elegantní kachlová podlaha a palmy v květináčích a všude kolem kvetoucí rostliny.

„Líbí se vám?“ zeptala se Leila se zářícíma očima.

„Je to jedním slovem nádhera. Prostě úžasné!“ řekla Gretchen zasněně.

Leila se k ní naklonila.

„Býval tady starý harém“ zašeptala spiklenecky. „Pradědeček sidiho měl dvacet konkubín. Tady právě žily a hlídali je eunuchové.

„Co je to sidi.“ zeptala se zvědavě.

„To znamená pán.“

„Pán pouště,“ přemýšlela nahlas a v duchu si představila šejka v bílé rozevláté sutaně, jak jede na velikém hřebci a uhání jako o závod v čele svých válečníků. Usmála se své pošetilosti. Philippe dozajista ani na koni jezdit neumí. Neměla by se tak nechávat unášet fantazií! To nejspíš tajuplnost tohoto místa na ni měla svůj účinek.

„Sidi je velmi silný člověk,“ pokračovala Leila a pustila se do vybalování zavazadel, které tělesný strážce mezitím donesl do dámských komnat. Opovržlivě vrtěla hlavou nad tím, jak málo oblečení Gretchen s sebou přivezla. V kufru měla dvě sukně, halenku a jedny kalhoty. A ještě mexické šaty a šálu. „Ne ne, tohle v žádném případě nebude stačit! Musím zařídit, aby se sidi postaral o vaši garderobu, lady FIL–fil,“ pokračovala. „Určitě očekává, že se budete oblékat úměrně svému postavení.“

„Úměrně mému postavení?“ zeptala se Gretchen.

„Budete mylady, samozřejmě,“ řekla Arabka prostě. „Budete nevěstou našeho šejka.“ Usmála se výrazu Gretchenina obličeje. „Víme, že sidi moc touží po sňatku s vámi, mylady,“ dodala. „Už jsme měli starosti, že si nikdy nevěstu nenajde. Vlastně se šeptalo něco v tom smyslu, že snad pro ženu není k ničemu…“

Gretchen zahořel obličej a věděla, že se tváří velice provinile.

Ale Leila její výraz chápala úplně jinak a potají se rozesmála.

„Ale nakonec to nebylo tím, že by ženu nepotřeboval, spíš potřeboval najít takovou, na které by mu záleželo.“ Zasmála se. „Už je mi to jasné.“

„Je… velmi atraktivní,“ řekla Gretchen velice rezervovaně.

„A je také muž jaksepatří, mylady,“ odpověděla Leila. „Je to učiněný tygr v lidské kůži. Dodnes si o něm beduíni u ohňů vyprávějí příběhy o lítých bitvách, které vedl, aby zachránil Qawi před žoldáky.“

„Ano, říkal mi o tom jeho osobní strážce,“ vzpomněla si Gretchen.

Leila na ni vrhla podivný pohled.

„Té bitvy se účastnili všichni domorodci, mylady,“ řekla jemně. „Příslušníci každého kmene z celé naší země. Asi si nedokážete představit nejednotnost, sváry mezi jednotlivými kmeny, krevní msty, které bylo třeba překonat, aby se všichni lidé ve svém boji sjednotili.“

„O Qawi toho vím tak málo,“ ozvala se tichá odpověď. „Musím se toho hodně naučit.“

„Bude se vám tady určitě moc líbit,“ ujistila ji Leila s úsměvem. „A teď, mylady, nechtěla byste si dát vířivou koupel?“

„Vířivou koupel?“ vykřikla Gretchen radostně.

„To je jedna z mnoha moderních vymožeností, které tu teď máme,“ zahihňala se mladá žena. „A vana je dost velká, aby se do ní pohodlně vešla žena i se svým manželem,“ dodala s ruměncem ve tváři.

„Leilo!“ vykřikla Gretchen a zčervenala.

Arabka se usmála s hlubokým uznáním. „Vidím, že vaše víra se podobá naší, mylady, a mám z toho velikou radost. Místní lidé si vysoko cení morální hodnoty.“

„Pocházím z malého města,“ řekla jí Gretchen. „A jsem také hodně staromódní.“

Leile se zablesklo v očích.

„Tak to se musíte o našich tradicích něco naučit. Bude mi potěšením vám v tom pomoci, pokud sidi dovolí.“

„Potřebuješ souhlas mužů ke všemu, co tady děláš?“ zeptala se Gretchen s notnou dávkou sarkasmu v hlase. „Zajímá mě, jestli se to týká všech žen.“

„Na Středním východě do značné míry žijeme podle koránu,“ řekla Leila vážně, „což znamená, že nejsou dovoleny žádné sexuální styky mimo manželství a nesmíme dělat ani se snažit o nic nemorálního. To je zákon, který platí pro muže stejně jako pro ženy. Jsme čistí a morální lidé.“ Odmlčela se a pohlédla na Gretchen. Zajímalo ji, jak na takovéhle prohlášení bude reagovat liberální Američanka.

„Ti, kdo věří ve staré hodnoty, jsou v současné době u nás doma považováni za předpotopní,“ odpověděla tiše Gretchen.

Leila zvedla obočí.

„Tak to vás, mademoiselle, vítám v pravěku,“ řekla uličnicky.

Gretchen se z čisté radosti zasmála. Společnost své nové přítelkyně si zamiluje. „Pravěká žena děkuje jiné pravěké ženě!“

„Tak co říkáte, mám vám připravit tu koupel?“

Přestože Philippe tvrdil, že se s ní toho dne už neuvidí vzhledem k mnoha služebním povinnostem, když po večeři upíjela kávu a přikusovala k ní mandlové pečivo, vešel k ní do pokoje. Překvapivě s ním přišla i Leila, i když jí stroze přikázal, aby zůstala v předpokoji, a zavřel za sebou dveře.

„Gardedáma?“ škádlila ho, když si sedl k malému skleněnému stolku do křesla proti ní. „To je vzrušující!“

Zasmál se. Měl na sobě thobe, jaké nosili djella-bahové v Maroku, ale ten jeho byl velmi elegantní. Měl tmavě modrou barvu a byl vyšívaný zlatou nití. Na nohou měl boty bez podpatků, kterým se v Maroku říkalo bouches. Zdvihl hlavu a upřeně si ji prohlížel. Moc se mu zamlouvala oblečená do bílé, zlatě vyšívané hedvábné gellabie, dost tenké, aby zpod ní prosvítaly dlouhé vyšívané šaty ze silné bavlněné látky.

„Oblékáš se konzervativně,“ řekl uznale. „Ale obávám se, že ne dostatečně dobře. Zařídil jsem, aby za tebou zítra ráno přišla jedna žena a vzala ti míry, aby bylo možné pořídit ti novou garderobu. Bílá barva ti sice sluší, ale myslím, že stejně dobře bys vypadala v temně syté zelené.“

„Neměl bys kvůli mně utrácet moc peněz,“ protestovala.

„Já si tolik na šatník nepotrpím, a když někam půjdu, stejně si vezmu aba, i když půjdeme spolu.“

„Musíš se oblékat podle role, kterou tady máš sehrát, kvůli které jsem tě přivezl,“ řekl s jemným úsměvem. „A kromě toho,“ dodal, opřel se v křesle a s lehkou arogancí si ji prohlížel, „mi udělá dobře, když ti budu moci koupit pár hezkých věcí. Dovol mi to.“

Usmála se.

„Tak dobře, ale seženeš mi alespoň jedny džíny, abych se s tebou mohla projet na koni?“ Srdce mu poskočilo.

„Moc rád bych tě vzal na projížďku na koni. Ale budeš si muset vzít jezdecké kalhoty a helmu, Gretchen. Jezdecké oblečení.“

„Líbí se mi modré džínsy,“ protáhla zklamaně obličej.

„To by tu vyvolalo dost značné pohoršení…“ dobíral si ji.

„Tak dobře.“ Prohlížela si jeho tvrdý obličej a viděla na něm drobné vrásky. „Jsi unavený,“ prohlásila. „A vypadáš, jako by se někdo pokusil několikrát tě ukousnout a při tom tě otrávil.“

Zasmál se. „To jsi popsala velmi příhodně.“ Vstal a líně se protáhl. Pevné svaly na jeho těle se roztančily. „Nakrmili tě?“

„Měla jsem moc dobrou večeři. Drobné pečivo plněné holubím masem. Bylo to vynikající. Stejně jako tohle mandlové,“ dodala a zdvihla malý rohlíček. „Dáš si jeden?“ nabídla mu.

Naklonil se k ní, otevřel ústa a upřeně se jí díval do očí, když ho krmila. Dlouze sousto přežvykoval a polkl, potom znovu otevřel ústa a zlehýnka jimi líně přejížděl po jejích jemných rtech.

Zatajila dech a zvedla k němu ruce, ale on vstal a záměrně dlouze si ji prohlížel.

Pohled mu přejel na velikou postel se čtyřmi sloupky a mulovými záclonami, potom se znovu podíval na ni, přejel očima po jejím těle v hedvábném oblečení. V černých očích se mu jemně zablesklo, když se jejich pohledy setkaly.

„Hodiny připadají žíznivému muži jako dny,“ zamumlal jemně. „Pojď ke mně, moje malá.“

Sklonil se, zdvihl ji ze židle a vzal do náruče. Nesl ji do postele a přitom laskal její oči svými rty. Něžně ji položil na bohatě vyšívaný přehoz. Ležela tam celá napjatá a upřeně se na něj dívala doširoka otevřenýma, hladovýma očima.

Vklouzl do postele vedle ní, s výrazem dobyvatele významné trofeje ve štíhlém obličeji jí položil ruce ke spánkům, než se uvelebil. Potom se opřel o jedno předloktí a vytáhl jí sponky z vlasů. Rozprostřely se po polštáři jako zlatá svatozář.

Oči mu padly na drobné knoflíčky gellabie a s upřeným pohledem do její tváře je začal pomalu rozepínat.

Srdce se jí divoce rozbušilo. Věděla, že to Philippe určitě pozná, protože oblečení se jí s každým silným a rychlým úderem vzdouvalo. Její tělo se téměř nepostřehnutelně pohnulo, neboť letmý dotek jeho kloubů na jemné pleti krajka jejího župánku tlumila jen minimálně.

Rukou zajel pod svrchní ošacení a začal se věnovat dalším knoflíčkům. Rozepínal je pomalu a dráždivě a potom se rukou dotkl hedvábně jemné kůže, která se stěží vešla do maličké krajkové podprsenky. „Ach,“ zašeptal, když se dotkl pevného vrcholku. Její tělo jako by se rozplývalo blahem. „Tentokrát bez vycpávek?“

Pomalu zavrtěla hlavou. „S tebou ne. Už nikdy. Naučil jsi mě, abych byla na své tělo hrdá.“

„Tak je to správně, máš být na co hrdá,“ řekl jemně. „Gretchen, ty jsi tak hlaďounká,“ zamumlal a něžně ji líbal po zavřených víčkách, zatímco jí rukou přejížděl po drobných pevných ňadrech. Přejel svými rty na její ústa a jemně ji kousl do spodního rtu, když se jeho prsty začaly pohybovat odvážněji. „Poslouchej mě,“ řekl naléhavě. „Chci se tě dotknout svými ústy, abys vykřikla. Chci, aby tě Leila slyšela. Ale kdybys z toho měla být příliš v rozpacích…“

Při těch slovech se začala svlékat. Vyklouzla ze svrchního oděvu a z oblečení pod ním, lehla si na záda a vystavila jeho pohledu své jemné nahé tělo. Zcela bez ostychu, předstírání či rozpaků k němu vztáhla paže.

Její něžné zelené oči v něm vzbudily pocit, že je skutečný král. Dívala se, jak sklání hlavu k jejímu tělu. Prohnula se v zádech, jen jakoby náznakem, pouze natolik, aby mu naznačila, že si přeje, aby přiložil svá ústa na její pevnou, tmavě růžovou bradavku…

Když krátce trhaně vykřikla, probudila v něm prudkou žádost. Jeho ústa byla lačná, tvrdošíjná, když ji v zápalu prudkého napětí touhy sál. Překulil se na ni. Úplně zapomněl na Leilu, na svá rozhodnutí, na zdrženlivost a všechny své obavy o její dobrou pověst. Byl v jednom ohni. Tělo mu pulzovalo. Byl tak silně vzrušený, že skoro nevnímal, jak mu zaryla ostré nehty do zad. Přiblížil se k ní, mezi její dlouhé roztřesené nohy, a v tu chvíli byl schopen myslet jenom na ukojení své žádostivosti. Možná by mohl, možná by mohl, možná…!

„Sidi!“

Úlekem se otřásl. Měl příšerný výraz v očích, když je násilně odtrhl od Gretchenina zamlženého zraku a jejího jemného těla a ohlédl se ke dveřím do místnosti, kde bylo zařízení pro vířivou koupel.

Leila tam stála se založenýma rukama a s odmítavým výrazem ve tváři se na něj upřeně dívala.

Rozzlobeně jí něco řekl arabsky a ona mu odpověděla stejným jazykem, velice klidně a pevně.

Philippe zaklel francouzsky, anglicky a arabsky, když se podíval, co vyvedl. Gretchen se kvůli neuspokojené vášni nedokázala přestat chvět. Tentokrát to bylo horší, než kdy předtím. Chtěl roztrhnout látku mezi sebou a tou ženou a vstoupit do jejího pružného těla. Chtěl…

Chraplavě zasténal, odkulil se od ní a s obličejem v dlaních se posadil na kraj postele.

Gretchen stěží dýchala. Natáhla si župan přes napjatá ňadra a dívala se na Leilu zmateně a podrážděně zároveň.

„Půjdete se mnou, mylady,“ řekla Leila pevně a přešla k ní, aby ji vytáhla z postele. „Před svatbou ne, sidi,“ řekla Philippeovi anglicky velice rázně. „Že se ani trochu nestydíte!“

Philippe vybuchl smíchy i přes muka, která právě prožíval. „Hrozná ženská,“ zasténal. „Měl jsem tě dát Mustafovi al Bakirovi, když o tebe tolik žadonil!“

„Touží mít mnohem víc, než co si zaslouží. To bych si dřív vzala vola,“ odpověděla mu Leila povýšeně. „A teď mylady odvedu do vedlejší místnosti a zůstaneme tam, dokud neodejdete, sidi,“ pokračovala a táhla Gretchen s sebou. „Nesmíte ji zneuctít.“

Philippeovi se podařilo postavit se na nohy. Neotočil se k nim čelem, upřeně se díval na oběma ženy přes rameno. Jedna z nich udávala tón a druhá se snažila zakrýt svá ňadra stále ještě rozepnutým pláštěm, který jí navíc neustále padal z ramen. Sešpulil ústa v uličnickém úsměvu.

„Tak to ji dej pod pořádný zámek až do chvíle, než se vydáme do pouště,“ poradil Leile. „Tomu vábení se dá jen těžko odolat.“

„To mi říkal Hassan také,“ odpověděla a přikyvovala hlavou, když nechápavě zvedl jedno obočí. „Ano, vím všechno o tom, co se dělo v letadle! Když mylady nechám ve vaší společnosti, sidi, není v bezpečí a mým úkolem zůstává uhlídat, aby až do obřadu zůstala její nevinnost nedotčena. Ať se vám to zamlouvá nebo ne!“

„To se mi nezamlouvá ani v nejmenším,“ ujistil ji Philippe, ale když se podíval Gretchen do očí, už měl zase jiskřivý pohled. „Do třetice všeho dobrého, mademoiselle,“ řekl Gretchen polohlasem a zasmál se, když zrudla.

Odešel z komnat a Leila s podmračeným výrazem ve tváři pomohla Gretchen do županu a djella-bahu. „Co znamená to do třetice, jak říkal sidi.“

„To je taková slovní hříčka,“ vysvětlila Arabce. „A vůbec nezáleží na tom, co přesně znamená,“ dodala poněkud upjatě, avšak s úsměvem.

„Ten muž představuje veliké nebezpečí,“ řekla Leila a vrtěla hlavou. „A když si pomyslím, že jsem mu důvěřovala a nechala vás dva o samotě!“

Gretchen neřekla ani slovo, ale dokázala si živě představit, jak je Philippe polichocen, že ho považuje za potenciálního svůdníka. To, jak urputně ji Leila bránila, ho pobavilo a potěšilo z důvodů, o nichž arabská služka neměla ani nejmenší ponětí.

Když si vzpomněla na jeho prudce vzrušené štíhlé tělo a stoupající dychtivost jeho objetí, neměla pochybnosti o tom, že brzy přijde den, kdy se naučí znát všechna tajemství ložnice. Už se nemohla dočkat svatebního obřadu, po němž získá Philippea pro sebe. Kdyby se jí podařilo ho svést, záhadná Brianne už by nikdy nepoutala jeho city. A ona se rozhodla, že ho svede. Jakýmkoli způsobem a všemi prostředky, jaké lze použít!

Týden rychle uplynul, když se Gretchen učila pohybovat po obrovském paláci a seznamovala se s lidmi, kteří v něm sloužili. Bylo jí líto chudých sloužících, kteří museli bílit stěny. Používali k tomu speciální bělicí roztok, který jim rozežíral ruce. Upozornila na to Philippea, a ten jim všem rozdal gumové rukavice. V kuchyni našla jednu ženu, která se sotva držela na nohou, měla jakési ženské zdravotní problémy a Gretchen trvala na tom, aby se i tohle vyřešilo. Poslali pro lékaře, ten ženu vyšetřil a dostala zdravotní dovolenou.

Další problémy, kterých si povšimla, vyvolaly u jejího budoucího manžela pobavení. Zjistila totiž, že pracovní doba je příliš přísná a dělal jí starosti nedostatek zařízení denní péče a školek. S tlumočníkem, kterého jí Philippe poskytl, se po zvláště dlouhém pracovním dnu setkala se služebnictvem a trpělivě naslouchala jejich nesmělým prosbám. Každý dostal možnost se vyslovit, včetně dlouho strádajícího kuchaře, jemuž chybělo moderní vybavení a nástroje pro přípravu Philippeových oblíbených francouzských pokrmů. Muž, který měl na starosti chod celé domácnosti v paláci, byl zprvu rozmrzelý a vyděsilo ho, že cizí žena strká nos do takových věcí. Ale vzhledem k tomu, že se Gretchen podařilo prosadit pozoruhodné změny pracovních podmínek, brzy na ni začal pohlížet jako na spojence. Dokonce se spolu spiklenecky domluvili a vyměnili porcelán a objednali nové ubrusy.

Nezůstalo ovšem jen u vedení domácnosti. Viděla děti, které si v prachu hrály s kamením a kusy dřeva. Neměly hračky ani žádné místo, kde by si mohly hrát. S tlumočníkem šla navštívit malé, úzkostlivě čisté domy v kasbahu a shromáždila matky. Většina z nich pracovala v dílně, kde se vyráběl textil pro palác a jeho obyvatele, a o děti se nikdo nestaral. Hrály si venku ve špíně, protože neměly kde být. Když se vrátila, všechno to vypověděla Philippeovi a požádala ho, aby nechal vybudovat řádně oplocené dětské hřiště a aby najal ženu, která by na děti dohlédla v době, kdy matky pracují. Dodala, že mateřská škola je velmi potřebné zařízení a je nezbytné, aby ji vedla schopná vychovatelka.

Philippe souhlasil a sám byl nesmírně překvapen, kolik se toho v paláci od jejího příjezdu změnilo. Zdálo se, že Gretchen je úplně všude. Pozoruje, naslouchá, učí se. Viděla věci, které bylo potřeba změnit, a hned se také začala starat o nápravu. Přímo před očima se mu měnila v dospělou ženu. Členy domácnosti naprosto okouzlila. Okouzlila i jeho. Každým dnem ji chtěl víc, ale Leile se dařilo držet ho od ní dál až na výjimečné příležitosti někdy večer. Právě teď odmítla odejít, když přišel Gretchen navštívit do jejího pokoje.

Upřeně se díval na ženu s vyšíváním na klíně a pronesl něco v jejich jazyce.

Leilu to v nejmenším nevyvedlo z míry, usmála se na něj a pokračovala se vyšívání.

„Za dva dny jedeme do Wadi Agadiru,“ oznámil Gretchen. „Do té doby by do paláce měly být dovezeny tvé první nové věci. Leila pojede na tu cestu s tebou.“

„Pojedeme s karavanou?“ zeptala se Gretchen nadšeně. „Velbloudi a koně…?“

Usmál se. „Landroverem,“ opravil ji. Oči se mu trochu zaleskly, když viděl, jak je zklamaná. „Jsem městský člověk,“ řekl líně a varovně se zahleděl na Leilu, která zůstala s pusou dokořán. „Proč bych si měl při cestování odepřít pohodlí a trmácet se na velbloudu?“

„Četla jsem asi hodně románů a viděla zbytečně moc filmů s Valentinem,“ přiznala Gretchen poddajně. „Jsem si jistá, že i jízda landroverem bude zážitek.“

„Celá ta cesta bude zážitek. Domnívám se, že ani jeden z nás na ni asi nezapomene,“ dodal jemně. Zdvihl její ruku ke svým ústům. „Už musím jít. Dobře se vyspi.“

„Ty také. Děkuju ti, že ti to nevadí.“

„Co mi nevadí?“ zeptal se zvědavě.

„Že jsem to v paláci všechno tak dala do pohybu,“ poznamenala. „Je mi líto, že jsem ti způsobila tolik potíží. Možná bych měla raději zůstávat se svých komnatách…“

Leila se hlučně rozesmála. Philippe se k ní přidal.

„Kuchař připravuje to drobné mandlové pečivo, které ti tolik chutná, vlastníma rukama – muž, kterému jeho podřízení říkají ‚Napoleon‘. Pradleny na tvé prádlo používají nejdražší parfémy. Děti se kolem tebe rojí, jakmile se objevíš v jejich blízkosti. Můj vlastní sluha přinesl květináč s orchidejemi ukradený přímo ze zimní zahrady mého otce – kdysi by byl za takovou opovážlivost bez milosti okamžitě sťat – a položil ho do tvého obývacího pokoje. Potíže? Žiju v neustálých obavách, že si sluha, který se zpozdí s tvým čajem, prořízne hrdlo ze strachu, že se tě to dotklo!“

„Je to tak, mylady,“ souhlasila Leila a smála se, jak ohromeně se Gretchen tvářila. „Všichni v téhle domácnosti vás milují.“

„Všichni jsou tak laskaví,“ odpověděla. „Cítila jsem, že pro ně musím něco udělat.“

Leila vstala a nepřestávala se usmívat. „Chovat se laskavě k takové ženě není nic těžkého.“ Vrhla zatrpklý pohled na šejka. „Musím si dojít pro nitě. Ale odejdu jen na okamžik, sidi,“ upozornila ho přísně.

Přehnaně hlasitě si povzdechl. „V tom případě budu vděčný i za ten krátký okamžik.“

Leila se poklonila, a když odcházela z místnosti, uličnicky se na Gretchen usmála.

Philippe natáhl ruce a Gretchen mu vběhla do náruče, přitiskla ucho k jeho hrudi a poslouchala pevný tlukot jeho srdce.

„Myslím na ten náš výlet do pouště,“ řekl. „Možná bych tě tu měl nechat.“

„Ale proč?“ Odtáhla se od něj a prohlédla si ho. „Ty sis to rozmyslel a nechceš se se mnou oženit?“

Ukazováčkem se jemně dotkl jejích úst a upřeně se na ni díval. „Ani v nejmenším,“ řekl potichu. „Ale uvažoval jsem o tom a změnil jsem názor. Je to vážné. Mohla by ses dostat do situace mnohem nebezpečnější, než jsem se původně domníval.“

„Já se nebojím,“ zvedla bradu.

„Já také ne, o sebe. Ale ty bys byla vystavena nebezpečí.“

„Znamená to, že pojedeme jenom my dva?“ škádlila ho.

„Ty jsi neuvěřitelná žena!“ řekl jí s předstíraným zoufalstvím a sklonil se, aby ji hladově políbil. „Ne, pojede s námi můj osobní strážce a ještě spousta představitelů místních původních obyvatel. Až se sjednotíme, budeme velmi, velmi silní.“

Zakabonila se. „Říkáš to, jako by ses připravoval na válku.“

„To je docela možné,“ řekl a ji to nesmírně překvapilo. Tvářil se nezvykle vážně. „Celý tento týden jsem shromažďoval důvěrné informace od svých špionů. Brauer je v Salidu. To je země, která na severu sousedí s Qawi. Shromáždil kolem sebe menší skupinu hrdlořezů, kteří budou vraždit za peníze. Utábořil se na naší hranici a uvažuje o tom, co udělá dál. Nemohu dopustit, aby tam zůstal.“

„Jak ho přiměješ k odchodu?“ zeptala se ustaraně. „Má automatické zbraně a tak, že?“

Přikývl.

„Plastické výbušniny, raketomety, našlápne miny a granáty. Má přátele, kteří mu dluží jisté služby a u mnohých velkých prodejců zbraní se těší dobré pověsti. Když se mu podaří rozpoutat válku, dokáže se ze svých ztrát vzpamatovat komisním prodejem zbraní. Za současné politické situace by se mu to mohlo podařit, pokud ho včas nezastavím.“

„Jak bych ti mohla pomoct?“ zeptala se prostě.

Políbil ji na čelo.

„Jestli se chystáš popadnout raketomet a kráčet do boje vedle mě, tak na to zapomeň.“

Zasmála se. „Neuměla bych z toho ani střílet. Ale zato si dokážu dost dobře poradit s lanem a střílet třeba z revolveru. Marc mě to naučil. A umím jezdit na všem, co má čtyři nohy.“

„Takové dovednosti se mohou ukázat velmi užitečné,“ souhlasil. Jemně ji od sebe odtáhl a díval se jí do jemně zelených očí. „Kdyby tak Leila netrefila sem zpátky…“ Sklonil se a svými ústy přikryl teplé Gretcheniny rty. Přitulila se do jeho pevných paží a přitiskla se k němu. Cítila rtuťovitou reakci jeho těla na své hedvábné a teplé tělo. Připadala si, jako by už byla jeho součástí.

„Tak, už jsem tady,“ ozval se od dveří známý veselý hlas a vzápětí se objevila i jeho nositelka.

Philippe se na ni zadíval. „Jestli se k nám po obřadu přiblížíš blíž než na sto metrů, budu tě muset vyměnit za terč na své střelnici.“

„A kdopak potom bude pro mylady připravovat koupel?“ zeptala se pobaveně. „A kdo bude vyřizovat všechno, co je potřeba, a kdo bude pečovat o její šatník a bude ji pro vás krášlit?“

Pohladil Gretchen po jemné tváři. „Nepotřebuje, aby ji někdo krášlil, je krásná sama o sobě.“

„Aby si takovou krásu uchovala, musí se pořádně vyspat. Dobrou noc, sidi,“ řekla zostra.

„Zapomínáš, že tady jsem pánem já,“ řekl s upřeným pohledem na služku. „Moje slovo je zákon.“

„To jistě, sidi, všude jinde v paláci. Ale tady jste vetřelec a poslední slovo tu mám já, ne vy. Dobrou noc, můj pane!“

Philippe rozhodil zoufale rukama. Podíval se na Gretchen se zatrpklou odevzdaností, otočil se a celou cestu ke dveřím mumlal něco v arabštině.

Leila se smála. „Jsem tu už hodně let. Ale nikdy jsem neslyšela, že by se sidi smál. Celé služebnictvo mluví o tom, jak se změnil od té doby, co jste přijela, mylady. Okouzlila jste ho.“

„Myslím, že okouzlená jsem tady já,“ odpověděla nepřítomně. Stále se dívala ke dveřím, kterými odešel. „Je to, jako když se pohádka stane skutečností. Nikdy by mě ani ve snu nenapadlo, že takový muž třeba jen pohledem zavadí o někoho tak obyčejného, jako jsem já.“

„Obyčejného! Ha! Máte vnitřní krásu jako jen málokdo,“ prohlásila Leila uznale. „A na to právě můj pán reaguje. Budete pro něj dobrou manželkou, mylady. Dáte mu mnoho silných synů!“

„To by bylo hezké,“ řekla Gretchen a odvrátila se. Dál bude zcela vědomě hrát tuhle šarádu, i když dobře ví, že žádné děti mít nebudou. To pomyšlení ji rozesmutnělo. Samozřejmě u dvora žila spousta dětí a ona se hodlá do značné míry věnovat péči o ně a také o jejich vzdělávání. Možná to nahradí to, čeho se jim v jejich vlastním životě nedostane. Další možností bylo opustit Philippea a najít si muže, který jí může děti dát, ale taková představa jí připadala nesnesitelná. Ať se dál stane cokoli, její život je definitivně spjat s jeho životem. Je skutečně jejím osudem a ona se mu s nadšením podřídí.

DESÁTÁ KAPITOLA

Za tři dny čekal u schodů do paláce veliký bílý landrover se služebnictvem a zásobami. Za ním kráčelo několik velbloudů naložených koberci a kuchyňskými potřebami. Gretchen skoro poskakovala, jak byla rozrušená, protože mezi všemi těmi věcmi byly i svatební šaty, které pro ni ušily ručně švadleny z paláce. Pojede se do pouště vdát za muže, o jakém nikdy nepředpokládala, že ho potká, natož že se do něj zamiluje. I kdyby ten obřad neměl žádnou váhu nikde jinde ve světě, v Qawi bude Philippeovou manželkou. Alespoň do té doby, než se rozhodne poslat ji pryč. Zoufale k němu chtěla patřit, tak, aby nikdy nedokázal nechat ji odejít.

Philippe, stejně jako ona, měl na sobě khaki oblečení ve stylu safari. Očekávala, že si na takovou cestu na sebe vezme tradiční sutanu, ale v očích mu zajiskřilo a sdělil jí, že je až příliš ovlivněn západní civilizací, aby nacházel zalíbení v tradičním oblékání. Jeden z jeho osobních strážců skoro zakopl o vlastní nohu, když tuhle poznámku uslyšel, ale Gretchen se soustředěně dívala na velbloudy, takže si ničeho nevšimla.

Philippe měl předtím se svým otcem velmi prudkou výměnu názorů. Gretchen se domnívala, že je to kvůli sňatku. Ale když se nakládaly zásoby do vozu, přišla za ní Leila s tím, že starý šejk, Philippeův otec, ji chce vidět. Byla z toho trochu nesvá, protože věděla, že jí není nadšený. Dávala si dobrý pozor, aby se s ním nesetkávala, ale občas nedokázala odolat a šla se podívat na jeho nádherné orchideje – samozřejmě jen když to nikdo neviděl. Teď ji napadlo, že možná ví o jejích tajných návštěvách zimní zahrady a že se na ni zlobí.

Leila ji vedla do obrovského skleníku přilehlému k paláci. Když Gretchen vešla, starý šejk se ohlédl a s odmítavým výrazem v očích si ji prohlížel. Měla na sobě dlouhou safari sukni, k ní stejnou blůzu, klobouk a boty vysoké ke kolenům. Cestovní oděv byl součástí její nové garderoby, kterou pro ni Philippe objednal, a právě tenhle komplet jí udělal největší radost.

„Žádný aba,“ podotkl stroze. Upozornil ji tak, že jí chybí tradiční svrchní oděv.

Povzdechla si a usmála se. „Ne. Promiňte mi to, ale vyrostla jsem na ranči v Texasu, víte, takže obvykle nosívám džíny a tričko. Už tohle mi připadá pro mě až přehnaně elegantní…“

Pronesl pár slov a ona byla v tu chvíli moc ráda,

že si je nedokáže přeložit. „Vy si ze mě děláte nehoráznou legraci,“ pokáral ji.

„Ne,“ odpověděla jemně. „Vůbec ne. Vy mě ještě neznáte. Nejsem sarkastická a nesnažím se lidem kolem sebe ublížit. Řekla jsem pravdu. Když jde o oblékání a společenské chování, jsem naprostý outsider. Tak jsem to rozhodně nemyslela,“ dodala vážně. „Philippe si mě vezme jenom podle domorodého obřadu. Dokonce náš manželský slib nebude mimo území vaší země závazný. Nebude mě mít na krku.“

„Na krku?“

Zavrtěla nešťastně hlavou. V téhle zemi nikdo nerozumí anglickým idiomatickým výrazům. Nezbude jí, než se znovu učit mluvit pořádně svým rodným jazykem. „Nebude muset se mnou zůstat ženatý,“ opravila se. „Vím, že až se rozhodne doopravdy oženit, vybere si mnohem vhodnější nevěstu. Takovou, která bude pocházet ze stejného prostředí a bude mít stejné postavení jako on.“ Trochu zčervenala. „On má… jiné důvody, aby se mnou absolvoval tenhle obřad,“ dodala poněkud v rozpacích.

Přimhouřil oči. Stále ještě se ani neusmál. „To není správné,“ řekl stroze.

„Tak mu v tom zabraňte,“ odpověděla. „Já už mu říkala, že si mě nemusí brát.“

„Mě také neposlouchá,“ zamumlal. Otočil se ke svým orchidejím a při tom pokrčil rameny. „Tak s ním tedy jeďte.“ Přes rameno se jí zadíval do očí. „Ale dbejte na to, aby vám všichni tělesní strážci byli za každých okolností nablízku. Neustále.“ Přistoupil k ní blíž, obezřele se rozhlédl, jestli jsou skutečně sami, potom se k ní naklonil a řekl upřímným tónem: „Dnes ráno utekl jeden sluha, patřil k personálu domácnosti a dosadil ho tam můj bratr.“ Hovořil velmi potichu. „Myslím, že to není náhoda. Dospěl jsem k názoru, že Philippea někdo sleduje.“

„Domníváte se, že ten sluha by mohl mít něco společného s mužem, k jehož uvěznění Philippe napomohl?“ zeptala se. „S tím mužem, o kterém mi vyprávěl?“

„Jmenuje se Kurt Brauer,“ souhlasil s ní starý muž chladně. „Je to velmi pravděpodobné. Přišel o peníze, ztratil dobrou pověst a teď se snaží obojí získat zpátky na účet mého syna. Pokoušel jsem se Philippea přesvědčit, že armáda a zbraně dalekého doletu, kterými je vyzbrojena, jsou nejlepším prostředkem, jak ten pohraniční problém vyřešit, ale on mě prostě neposlouchá. Prohlásil, že kdyby tam poslal armádu, Brauer by takové situace určitě využil a hned tak by se odsud nehnul. Náčelníci venkovských klanů by to mohli považovat za projev slabosti a přidali by se na stranu útočníků.“ Když otevřela ústa, zdvihl ruku. „A on má pravdu. Upustil jsem od svých námitek, ale stejně si dělám starosti. Co se týká jeho osobní bezpečnosti, je velmi nedbalý. Vyřiďte, prosím vás, Bojovi, že si přeju,

aby mého syna hlídali ve dne i v noci bez ohledu na to, co říká on!“

„Udělám to,“ slíbila a přimhouřila oči. „Může mi někdo půjčit pistoli?“ Zdvihl obočí. „Mademoiselle?“

„Jsem dobrý střelec,“ vysvětlila a přitom si vzpomněla, jak o tom jednou Philippeovi lhala. „Můj bratr je strážce zákona. Naučil mě střílet. Když všechno ostatní selže a Philippe nedovolí, aby mu Bojo byl nablízku, budu každou noc sedět u jeho postele a pohlídám ho sama.“

Neodpovídal tak dlouho, až ji napadlo, že ji možná ani neslyšel. Soustředěně si ji prohlížel. Husté bílé obočí stáhl k sobě a zmateně se zamračil. Najednou podmračený výraz zmizel a tvář mu zjihla. „Vy mého syna skutečně milujete,“ řekl pomalu.

Zčervenala, a to ji prozradilo, ještě než stačila zmateně odvrátit pohled. „Mám ho moc ráda,“ opravila jeho slova chraplavě.

„Milujete ho.“ Pomalu se nadechl. „Já jsem to všechno pochopil špatně,“ řekl po chvíli. „Teprve teď mi to všechno začíná dávat smysl. Víte, kladl jsem si otázku,“ dodal, když se na něj zmateně podívala, „proč mladá Američanka tolik touží hrát poněkud hanebnou šarádu a vystavuje se tak riziku morálního poškození vlastního charakteru. Ale vy ho milujete,“ pokračoval tiše, „a on chce riskovat válečný konflikt, jen abyste zůstala s ním…“

„Válečný konflikt?“ skočila mu do řeči.

„Můj bratr mu pohrozil občanskou válkou, pokud tenhle svatební obřad uskuteční, ale Philippe nechce ani slyšet o tom, že by ho zrušil, dokonce ani odložit ho nechce.“ Usmál se, když viděl, jak překvapeně otevřela oči dokořán. „A chce vás. Možná zapracovaly nějaké síly, které lékařská věda nedokáže vysvětlit, hmmm?“

Zrudla a starý muž se rozesmál. „Jeďte do pouště; a vezměte se,“ zamumlal. „Všichni ti evropští doktoři ho nedokázali vyléčit, ale myslím, že vám se to podaří.“ Zavrtěl hlavou. „A já si myslel, že přišel o rozum.“

„To jste si ale myslel úplně správně,“ poznamenala. „Poslouchejte mě, nesmíte mu to dovolit, jestli to povede k válce. Nechci nést zodpovědnost za to, že se lidé budou zabíjet!“

„To byl jen špatný vtip. Nikdo o život nepřijde,“ ubezpečil ji. „Můj bratr vždycky dělá jen veliký rozruch, ale mého syna se bojí. Jako většina těch, kdo stojí v čele kmenů,“ dodal. „V posledních letech se jen málokdo odvážil vyprovokovat jeho hněv.“

„To mluvíte o Philippeovi?“ Zamračila se. „Ale vždyť on je tak jemný muž… proč se smějete?“

„Možná se jemně chová k vám, děvče,“ řekl zvesela. „Zkuste se ho někdy zeptat, jak se vlastně stalo, že stoupl na nášlapnou minu v Palestině.“

Vyděsila se. „To už jsem udělala. Tvrdil mi, že to byla nehoda. Prostě na minu stoupl, když byl v Palestině na služební cestě.“

Dlouze se na ni podíval. „A vy si myslíte, že člověk, který je ve městě na služební cestě, narazí na nášlapnou minu někde na chodníku?“

To ji předtím nenapadlo. Mnohá města byla poškozená po válečných konfliktech, ale položit nášlapné miny na chodníky by bylo dost problematické. Proč ji nenapadlo se na to zeptat hned, když jí to tehdy popisoval?

Ozval se klakson a zaznělo to hodně nedočkavě. „Váš vyvolený poněkud ztrácí trpělivost,“ komentoval šejk ten zvuk s úsměvem. „Okamžik.“ Hlasitě přivolal sluhu, rychle mu řekl několik slov, po nichž sluha odběhl. O něčem se domlouval s dalším sloužícím a potom šel ke vchodu. Po několika vteřinách první sluha přiběhl zpátky s uzlíčkem látky.

Starý šejk si ho vzal, rozvinul ho a vytáhl nabitý revolver Colt ráže pětačtyřicet a krabici nábojů. Znovu to všechno zabalil a podal Gretchen. „Dárek od jedné vaší hlavy státu. Ten člověk si určitě nikdy nepředstavoval, že by se mohl takhle použít,“ zasmál se. „Jděte s Bohem, dítě.“

„Půjdu. A postarám se o vašeho syna.“

Sešpulil rty. „Myslíte si, že potřebuje chůvu?“

Pokrčila rameny a trochu rozpačitě se usmála. „No, v podstatě to není moc tvrdý chlap. Je to vysoce kultivovaný městský člověk. A já střílím bez varování.“

Tmavé oči starého muže přímo tančily radostí. Vypadal, jako by to v sobě už nedokázal udržet.

„Jděte,“ mávl rukou, aby odešla. „Až se vrátíte, pořádně si spolu popovídáme o orchidejích. Myslím, že do té doby už budete vědět, jak ošidný může být vzhled.“

Chtěla se ho zeptat, co tím přesně myslí, ale klakson se ozval znovu. Maličko se mu poklonila, otočila se a vyběhla k postrannímu vchodu s uzlíčkem pod paží.

„Kdes byla?“ zeptal se jí rozhořčeně Philippe. „Musíme do oázy dojet dřív, než slunce vystoupí vysoko na oblohu.“

„Nezlob se,“ řekla a ukázala na uzlík. „Zapomněla jsem spodní prádlo.“

Jeho výraz by se dal jen stěží popsat. Uložila si uzlík do tašky a nastoupila vedle něj na zadní sedadlo landroveru. Bojo se na oba usmál a usadil se za volant. Vedle něho už seděl „Elvis“. Všichni měli na sobě khaki oblečení a černé vysoké boty. Philippe měl stejný klobouk jako ona. Bojo s „Elvisem“ měli čapky. Všichni si nasadili sluneční brýle, dokonce i Gretchen. Philippe je objednal u jednoho návrháře z Ameriky a jí moc slušely. Napadlo ji, co by si asi pomyslel její bratr Marc, kdyby věděl, že jede v landroveru se šejkem do pouště, vyzbrojená půjčeným revolverem. Musela se hodně držet, aby se nerozesmála nahlas nad absurditou celé té situace. Samozřejmě musí být velmi, velmi opatrná, aby si Philippe nemyslel, že ho ochraňuje. Neměla v úmyslu ho nijak uvést do rozpaků.

„Kdes byla?“ zeptal se Philippe, když se rozjeli.

„Tvůj otec mi chtěl něco říct,“ odpověděla. „Jeden sluha, dosadil ho sem tvůj strýc, dneska ráno utekl. Připadalo mu to podezřelé.“

Zdvihl obočí a s Bojem na předním sedadle si vyměnili významné pohledy. „Můj strýc velice rád působí komplikace. Tahle by mohla znamenat jeho konec.“ Řekl Bojovi několik ostrých slov v arabštině a rázně při tom gestikuloval.

Bojo vytáhl mobilní telefon a hodil mu ho. Nepodobal se těm přístrojům, které vídala doma. Tenhle měl spoustu tlačítek a dva displeje. Philippe stiskl tlačítko a všiml si jejího zmateného pohledu.

„GPS,“ řekl. Když se zamračila, dodal: „Má globální poziční funkce. Tímhle si najdu přesně, kde jsem, i kdybych byl třeba někde hluboko v poušti. Umožňuje mi posílat souřadnice pro střelbu do vzdálených míst pro případ, že by Kurt Brauer měl dokonalejší vybavení, než jsem původně odhadoval.“

„Souřadnice pro střelbu do vzdálených míst.“ Přikývla, ale nerozuměla tomu.

„Gretchen,“ řekl trpělivě, „můžu dát příkaz k leteckému útoku, když to bude zapotřebí. Máme vlastní letecké ozbrojené síly a střely dlouhého doletu, i když naše armáda nemá tak dokonalé vybavení jako ozbrojené síly Spojených států.“

„Aha!“ Smála se, ale byla ve velkých rozpacích. „Promiň. Nevím už ani, na co jsem myslela.“

Zavrtěl hlavou a stiskl několik tlačítek na telefonu. „A teď můžu zjistit polohu oázy… tak… a tady se mi ukáže odhad, za jak dlouho se tam dá dojet. Ano, měli bychom to zvládnout podle plánu.“ Znovu se Boja na něco zeptal, ten mu v arabštině odpověděl. Philippe přikývl a hodil mu telefon. Bojo ho s jistotou chytil, aniž by se ohlédl.

Určitě se něco dělo. Gretchen uvažovala, jestli už je Philippe ve spojení se svými ozbrojenými silami, plánuje útok na Brauera a všechno zařídil tak, aby se zdálo, že to udělá Brauer sám. Jestli je tohle správný odhad, znamená to, že i teď je někdo sleduje. Po zádech jí přeběhl mráz. Podívala se na Philippea. Jedno bylo jisté. V žádném případě nedopustí, aby se mu cokoli stalo. I kdyby měla celý týden u něj sedět s revolverem v ruce!

„Stalo se ještě něco; zatím jsem neměl možnost ti o tom povědět,“ ozval se Philippe po několika kilometrech. „Brauer poslal nájemného vraha do Paříže, a ten se pokusil sáhnout na život Brianne Huttonové.“

Prudce se nadechla. „To je ta žena, o které ses zmiňoval, ta s tím chlapečkem?“

„Ano,“ procedil mezi zuby. „Dozvěděl jsem se to až dneska ráno. Poslal jsem malou jednotku, aby ji s chlapcem doprovodila na cestě sem. Zatím Hutton a šéf jeho ochranky dopadli pachatele.“

„Není tohle práce spíš pro policii?“ zeptala se.

„Pokud jde o její život, nemám důvěru k nikomu.

Ani k jejímu manželovi,“ prohlásil důrazně. „Nechtělo se mu ji sem sice pustit, ale dobře si uvědomuje, že ona i dítě v tuhle chvíli u mě najdou větší bezpečí. Palác je prakticky nedobytný Já je oba dokážu ochránit.“

„Domníváš se, že i za těchto okolností bychom teď měli odjet do pouště?“ zeptala se a srdce se jí svíralo při pomyšlení, že Brianne teď bude pobývat v rezidenci v Qawi. Teď chápala, co k té ženě Philippe cítí. Tušila zároveň, že po téhle cestě do pouště pro ni už v jeho životě nebude místo. Ona se teď pro něj stane bezvýznamnou osobou. Ať obřad proběhne nebo ne, Gretchen přece nemůže v žádném případě soupeřit s krásnou a elegantní paní Huttonovou.

„Přijede až za pět dní,“ řekl. „Tak dlouho potrvá, než všechno zařídím. Hutton nechce nechat nic na náhodě co se týká dopravy. Paní Huttonová přiletí jedním z jeho soukromých letadel a doprovod jí bude dělat jeho bodyguard. Chce především předejít jakékoli možnosti sabotáže, takže všechno propracovává do nejmenších podrobností.“ Philippe se tvářil ustaraně. „Poslal jsem členy své ochranky, aby jim pomohli. Hutton má nového šéfa ochranky, ale já ho neznám. Škoda, že Tate Winthrop odešel, ale jeho ženu velice znepokojovalo, že Tate pracuje v tak nebezpečných podmínkách. Zvlášť poté, co se jim narodil syn.“

„To chápu,“ řekla tiše a myslela na to, jak je ráda, že Philippe je diplomat, a ne žoldák. „A co obřad?“ zeptala se váhavě. „Neměl bys ho odložit?“

Přimhouřil tmavé oči. „Ne,“ řekl okamžitě. „Obřad proběhne bez ohledu na Brauera.“ Prohlédl si ji od hlavy k patě. I když jí safari oblečení velice slušelo, tvář se mu v tu chvíli napjala. „Měla bys na sobě mít plášť,“ řekl najednou. „Až dojedeme do oázy, nějaký seženeme.“

Zdvihla obočí. „Ne, ty také?“ zasténala.

„Já také?“ nechápavě se zamračil, ale potom se rozesmál. „No jistě. Můj otec.“ Zavrtěl hlavou. „Vychovávali ho hodně přísně.“ Sešpulil rty. „A on mě také, když mě sem přivezl nazpátek. Jako dítě ulice jsem nebyl zvyklý na žádné zákazy a disciplína mi byla naprosto cizí. Jakmile mě dostal do rukou, všechno mě to naučil.“

Chudák kluk, napadlo ji. Skoro to vyslovila nahlas, ale oblak prachu před nimi jí v tom zabránil. Široká písečná cesta teď vedla do pouště a Gretchen čekala, že je odtud bude doprovázet další skupina vozidel. Ale když se zvířený prach usadil, uviděla něco bílého. Posadila se zpříma a otevřenými ústy se nadechla. Nebyla to karavana vozů. Byl to celý oddíl puškami vyzbrojených mužů v bílých sutanách. Měli nejnádhernější koně, jaké kdy v životě viděla. Arabské koně.

Za vydatného pokřiku a střelby jezdci obklopili landrover. Bojo zastavil a smál se. Když vůdce domorodců seskočil z koně, Philippe vystoupil. Oba muži se pozdravili a objali jako bratři. Hovořili spolu jazykem, kterému nerozuměla.

„Achmed,“ vysvětlil Bojo, když si všiml Gretchenina zvědavého pohledu. „Stojí v čele jednoho z mnoha kmenů, které jsou rodině Tatlukových zavázány vděčností. Je to pokrevní příbuzný sidiho a je pod přísahou, že bude až do smrti bojovat v jeho službách.“

Ten muž byl vysoký skoro jako Philippe. Měl na sobě sutanu, která ho zahalovala téměř od hlavy k patě, ukazoval velmi živě na Philippeův oděv a hodně nahlas o něm cosi říkal.

Philippe se zasmál a s mávnutím ruky mu odpověděl. Ten muž přikývl, podíval se k vozu a usmál se.

„O co tady vlastně jde?“ zeptala se Boja.

Odkašlal si. „No, víte, oni jen diskutují o vozidle, mademoiselle.“

Bylo jí divné, proč se tváří tak pobaveně. Ale to už se Philippe vrátil a usadil se vedle ní. Domorodý vůdce se elegantně vyšvihl do sedla a vedl své muže zpátky směrem, kterým sem dojeli.

„Podívej, jak jedou!“ vykřikla bez dechu. „To jsou skutečně nádherní koně!“

„Arabští,“ informoval ji a bylo zřejmé, že ho její nadšený výraz pobavil. „Nejlepší plemeno na světě.“

Byla tak fascinovaná celou situací, že ho sotva slyšela. „Nikdy jsem nic takového neviděla!“

„Počkej,“ řekl suše. „Myslím, že tě čeká ještě spousta dalších překvapení.“

„Cože?“ Ani ho pořádně neposlouchala, nedokázala od vzdalujících se jezdců odtrhnout pohled. „Jedou tam kam my?“

„Ano. Uvidíš ty koně zblízka,“ dodal, pobavený její dychtivostí.

„To by bylo nádherné,“ řekla zasněně.

Zdvihl jedno obočí a usmál se na Boja, který honem ukryl obličej, aby ho Gretchen neviděla.

Tábor v poušti pro ni nebyl na první pohled ničím překvapivý, neboť Gretchen viděla spoustu dokumentárních filmů o poušti a kmenech nomádů. Nebyla ale rozhodně připravena na luxus uvnitř plátěných přístřešků. Odvedli ji do jednoho už vybudovaného a několik domorodců se pustilo do stavby stanu pro Philippea. Bylo to něco úžasného. Pomocníci nosili dovnitř jeden drahý koberec po druhém a také zdobené závěsné lampy. Usmívala se při představě, že by elegantní Philippe „žil primitivně“. Jako by se do toho místa vůbec nehodil.

Když stan dostavěli, vzala Leila svou paní dovnitř a vybalila jí věci. Gretchen se položila na nadýchané polštáře a rozhlížela se kolem sebe. Myslela na to, jak to místo na ni působí cize, aby se tu dokázala cítit jako doma. Zavřela oči, dlouze si povzdechla a otevřela je, až když jí Leila stahovala boty.

„Bez těch vysokých bot je to lepší, že?“ řekla s úsměvem. „Jste unavená, lady?“

„K smrti,“ dostalo se jí mdlé odpovědi. „Připadalo mi, že sem nikdy nedojedeme a za celou cestu určitě ani jedinkrát nezapnuli klimatizaci. Když už o tom mluvím, na Středním východě jsem neviděla jediné auto se zavřenými okénky.“ Vesele se zašklebila, když jí Leila stáhla druhou botu. „Předpokládám, že jíst už budu sama.“

„Jistě, lady. Alespoň ještě dnes. Zítra proběhne obřad. Zítřejší noc už sama nebudete,“ dodala s úsměvem.

Zítra. Gretchen měla pocit, jako by byla v nějakém snovém světě, kde nic nebylo takové, jak se zdálo. Malou chvíli si dělala starosti, jak to bude vypadat se svatbou, a v myšlenkách zabloudila i do nejisté budoucnosti. I kdyby se Philippe nikdy nestal fyzicky jejím manželem, milovala ho natolik, že by se dokázala vyrovnat i s tím. Ale on by nikdy s něčím takovým nesouhlasil. Pokud se mu nepodaří završit manželství, nepochybovala ani na chvíli o tom, že ji bez váhání pošle domů do Ameriky. Kdyby tak mohla něco udělat, nějak mu pomoci…

No, to se uvidí, pomyslela si rozmarně, jako by věděla úplně všechno o svádění mužů.

„Teď si odpočiňte,“ řekla Leila měkce a odnesla boty ke vzdálené stěně stanu. „Za chvilku se vrátím a přinesu vám něco k jídlu a vodu. Nebo by si mylady dala snad raději kávu?“

„Ano, kávu, prosím,“ řekla Gretchen. „Dobře.“

Gretchen se natáhla a zavřela oči. Když je znovu otevřela, seděl vedle ní Philippe a zamyšleně jí hleděl do tváře.

Usmála se na něj. „Ahoj.“

„Zaspala jsi večeři,“ řekl zamyšleně. „Tos byla tak unavená?“

„Asi ano. Dlouho už jsem se pořádně nevyspala. Od té doby, co mi zemřela maminka,“ dodala ještě, aby ho nenapadlo, že snad nemůže spát kvůli novému prostředí, kam ji přivedl.

Díval se jí do ospalých očí. „Zítra se vezmeme.“

Usmála se.

„Ano. Jseš si jistý?“

Zdvihl její ruku ke svým rtům a velmi jemně ji políbil. „Jsem si jistý.“

„Kolik je hodin?“

„Už je čas jít do postele,“ zamumlal suše a zasmál se, když se začervenala. „Ne, holčičko moje, dneska ne. Ale nezapomeň na to,“ dodal s úsměvem.

Usmála se také. Přes všechny závratné události jí s ním bylo moc hezky. „Můj bratr tomuhle nikdy neuvěří.“

Zdvihl obočí. „Kdyby byl čas, zařídil bych, aby mohl přiletět na obřad. Ale to bude muset počkat. Brauer už není moc daleko a já musím ještě spoustu věcí pořádně naplánovat.“ Znovu jí políbil ruku. „Dobrou noc.“

„Dobrou noc.“ Počkala, až vstane a teprve potom se zeptala: „Kde spíš?“ Zasmál se.

„Tamhle,“ ukázal směrem za její stan. „Leila bude spát u tvých dveří a Hassan u mých,“ dodal. „To jen aby tě nenapadlo mě ve spaní svádět.“

Srdečně se zasmála.

„To by mě nenapadlo ani ve snu!“

Dívala se za ním a teprve když odešel, rozbalila maličký uzlík. Revolver si i s náboji dala pod polštář. Bude předstírat, že spí, ale tudy se k Philippeovi nikdo nedostane. Ochrání ho před každým vetřelcem.

Skoro celou noc byla vzhůru, takže druhý den ráno vypadala, jako by vzala nějaké drogy a byla otupělá. Než jí Leila přinesla snídani, stačila zase ukrýt revolver a zanedlouho už ji připravovali na svatbu. Několik domorodých žen ji vykoupalo a obléklo, nabarvily jí ruce a nohy henou a obličej zahalily závojem. Když bylo všechno hotovo, blonďaté vlasy měla pečlivě ukryté pod pokrývkou hlavy. Vypadala velmi záhadně a sama musela uznat, že jí to docela sluší.

Když procházely uličkou mezi stany na místo, kde se měl konat obřad, rozhlížela se po Philippeovi. Nikde ho neviděla, dokud ji nepřiměli zastavit se před malým staříkem v bílé sutaně. Když vzhlédla, setkala se s usměvavýma černýma očima svého manžela pod bílou splývavou sutanou a bílou pokrývkou hlavy, upevněnou igalem, černou dvojitou splétanou šňůrou, která byla znakem jeho postavení. V pochvě vyřezávané ze slonoviny měl zahnutou obřadní dýku se stříbrnou rukojetí, vykládanou drahokamy. Měl ji zasunutou za šerpou na štíhlém pase a na městského muže vypadal velice nebezpečně.

Když se snažila nějak vyrovnat s jeho novou vizáží, začal stařík hovořit arabským dialektem. Philippe jemně provázel Gretchen celým obřadem, naučil ji správná slova a naznačil, kdy přesně je má pronést. Na konci obřadu měli pevně svázané ruce. Philippe vytáhl velmi profesionálně tureckou šavli, nakrájel pecen chleba a podal jí kousek. Teprve potom vrátil šavli do pochvy.

„Další tradice,“ řekl jemně. „Sněz chleba.“

Poslechla ho, ukousla si kousek a v duchu se modlila, aby se nezakuckala. Spláchla sousto douškem vody.

„A jsme manželé,“ řekl jí něžně.

„To už je po všem?“ zeptala se a rozhlédla se po rozzářených obličejích všude kolem. „Vždyť jsi mi ani nezdvihl závoj a nepolíbil mě.“

„To se dělá v soukromí, lady FIL-fil,“ zasmál se. „Tvoje tvář od této chvíle patří pouze mým očím.“

Uličnicky se na něj usmála. „Mohli bychom to tedy udělat i naopak. Mohl bys také nosit závoj.“

Zasmál se.

„Ten si beru, jen když jezdím v písečných bouřích.“ Pyšně se podívala na jeho vysokou postavu. „V té sutaně vypadáš moc dobře. Tu sis na obřad vypůjčil?“

Zdvihl obočí. „Musíme si pár věcí vyjasnit,“ prohodil a začal jí něco vysvětlovat, když vtom se do tábora přiřítil jezdec na koni. Dojel až k jejich skupince a doslova vyskočil ze sedla. Poklekl před Philippem a spustil celou záplavu arabských slov. Philippe se ho stroze na něco zeptal a vyslechl jeho odpovědi. Potom zdvihl ruku a na to znamení všichni muži přistoupili ke koním.

„Běž do stanu a zůstaň tam,“ oslovil Philippe Gretchen pevně a postrčil ji ke stanu. „Za žádných okolností nesmíš ani hlavu vystrčit. Hassane!“ dodal a dal tělesnému strážci pokyny.

Hassan se uklonil, potom vzal Gretchen za paži, odvedl ji do stanu a nechal ji uvnitř.

Leila vrtěla hlavou, když viděla, jak se Gretchen zlobí a usilovně se snaží vymanit z pevného sevření tělesného strážce. „Jedou do boje,“ vysvětlovala své paní. „Určitě vám hrozí nějaké nebezpečí.“

„Nebezpečí!“ odfrkla si Gretchen posměšně. „To Philippe je v nebezpečí a já jsem jeho otci slíbila, že se o něj postarám. Nenechám ho odjet do boje bez doprovodu! Řekni ‚Elvisovi‘, ať okamžitě opustí můj stan, jinak přijde o hlavu za to, že se díval, jak se převlékám!“

Leila, celá v šoku, ji poslechla, a sotva Hassan odešel, ještě než stačila říct slovo, Gretchen se rychle převlékla do svého safari obleku. Za pasem měla revolver, do kapsy si uložila náboje. Vědoma si Philippeova postavení a svých povinností, natáhla si přes oblečení aba a nevzala si ani klobouk, protože by se jí nevešel pod kapuci. Vyběhla ze stanu zadním východem, kde Hassan nestál. V táboře stále ještě byla spousta koní. Domorodci už byli hodně daleko, viděla mraky rozvířeného prachu, jak divoce ujížděli k obzoru.

Podmračeně se rozhlédla a všimla si jednoho koně, který stál docela blízko stanu. Byl osedlaný. Tiše zadoufala, že v Qawi zloděje koní nevěší; stejně však neměla na vybranou. Nemohla nechat Philippea v takové situaci samotného. Bude předstírat, že je muž a že patří do jeho skupiny. Jen tak bude mít šanci na něj dohlédnout. Mohli by to samozřejmě udělat domorodí vůdci, jenomže on je šejk a je docela možné, že k němu chovají takovou úctu, že se budou obávat držet se v jeho bezprostřední blízkosti, aby ho mohli ochránit. Bez dalšího rozmýšlení se vyšvihla do sedla a vyrazila za oblakem prachu, který se po Philippeovi a jeho mužích vznášel nad pouští. U vchodu do stanu Leila zaječela na Hassana, který se rychle vydal hledat koně.

I za těchto okolností byla pro Gretchen jízda na arabském koni životním zážitkem. Žasla nad dokonalými pohyby zvířete, nad jeho rychlostí, grácií a vytrvalostí. Ujížděla jako vítr. Vlasy se jí uvolnily ze sponek a prameny se jí dostávaly do úst. V dáli viděla sloupec prachu a pobídla koně patami do slabin.

Už byla skoro na okraji toho sloupce, když se zvíře najednou zastavilo, vzepjalo a vyhodilo ji ze sedla. Dopadla velmi nedůstojně na písečnou dunu. Opatrně se postavila na nohy. Kapuce jí spadla ze světlých vlasů, které ve sluneční záři zasvítily jako zlato. Snažila se popadnout dech a zároveň chytit koně, když vtom k duně z opačného směru dorazila skupina jezdců na koních.

Ztuhla, protože už na první pohled bylo zřejmé, že to nejsou místní lidé. Ti muži měli na sobě khaki uniformy a byli až po zuby ozbrojení. Jeden z nich, s rezavými vlasy, se nahlas rozesmál a cizím jazykem vykřikl něco na jiného muže. A ten ji lapil snadno jako zbloudilé tele.

Popadl ji pevnou paží kolem pasu a hrubou silou ji posadil před sebe do sedla. Bránila se, kopala a kousala, ale její boj ukončila náhlá rána něčím tvrdým do hlavy. Ztratila vědomí. Jezdec se obrátil a přidal se ke své skupině.

„Tys ji našel! Moji nevlastní dceru!“ křičel posměšně nějaký muž s velmi silným německým přízvukem. „Nech mě, ať se jí podívám do obličeje!“

Muž, který držel Gretchen, jí pootočil hlavu, aby na ni Němec dobře viděl. Kurt Brauer od plic zaklel. „To není Brianne!“ řekl rozčileně. „Brianne je prý na cestě sem!“ *

„To je ta Američanka, co je u Sabona,“ odpověděl někdo. „Říká se, že se s ní údajně chce oženit.“

Brauer si ji podrobně prohlížel.

„Podívejte na ty ruce. Má je nabarvené henou. A přijížděla od tábora. No, pánové,“ dodal s chladným úsměvem ve tváři, „vypadá to, že máme samotnou paní Sabonovou!“

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Gretchen se probrala z bezvědomí v menším stanu, než byl ten, z něhož odešla, ukrutně ji bolela hlava a chtělo se jí zvracet. Vzala rozbolavělou hlavu do dlaní a posadila se. Nechápavým pohledem se rozhlížela kolem sebe po provizorním zařízení. Za psacím stolem seděl nějaký muž. Když se pohnula, hned se obrátil a podíval se na ni.

„Kdo jste?“ zeptal se jí.

„Gretchen Brannonová,“ odpověděla ochraptělým hlasem, dezorientovaná natolik, že na několik vteřin zapomněla, že už je vdaná. Hlava jí přímo třeštila. „Kdo jste vy?“

„Kurt Brauer. Možná se o mně Philippe zmínil,“ dodal zlověstně.

Rozšířila oči. „Vy!“

Uštěpačně se usmál. „Ano. Já. A teď mám Philippea přesně tam, kde jsem ho chtěl mít,“ dodal. „Myslím, že si se mnou moc rád pohovoří o podmínkách, až se dozví, že vás mám. Moji zvědové mi moc pomohli, získali o vás spoustu informací.“

„Vy si vážně myslíte, že ho bude zajímat jeho sekretářka?“ zeptala se a snažila se, aby to vyznělo co možná nejlhostejněji.

„Ale vždyť vy jste mnohem víc než sekretářka,“ prohlásil ironicky. „Podle mých informátorů jste vy a monsieur Sabon měli před několika hodinami svatbu.“

„Sňatek z rozumu,“ řekla povýšeně. „Jen abych pro něj mohla pracovat v paláci a nevznikly z toho nějaké zbytečné dohady nebo pomluvy.“

Zdvihl obočí. „Philippe rozšířil informaci o tom, že se nikdy nehodlá oženit a já moc dobře vím proč,“ dodal sarkasticky. „On už totiž není chlap.“

Přinutila se nijak na tohle přímé konstatování nereagovat. Pozoroval ji zblízka a potom se chladně rozesmál. „Vida, nepopíráte to. To je informace, o kterou se s velikou radostí podělím se všemi jeho lidmi na venkově, aby věděli, kdo je jejich vládce. V tomhle světě se muž posuzuje podle toho, co dokáže s ženami, podle toho, že má děti. Myslím, že se trůn pod ním dost zakymácí, až vyjde pravda najevo. A jeho strýc zaplatí velice slušnou sumu peněz. Když mu Philippe nebude stát v cestě, zdědí všechno.“

Přivřela oči. „Proč mi tohle všechno vykládáte? Cožpak vám není jasné, že tohle bude první, co Philippeovi řeknu?“

„Už s ním nikdy nepromluvíte ani slovo, madame,“ upozornil ji vražedným tónem. „Mám v úmyslu zanechat vás v poušti jako potravu pro káňata.

Za několik dní dám vašemu manželovi vědět, kde vás najde. Tolik bych chtěl vidět, jak se v tu chvíli bude tvářit. Doneslo se mi, že vás prý má rád.“

Srdce se jí rozbušilo. Nesmí propadnout panice. Kdyby se přestala ovládat, bude ji to stát život.

„Jak vidím,“ poznamenal znovu pátravým tónem, „stav svého manžela nepopíráte.“

„Proč bych se měla obtěžovat popírat lež?“ zeptala se naprosto klidně – alespoň navenek. „Moje osobní služebná by se smíchy rozplakala, kdyby se doslechla, z čeho ho podezíráte.“ Pomalu se usmála. „Víte, ona to ví mnohem lépe.“

Poprvé se Brauer zatvářil nejisté. Váhal.

„Nikdy byste neměl dopřát sluchu klepům, pane Brauere,“ řekla Gretchen klidně. „Mohou být totiž naprosto mylné.“

Několik vteřin ji pozoroval a potom se usmál. „Předpokládám, že byste tedy nenamítala nic proti lékařské prohlídce. Pokud váš manžel váš vztah skutečně završil, lékař to pozná.“

Klid, děvče, klid, říkala si v duchu a donutila se k úsměvu. „Samozřejmě, že to pozná. Přiveďte ho.“

V ten okamžik se nejistota proměnila ve vztek. „Na tom nezáleží. To, že jste v mém zajetí, je jasné. Přišel jsem o všechno. Strávil jsem dva nekonečné, příšerné roky v ruské věznici. Teď se mi naskytla příležitost splatit Philippeovi Sabonovi za muka, která jsem prožil, a to právě mám v úmyslu udělat, i kdyby mě to mělo stát život. On mi za to prostě zaplatí!“

„Zaplatí za co? Za to, že vy a vaše gorily jste zabíjeli jeho vlastní lidi a zničili polovinu města?“ zeptala se rozohněné. „Co je to za chlapa, když dokáže zabíjet nevinné lidi?“

Došel až k ní, rozpřáhl se a uhodil ji hřbetem ruky tak silně, že upadla. Hned se ale napřímila a ohnala se pěstí proti němu. Zasáhla ho dost silně, aby ztratil rovnováhu. Ale on ji znovu uhodil, tentokrát také pěstí. S výkřikem se sesula, mnula si bolavé klouby na rukou a čelist.

Rozzlobeně prostrčila ruku otvorem v aba a pokoušela se za pasem nahmatat svůj revolver. Ale zjistila, že ho nemá.

„Hledáte snad tohle?“ zeptal se jí a zvedl revolver ze stolu. Vedle něj ležela krabička s náboji. Namířil na ni zbraň a natáhl kohoutek. „Možná bych vás mohl ušetřit pouště a prostě do vás vpálit kulku.“

Takhle blízko smrti se ještě nikdy neocitla. Ale nebála se. Zvedla bradu a upřeně se mu dívala do očí. V čelisti jí tepala bolest. „No tak, do toho,“ pobízela ho s ledově chladnýma zelenýma očima. „Na to, aby chlap srazil ženu, musí mít skutečně hodně velký kus odvahy, viďte? A řekla bych, že ještě mnohem větší odvahu musí v sobě najít, aby ženu zastřelil!“

Vztekle zaklel. Položil revolver a zakřičel na někoho, aby šel do stanu. Vešel ten zrzavý muž, který si ji předtím v poušti posadil k sobě do sedla, a rychle spolu hovořili nějakým evropským jazykem. Odhadovala ho na němčinu. Ten zrzavý přikývl, podivně se na ni podíval a vyšel zase ven. Za několik vteřin bylo slyšet hluk motoru, který zvyšoval otáčky.

„Moje helikoptéra,“ oznámil jí Brauer. „Posílám jednoho ze svých mužů do Palais Tatluk s žádostí o výkupné.“

„Philippeův otec si ho upeče nad otevřeným ohněm,“ řekla s jasnou výhrůžkou.

„To těžko. Starý šejk nemá žaludek na boj. Ten svému synovi řekne, co budu chtít já – že vás mám a že vás hodlám zpeněžit. Potom pan Sabon vleze přímo do mé pasti a bude se mnou jednat.“

„Tváříte se dost sebejistě,“ řekla Gretchen skřípavě.

„To také jsem. Philippe je vysoce kultivovaný muž, ne bojovník. Sotva by mi stálo za to ztrácet čas s ním bojovat, ale chci, aby trpěl, než vás najde.“ Se zvrácenou radostí přivřel oči. „Možná nechám Ericovi volnou ruku, aby si na vás pohrál s dlouhým loveckým nožem a on vás potom najde staženou z kůže zaživa.“

Ani se nepohnula. Jen na něj upřeně zírala. „A až se to dozví můj bratr,“ řekla jemně, „nenajdete ani vy, ani vaši hrdlořezové na celém světě jediné místo, kde by vás nedokázal objevit.“

„Váš bratr?“ vysmíval se. „A kdopak je váš bratr?“

„Bývalý Texas Ranger,“ řekla a hned si všimla, jak se zachvěl. „Možná už se před vámi někdo zmínil o tom, že když vás ranger začne stopovat, dojde za vámi třeba až do pekla, aby vás dostal. Tak to je můj bratr.“

„Tou dobou už budete mrtvá,“ ujistil ji.

„A vy mě budete zanedlouho následovat,“ ubezpečila zase ona jeho.

„Jste výjimečně odvážná žena,“ prohlásil. „Dostala se ke mně informace, že sem mají přivézt moji nevlastní dceru. Myslel jsem, že jsme unesli právě ji. Jaké city chová Philippe k vám, o tom nic nevím, ale vím jistě, že pro Brianne by byl ochoten zemřít. Je to jediná žena, kterou kdy miloval.“

Zase ta Brianne! Zvedla bradu. „Paní Huttonová ještě není ani v téhle zemi. Vypadá to, že vaše zpravodajská síť by potřebovala zdroj čerstvějších informací. Nebo snad váš vyzvědač nepracoval dostatečně blízko šejkova strýce?“

Otevřel doširoka oči.

„Co o tom víte?“

„O vaší zpravodajské síti toho vím hodně,“ odpověděla opatrně. „Mám přátele, profesionální žoldnéře. Věděla jsem, že v paláci máte zvědy.“

Zasmál se. „Pochybuji, že jste věděla o náčelníkovi ochranky. Nebo o pomocníkovi kuchaře. Ale ta informace vám teď nebude k ničemu. Zbývá vám pár hodin života.“

„Vy sám si hleďte užívat posledních hodin na světě,“ pohodila pohrdavě hlavou.

Upřeně se na ni podíval. „Neopouštějte stan, jinak vás svážu a dám vám roubík. V tomhle vedru

a v tomhle –“ ukázal na tlustý plášť, „– byste se určitě zadusila.“

„To by se vám hodilo!“ odsekla. Její vlastní bezmocnost ji doháněla k zuřivosti.

Pokrčil rameny a vyšel ze stanu. Gretchen se vyškrábala na nohy a rozhlížela se po něčem, co by mohla použít jako zbraň. Nikde v blízkosti nebyla ani puška ani nůž. Slyšela, jak Brauer hovoří s někým u stanu. Na psacím stole ležel přístroj podobný tomu, jaký používal Philippe, mobilní telefon GPS. Popadla ho a neohrabaně se pokoušela navolit Philippeovo číslo. Před několika dny ji přinutil, aby se ho naučila nazpaměť. Netrpělivě čekala, až se někdo ozve. Konečně se kdosi skutečně ozval, mluvil arabsky.

„Tady je Gretchen. Unesl mě Brauer!“

Rychle telefon vypnula, vymazala číslo a položila zařízení na stejné místo, kde bylo předtím. Pak si šla znovu lehnout na pryčnu, jako by ji tolik bolelo tělo, že nemůže vstát.

Zavřela oči a modlila se, aby ji Philippe nebo jeho muži slyšeli. Brauer vešel po několika vteřinách, podíval se na ni, vzal mobilní telefon a znovu vyšel ven.

„Odkud byl ten telefonát?“ Philippe zuřil na domorodce, který vzal telefon, když se rozezvučel. „No nic!“ Stiskl několik tlačítek na složitém zařízení a našel si číslo, odkud mu volali. Potom už si lehce zjistil, odkud telefonát pocházel. Nakonec přešel ke svým mužům a vydal jim spoustu příkazů.

V tu chvíli měl telefonát z paláce, volal mu šéf ochranky, že Brauer má Gretchen a chce vyjednávat o obchodu. Philippe mu nařídil, aby zatím nic nepodnikal, dokud si to sám nenechá projít hlavou. Slíbil, že se mu ještě ozve. Není si totiž jistý, jestli má smysl platit výkupné za pouhou sekretářku – to řekl šéfovi ochranky záměrně nedbalým tónem – i když to je jeho manželka. Šlo jen o služební záležitost, dodal prohnaně, s láskou to nemělo nic společného, takže Gretchen je víceméně postradatelná.

Muž na druhém konci byl překvapený a zeptal se, jestli by do toho mohla vstoupit americká vláda vzhledem k tomu, že ona je občankou Spojených států. Koneckonců došlo k pohraničnímu konfliktu.

Philippe pokýval hlavou. Tak takhle to je. Brauer by moc rád rozpoutal válku. Tak by získal příležitost obchodovat se zbraněmi s klientem, jakým je sousední země. Nemluvě o tom, že by Qawi a jejího vládce zatáhl do zuřivé války v době, kdy země začíná prosperovat z ropy. Byl to scénář, jaký by postrčil o kousek dál především Brauera. On teď už zjevně neměl co ztratit a byl rozhodnutý dotáhnout všechno do konce bez ohledu na ztráty na životech. Philippeovi připadalo, že to z Brauerovy strany nejsou originální nápady a že budou znamenat jeho pád.

Sdělil šéfovi ochranky, že potřebuje čas, aby celou situaci prodiskutoval s ministry své vlády. Dodal, že je na cestě do paláce a že si o tom budou moci pohovořit, až dorazí. Vypnul telefon, předal ho svým dvěma mužům a naznačil jim, že si ho mají nechat a vrátit se do paláce. Kdyby ho někdo identifikoval, poznal by, že nejede k hranici, ale do města. Před odjezdem vytáhl z kapsy na dveřích landroveru jiný mobilní telefon a uvažoval, jak se má zachovat dál.

Nového šéfa ochranky najal strýc a starý šejk ho nešťastnou náhodou schválil. Philippe mu nevěřil a po dobu několika týdnů ho nechal sledovat. Ukázalo se to jako užitečná věc, protože sluha, který utekl, měl právě s tímto člověkem mnohokrát tajné rozhovory. Ten muž s největší patrností představoval přímý kanál k Brauerovi, takže cokoli zaslechl, mohl se Brauer dozvědět. Dobře. Teď si bude myslet, že se vrací do paláce, aby se uchýlil k diplomatickému řešení únosu. Brauer se s Philippem na jeho domovské půdě nikdy nesetkal. Zatím ne. Koleduje si o hodně velké překvapení.

Mezitím Gretchen nesmírně riskovala, aby mu dala vědět svoji polohu. Nesmí tedy ztrácet čas. Kurt prahne po odvetě a vzhledem k tomu, k jakým informacím měl přístup, teď už dozajista bude vědět, že oni dva jsou manželé. Zabije ji. Zabije ji tím nejhorším způsobem, jaký dokáže vymyslet, a potom zavolá Philippeovi a řekne mu, kde ji má hledat. Takový byl způsob myšlení Kurta Brauera. Při pouhé představě, že jeho sladká, něžná žena je ve spárech takových zrůd, nahlas zasténal. Teď ji nemůže ztratit. Prostě nemůže!

Přivolal si zahanbeného Hassana a kousavým tónem mu od plic řekl, co si myslí o jeho práci bodyguarda. Ten se vydatně omlouval a sdělil, že je připraven udělat cokoli, aby to odčinil.

„Modli se, aby žila,“ řekl mu Philippe a černé oči mu zlostně blýskaly. „Jestli nežije, modli se za sebe!“

Celý rozzuřený se otočil, oblečený stále ještě ve splývavé sutaně, a vydal se pryč od svých mužů. Nařídil domorodým náčelníkům, aby se rozjeli za svými vesničany a přivedli všechny muže schopné boje. Zavolal veliteli svého malého vojenského letectva, udal mu cílové údaje a upozornil ho, aby nezačali ostřelovat území dříve, než k tomu on sám vydá rozkaz. Organizace útoku nějakou dobu potrvá a důležitá je každá vteřina.

Zlobil se, že se Gretchen nechala zajmout. Hassan přísahal, že ji neviděl ze stanu odcházet. Ale Leila ano. Vrhla se s nářkem Philippeovi k nohám, když mu popisovala, co se stalo. Pokoušela se mladou, tvrdošíjnou ženu zastavit, ale nepodařilo se jí to.

„Říkáš, že měla revolver?“ zeptal se zděšeně.

„Ano, sidi,“ odpověděla. „A náboje. Byla vzhůru celou noc, hlídala, aby měla jistotu, že vám nikdo neublíží. Myslím, že jí ten revolver dal starý šejk,“ dodala. „Měla ho ukrytý v malém plátěném uzlíku.“

Hned věděl, o čem mluví. Viděl ten uzlík, když Gretchen vyšla z paláce. Zaskřípal zuby. „Ale proč se vlastně za mnou vydala?“

„Říkala, že vás musí chránit,“ odpověděla prostě.

Stroze se zasmál.

„Chránit mě!“ Rozhodil rukama a odvrátil se. „Proti přesile profesionálních žoldáků pod vedením pomstychtivého šílence vybaveného nejmodernějšími zbraněmi? A na ochranu mé osoby chtěla použít revolver?“ říkal si pro sebe i ve chvíli, kdy se vyšvihl do sedla velkého rychlého arabského koně a pokynul svým mužům, aby ho následovali. Leila to všechno pozorovala znepokojeným zrakem a s těžkým srdcem. Měla strach, že jestli nenajdou lady živou, mohou obvinit kohokoli, kdo na tom mohl nést svůj díl viny – včetně jí samotné.

Gretchen čekala. Číhala na okamžik, kdy bude mít možnost se zachránit. Její bratr Marc jí vždycky říkal, aby se nikdy nepokoušela bojovat s ozbrojeným mužem. Ale ona se dokáže ubránit. Kdyby se jí podařilo dostat se dostatečně blízko k Brauerovi, možná by se jí naskytla příležitost uprchnout. Nemohla se mu sice rovnat silou, ale je dost možné, že další šanci už mít nebude. Až se jeho muži vrátí, může být pozdě na to dostat se odtud pryč.

V časném odpoledni přišel do stanu Kurt v doprovodu tří po zuby ozbrojených mužů.

„Váš manžel je nesmírně neústupný,“ řekl jí. „Ale to mu k ničemu nebude. Nechápu, jak vůbec může uvažovat, že by na mě mohl zaútočit s hrstkou domorodců na koních. S největší pravděpodobností si myslí, že ještě stále žijeme v minulém století.“ Řekl něco dvěma mužům. Odešli a zvenčí byl slyšet hluk motoru. Další muž, ten zrzavý, stál nehybně vedle Brauerova psacího stolu.

„Kam se chystáte?“ zeptala se Gretchen, když Brauer začal prohledávat stůl.

Zvedl pobaveně obočí. „Myslíte, že bych vám to měl říkat? To jste tedy veliký optimista, madame.“

„Přece o nic nejde. Stejně zemřu, tak komu bych to asi mohla povědět?“

„Eric vás doprovodí do pouště a já zatím se svými muži připravím vašemu manželovi moc hezké překvapení.“ Z jeho hlasu čišel chlad. Na druhého muže mluvil německy. „Seznámit se s vámi byl pro mě příjemný zážitek, madame“ poznamenal. „Moc velká škoda, že jsme měli tak málo času a nestačili jsme se poznat blíže.“

„To mi tedy nevadí,“ zamumlala.

Jenom se zasmál. Vzal nějaké papíry ze stolu a strčil je do kapsy své safari vesty. Řekl něco Ericovi, a ten se na Gretchen zadíval pohledem, při kterém měla mravenčení.

Brauer odešel, a tak si prohlížela svého nového společníka. Byl hubený a měl jizvy, řídnoucí rezavé vlasy a pihy a výrazně modré oči. V jedné ruce držel nůž.

Přinutila se normálně dýchat, čekat a doufat, že bude mít příležitost k útěku. Ten chlap byl zjevně silnější než ona, a navíc byl ozbrojený Snažila se vybavit si všechno, co ji Marc učil o sebeobraně. Nech nepřítele přijít k sobě, vzpomínala si, tím získáš výhodu. Využij jeho sílu proti němu. Nikdy se nesnaž bojovat, když můžeš utéct.

Zvenčí bylo slyšet, jak odjíždí vůz.

Eric si pohrával s nožem. Přimhouřil oči a chladně se usmál. „Kurt mi přikázal, abych vás nechal v takovém stavu, že na to váš manžel do smrti nezapomene. Ale neříkal nic o tom, že bych si napřed s vámi nemohl trochu užít,“ dodal tónem, z něhož se jí chtělo zvracet.

Seděla bez hnutí na polštářích, ruce složené v klíně. V ústech měla vyprahlo. Dlaně se jí potily. Srdce jí tlouklo tak, že se celá chvěla. Mysli, nabádala se, mysli na to, co by asi teď dělal Philippe, co by udělal Marc.

Muž poněkud polevil v ostražitosti, když viděl, jak je poslušná a že se ani nehne. Pokrčil rameny a odhodil nůž na psací stůl. Pomalu se k ní blížil, v rozpálených očích se mu už zračila očekávaná rozkoš.

Čekala, třásla se až do chvíle, kdy se sklonil, aby ji chytil za ruce. V tom okamžiku jí vyletěla noha ve vysoké botě a vší silou ho odkopla na stěnu stanu. Bez váhání popadla zálesácký nůž a vyběhla ze stanu směrem k horám.

Slyšela ho za sebou, jak kleje a vzteká se. Volal, aby se zastavila. Těžký černý plášť jí ubíral na rychlosti, ale kdyby si ho sundala, stálo by ji to několik drahocenných vteřin. Utíkala dál, srdce jí bušilo. Kdyby se jí podařilo dostat se do hor, možná…

Ale vzdálenost v poušti je ošidná. Jak běžela, připadalo jí, že se hory vzdalují. Dusila se horkem a sotva popadala dech. Vítr jí do očí, nosu a úst vháněl písek. Měla pocit, že ji celou pokrývá, že ji bičuje. Eric se k ní přiblížil. Už slyšela jeho drsný dech. Každou minutou už jí tělo vypoví službu a on ji dostane. Philippe, zavolala beze slov celá zmučená, proč jsem tě, já bláhová, neposlechla a nezůstala v táboře, jak jsi mě nabádal!

Zakopla a zvrtla si kotník. Vyhrkly jí slzy zklamání a zlosti. Sklonila se a před sebou držela zálesácký nůž. Čekala. Mohl by ji dostat, ale ona se rozhodla, že to bude přesně naopak a dostane ona jeho!

Slyšela jeho smích. Zpomalil krok a přišel k ní s uštěpačným, vítězoslavným úsměvem. Byla definitivně ztracena. Teď si s ní může dělat, co se mu zlíbí. Očekával splnění svých nejrůznějších perverzních choutek, když vtom ucítil, jak ho někdo udeřil do zad…

Výraz v jeho obličeji Gretchen zmátl. Zastavil se a v očích jako by měl šok. V tomtéž okamžiku uslyšela hlasité prasknutí, jako od žabky. Vojákovi začala z úst vytékat krev a najednou spadl po hlavě na písek.

Uviděla oblak prachu a z něj se vynořil vysoký muž na velkém arabském hřebci krémové barvy a vykřikoval rozkazy. Držel pušku, a zatímco vydával povely, zamířil a zastřelil ozbrojeného muže, který k nim utíkal. V táboře v ten okamžik nastal povyk. Žoldáci vybíhali ze stanů a stříleli. Skupina Arabů přijela na nádherných koních. Všichni vypadali jako bozi. Stáli v třmenech a za jízdy stříleli. Žoldáky, ač byli lépe vyzbrojeni, se jim podařilo téměř okamžitě zahnat. Rozutekli se k vozům.

Podařilo se jí vyškrábat na nohy a uchváceně pozorovala, jak přijíždějí domorodci na koních a pomocí velmi primitivních prostředků se pouštějí do boje proti moderně vyzbrojeným mužům.

Ten vysoký Arab na hřebci ji fascinoval ze všech nejvíc. Jeden z žoldáků na něj zaútočil. Arab seskočil z koně, aby se s ním utkal přímo, muž proti muži. Popadl ho a s nádhernou kultivovaností odhodil. Bojovník sáhl po noži, ale Arab mu ho v okamžení vykopl a zasadil mu tvrdou ránu velikou pěstí. Ta ho definitivně skolila. Arab zdvihl žoldnéřovu automatickou zbraň a znovu se vyšvihl do sedla s ladností texaského kovboje. Gretchen od něj nemohla oči odtrhnout. Tajil se jí dech.

Otočil svého koně, v druhé ruce stále svíral zbraň. Dojel až k ní, ani nezpomalil, když vstala. Sehnul se, dlouhou paží ji objal v pase a posadil si ji před sebe. Bez toho, že by zpomalil koně, otočil a rozjel se zpátky ke svým mužům. Obličej měl zahalený bílou nařasenou látkou. Na hlavě měl tradiční pokrývku připevněnou černými šňůrami. Splňoval všechny představy, jaké si kdy Gretchen vysnila o hrdinovi. Šejk na hřebci, který zachrání hrdinku z obrovského nebezpečí v poušti…

Podíval se na ni a v černých očích mu zablýsklo zlostí.

„Ty jsi šílená!“ ozval se známý hluboký hlas. „Měl jsem tě předat tomu německému psu a nechat ho, aby ti předvedl, co se stane, když neuposlechneš mé příkazy!“

Myslela, že v tu chvíli omdlí. „Philippe?!“ vyhrkla ze sebe vyděšeně.

Odhrnul si roušku z obličeje a tvářil se velmi rozzlobeně. „Jsi lehkomyslná, bláznivá ženská!“ vyštěkl na ni. „Jako kdybych ze všeho nejvíc potřeboval chránit… Achmede!“ zařval a připojil několik strohých pokynů v arabštině. Mávl rukou a pobídl své muže, aby opustili tábor a vrátili se, odkud přijeli.

„Proč tolik spěcháme?“ zeptala se a ustrašeně se podívala na Philippeův zálesácký nůž, který si zastrčil za pas vedle své ceremoniální dýky.

„Na tohle místo jsem nařídil bombardování,“ procedil skrz zuby. „Kde je Brauer?“

„Odjel z tábora, než jste dorazili,“ řekla, stále ještě fascinovaná tvrdým válečníkem, který se skrýval za kamufláží drahých obleků a městskou kultivovaností. „Nikdy jsem neviděla nikoho jezdit tak, jak to dokážeš ty.“

„Bojovat a jezdit na koni jsem uměl dřív než anglicky.“ Zlobně se na ni podíval. „Leila mi říkala, že ses mě rozhodla jet chránit. To je od tebe skutečně moc laskavé,“ dodal ledově. „Tvé mínění o mně je méně než lichotivé.“

„Já to nevěděla!“ vykřikla a zrudla. „Vždycky jsi nosil oblek a já si myslela, že jsi městský muž, který se nedokáže bránit. Tvůj otec říkal, že potřebuješ ochranu, tak co jsem si měla myslet? Nevěděla jsem s jistotou, jestli bodyguardy pustíš k sobě dost blízko na to, aby mohli řádně vykonávat svoji práci a o sobě jsem věděla, že to zvládnu. Jsem vynikající střelec.“

„Měl jsem s sebou celý regiment zkušených válečných veteránů. To sis nevšimla?“ zeptal se jí rozčileně. „V podstatě jsem je sám vycvičil! Jako jeden z mála těch, kdo stojí v čele státu, jsem absolvoval výcvikový kurs SAS na jeden pokus! Sjednotil jsem válčící kmeny v Qawi, když prchaly před Brauerovým útokem a zorganizoval jsem tady kontrarevoluci. A ty si myslíš, že potřebuju ochranu?“

„No dobře, udělala jsem hloupost! Nemusíš mi to opakovat pořád dokola!“

Zlostně se nadechl, pobídl svého koně, aby běžel ještě rychleji, a dál zuřil: „Kdybych dorazil o pouhých pět vteřin později, tak by tě ta zrzavá hromada koňských exkrementů znásilnila!“

„Málem jsem mu utekla,“ řekla s uraženou pýchou a pevně se podržela. Urputně se snažila nespadnout ze sedla při té krkolomné rychlosti, jakou Philippe hnal koně. „A odkopla jsem ho na stěnu stanu! Tak se mi podařilo utéct.“

Ani se nepohnul. Výraz obličeje měl tvrdší než skála. Uvnitř se však třásl vzteky a strachy a zcela nečekaně divokou touhou. Tělem mu probíhaly vlny rozkoše, jak se jejich těla dotýkala. Po mnoha letech v sobě cítil mužnou sílu. Snad to byla kombinace nebezpečí a úlevy. Ať to způsobilo cokoli, toužil po ní.

Pevně ji sevřel paží. „Jak tě dostali?“

„Snažila jsem se vás dohnat, ale kůň se nečekaně vzepjal a vyhodil mě ze sedla. Bůhví proč,“ vysvětlovala mu. „Než jsem se stačila rozkoukat, byli kolem mě. Brauer měl v úmyslu poslat svého přítele, aby ze mě stáhl nožem kůži. Měli to vymyšlené tak, že mě nechají několik dní v poušti a potom ti dají vědět, kde mě najdeš. Mysleli si, že jsem Brianne Huttonová,“ vychrlila na něj rovnou.

Při představě, co všechno se jí mohlo stát, se mu zastavil dech. Zažíval největší hrůzu v životě. Potom si uvědomil, co řekla. Bezděčně ji k sobě přitiskl pevněji. „Takže on ví, že Brianne je na cestě sem.“

„Ano, to ví a ještě spoustu dalších věcí. Šéf tvojí ochranky je jedním z jeho špionů a pomocník kuchaře také.“ Při pohledu na jeho šokovaný výraz se zatvářila kysele. „Myslel si, že než tohle všechno stačím někomu říct, umřu. Tvůj strýc mu také pomáhá.“

„Toho bude můj strýc hluboce litovat,“ řekl s velmi nebezpečným výrazem ve tváři. Rozhořčeně se na ni podíval. „A ty budeš hluboce litovat, žes mi dneska způsobila taková muka. Bál jsem se, že tě zabije dřív, než se mi podaří dojet do tábora!“

„To si myslel on také,“ odpověděla a velmi opatrně si sáhla na čelist.

„On tě uhodil?“ Vzteky měl přiškrcený hlas, když uviděl skvrnu na její kůži. „On tě uhodil!“

„Ano, ale já jsem mu to řádně oplatila,“ řekla stroze. „Marc mě naučil, jak dát ránu pěstí. Ručím ti za to, že on vypadá hůř než já. A jestli ho ještě někdy uvidím, napumpuju do něj spoustu olova!“

„Gretchen.“ Přivinul ji k sobě, přiložil obličej k jejímu hrdlu. Tam jí spadlo několik uvolněných neposlušných pramenů zlatých vlasů z drdůlku. „Ty blázínku, ty jsi prostě neskutečný, odvážný blázínek,“ zasténal.

Objala ho kolem krku a pevně se k němu přitiskla. Cítila, jaký to na něj má vliv, a zasmála se mu do ucha hlubokým hrdelním smíchem. „Pan Brauer si myslel, že nemůžeš mít ženu,“ zašeptala. „Ale už si to nemyslí.“

Cítila, jak se mu srdce zastavilo, a potom se znovu rozeběhlo. „Cos mu napovídala?“

„Ze moje služka by se takovéhle domněnce vysmála. A to by určitě udělala. Leila si myslí, že jsme už… no, prostě že už jsme to dělali.“

„Dělali co?“ zeptal se zvědavě.

Usmála se a maličko se při těch slovech zachvěla. „Ale vždyť ty víš.“

Díval se jí upřeně do očí. „Teď by se zrovna moc nehodilo to… dělat,“ procedil skrz zuby.

„Proč?“

„Protože se na tebe strašně zlobím!“ řekl přímočaře. Prohlížel si ji s tak smyslným výrazem ve tváři, až jí srdce skočilo do krku. „Nedokázal bych být něžný, i kdybych to všechno normálně zvládal.“

Pootevřela ústa. „Mně by to nevadilo,“ zašeptala. „Líbilo by se mi, kdybys mě miloval kdekoliv.“

Jeho silné tělo se otřáslo. Sklonil se a bylo mu úplně jedno, jestli se na ně dívá třeba celá planeta. Začal ji hladově líbat. Pootevřela rty, oddala se mu, chtěla ho. Srdce se jí divoce rozbušilo. Jeho vášeň byla trochu drsná, pažemi jí skoro dělal modřiny a stisk jeho úst až bolel. Už chtěla protestovat, ale zdržela se toho. Pokud ji nemůže mít, když má klidnou hlavu, třeba vztek, který v něm probudila, způsobí zázrak.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Philippe nakonec zdvihl hlavu, a když své černé oči upřel do jejích, všimla si, že mu doutnají hněvem. Přitiskl si její ruměný obličej ke krku a pobídl svého koně, aby běžel pouští před jeho muži. Chvěl se pod údery svého srdce. Nikdy v životě nepociťoval tak nehoráznou touhu.

Když přijeli do tábora, postavil ji na zem a sám hned seskočil vedle ní. Rozdal svým mužům stručné rozkazy. Velmi příkře cosi přikázal také Leile, která vyběhla z jednoho stanu a hned zase vběhla do dalšího.

Aniž by zpomalil krok, vzal Gretchen do náruče a kráčel s ní rovnou do její ložnice.

Tam za sebou zahrnul plachtu, rychlým pohybem stáhl přehoz z postele a položil ji ho bílého bavlněného ložního prádla. Strhl si pokrývku z hlavy, odhodil plášť a zul si boty. Dříve než Gretchen položil na záda do polštářů na provizorním lůžku, i jí svlékl plášť a boty.

Ještě nikdy nepociťoval tak obrovskou naději jako nyní, navzdory vzteku a nepříznivým okolnostem. Musí to zkusit, prostě musí!

Byla téměř bez sebe rozrušením. Vztáhla k němu ruce, když se k ní sklonil, chtěla něco říct, ale náhle dostala strach, aby nepokazila kouzlo té chvíle. Tolik toužila po tom, co se stane dál.

Začal ji líbat, ještě než stačila pronést jediné slovo. Jeho vášeň byla neústupná a prudká, téměř brutální. Ani nepomyslel na svou schopnost nebo spíš na její nedostatek. Pod svým silným tělem cítil to její – horké a pružné. Cítil její žár, vdechoval jemnou vůni levandulového mýdla z její kůže. Cítil její ruce na svých zádech, její dychtivou odevzdanost. Pokud její polibky byly vyjádřením jejích pocitů, neobávala se ani Philippea, ani možnosti, že by snad selhal.

Vytáhl jí halenku ze sukně a dotýkal se malých krajkových košíčků, které ukrývaly její pevná ňadra. Za neustálého laskání jí rozepnul několik perleťových knoflíčků na khaki blůze a obnažil jí hruď. Prohnula se v zádech, když ústy pevně obemkl napjatou bradavku a začal soustředěně sát. Zároveň velmi usilovně věnoval pozornost její sukni a všemu pod ní. Během několika vteřin ji svlékl a vychutnával si ji, jako by byla první ženou v jeho životě.

Hořel touhou. Uvolnil thobe a rozepnul si hedvábné kalhoty, které měl pod ním, a nakonec si stáhl i hedvábné trenýrky. Přitom měl svá ústa stále na jejím ňadru. Dotkl se jí a překvapilo ho, že je na něj úplně připravená. Něco mu říkala, ale on ji neslyšel.

Svými ústy se teď dotýkal jejích a škádlil ji, rozevíral jí rty, aby jazykem mohl proniknout do teplé měkké temnoty uvnitř. Chraplavě zasténala. Cítil, jak se mu její nehty zarývají do kůže na šíji, její tělo se pod ním svůdně svíjelo.

Štíhlou rukou ji uchopil za stehno a roztáhl jí nohy. Přestával si už dělat starosti o svých schopnostech. Dokázal myslet jenom na její jemné poddajné tělo a dychtivost jejích úst na svých rtech. Přitiskl ji pod sebou a jedním plynulým, silným pohybem boků do ní pronikl. Její tichý bezmocný výkřik bolesti utlumil tak, že jí na rty pevně přitiskl svá hladová ústa.

Že do ní dokázal proniknout, ho nijak nepřekvapilo. Byl jí vzrušený jako už několikrát předtím. Obával se však, zda bude schopen dosáhnout vrcholu. Ale může jí dopřát rozkoš, i když ho jeho tělo přestane poslouchat.

Zatímco takto uvažoval, Gretchen mu rukama neustále přejížděla po páteři až ke stehnům a něžně ho laskala. Otevřela ústa a znovu zasténala, tiskla se k němu boky, jako by ho nabádala, aby vnikal ještě hlouběji do jejího tajného místa.

„Pověz mi, co mám dělat,“ šeptala horečně. „Udělám všechno, nač si vzpomeneš, jen abych ti dala rozkoš!“

Dech se mu zastavil. Zdvihl hlavu a podíval se jí do očí. Zpomalil tempo a pevně ji objal.

„Nauč mě to,“ zasténala, přitáhla se k němu a začala ho vášnivě líbat. „Nechci prožívat rozkoš, když ti ji nemohu poskytnout i já!“

Ta upřímná ochraptělá prosba, čistě nesobecká, jím otřásla. Její mladé tělo nebylo zvyklé na požadavky, jaké na ně kladl, a bylo mu nesmírně líto, že jí musí ublížit. Chtěl o ni s láskou pečovat. Přejížděl jí rty po tváři k ústům, jemně je škádlil a pootevřel. Škádlil ji i celým tělem, záměrně prodlužoval kontakt a potom jí ho upíral.

Zatajila dech. Dívala se mu zpříma do očí a při každém pohybu jeho silného těla jemně zasténala.

Sehnul se a velmi něžně jí cosi zašeptal do ucha. Vyloudila ze sebe tichý rozpačitý zvuk, ale poslechla ho a velmi pomalu a smyslně stáhla svaly. Prudce zasténal.

„Takhle… to chceš?“ zašeptala nesměle a udělala ten pohyb ještě jednou.

„Ano,“ podařilo se mu chraplavě vypravit. „Ano, miláčku, ano…!“

Narážel svými boky proti jejím a slyšel jemné steny. Její něžné tělo se znovu sevřelo, ucítil pevný stisk – a potom se něco stalo. Horečná vlna rozkoše ho zastihla naprosto nepřipraveného. Cítil, jak mu přes nervy běhá cosi horkého, jakoby živého, něco, co bylo už celé roky mrtvé. Prožíval strašlivé, obrovské napětí a následoval bouřlivý vrchol doběla rozpálené rozkoše, která ho nad ni zdvihla. Celý napjatý se prohnul a mohutně do ní narážel boky. Cítil, jak mu její tělo opět odolává, ale jen na malou chvíli, potom se znovu rozlehl její tichý, ostrý výkřik.

Zdvihl hlavu, pohlédl jí zpříma do očí a narazil do ní dalším plynulým a pevným pohybem. Zdálo se, jako by Gretchen nedokázala zaostřit zrak na jeho obličej. Její pohled se přibližoval a zase ztrácel a celé její tělo jako by se rozplývalo s ním. Zabořila prsty Philippeovi do zad a držela ho velmi pevně, zatímco on intenzivně rozpohyboval boky a vnikal hluboko do ní.

„Bolí to?“ zeptal se chraplavě.

„Ne… už ne. Ne, ne… nebolí!“ Celá se zachvěla, jak se vystupňovala rozkoš, kterou prožívala. Díval se jí do očí. Hladila ho po tváři a něžně se dotýkala jeho úst. „Já tě strašně chci,“ říkala trhaně. „Chci tě úplně celého. Chci, abys byl zase v pořádku. Udělám pro tebe, co budeš chtít – Philippe…!“ Vykřikla a divoce se roztřásla, když jí projela další vlna rozkoše.

Cosi arogantního a soustředěného se objevilo v jeho napjatém obličeji. Upřeně se na ni díval a jeho pohyby nabyly na žádostivosti. Chytil ji za zápěstí a zdvihl jí ruce nad hlavu. Svými horečnatými pohyby ji doslova vtiskl do matrace. Z posledních sil se mu vzepjala v ústrety a sténala, neboť každý náraz jeho těla v ní vyvolával stále větší pocit rozkoše.

Její reakce v něm vyburcovala divokost. Tak silné vzrušení už hodně dlouho nepocítil… hodně dlouho! Cítil spirálu, starou známou spirálu počínající extáze! Skutečně to cítil… Vlna se blížila. Už ho téměř zasahovala. Nemohl to vydržet…! Bylo to nad jeho síly.

Vztyčil se nad ní, ochraptěle zaúpěl a snažil se ovládnout. Přitiskla k němu dlouhé nohy a obličej se jí napjal při změně polohy, při níž jí projela slast jako ostří nože. Vykřikla.

„Ano,“ vydechl celý rozpálený. Pustil jí zápěstí a vzal do dlaní její hlavu. „Podívej se na mě,“ zasípal. „Ukaž mi… chci vidět, jak se tváříš!“

Bylo to neuvěřitelné. Zdálo se jí, že umírá. Žádná lidská bytost by nedokázala přežít vlnu spalující slasti natolik hluboké, že připomínala bolest. Rozvzlykala se a její výkřiky se v tichu stanu zdály velmi hlasité. Ten zvuk jako by ho vyburcoval. Svými ústy našel její, překulil se s ní, takže chvilku byla pod ním a zase nahoře. A celou tu dobu ji svým tělem dráždil a sliboval potěšení přesahující hranice veškeré představivosti.

Žadonila, aby skončil, vzlykala, ochraptěle sténala, když vystupňoval napětí až k bodu vznícení.

„Ano, teď,“ vykřikl rozrušeně. „Teď, Gretchen. Teď, teď…!“

Dostala se až na samý kraj světa. Její hlas se změnil v pronikavý zastřený výkřik, při němž se prohnula v zádech. S očima doširoka otevřenýma se vzdala vášnivým přáním jeho těla.

Prohlížel si ji a cítil bezmocné křeče jejího těla, které ho ještě víc rozpalovaly. Cítil to v páteři. Cítil, jak ho prostupují, trhají na kusy a ovládají. Cítil, jak ho to všechno naprosto nečekaně unáší s takovou náhlostí, až to v něm vyvolalo pocit, jako by se vznášel nad zemí. Cítil, jak mu v bedrech exploduje horkost v prudké, šokující, intenzivní záplavě úžasného fyzického vjemu. Zasténal a celý se rozechvěl. Extáze. Byla to skutečná extáze. Nikdy by ho nenapadlo, že v životě ještě něco takového prožije. Devět let, říkal si v duchu, a pořád to ještě jde, devět let, devět let…!

Poddal se horké sladké přílivové vlně. Ochraptěle zasténal, tělo se mu napjalo a prudce se otřáslo, znovu a znovu ho zalévala vlna úžasného pocitu rozkoše. Znovu zasténal.

Náhle se ozvaly rychlé kroky, jak někdo běžel, a potom se před komnatou rozlehla záplava hlasů, které mluvily arabsky. Philippe, s vlasy zpocenými a s obličejem ještě napjatým po prožité vášni a s tělem chvějícím se ve stále ještě doznívající rozkoši na ně něco hrubě vykřikl. Kroky se rychle vzdálily.

Philippe se zhluboka pomalu nadechl, aby vyrovnal dech a podíval se do zelených očí v obličeji zrudlém vzrušením a nejistotou. Znovu se několikrát zachvěl, jak vlny slasti pomalu opadávaly. Hleděl přímo do jejích jemných zvědavých očí, dovolil jí, aby společně s ním prožívala extázi, dokud nakonec křeče nezačaly ztrácet na síle. Nakonec se jeho tělo náhle sesulo a celou svou vahou ji přitiskl na slabou matraci.

Stěží byl schopen dýchat, ale zdvihl se, rychle se zahalil, aby ho neviděla, a pohled mu padl na její stehna. Jemně se jich dotkl a setřel krvavou stopu. Majetnicky si tmavýma očima prohlížel její rozechvělé tělo s hedvábně hladkou růžovou kůží.

„Ty krvácíš,“ řekl tiše. Hlas měl trochu nejistý, protože mu ho rozechvíval tlukot srdce, a vlasy vlhké potem, jako by dlouho běžel.

Gretchen nesměle polkla. Neměla na sobě nic a on se na ní popásal očima. I ona se ještě chvěla, jak v ní dozníval zážitek z toho, co ještě nikdy v životě nezakusila. „Ano. To je přirozené.“

„Bylo to hodně zlé?“ nenechal se odbýt.

Zavrtěla hlavou. Plaše se usmála a když se na něj podívala, v očích jí zajiskřilo. „Tys to prožíval, viď?“ zašeptala. „Po celou dobu a na konci obzvlášť, stejně jako já.“

„Ano,“ zašeptal. „Prožíval jsem to. Prožíval jsem to!“ Sklonil se a jemně jí přejížděl ústy po rtech, potom po očích, ochutnával slzy, které se jí kutálely po tvářích jedna za druhou. „Neplakej,“ zašeptal a zblízka jí hleděl do obličeje. „Bylo to nádherné. Bylo to tak nádherné, Gretchen. Nikdy jsem ani v skrytu duše nedoufal, že někdy v životě ještě poznám takové naplnění.“

Objala ho a přitáhla na své rozechvělé tělo.

Jemně se zasmál. „Ne. Teď ještě ne.“ Odtáhl se od ní s poněkud rozpačitým výrazem a něžně se dotkl jejího obličeje jemnými konečky prstů. Oči měl dychtivé, plné radosti. Se spokojeným úsměvem pomalu vstal, oblékl se, a když si zapínal šaty, všiml si, jak se mu stále ještě chvějí ruce z čisté radosti, kterou prožíval. Na několik vteřin se zahleděl na Gretchen, která ležela v ložním prádle s vlasy rozprostřenými kolem hlavy. Něžně se na něj usmála, když ji lehce přikryl prostěradlem. „Všechno má svůj čas, mylady,“ řekl chraplavě a otočil se.

Zavolal Leilu a odešel dříve, než mu mohla cokoli říct.

Gretchen byla trochu v rozpacích, když ji Leila odkryla. Byly s ní další čtyři ženy, které přišly roztřídit šaty, připravit jí vodu do koupele a stáhnout ložní prádlo z postele.

Leila jí pomohla do malé vany. „To bude v pořádku,“ řekla jemně, jako by přesně věděla, co se právě stalo. Musí to být poznat na první pohled, pomyslela si Gretchen a zastyděla se, když si vzpomněla, jak Philippe vykřikl slastí a před komnatou hned bylo slyšet znepokojené hlasy všech příslušníků jeho osobní stráže.

„Leilo,“ spustila.

„Sidi řekl, abychom vás vykoupali a abychom vás hýčkali. Přijde s vámi povečeřet. Je to vaše svatební noc, lady,“ dodala s úsměvem. „A mám dojem, že bude asi pořádně dlouhá!“

Gretchen zavřela oči a zasténala. Teď už ani v nejmenším nepochybovala o jeho schopnostech. Doufala, že i Philippea už opustily jeho pochyby. Bylo to skutečné milování, nikoli pouhá předehra. A docela určitě ženy, které přišly vyměnit ložní prádlo, jasně viděly důkaz naplnění manželského svazku. To vyřeší Philippeovo dilema. Už nikdy se nebude muset obávat pomluv.

Ale to také znamená, že teď může uzavřít sňatek. Teď už se může poohlédnout po ženě, která bude na odpovídající úrovni k jeho postavení, a to rozhodně není nějaká venkovanka z Texasu. Při představě, že ho ztratí, na ni šly mdloby. Zrovna teď, když ho začala milovat.

Uvědomovala si, jak voda postupně zklidňuje bolest, a když ta nejhorší pominula, přinesla jí Leila malou lahvičku masti, aby ji použila v místech, kde měla potrhanou tkáň.

Všechny ty ženy kolem byly určitě vdané a samy dobře věděly, jaké to je poprvé. Byly ztělesněná laskavost.

Později ji oblékly do průsvitné fialové gellabie s nádhernou mnohobarevnou výšivkou a odešly. Zůstala v ložnici sama, vykoupaná a s čistými, vykartáčovanými vlasy.

Jako na jehlách čekala, až za ní Philippe přijde. Dnešek byl velmi objevný. Odhalila jeho tvář z takové stránky, o níž neměla nejmenší tušení. Její manžel nebyl jen vysoce kultivovaný člověk. Byl zároveň i divoký tygr. Znovu se v duchu vracela k té chvíli, kdy přijel přímo do tábora, aby ji zachránil – nebojácně, nic ho nezastavilo. To bude ten pravý příběh pro vnoučata, pokud někdy nějaké bude mít.

Připadalo jí, že uběhla věčnost, než konečně zaslechla před komnatou jeho hlas. Když poodhrnul závěs a přistoupil k ní, raději se posadila, neboť si připadala polonahá a nesnesitelně nesmělá.

Také on byl vykoupaný. Měl na sobě bílý hedvábný thobe se zlatou výšivkou, vepředu rozevřený až po klíční kost, takže mu byla vidět černá houština na hrudi. Pod thobe si zase oblékl ty podivné kalhoty. Stále měl ještě vlhké vlasy. Vypadal krásně a velmi nebezpečně a úplně jinak než muž, s jakým se seznámila v Maroku a o němž si myslela, že ho zná.

Teď se na ni díval zase jinak. Na rtech měl lehký úsměv a černé oči se mu blýskaly dychtivostí. Ustoupil stranou a nechal vejít Leilu s podnosem s jídlem a horkým čajem. Služebná věnovala své mylady výmluvný pohled, usmála se na Philippea a spěšně odešla.

Hned po jejím odchodu se vrhl na polštáře vedle Gretchen.

„Vezmi si,“ strkal jí do úst drobné pečivo z listového těsta.

„Mmm,“ zamumlala pochvalně, když pečivo rozkousala a spolkla. „Je to výborné.“ Nalila do dvou šálků čaj a s rozkoší vdechovala mátovou vůni, která z něj stoupala. Podala mu jeden hrnek a nesměle se na něj podívala. „Ještě se na mě zlobíš?“

Koutek úst mu poklesl. „Nejspíš bych měl,“ odpověděl. „Vždyť tě mohli zabít. Od této chvíle, madame, když dám pokyn, tak ho laskavě dodržujte.“

„Tak pravil spravedlivý a mocný vladař,“ řekla s uličnickým úsměvem.

Vzal ji za ruku, přitáhl ji k sobě a ladným pohybem se na ni vyhoupl. Usmál se jejímu ohromení. „Já jsem tady vážně vladař,“ řekl hlubokým jemným hlasem. „A nyní už naprosto ve všem, na to nezapomínej!“

Podívala se mu do tmavých očí. „Ženy mě vykoupaly.“

Přikývl a zlehka se dotkl jejích vlasů. „To je u nás taková tradice. Tohle a ještě uschování nevěstina prostěradla.“ Oči mu zasvítily. „To je důkaz, že jsi do manželské postele přišla jako panna a dítě, které porodíš, bude moje.“

Oči jí posmutněly. „Moc bych si přála, abychom mohli mít dítě, Philippe,“ řekla upřímně. „Nesmírně ráda bych s tebou měla syna.“

Obličej mu ztvrdl, když se na ni podíval. „Jeden zázrak za život stačí, nemyslíš?“ zeptal se tiše. „Takže ty jsi cítila, co se se mnou stalo?“

Zrudla. „Ano.“

Zlehka jí přejel prsty přes ústa. „Bylo to… nečekané. Věděl jsem, že dokážu zůstat vzrušený dost dlouho, abych ti mohl dát rozkoš. Ale netušil jsem, že když ji budu dávat tobě, užije si ji i moje tělo.“ Sklonil se a něžně ji políbil. „Udělala jsi ze mě znovu muže,“ zašeptal. „To je dar, který budu celý svůj život s láskou opatrovat.“

Usmála se pod jeho pevnými ústy a laskala jeho vlhké husté vlasy. „Co myslíš, můžeš ještě?“

Zatvářil se trochu ustaraně. „Já nevím,“ řekl upřímně. Trochu strnule se usmál. „Spojení nebezpečí, úlevy, touhy, následek násilí… Bude hodně těžké zotavit se z takové situace.“

Přejela mu prstem po jizvě přes štíhlou tvář a do koutku úst. „Asi ano. Ale předtím sis myslel, že to nejde, takže jsi to ani nezkoušel.“

„To je pravda.“ Sklonil se a znovu ji něžně políbil. „Devět let celibátu, Gretchen,“ řekl drsným hlasem. „A tys mi za pouhých pár týdnů vrátila zase celý život.“

Objala ho kolem krku. „To jenom proto, že jsi sám sobě dovolil zkusit to se mnou,“ poznamenala. „Dost možná ti celou dobu chybělo právě tohle. Myslel sis, že to nejde, a tak ses o to ani nepokusil.“

„Uvědomuješ si, že naše manželství je závazné pouze v Qawi?“ zeptal se, jen aby se ujistil, zda to chápe.

Cosi z jejích jemných očí zmizelo. „Ano, dobře si pamatuji, cos mi říkal,“ ujistila ho a odtáhla se od něj. Přinutila se k úsměvu. „Tedy, to mám ale hlad. To jídlo se mi zdá nesmírně lákavé.“

Mlčky se pustila do jídla. Philippe se na ni nepřítomně díval, jedl s ní a očima se popásal na ladných křivkách jejího těla, které se rýsovaly proti světlu vycházejícímu ze zdobené závěsné lampy nad nimi. Svým způsobem byla velice krásná. A její tělo ho vzrušovalo jako žádné jiné, s nímž kdysi prožíval podobné chvíle. Cítil, jak je napjatý a působí na něj totéž nevysvětlitelné bodnutí slasti, které ho předtím přimělo, aby za ní přiběhl do postele.

Nevšimla si, jak se zaobírá její postavou. Domnívala se, že ji chce hodně rychle poslat balit, když už je teď zase celý muž. Určitě už má vyhlédnutou jinou ženu, která s ním dosedne na trůn. Třeba ta Brianne Huttonová není šťastně vdaná, jak tvrdil, a třeba si dělá naděje právě u ní. V duchu si představovala krásnou blondýnku, jak se vine k jeho silnému tělu. Polkla a odložila poslední kousek rohlíčku z lístkového těsta, který už nemohla dojíst.

Bezmyšlenkovitě usrkla to, čemu Leila říkala „bublinková voda“. Teprve po chvíli si všimla, že Philippe zavolal jinou služebnou, aby odnesla tác, a ještě jí úsečně něco přikázal. Gretchen neslyšela přesně co, ale všimla si, že se za ní chlopně stanu pevně uzavřely.

Philippe se jí zpříma podíval do očí, když se v místnosti náhle rozhostilo ticho. Vstal a bez dalšího slova popustil řetěz, na kterém visela lampa, aby mohl uhasit plamen.

Znovu ji zavěsil na původní místo a řetěz zajistil.

Sklonil se, postavil Gretchen na nohy a odváděl si ji do své ložnice.

Srdce jí v těle bláznilo, když cítila, jak hledá lem její gellabie a svléká ji. Pod ní byla nahá, jak jeho štíhlé ruce záhy zjistily. Zlehka přejížděl po jemných křivkách jejího těla s jemnou vůní pudru, který jí na tělo po koupeli nanesla Leila a další ženy.

„Jsi jako horké hedvábí,“ zamumlal a přitáhl ji k sobě. Sklonil hlavu a začal ji pomalu, jemně, něžně líbat. „Toužím po tobě. Je to příliš brzy? Potřebuješ čas, aby ses dala dohromady ze své první zkušenosti?“

„Ne.“ Objala ho kolem krku, plna očekávání, co od ní bude žádat. Byla sice ještě maličko rozbolavělá, ale rozhodně ne tolik, aby ji to odradilo od dalších nádherných intimností.

„Počkej,“ řekl jí jemně. Odstoupil od ní kousek a znovu bylo slyšet, jak jemná látka klouže po kůži.

Když se k ní vrátil, cítila zblízka jeho nahotu. Nesmírně ji vzrušovala bezprostřední blízkost jejich těl a z čisté rozkoše se zprudka nadechla, natáhla k němu ruce a přitiskla se ještě blíž k jeho silnému a rozpálenému tělu.

Rukama jí přejížděl po dlouhých zádech až k bokům a hladově ji k sobě tiskl. V okamžiku, kdy cítil celé její tělo, začal reagovat, celý se napjal a vzrušil. Spokojeně se zasmál z radosti, že se mu vrátila mužnost.

Objala ho a vracela mu polibky se stejnou radostí, prodlužovala něžné dotyky, jak ji učil, aby něžným, pomalým laskáním rozžehla v nich obou obrovský vášnivý plamen.

Laskal rukama její jemná pevná prsa, nejprve pomalu, potom se sklonil a na místo svých štíhlých prstů položil ústa. Vzepjala se, zadržela dech a přitáhla ho k sobě blíž, aby ještě vydatněji sál, neboť právě to ji nesmírně vzrušovalo.

Rozevřel jí rty svými ústy, uchopil ji za stehna, zdvihl a přitiskl ji k sobě tak, že byli náhle v intimním spojení. Zalapala po dechu, když ucítila, jak do jejího těla proniká nesmírně pevné mužství a jak celé její tělo proti takové invazi protestuje.

Chytila ho kolem krku a celá roztřesená se odtáhla, protože na takový druh útoku byla velice citlivá a zdálo se, že Philippe je v ještě lepší kondici než před chvílí.

„Tys mi utekla,“ zašeptal. „Bolí tě to?“

„Ne…,“ odpověděla. Byla ráda, že nevidí, jak celá zrudla. „Ale připadá mi, že… jsi ještě mužnější,“ dodala plaše.

Zprudka se nadechl. „To jsem,“ zamumlal jí do úst. Položil ji na záda a vztyčil se nad její napjaté tělo. Pak jí zvedl stehno a nechal své mužství trochu poklesnout. „Zkus se trochu uvolnit,“ zašeptal. Přimkl se k jejímu tělu a pokoušel se do ní opatrně vniknout. „Ty jsi tak napjatá, že mě tvé tělo odmítá do sebe přijmout.“

„Promiň. Ty sám moc dobře víš, že to není tím, že bych tě nechtěla,“ zašeptala. „Moc ráda jsem takhle s tebou.“

Zdvihl hlavu a políbil ji na víčka. „Zapomněl jsem na těžkosti,“ zamumlal záhadně a hluboce se zasmál. „Zvlášť s nezkušenou milenkou.“

Zalapala po dechu. „Těžkosti?“

„To nic.“ Zvedl jí nohy ještě víc, živočišně se mezi ně položil a škádlil její tělo novým a velmi vzrušujícím způsobem, takže se k němu začala vzpínat. „Musím být jenom trpělivější, nic víc. Takhle…“

Líně se s ní pohupoval ze strany na stranu a přitom ji líbal. Sténala, když v ní jeho pohyby vyvolávaly jednu hladovou vlnu za druhou.

Cítila, jak se pohybuje, pomalu vstupuje do jejího podléhajícího těla, jak ji přiměl, aby pokrčila své dlouhé nohy a objala jimi jeho tělo, takže byli spojeni v nejpalčivějším intimním spojení, jaké spolu doposud zažili.

Bylo slyšet její dech, když ji pod sebou začal pohupovat, jazykem prozkoumával její ústa a zároveň svým tělem pomaličku pronikal do jejích intimních míst.

Rukama se jí dotýkal jako nikdy předtím, celá se chvěla pod drobnými vlnami rychlé rozkoše.

Chtěla se ho také dotýkat, ale od jejich rozhovoru byla opatrná a spokojila se s tím, že línými pohyby malovala svými prsty obrazce na jeho ramenou, zatímco on se svým tělem otíral o její tak, že to v obou vyvolávalo stále větší vášeň.

„Tak,“ zašeptal a změnil její polohu. „Tady?“ zeptal se něžně, když strnula a zasténala. „Ano. Neboj se ničeho,“ šeptal a potom se začal znovu pohybovat, velmi obratně a rychle, až se nehty znovu zaryla do jeho ramen. Dech jí uvízl v hrdle a v těle jí začal narůstat znepokojující pocit. Přisunul se blíž a ona cítila, že její tělo přijímá jeho invazi s potěšením. Cítila potřebu přitáhnout ho k sobě ještě blíž. Rozkoš přešla až v divokost, bylo to jako šok z vysokého napětí a jejich doteky, ač nesmírně intimní, jako by náhle nebyly intimní dostatečně. Prohnula se v zádech blíž k němu s chraplavým zasténáním.

„Philippe!“ vykřikla. Téměř propadla panice pod vlivem výbušné rozkoše, mnohem intenzivnější, než jakou kdy předtím s ním zažila. „To není… dost… blízko!“ vzlykala a pevně se k němu přimkla.

Popadl polštář, nadzdvihl jí boky a podložil jí je. Když se začal znovu pohybovat, hlasitě vykřikla a otřásla se.

„Ani tohle,“ zašeptal jí do ucha, „asi není dost hluboko, viď?“ Prudce se pohnul a zaúpěl, když se znovu celá zachvěla. „Nikdy mi ještě žádná žena nenáležela takhle bezvýhradně,“ utrousil. „Nikdy jsem nechtěl vniknout tak hluboko…!!“

Uchopil ji rukama za boky, natáčel je a prudce do ní narážel. Celé tělo se mu rozkoší napjalo, bylo to pro něj až bolestivé. Zatřásl se a zasténal. Cítil, jak ho kouše do ramene, hluboko v hrdle se rozesmál

a rozpohyboval se ještě divočeji. „Ano, jen kousej,“ vyhrkl. „Kousej mě a škrábej…!“

Vztyčila se k němu v posledním uvědomělém impulzu ve snaze polapit neuchopitelnou vášeň, která jí náhle projela jako stříbrný žár. Zabořila mu do boků ostré nehty. Vzlykala, hlas se jí zlomil, na okamžik strnula a potom se v křečích svíjela pod jeho silným tělem. Potom cítila, jak ji utišuje svými ústy, když ji dovedl do extáze.

Jeho vlastní tělo se rozechvívalo v pocitu nesnesitelně sladkého napětí. Ten pocit stoupal v horečnaté spirále, až náhle všechno povolilo v explozích čiré rozkoše. Cítil, jak se roztřásl, vzepjal a poté klesl na její napjaté tělo. Chraplavě šeptal její jméno jako modlitbu. Opakoval je stále dokola, až je nakonec zasténal a jeho tělo se rytmicky rozechvělo v nejdokonalejším uspokojení, jaké mu kdy žena poskytla.

Ležel na ní plnou vahou, cítil, jak sám bezmocně pulzuje, cítil ji všude kolem sebe, pod sebou, byla jeho součástí. Zabořil ruce do jejích nádherných rozcuchaných blonďatých vlasů a hladově hledal její ústa. Vychutnával si je, roztřesený po celém tom vyčerpání.

Gretchen měla ústa na jeho pevné paži, kde ho pokousala. V tichosti to místo laskala svými rty a jazykem a přitom jí celým tělem pulzovala rozkoš, kterou právě prožila.

„Cítil jsem tvoje zuby,“ zašeptal a líně přejel svými rty její pootevřená ústa. „Cítila jsi moje?“

„Ano. Je to normální?“ zeptala se váhavě.

Zavřel jí oči polibky na víčkách. „Pokud nám to dělá dobře, tak ano.“

Zachvěla se v odeznívajících křečích, které jako by nechtěly nikdy pominout. Zasténala. „Pokračuje to pořád dál,“ zašeptala.

„To je zvláštní,“ odpověděl. Prohnul se v bocích a zasmál se, když se pod ním zachvěla. „Ano. Teď můžeme jeden druhého uspokojovat neustále, k tomu nám postačí jen takovéhle drobné pohyby.“ Roztřeseně se nadýchl. „A já jsem tak sobecký, že bych si to přál. Ale tvoje tělo je rozbolavělé a unavené. Pokud budeme ještě dlouho pokračovat, bude tě to potom moc bolet.“ Ještě jednou ji políbil a pomalu se od ní odtáhl. Neuniklo mu, jak sebou maličko cukla, když se překulil na záda a líně se natáhl.

V té tmě na něj neviděla, ale stejně slyšela, jak si obléká thobe. Bylo opojné a sladké jen tak ho držet v náruči. Ale on si příliš uvědomoval své jizvy, aby se dokázal mazlit při světle. Nezbude jí, než aby se s tím vyrovnala.

Podal jí purpurovou gellabii, a než ji přes ni přehodil, postavil ji na nohy.

„Pojď,“ řekl jemně a zvedl ji do náruče. Nesl ji přes svůj stan do její komnaty. Něžně ji položil na lehátko a klekl si vedle ní. V matném světle louče, která hořela před stanem, se jí díval do obličeje.

„Proč s tebou nemůžu spát celou noc?“ zeptala se.

Pohladil ji po vlasech. „Mám noční můry,“ řekl prostě. „Nenechal bych tě v klidu spát.“

„Jsi můj manžel,“ začala.

„V Qawi,“ řekl upjatě. „A jenom v Qawi.“ Najednou se zvedl. „Plány se změnily. Ráno jedeme domů. Až dorazíme, Brianne už bude v paláci a já musím zajistit, aby bezpečnostní hlídky byly na svém místě. Přijede mnohem dřív, než jsem původně očekával.“

„A co Brauer?“ zeptala se s obavami.

„Ostřelovali jsme jeho hlavní stan. Přišel o mnoho mužů, většina jeho vybavení je zničena. I kdyby chtěl vyprovokovat další pohraniční potyčku, hned tak to nebude. Musí sehnat víc peněz na zbraně a vojáky. Mezitím budeme všichni relativně v bezpečí. Zvlášť když si pohlídám strýce a jeho komplice zavřeme do vězení.“

„Ty je necháš zavřít?“ zeptala se.

„Ano. Budou odsouzeni. A on s nimi, jestli si nedá pozor.“

„A já si myslela, že potřebuješ ochraňovat,“ řekla a opatrně se pohnula na lůžku.

„Možná ano,“ přemýšlel nahlas. „Máš na mě nečekaný vliv,“ dodal potichu. „Nejsem si ale jistý, jestli mi to dělá radost.“

„Jaký vliv?“

„Ty nečekané poklesky fyzické extáze,“ řekl bez obalu. „Když jsem tě sem vezl, neměl jsem to v úmyslu.“

„Ale nevěděl bys, že ještě můžeš, kdyby to takhle nakonec nedopadlo.“

Jeho obličej by ji určitě šokoval, kdyby ho viděla. Může. Byl tak posedlý tím, co se stalo, že se cítil naprosto bezbranný. Ve své drsné a obtížné minulosti nikdy doopravdy bezbrannost nepoznal, ale tahle žena ho dostala na kolena. Měla nad ním moc, a to ho nesmírně znepokojovalo. Znal falešné ženy, které zradily a využily muže jen pro své vlastní cíle. Neměl pocit, že by se Gretchen mohla takhle někdy zachovat, ale jak si tím může být jistý? Neuváženě se nechat strhnout fyzickým okouzlením nebylo moudré, i když ho okolnosti zahnaly k ní do postele. Teď se musel vypořádat s následky svého jednání. V tu chvíli byl příliš zmatený, aby to všechno dokázal nějak pochopit. Brauer byl stále na svobodě a Brianne na cestě. Podíval se na Gretchen a celé tělo se mu sevřelo. Potřeboval čas…

„Nelituješ toho, co se stalo, že ne?“ ozvala se Gretchen, neboť velmi rychle poznala, jakou má náladu.

Nepohlédl na ni přímo. „Já nevím,“ řekl napjatě. „Může to znamenat prokletí nebo požehnání,“ vyjádřil se úsečně. „Dobrou noc.“

Otočil se a bez jediného ohlédnutí odešel. Přikryla se slabým prostěradlem a kladla si otázku, co řekla nebo udělala, že se jí najednou tolik odcizil. Nejnádhernější zážitek v jejím životě z něj udělal úplného cizince. Něco se mezi nimi velmi dramaticky změnilo; a nejen v oblasti intimní. Duševně se jí vzdálil o několik kroků. Uvažovala, že ji třeba vůbec nechtěl svést, když teď přijede Brianne Huttonová. Možná teď prožívá pocit viny, že se nechal unést touhou, když mu do života znovu vstoupí jeho stará láska. Na to všechno jí odpoví jenom čas, ale nevzpomínala si, že by někdy v životě byla sklíčenější a nejistější.

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

Druhý den ráno se Philippe vrátil v bílé splývavé sutaně a do pouště se hodil stejně jako jeho protřelí bojovníci. Ke Gretchen se stále choval velmi odtažitě, i když zcela zdvořile a dvorně. Ale na cestu zpátky dostala vlastního koně, nenabídl jí ani, aby jela s ním. Landrover poslali napřed na letiště pro paní Brianne Huttonovou a jejího synka, kteří přijeli dříve, než se původně plánovalo.

Než se z pouště vrátili do paláce, jejich návštěva už byla v rezidenci. Brianne vyšla Philippeovi v ústrety. Ten bral palácové schody po dvou, popadl ji za ruce a vroucně ji líbal do dlaní. Sklonil se a zdvihl chlapečka, který stál vedle své hezké plavovlasé maminky. Nevypadala o nic starší než Gretchen. Když se paní Huttonová otočila, Gretchen málem vyjekla. Ta žena by mohla být její sestra, tolik se jedna druhé podobaly. Celá ohromená na ni zírala. Philippe je nepředstavil, ani se na ni nepodíval a odešel s paní Huttonovou do paláce.

Hassan, Gretchenin osobní strážce, ji doprovodil dovnitř a předal ji do péče Leile. Když ale procházeli do jejích komnat, byl jim neustále v patách.

„Pořád ještě hrozí veliké nebezpečí,“ vysvětlila Leila, když se uchýlily do Gretchenina apartmá. „Sidi nařídil Hassanovi, aby byl neustále ve vaší blízkosti, dokud je monsieur Brauer na svobodě.“

„Slyšela jsem, že pro nás nějaký čas nebude představovat tak velikou hrozbu, protože mu Philippe vyhodil do povětří základnu,“ poznamenala Gretchen.

„Je to tak. Ale moudřejší je pro každý případ se pojistit, jen tak něčemu nevěřit.“ Leila jí věnovala klidný a zasvěcený pohled. „Potřebujete si odpočinout, lady,“ řekla. „Máte za sebou náročné chvíle.“

Gretchen zčervenala a odvrátila oči.

„Ale no tak,“ ozvala se Leila jemně a usmála se. „Všechny ženy na světě mají tohle společné, stejně se učíme poznávat muže a jejich potřeby. Vůbec na tom není nic tak strašného, viďte že ne?“

Gretchen sklopila oči a stydlivě se usmála. „To ne,“ připustila.

„A sidi je velmi zkušený muž,“ brebentila služebná pořád dál a současně vybalovala Gretchenina zavazadla a všechny věci ukládala do zásuvek. „Když byl mladší, lepila se mu na paty spousta krásných žen. V posledních letech je ale velice obezřelý, zvlášť od té doby, kdy převzal vládu v Qawi. V každém případě bude chtít dědice. A manželka Američanka,“ dodala s úsměvem, „je z jeho strany docela chytrý tah. Hodně mu to pomůže, až se na vaši vládu obrátí s žádostí o pomoc při zavádění programů modernizace, které má v úmyslu tady zahájit.“

Gretchen se posadila do křesílka a položila ruce na dřevěné vyřezávané opěrky. „Paní Huttonová je Američanka,“ poznamenala.

„Je vdaná, lady,“ dostalo se jí překvapené odpovědi. „Samozřejmě je tu hostem, ale jen stěží na stejné úrovni jako šejkova manželka!“

„Myslíš?“ povzdechla si nepřítomně Gretchen. Zvrátila hlavu a zavřela oči. Znovu se jí před nimi vynořil ten bolestný pohled na vlastního manžela, jak od ní odchází s Brianne a jejím synem. Do toho všeho se jí promítaly útržky rozhovorů. Vzpomněla si, jak se Philippe vyjadřoval o mladé manželce Pierce Huttona. Teď, když poznala, jak jsou si obě podobné, začala se obávat, že k ní Philippe pociťoval touhu, kterou nemohl vyjádřit svým vztahem k Brianne. Nemohla si pomoci, do mysli se jí vkrádaly velmi nepříjemné otázky, jestli ji v jejich společných nejintimnějších chvílích nepovažoval za nic víc než pouhopouhý stín ženy, kterou skutečně chtěl. Vzpomněla si na to, jak byl po jejich milování nepřístupný, i na to, jak si jí najednou úplně přestal všímat, sotva spatřil Brianne. Měla pocit, že to nebude jen ojedinělá událost.

A také nebyla. Ten první den se stal šablonou pro celé další týdny. Philippe si našel dost času, aby jezdil z Brianne po svém království, byl jí průvodcem a ukazoval jí všechna pamětihodná místa, která Gretchen toužila spatřit. To dítě s nimi bylo stále a Philippe mu věnoval tolik pozornosti, že Gretchen cítila, jak jí puká srdce. Nikdy spolu nebudou mít dítě. Zdálo se, že Philippe považuje Brianneina chlapce za vlastního.

Ke své manželce se choval laskavě a zdvořile – jako hostitel k návštěvě. Už za ní nepřicházel do jejích komnat, dokonce ani ve dne ne. Měla dojem, že nemá žádné postavení a že je v paláci trpěná z milosti. Posloužila mu jako pokusný králík, jen aby poznal, jestli se z něj znovu stane celý muž. A teď, když věděl, že tomu tak je, velice usiloval o přízeň paní Huttonové – která, jak se po paláci šuškalo, se svému manželovi dočasně poněkud odcizila. S největší pravděpodobností se pohádali kvůli tomu, že je tady u Philippea.

Gretchen našla nečekaně podporu u svého bývalého protivníka, starého šejka. Jednou ji pozval do své nádherné zimní zahrady a dával jí instrukce, jak pečovat o orchideje. Ukázala se jako velmi bystrá žákyně. Velmi pozorně naslouchala, když jí vysvětloval odlišnosti jednotlivých druhů, podmínky, za kterých rostou, a kvalitu jejich jemných květů. Všechny rostly ve směsi rozemleté kůry, ne v půdě, což Gretchen udivovalo.

Konečky prstů se zlehka dotkla jemného květu druhu phalanopsis. „Jsou tak různorodé,“ poznamenala. „Úplně jako lidé.“

„Já si také moc rád představuji, že mají svoji osobnost,“ řekl jí starý šejk s vroucným úsměvem. „Některé jsou nesmělé a vykvetou, jenom když se o ně člověk skutečně svědomitě stará. Jiné jsou zase velice odvážné a rády se předvádějí. A ještě další jsou samotářky, ukrývají své květy pod listy. Připadají mi fascinující.“

„Ano, já je vnímám stejně,“ souhlasila s ním a objímala květiny očima. „Všechny mají jména?“

„Úplně každá z nich,“ odpověděl. „A mnohé jsou dost staré na to, aby mohly být moje děti a samozřejmě vnoučata,“ dodal se smíchem.

Procházeli potichu mezi dlouhými řadami květin. Ze všech stran je obklopovaly různé tropické a subtropické stromy a keře. Byla to pohádková země zimní zahrady, každý zahradník by při pohledu zbledl závistí.

Podíval se na Gretchen zcela zahalenou do bílo růžové gellabie s kapuci na stažených blonďatých vlasech. Tolik se sem hodí, pomyslel si. Nikdy se nesnaží nic prosazovat silou, nikomu nic nepřikazuje. Podařilo se jí přesvědčit a přimět lidi, aby sami udělali, co si ona přála. Chovala se vlídně dokonce i ke služebnictvu, a to se jí odvděčovalo podle svých možností. Kuchař jí tajně přes Leilu posílal nejrůznější lahůdky. Švadleny si dávaly zvlášť záležet,

když pro ni šily sutany a šaty. Obchodník s cukrovinkami jí posílal vzorky nejlepších čokoládových bonbonů a cukrářský šéfkuchař jí každé ráno posílal kolekci nejchutnějších sladkých rohlíčků v krabici převázané stuhou. Od časů babičky starého šejka tu nebyla žena personálem tolik milovaná.

A přesto Gretchen nebyla šťastná. Starý šejk se od svého služebnictva doslechl o tom, jak prožila svatební noc s jeho synem a existovala ještě celá řada dalších důkazů o tom, že svazek byl naplněn. I kdyby jí Philippe nemohl dát děti, bylo zřejmé, že jí dokáže poskytnout plnohodnotné manželství. Taková zpráva byla pro muže, který se rmoutil kvůli impotenci svého jediného přeživšího syna, velmi potěšující. Pochopil však zároveň, že se něco pokazilo, něco se hodně pokazilo. Philippe veškerý čas věnoval paní Huttonové a jejímu synovi, kteří přijeli na návštěvu a Gretchen se musela zabavit sama.

„Proč vás zanedbává a věnuje se té ženě z Paříže?“ zeptal se najednou.

Zarazila se a obrátila se k němu tváří. „Miluje ji,“ odpověděla upřímně.

„Vy s ní nemáte v úmyslu v žádném směru soupeřit?“ pobízel ji jemně.

„Jak?“ zeptala se se smutným úsměvem. „Nejsem společensky na stejné výši jako ona, nevypadám tak dobře jako ona a nemám s Philippem společnou minulost jako ona. V okamžiku, kdy ji uviděl, odešel za ní, ani jedinkrát se neohlédl. Tak tomu je už celé týdny.“ Upřeně se dívala na mramorovou podlahu a zcela nepatřičně ji v tu chvíli napadlo, jaký by byl asi pocit projít se po ní bosa. Přála si, aby v sobě našla dost odvahy a zula se. „Určitě jste si všiml, že jsem jí podobná,“ dodala, a tím jen sypala do rány sůl.

„On vás chce,“ řekl bez obalu a její poznámky si nevšímal. „Existuje jedna zbraň, kterou byste mohla použít.“

„To by bylo málo,“ řekla jemně. „Nestačilo by to, když ji miluje.“ Zahleděla se na palmu v krásném květináči kousek od ní. „Uvažuji o návratu domů.“

„Cože?“

„Sám přece určitě vidíte, že tohle nebude fungovat,“ řekla a rozhodila rukama. „Mě by si za manželku nevybral ani za sto let, když mě nemiluje a svědomí mu nic nenapoví. Teď už ví, že může být celým mužem a podle mého názoru už uvažuje o tom, jaké vlastnosti by měla mít jeho choť. Věřte mi, já ani v nejmenším nepřicházím v úvahu, nikdy nemohu splnit jeho očekávání.“

„Paní Huttonová je vdaná a má syna,“ vyslovil neochvějným hlasem.

„Než sem přijela, ošklivě se s manželem pohádali,“ řekla, jak jí to pošeptala Leila. „Philippe ji miluje a ona k němu také chová jisté city.“ Pokrčila rameny. „Jak s tímhle mohu bojovat?“

„Musíte to zkusit, pokud ho milujete,“ nabádal ji.

„A když neuspěju?“

„Když neuspějete… tak vám pomohu odjet. Pod podmínkou, že s vámi pojede i Hassan,“ dodal ostře. „Brauer má dlouhé prsty, dosáhne až do Spojených států. Můj syn by vás přes všechny své nedostatky nechtěl vystavit jakémukoli nebezpečí.“

„Hassan by odtud asi za žádnou cenu neodjel,“ pokusila se s ním diskutovat.

„Taková je moje podmínka.“

Povzdechla si. „No tak dobře.“

„Ale ne dřív, dokud neučiníte poslední pokus vyspravit vaše manželství, mladá paní,“ řekl jí. „Velmi se mi příčí myšlenka odeslat z paláce jedinou osobu, která má zájem dozvědět se něco o orchidejích!“

Zasmála se. „To je moc hezké. A děkuji vám.“

Pokrčil rameny a vzal do ruky zahradnické nůžky. „Tak. A teď vás zasvětím do tajemství množení orchidejí!“

Toho večera se Gretchen vykoupala a hodně se rozmazlovala, do vody a do vlasů použila parfém. Oblékla si svůj nejkrásnější modrý sametový kaftan se zlatým prýmkem a nechala si rozpuštěné vlasy. S velikou nadějí a plna očekávání kráčela v měkkých domácích botách do komnat svého manžela a srdce jí při tom uhánělo jako o závod. Měla totiž v úmyslu Philippea svést. To je moje poslední naděje, pomyslela si. Byla jako poslední Texas Ranger, který zlikviduje tlupu banditů. Kráčela tam, kam se andělé báli vkročit. Utěšovala se tím, že s ní byl jako s jedinou ženou fyzicky úspěšný. To byl jeden bod v její prospěch, i kdyby ji nemiloval.

Se zatajeným dechem prošla za roh ke dvoukřídlým dveřím, jimiž se vcházelo do jeho komnat –a zastavili ji dva ozbrojení strážci.

Až se zajíkla. Jeden z nich se na ni upřeně díval přimhouřenýma očima. „Co chcete?“ zeptal se jí zostra. „Sem nesmí vstoupit nikdo bez pozvání. A v žádném případě ženy nevhodně oblečené, které celému světu nestydatě ukazují své tělo!“

Mluvil s ní, jako by byla nějaká nemyslící konkubína. Neznal ji. Ani ona jeho neznala. Ale to, jak se k ní povýšeně choval, ji rozlítilo. Proč si Philippe drží stráže, které nevědí, že je jeho manželka? „Chci vidět svého manžela,“ řekla a sbírala v sobě veškerou odvahu.

„A co vás vede k přesvědčení, že ho tady najdete? Kdo je to?“ zeptal se jí příkře.

V zelených očích se jí zablesklo. „Philippe Sabon,“ odpověděla mu ledovým hlasem.

Ten muž pochybovačně přimhouřil oči. „Tomu nevěřím. Sidi není ženatý.“

Gretchen plály oči zlostí. „To tedy je. A vy ho přiveďte. Okamžitě!“

„Tak dobře. Počkejte tady,“ řekl strážný podrážděně. Podmračeně se na ni zadíval a odešel. Zanechal ji v přítomnosti druhého strážce, který dostal za úkol ji hlídat.

Zaslechla tlumený hovor, jak se strážce vracel s Philippem. Její manžel měl na sobě sutanu, v níž vypadal velmi cize a velmi přitažlivě. Zdvihl bradu a upřeně se na ni zadíval, jako by ji nepoznával. Za malou chvilku uviděla přicházet Brianne Huttonovou. Měla na sobě hezký kalhotový kostým ze zeleného hedvábí. Nebyla sice rozcuchaná ani neupravená, ale samotný fakt, že s Philippem byla v jeho komnatách v tuto noční hodinu, jí připadal naprosto výmluvný.

„Co si přejete, Gretchen?“ zeptal se formálně. „Na diktát je poměrně pozdě, nemyslíte?“

V jeho štíhlém tvrdém obličeji viděla, že vše, co spolu v minulosti prožili, je pryč. Jeho slova ji nesmírně překvapila. „Diktát?“ vykoktala ze sebe.

„Jste snad moje sekretářka, slečno Brannonová,“ připomněl jí stručně. Tvářil se velice nejisté a ani se jí nepodíval do očí.

Tak tohle je jeho hra! On teď bude předstírat, že vůbec není ženatý, že je stále ještě svobodný. Není divu, že ke svým dveřím postavil stráže, které ji neznají, aby ho ochránily před jejím nežádoucím obtěžováním. Zcela nečekaně ji v tu chvíli napadlo, že vlastně nemá ani snubní prsten ani písemný doklad o sňatku. Jen ti, kdo byli u obřadu, oni dva s Philippem a Leila vědí, že jsou manželé. Leila samozřejmě potvrdí, cokoli si bude přát on.

Hrdě zdvihla bradu. Srdce jí pukalo, ale v žádném případě nehodlala o nic žadonit. Jestli chce být s Brianne, nemůže ho dost dobře nutit, aby se vrátil do její náruče.

„Ano, monsieur Sabone, to jistě jsem. Sekretářka a nic víc,“ prohlásila klidně, ale jen stěží se bránila chvění očních víček. „Omluvte laskavě, že vás obtěžuji. Jen jsem vám přišla sdělit, že se zítra ráno vracím domů. Budete si za mě muset najít náhradu. Dobrou noc!“

Když vypálila tuhle bombu, otočila se k mladému strážci, který se k ní předtím choval tak povýšeně, a teď na ni překvapeně zíral. Celá rozčilená zaklela na jeho adresu v arabském dialektu, který se od svého příjezdu horlivě učila. Tajně. Chtěla totiž překvapit a potěšit svého manžela. Musela to být hodně šťavnatá nadávka, protože ten člověk v okamžení zbledl jako stěna. Naučila se ta slova od starého šejka, který dal průchod své výmluvnosti, když někdo ze služebnictva rozbil květináč s orchidejí. Opakoval ta slova dost dlouho, aby si je zapamatovala. On své orchideje skutečně velmi miloval.

„Mademoiselle!“ vyhrkl strážce přiškrceně. Žádná žena s ním ještě nikdy takhle nemluvila. Byl ohromený.

„Pro vás madame, vy chřestýši jeden!“ Gretchen zuřila. Rozlítila ji celá situace, nejen to, že ji zapřel vlastní manžel. Vší silou kopla toho člověka do holeně a rozeběhla se zpátky chodbou.

Philippeovi vylétlo obočí skoro až k vlasům a naprosto šokovaný sledoval, jak Gretchen velice temperamentně odchází. Jeho zcela ochromený strážný teď skákal na jedné noze a snažil se při tom vypadat důstojně. Philippe na něj vyštěkl stručný povel a dovolil mu odejít. Rozohněné se díval na druhého strážce, který se ze všech sil snažil nevybuchnout smíchy. Rychle se postavil zpříma do pozoru.

Philippe se vrátil do svého pokoje a zavřel za sebou dveře. V přítomnosti Brianne byl nervózní. Zachoval se velice ošklivě. Jeho neomezená vášeň ke Gretchen ho šokovala a uváděla ho do značných rozpaků. Dokonce i za mladých let se v posteli dokázal ovládat a z valné části se choval velmi tiše. S Gretchen říkal a dělal věci, které by ho s jinou ženou nikdy ani nenapadly. Kvůli své slabosti a bezbrannosti byl v její přítomnosti značně nervózní. Nevěřil jí natolik, aby si byl jistý, že jeho bezbrannosti nevyužije. Zeny mají velmi rády, když jim je muž vydán na milost a nemilost. V minulosti se setkal se spoustou žen, které by jeho bezbrannosti využily, aby od něj získaly všechno, co chtěly. Ale po celé týdny, kdy se vrátili z pouště, se k němu jeho manželka nepřiblížila, neflirtovala s ním, nic nežádala. Byla mu hanba, že se mu tak vyhýbala a i teď bojoval s pocitem provinění. To, jak se k ní dnes večer zachoval, pro něj zůstane zlým snem. Co si myslel, že vznikne mezi ním a Brianne Huttonovou kromě přátelství? Ona svého manžela miluje. Od svého příjezdu je smutná jako vdova kvůli tomu, jak se jeden druhému odcizili.

Kromě toho v jeho mysli zabíral příliš mnoho prostoru příjezd Brianne a tvrdá zkouška, jíž byla v Paříži vystavena. Ještě nedávno ji miloval. Vyhýbal se Gretchen a žil v zemi snů, kde byli jeho rodinou Brianne a její syn. Ale ten sen se nestal skutečností. A dnes večer náhle zcela nečekaně všechno pochopil a byl šokován. Gretchen ho opustí. Nezůstane mu vůbec nic…

Stále Brianne zbožňoval, jenomže byla vdaná a on ženatý. Pokud někdy byla pro ně dva nějaká šance, teď už bylo rozhodně příliš pozdě. Neustále mluvila jen o Pierceovi a jak je nešťastná od té doby, co se rozešli ve zlém. A byl tu ještě jeden problém, který s ním mohutně otřásl – s ní se nedokázal vzrušit. Jeho tělo, které tak mohutně a okamžitě reagovalo na Gretchenino, bylo v přítomnosti této ženy zcela bez života. To je zvláštní, pomyslel si, že mi trvalo celé týdny, než jsem si uvědomil, jak nepatřičné se asi všem kolem mě zdálo mé chování. A dnes večer jsem udělal úplně největší chybu. Popřel jsem své manželství a nechal jsem Gretchen odejít.

„Proč máš zrovna americkou sekretářku?“ zeptala se zvědavě Brianne.

Prohrábl si rukou husté černé vlasy a ztěžka si povzdechl, když se jí podíval do znepokojených očí. Zašklebil se. „V životě jsem už udělal spoustu chyb. Ale dnes večer jsem tomu dal skutečně korunu.“ Slabě se usmál. „Gretchen není moje sekretářka, Brianne. Je to moje manželka.“

Brianne se ve tváři střídaly výrazy omámení, překvapení a potom pobavení. „Tvoje manželka?“ zeptala se s téměř neskrývanou radostí.

Pokrčil rameny a zatvářil se rozpačitě. „Je z Texasu,“ řekl s úsměvem. „Jezdí na koni jako vítr a střílí z revolveru jako pravá kovbojka z filmu.“ Zasmál se. „Vjela přímo do pasti a unesli ji, když se mě pokoušela ochránit, aby mi nikdo neublížil.“

„To musí být velmi zajímavá žena,“ řekla Brianne vroucně. „Snažila se tě zachránit…?“

„Vídala mě jen v obleku,“ vysvětlil sklíčeně. „Považovala mě, jak se tomu říká, za slabocha.“

Zasmála se. „No tedy!“

„Můj otec ji zbožňuje,“ dodal. „Dovoluje jí dotýkat se orchidejí, takové privilegium nemám ani já.“ Úsměv mu z tváře zmizel. „Je velmi nebezpečné, aby teď odjela. Tvůj nevlastní otec je tu neustále někde nablízku, s největší pravděpodobností chystá nějakou další rošťárnu.“

„Neměl bys tedy za ní jít a požádat ji, aby tu zůstala?“ vyzvala ho s uličnickým úsměvem.

„Neozbrojený za ní teď může jít jedině hodně odvážný muž,“ poznamenal. „Řekl bych, že můj strážce bude nejméně týden kulhat. A dost možná se nikdy nevzpamatuje z šoku, který mu přivodila těmi šťavnatými nadávkami.“ Vybuchl smíchy. „Vůbec jsem netušil, že takové výrazy zná, ke všemu ve velmi archaickém dialektu našeho národa. Podezřívám otce, že jí dával lekce, aniž by jí ta slova pořádně vysvětlil. Budu si s ním muset vážně pohovořit.“

Podívala se na něj zjihlýma očima. „Dlouho jsem doufala, že si najdeš nějakou ženu, která by, ehm, která by tě přijala takového, jaký jsi, a se kterou budeš šťastný. Jsi můj přítel. Mám o tebe starost.“

Přitiskl ke rtům její ruku. „Stejně jako já o tebe,“ řekl něžně. „A vždycky budu. Ale Gretchen…“ Trochu v rozpacích zaváhal. „Já… s ní… dokážu být… celý muž.“

Brianne zatajila dech. „Philippe!“

Usmál se. „Nikdy jsem na zázraky nevěřil. Dokud mi do života nevstoupila ona. Zachoval jsem se k ní nepěkně. Teď se budu muset snažit spáchanou křivdu odčinit. Omluvíš mě?“

„Samozřejmě.“ Zasmála se. „Asi budu muset vážně Pierceovi zavolat, jestli je na tom stejně bídně jako já. Jestli mě hezky poprosí, vrátím se dokonce i domů.“

„Ale jenom s celým kontingentem mých mužů,“ řekl Philippe rozhodně, „rozhodně ne sama. Nechci tě vystavit žádnému riziku.“

„Požádám o to Pierce.“ Vytáhla se na špičky a políbila ho na tvář. „Díky, Philippe. Byl jsi na mě i na Edwarda moc hodný.“

„Zbožňuji tvého syna. Přál bych si…“ Znovu pokrčil rameny. „Ale jeden zázrak je všechno, čeho se mnozí z nás dočkají. Nesmím být tak chamtivý.“

„Zjistila jsem, že v životě se zázrak dostaví zpravidla ve chvíli, kdy to nejméně čekáš,“ řekla. „I lékaři se mohou mýlit.“ Uličnicky se zasmála. „Jak už jsi ostatně zjistil sám, jestli jsem tomu dobře rozuměla.“

I on se zasmál. Odešel dlouhou chodbou ke Gretcheniným komnatám. Cestou potkal Leilu, která vypadala nervózní a vyčerpaná.

„Sidi!“ vykřikla a rozběhla se k němu. „Lady si balí věci! Nechce mě poslouchat, i když jsem se snažila s ní rozumně promluvit. Navíc říká strašná slova…!“

„Buď ráda, žes neměla v ruce pušku,“ zamumlal. „Nakopla jednoho mého strážce.“

„Úplně ztratila hlavu!“ lomila Leila rukama. „Já to s ní vyřídím. Jdi si lehnout,“ nařídil jí. „Ale sidi…“

„Jdi!“

Uklonila se a bez dalších připomínek odešla.

Když Philippe došel do Gretcheniných komnat, potkal svého otce, který od ní právě odcházel a podmračeně se od dveří na Philippea zadíval.

„No, jen se jdi podívat, co se ti podařilo!“ zlobil se v arabštině. „Odjíždí, a o to ses zasloužil jen ty sám!“

„Takové chování je od tebe velice pokrytecké, když vezmu v úvahu, že ze slov, kterými zasypala jednoho mého strážce, mu ještě teď vstávají hrůzou vlasy na hlavě!“

Stařec si odkašlal. „To slyšela ode mě, když strážce převrhl jedno moje vnoučátko a zlomil mu kmínek. Já ta slova nepřekládal.“

„To jsi ovšem měl. A také toho strážce nakopla takovou silou, že nemůže chodit.“

Jeho otec sešpulil rty. „Vážně? A proč?“

Tentokrát si odkašlal Philippe. „On, ehm, ji zastavil u mých dveří a nechtěl jí věřit, že jsem její manžel.“

„To bys mu měl odpustit, vzhledem k tomu, že trávíš tolik času s tou ženou z Paříže a tak málo se věnuješ ženě, s níž ses oženil.“ Pokynul ke dveřím. „Nepodařilo se mi ji žádným způsobem zastavit. Ale trval jsem na tom, aby si s sebou vzala Hassana.“

„Nikam nepojede,“ prohlásil Philippe.

Stařík se podíval, co má jeho syn oblečeného pod pláštěm. „Doporučuji ti pořádné vycpávky, než s ní začneš jednat,“ zamumlal pak suše a spěšně odešel.

Philippe se zhluboka nadechl a vešel ke Gretchen do pokoje.

Na velké posteli s nebesy leželo pár kousků západního oblečení. Gellabie, sutany a hedvábné a sametové aba, které jí daroval, se vršily na dvou křeslech u okna. Dlouhé blonďaté vlasy měla rozpuštěné a padaly jí do obličeje. Právě složila župan se šerpou a položila ho ke zbylému nechtěnému oblečení na křeslo.

Když vešel do její komnaty, upřeně se na něj podívala. „To ses asi přišel rozloučit, ne?“ zeptala se chladně. „Fajn. Už se stalo. Sbohem.“

Zaváhal, neboť si nebyl jistý, co udělá dál. „Brauer se pořád ještě pohybuje někde nablízku. Teď skutečně není nejvhodnější doba na cestování.“

„Beru si s sebou domů ‚Elvise‘,“ prohlásila. „Ten mě ochrání dostatečně.“

Zkřížil ruce na prsou a upíral na ni černé oči. „Já ti nedovolím opustit zemi. Dám pokyn na letiště a nikam se nedostaneš.“

„Tvůj otec mi už dal potřebné papíry, takže mohu odletět v jeho soukromém tryskáči i bez tvého připitomělého souhlasu,“ odsekla.

V očích se mu začalo blýskat.

„Jsi moje manželka!“

„Ale houby manželka!“ odpověděla s planoucíma očima. Namířila si to přímo k němu. „Jsem přece jenom tvoje sekretářka. Sám jsi to před chvílí tvrdil!“

Ucukl. „Rád bych ti to vysvětlil,“ začal. „Není co vysvětlovat. Odejdi laskavě z mého pokoje!“

Pomalu zdvihl bradu. Hrozba v jeho obličeji narůstala s každým hlubokým, rytmickým nádechem. „Vy mi nemáte co rozkazovat v mém vlastním paláci, madame!“

„Tohle je můj pokoj a já si přeju, abys odešel!“

„Odejdu, až se mi bude chtít,“ zavrčel.

„Jestli odtud neodejdeš, tak – Philippe!“ vykřikla zplna hrdla.

Sevřel ji do náruče a tvářil se velice rozzlobeně.

Otočil se, přešel ke dveřím, s bouchnutím je zavřel a zamkl.

„Postav mě na zem!“ vztekala se a prala se s ním. „Jedu domů! Vezmu si našeho předáka na ranči a budu žít šťastně až do smrti, slyšíš?“

Nevšímal si jejích protestů, odnesl ji k posteli a shodil ji na ni. S divokým úsměvem se sklonil a roztrhl kaftan, který měla na sobě, od krku až po lem, a odhodil ho na zem. Zůstala před ním téměř nahá, na sobě měla jen maličké bílé kalhotky. Strhl jí je také a postavil se nad ni. Chvěl se zlostí a žárlivostí na toho chlapa v Texasu, kterého, jak se jednou přiznala, kdysi milovala.

„Ty zrůdo!“ zajíkala se a stáhla prostěradlo, aby se alespoň trochu zahalila. Upřela na něj zlobný pohled. „Co si to vůbec dovoluješ?“

„Jsi moje manželka,“ řekl drsně. Touha ho stravovala natolik, že se až celý třásl.

„Ale tohle jsi před několika minutami netvrdil! Co chceš udělat?“ vyštěkla na něj.

Chladně se zasmál. „Vzhledem k tomu, že nemám co ztratit, ukážu ti, co sis vlastně vzala,“ řekl chraplavě. „Jestli si myslíš, že jsem zrůda, dovol, abych ti to dokázal, ještě než ode mě odejdeš.“

Popadl lem svého aba a thobe a rozevřel je. Chvíli se zdržel, než si zul boty a rozepnul hedvábné kalhoty, které nosil pod sutanou. Když se otočil, jizvy na levé straně jeho těla, výrazně bílé proti jeho olivové pleti, přímo bily do očí. Ale Gretchenin zrak neupoutaly ty jizvy. Překvapená a šokovaná byla z něčeho úplně jiného. Viděla fotografie nahých mužů, ale Philippe byl třída sám o sobě. Nehledala nedostatky. Vlastně si ani nebyla jistá, jestli by je poznala, i kdyby je viděla. Posadila se na posteli a najednou už neprotestovala, jen na něj s pootevřenými ústy upřeně hleděla.

„No?“ zeptal se podrážděně, ruce zaťaté do pěstí. „Nemáš mi co říct?“

Polkla a podívala se mu do očí. „Vůbec se nedivím, že to poprvé tolik bolelo,“ řekla fascinovaně poněkud zastřeným hlasem.

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

Philippe, který až do této chvíle stál velice napjatý, se teď uvolnil. Povolil i pěsti. „Cože?“ zeptal se nevěřícně a mračil se na ni.

Znovu polkla. „Slyšel jsi dobře.“ Znovu upřela pohled na jeho boky a zrudla.

Něco v jeho štíhlém obličeji se změnilo. Posadil se na kraj postele čelem k ní. „Chtěl jsem, abys viděla ty jizvy,“ začal váhavě.

„Aha.“ Podívala se mu do očí. Pohled měla zvědavý a měkký. „A proč?“

Proti své vůli se rozesmál. „Myslel jsem, že by to mohla být vhodná pomsta za tvé zaječí úmysly.“

„Pomsta? Tomu nerozumím.“

Bylo docela jasné, že tomu skutečně nerozumí. Podíval se jí upřeně na ústa. Sklonil se a pomalu jí začal ústy rozevírat rty. Cítil, jak se nesměle dotýká jeho hrudi a boří se do tmavého porostu. Tělo se mu rozvlnilo citem. Položil ji opatrně na matraci a zvedl se nad ni. Cítil, jak ho hladí oběma rukama, cítil její dlouhé nohy, jak se pomalu a líně třou o jeho.

Rukama orámoval její obličej a líbal ji. Jazykem jí přejížděl po rtech a pomaloučku pronikal i do jemné temnoty jejích úst. Mazlil a dráždil ji celým svým tělem, beze slov šeptal do ticha, jehož napětí se každou vteřinou zvyšovalo. Cítil se stejně jako v době, kdy mu ještě nebylo dvacet let. Tehdy byl neúnavný a lačný po experimentech. Choval se k ní jako k panně, pomalu v ní vyvolával vzrušení, upíral jí rozkoš, o kterou žadonila. Minuty při jejich nádherném milování ubíhaly pomalu. Ve chvíli, kdy ji na sebe posadil a byl jí už zcela posedlý, se bezmocně chvěla a spalovala ji naléhavost její vlastní potřeby.

Jemně mu vykřikla do ucha, pevně sevřela jeho silné paže a zabořila do nich nehty. Cítil, jak proti němu zvedá boky a prohýbá se. Zdvihl hlavu, aby se na ni podíval.

Vyčetl jí z očí, na co myslí. Natáhl se pro malý polštářek a jemně jí ho podložil pod zadeček. „Tak,“ zašeptal, když se znovu vnořil do jejích útrob. Tentokrát do jejího těla pronikl tak, že až zalapala po dechu. „Já to taky chci… hodně hluboko…“

Zakňourala, když jí ústa přikryl svými. Divoce jí šeptal šokující slova, až se při nich pod jeho tělem zmítala. Cítila, jak v ní narůstá pocit slasti jako spirála čistého ohně, když se přimkla k jeho silnému tělu a vnímala, jak je každým dotykem stále mužnější. Nikdy to s ním ještě takovéhle nebylo. V posledních vteřinách, kdy ještě byla schopna vnímat, neměla jistotu, jestli ho vůbec dokáže svým tělem přijmout…!

Cítil, jak se pod ním bez ustání svíjí. Radoval se z její slasti, dokud nepocítil potřebu vlastního uspokojení. Dopřál si ho, prudce do ní pronikal a doufal, že jí v tom opojení vášně neublíží. Vznášel se, hořel, stravovaly ho plameny, které v něm bez konce pulzovaly.

Slyšel svůj vlastní přerývaný dech, když ztěžka dopadl na její zpocené tělo roztřesené po jejich výbušném milování. Nakonec s velkým úsilím zvedl hlavu a podíval se jí do obličeje, bledého a utrápeného. Plakala.

„Gretchen!“ zašeptal vylekaně. „Ublížil jsem ti snad nějak? Řekni mi to!“

Rty se jí třásly. Necítila se dobře. Přijala ho v sobě, nechala se od něj zostudit, i když celou dobu s jistotou věděla, že je to jen proto, že on chce Brianne a nemůže ji mít. Využil ji a ona mu to dovolila kvůli bezmocné hanebné lásce, které se nedokázala ubránit. A to nebylo dobře. Vůbec to nebylo dobře!

Odstrčila ho a on se od ní odtáhl. Překulil se na záda, potom na bok. Stočila se do klubíčka a nechtěla se na něj ani podívat.

„Ublížil jsem ti?“ zeptal se znovu.

Zavrtěla hlavou.

„Tak co se děje?“

Polkla, znechucena právě tou slastí, kterou jí dal. „Je vdaná,“ zašeptala chraplavě. „Ale i slepec musí vidět, jak jsme si podobné. Myslím, že jsem dnes v noci něco jako náhrada za ni. Je to tak? Nemohl jsi mít ji, tak sis vzal mě. Doufám, že sis to hezky užil.“

Zdálo se, jako by se mu zastavilo srdce. „Co prosím?“

„Tolik se stydím,“ vzlykala. „Nikdy v životě jsem se tolik nestyděla. Neměla jsem v sobě ani dost vůle, abych tě odmítla. Dovolila jsem ti… abys mě zneužil!“

Nedokázal si vzpomenout, jestli se už někdy v životě cítil tak strašně dotčený. Prudce se zvedl z postele a začal se oblékat. Tolik ho rozhořčila její nesnesitelná urážka, že úplně zapomněl na své jizvy. Stejně se na něj nedívala. Zůstala k němu otočená zády.

S tváří jako vytesanou z kamene vzal přehoz přes postel a přikryl ji. Vztekle na ni mluvil střídavě ve třech jazycích, jeho slova však zněla zmateně a téměř nesrozumitelně.

Unaveně se posadila a upřeně se na něj zadívala. „Ty prostě neuneseš pravdu, co?“ zeptala se ho se vzlykem. „Chceš ji, ale jsi příliš ušlechtilý, abys to s ní dělal. Dokonce jsi mě ani nepředstavil jako svoji manželku! Ale když se ti zachce sexu, to jsem ti dobrá!“

„Už nejsi moje manželka,“ vztekal se anglicky se silným přízvukem. „Rozvádím se s tebou!“ Luskl prsty. „Můžeš se klidně vrátit do Texasu a vdát se za toho svého předáka, máš k tomu moje požehnání!“

„A ty můžeš konečně přesvědčit Brianne, aby se rozvedla, a pak se s ní oženit, viď?“ křičela.

„Věřte si čemu chcete, madamel“ Otočil se prudce na patě a vyřítil se z pokoje. Služebnictvo na chodbě se před ním rozprchlo, když slyšelo jeho hlasité a výmluvné kletby.

Leila přiběhla, neboť se obávala, že ji její paní bude potřebovat. Když uviděla na posteli plačící ženu, hned věděla, že se nemýlila.

„Lady, řekněte mi, co pro vás mohu udělat?“ zeptala se laskavě.

Gretchen se chvěl dolní ret, ale hrdě zdvihla obličej. „Buď tak moc hodná a pomoz mi dobalit. A zavolej Hassana! Okamžitě odtud odjíždím!“

„Ale lady!“ spustila Leila.

„Sama jsi ho slyšela,“ poznamenala. „Celý palác ho musel slyšet. Prostě se se mnou rozvedl. Už lady nemám co dělat!“ Vstala nahá z postele, teď už zcela bez zábran, a oblékla si gellabia. „Chci se vykoupat a potom mi zavolej řidiče, aby mě s Hassanem odvezl na letiště.“

„Pojedu s vámi,“ nabídla se Leila.

„Bude se mi po tobě stýskat, to nepopírám. Ale se mnou jet nemůžeš.“ Odvrátila se. „Stejně zanedlouho budeš sloužit jiné paní.“

„Ona je vdaná, lady!“

„Může se rozvést stejně snadno, jako se on rozvedl se mnou. Tak si pospěš. Už to všechno chci mít za sebou.“

Za týden už byla nejen zase doma v Jacobsville, ale vrátila se i na své původní pracovní místo. Dívka, která po ní nastoupila u právnické firmy Barnes a Kemp, otěhotněla a kvůli ranním nevolnostem podala výpověď. Místo bylo dočasně volné a Gretchen musela z něčeho žít, než si najde nějaké stálé zaměstnání.

Ke svému velikému překvapení zjistila, že tam není ani Callie Kirbyová. Dělo se něco pokoutného a nikdo neměl příliš chuti mluvit o tom, o co vlastně jde. Proslýchalo se něco v tom smyslu, že to má co do činění s nějakým drogovým králem a Midah Steelle, nevlastní bratr Callie, prý byl také nezvěstný. Nic víc na veřejnost neproniklo.

Gretchen by mohla něco vyzvědět na Marcovi, ale ani ten nebyl doma, když se vrátila. Conner Mack, postarší předák na ranči, a jeho žena Katie ji přivítali s otevřenou náručí. Marcův dávný přítel a bývalý kolega z dob, kdy ještě býval Texas Ranger, Judd Dunn, přijel domů na dovolenou. Zastavil se u Gretchen a překvapilo ho, že ji všude doprovází skoro dvoumetrový arabský osobní strážce.

„Kde jsi k němu přišla?“ zeptal se.

„K Hassanovi? Ale, toho jsem dostala věnem,“ řekla mu s úsměvem. „Mám pocit, že představuje i majetkové vyrovnání mého manželství. Musím přiznat, že nikdy jsem si nepřipadala ve větším bezpečí. Moc hezky se o mě stará.“

Juddovy černé oči zajiskřily humorem. „A na dámy se někdy dostaneš sama?“ zeptal se uličnicky.

„Čeká vždycky hned za dveřmi,“ zasmála se. „Každého hned zastraší, nepřipadá ti?“

„Mluví vůbec anglicky?“

Zavrtěla hlavou a usmála se na Hassana. Ten pokýval hlavou a usmál se také. „Ale je to miláček. Připadám si s ním úplně bezpečná.“

Judd si všiml, jak se Hassanovi zablesklo v očích, ale nijak to nekomentoval. „Co máš v úmyslu provést se svým manželstvím?“

Obličej jí poněkud ztvrdl. „V tomto ohledu není co řešit, dělat se nedá nic. Rozvedl se se mnou, ještě než jsem odtamtud odjela. Jsem svobodná.“

„To mi nepřipadá zrovna legální,“ poznamenal.

„To manželství bylo právoplatné pouze v Qawi,“ poznamenala. Zkřížila ruce na prsou a snažila se potlačit v sobě pocit na zvracení. Od té doby, co se vrátila domů, se jí občas velmi nepříjemně zvedal žaludek. Určitě v Qawi chytila nějakou virózu, když byli v poušti. „Jak se ti daří v práci?“

„Je to těžké,“ řekl rozhodným hlasem. „Nutí mě, abych pracoval s partnerem, ale my si spolu prostě nerozumíme. Chybí mi Marc.“ Dal si ruce do kapes. „Myslím, že s takovýmhle ježděním od čerta k ďáblu nebude šťastný. Proč se nevrátí domů?“

„Uvažuje o tom. U FBI není spokojený. To neustálé cestování mu nevyhovuje.“

„To je dobře. Doufám, že to dojde tak daleko, že nebude moct v noci spát.“

Zasmála se. „To chce čas. Mám takový pocit, že mu pomalu docházejí síly.“

Cestou k domu se zastavil a upřeně se na ni zadíval. „Pořád jsem vlastně ještě nepochopil, proč vůbec odešel. U Rangerů se mu přece moc líbilo.“

Nehodlala na Marca nic prozradit a už vůbec ne Juddovi. Důvod jeho odchodu byl stále ještě bolestný. „Připadalo mu, že potřebuje změnit prostředí.“ 1

„Aha.“ Sešpulil ústa. „A přitom se taky možná dostat od někoho pryč.“

„O tom jsem neřekla ani slovo. A ani se k tomu nechystám.“

Zasmál se. „To je jedno. Já také dobře vím, kdy je čas zmizet.“

Přišel se na ni podívat ještě dvakrát, než mu skončila dovolená, a vydal se zpátky do ústředí v Austinu, kde na něj čekal další úkol. Měla Judda ráda, ale zároveň z něj měla tak trochu strach.

Strach jí ale ani v nejmenším nenaháněl předák z ranče se svou manželkou, která se starala o vaření a pořádek v domě. Connorovi bylo přes padesát a Katie také. Gretchen napadlo, co by si asi Philippe pomyslel, kdyby věděl, že do Connora byla celá blázen, když jí bylo šest let. Brala ho spíš jako otce než zaměstnance ranče a jeho i Katie velmi milovala. Ve Philippeovi vzbudila klamný dojem, ale v podstatě jí to bylo jedno. Pořád to v ní ještě vřelo kvůli Brianne a kvůli tomu, že s ní v její vlastní posteli zacházel jako s otrokyní. Stala se pro něj náhradnicí za jinou ženu. Její pýcha byla uražena, ale samota jí vůbec k ničemu nepomohla. Každým dnem jí Philippe chyběl víc a víc.

Přemítala nad vlastními problémy, ale věděla, že trápení její problémy nijak nevyřeší. Doufala, že Philippe zavolá nebo napíše, nebo že se dokonce jednou objeví u ní ve dveřích. Ale uplynul měsíc a neměla o něm vůbec žádné zprávy, takže to úplně vzdala. Chodila jako bez ducha a cítila se mizerně. Buď jí bylo špatně od žaludku nebo ji přepadala únava, ale před spolupracovníky na sobě nedala nic znát. Spatné bylo jen to, že kvůli nevolnostem jí nakonec nezbylo než jít k lékaři. K doktorce Lou Coltrainové se vydala poté, co v zaměstnání omdlela.

Když se probrala, Hassan ji posadil do rančerského nákladního vozu a odvezl ji do ordinace. Jen bůh ví, jak to našel, ale Hassan byl velmi vynalézavý muž. Pomohl jí vystoupit z vozu a postrkoval ji před sebou co možná nejjemněji až ke stolu recepční. Poplácal ji po rameni svou rukou velikosti šunky.

„Hassan se domnívá, že bych měla navštívit paní doktorku Lou,“ řekla Gretchen znepokojeně. „Omdlela jsem.“ Dodala.

„Pan Hassan je váš manžel?“ zeptala se recepční a dívala se na velikého muže doširoka otevřenýma očima.

„Kdybych vám měla říct, kým je, bylo by to na román,“ řekla Gretchen s povzdechem. „Mohla byste mě nějak dostat do ordinace? On mi jinak nedovolí vrátit se domů.“

„Ale samozřejmě! Paní doktorka už má jen jednu pacientku. Za chvilku už bude končit, ale myslím, že nebude mít nic proti a podívá se na vás. Posaďte se, prosím.“

Poslechla ji. Hassan si sedl vedle ní a společně s ní čekal. Fascinovaných pohledů lidí okolo si nevšímal. Za deset minut sestra zavolala její jméno a odvedla ji do malé kóje. Hassan šel za ní a postavil se za dveře.

Lou Coltrainová přišla po několika vteřinách, podívala se významně na velikého muže, zavřela posuvné dveře na kóji a podívala se na Gretchen.

„Máte svůj stín,“ podotkla s úsměvem. I ona měla blonďaté vlasy a vdala se za „Coppera“ Coltraina, svého kolegu v jejich malé praxi.

„To je Hassan,“ vysvětlila Gretchen klidně. „Ale říkám mu ‚Elvis‘. Dostala jsem ho věnem.“

Lou zamrkala očima. „Jak prosím?“

„Můj manžel mi ho dal jako věno. Musím si ho nechat, i když manžel se se mnou rozvedl. Je to můj tělesný strážce.“

Lou se usmála.

„Vy potřebujete tělesného strážce?“

„Jsem… byla jsem,“ opravila se, „vdaná za hlavního představitele jedné malé země na Středním východě. Rozvedl se se mnou a poslal mě domů, ale |eden jeho nepřítel se ho snaží vyhnat z paláce. Doni nívá se, že bych pro něj mohla být zajímavá, a tak budeme muset s Hassanem spolu žít, dokud jeden / nás neumře nebo dokud Kurta Brauera nedostanou zpátky za mříže.“

Lou zvedla hlavu.

„Moc hezký příběh. Uvažujete o tom, že byste ho mohla někdy publikovat, viďte?“

Gretchen se na ni upřeně dívala. „A víte, že to není špatný nápad?“

Lou přikývla. „Samozřejmě, že není,“ přistoupila na slova své pacientky. „Tak, a teď si promluvíme o tom, co vám chybí.“

Popsala své potíže. Lou jí položila otázku a Gretchen nahlas vydechla, když si uvědomila, že už dva měsíce neměla menstruaci. Lou se zamračila a povolala sestru, aby Gretchen odebrala krev.

„Čím myslíte, že by to mohlo být?“ zeptala se Gretchen s obavami v hlase.

„Já myslím, že jste těhotná,“ řekla jí lékařka rovnou. „Mohl by nám to potvrdit jeden z těchto testů pokud od poslední menstruace uplynulo osm týdnů,“ dodala. „Domnívám se, že v podstatě je to naprosto jasné.“

Gretchen popadla starý časopis a začala se vehementně ovívat. „Nemůžu být těhotná,“ řekla bez dechu. „To není možné.“

„Říkala jste, že jste vdaná…“ nadhodila Lou.

„O to nejde.“ Vzhlédla. „Bývalý manžel před léty utrpěl vážné zranění od našlápne miny. Specialisté mu řekli, že nikdy nebude moci žít sexuálním životem ani se stát otcem. S tím sexuálním životem se zmýlili, ale nikdy mi neuvěří, že se zmýlili i v otázce otcovství. Bude si myslet, že dítě není jeho.“ Zabořila obličej do dlaní. „Vždyť já mu to nemůžu ani říct. To je hrůza…!“

Lou ji vzala za obě ruce a jemně je stiskla. „Je to úplně na začátku,“ podotkla. „Jestli chcete popřemýšlet o jiných možnostech…“

Gretchen zavrtěla hlavou.

„Ale kdepak, to ne.“ Pomalu se zhluboka nadechla a vyprostila ruce z chladných silných prstů lékařky. „Já to dítě chci. Jen to budu muset zařídit tak, aby se nic nedozvěděl.“

„Váš tělesný strážce je hned za touhle tenkou stěnou,“ připomněla jí Lou. „Ty dveře jsou jako papír.“

„Hassan nerozumí anglicky.“ Usmála se. „Ale je moc hezký, viďte?“

„Moc. A velký jako dům.“ Lou se odmlčela, když přišla sestra s výsledky testů a zeširoka se usmívala.

„A máme to potvrzeno,“ řekla, když si pročetla výsledky. „Jste těhotná.“

Gretchen měla pocit, jako by nad ní někdo mávl kouzelnou hůlkou. Oči jí zjihly a celá se rozzářila. Podívala se na Lou trochu zmateně a trochu okouzleně.

„Ze všeho nejdřív teď bude třeba, abyste navštívila porodníka,“ radila jí lékařka. „Nejlepší, kterého znám, má ordinaci v Houstonu, ale i tady máme specialistu, který dojíždí každý pátek a má službu v nemocnici Jacobsville General.“

„Raději bych chodila ke zdejšímu lékaři,“ odpověděla.

„Výborně. V tom případě to bude paní doktorka Genoaová. Bude se vám líbit.“

„Lékařka.“ Lou přikývla.

„A výborná. Řeknu Tilly, aby vás objednala na příští měsíc. A vy si zatím dopřejte dost odpočinku. K prenatálním vitaminům vám mohu dát něco proti ranní nevolnosti. Je to zcela bezpečný prostředek.“ Napsala recept a s úsměvem ho Gretchen podala. „Nic mi do toho není,“ řekla jemně, „ale váš manžel má právo to vědět, i když se s vámi rozvedl.“

Gretchen přikývla.

„Nakonec mu to řeknu.“

„Teď běžte domů.“

„Ano, paní doktorko.“

Hassan ji doprovodil chodbou až do rančerského pickupu. Jel přímo domů místo do kanceláře a potají se usmíval. Byla tak unavená a dělala si tolik starostí, že si toho úsměvu ani nevšimla.

Uběhly dva dny. Gretchen seděla v právnické kanceláři pana Kempa a psala pro něj na stroji nějakou stručnou zprávu. Byla dost rozladěná, protože ji už několikrát vyrušili od práce. Najednou před budovu přijela dlouhá černá limuzína s diplomatickými vlaječkami a těsně za ní zabrzdila ještě jedna.

„Tedy, podívejte se na to,“ vykřikla sekretářka, když vyhlédla ven přes žaluzie. Málem jí vypadly oči z důlků, když uviděla, jak uniformovaný řidič otevřel dveře černé limuzíny a z nich vystoupil velice důstojný člověk.

„Co se děje?“ zamumlala Gretchen, stále zabraná do svého psaní.

„To je někdo strašně důležitý! Přijely dvě dlouhatánské limuzíny!“

„Tak to bude pan Kemp nejspíš reprezentant nějaké mafie,“ smála se Gretchen.

„To jedině že by měla nějakou arabskou větev,“ dostalo se jí pobavené odpovědi.

Gretchen ztuhly prsty na klávesnici a v tu chvíli se otevřely dveře. Vzhlédla od stroje a zbledla, když do kanceláře vešel Philippe Sabon v doprovodu dvou osobních strážců, kteří měli turbany a igaly. Byli s nimi ještě tři další muži, zjevně Američané, v oblecích a se sluchátky na uších.

Philippe se upřeně zadíval na svůj doprovod. „To jste nemohli zůstat někde venku na chodníku a děsit chodce?“ zeptal se velmi znechuceně.

„Máme velmi přísné pokyny, Vaše Veličenstvo,“ řekl jeden se sluchátky. „Omlouvám se.“

Philippe vyštěkl něco arabsky na své bodyguardy, kteří poslušně otevřeli dveře a vyšli ven. Pak se otočil ke Gretchen a přímo ji probodával černýma očima. Oplácela mu jeho pohled a při vzpomínce na jejich poslední setkání, kdy z ní strhal šaty a uvedl ji do stavu vytržení, navzdory všem svým úmyslům a rozhodnutím zrudla.

Hýbal hlavou, jako by ho škrtil límec. Měl na sobě velmi drahý hedvábný oblek a kravatu se sněhobílou košilí. Vlasy i nehty měl dokonale upravené. Vždycky vypadal, jako by právě vyšel ze sprchy.

„Přejete si, prosím?“ zeptala se chladně.

„Chtěl bych si s tebou promluvit. O samotě,“ prohlásil a podíval se na druhou sekretářku, recepčního, který tam stál s pusou dokořán, a na muže v obleku za ním.

„Já s tebou ale mluvit nechci, ani o samotě, ani jinak,“ odpověděla povýšeně. „Vrať se domů a laškuj se svou okouzlující návštěvou. Cožpak už si nevzpomínáš? Přece ses se mnou rozvedl! Alespoň jsi mi tvrdil, že jsme rozvedení!“ dodala rozčileně.

„V žádném případě rozvedení nejsme!“ vybuchl a měl stále výraznější akcent.

„Prohlašoval jsi, že jsme!“

„Lhal jsem!“

Rozhodil rukama a vychrlil příval kleteb v arabštině. Gretchen však byla patrně jediná, kdo těm výrazům rozuměl.

Zrudla a vyskočila na nohy.

„Takové výrazy přede mnou laskavě nepoužívej! Jak vidět, budu si muset s tvým otcem promluvit o tom, jaký slovník používáš!“

„Už jsem s ním pohovořil o tvém bohatém a pestrém arzenálu nadávek!“

Narovnala se. „Co ode mě chceš? Ať se děje cokoli, nehodlám se s tebou vrátit zpátky,“ dodala pevně. „Tady jsem velmi šťastná.“

„Ano, vzpomínám si, jak jsi mi vyprávěla o svém milovaném předákovi,“ procedil skrz zuby. „Nezapomnělas, doufám, že jsi stále vdaná žena!“

„Naposledy ti opakuju, nejsem vdaná!“

Dlouho se jeden na druhého upřeně dívali. Pan Kemp, aniž by zaregistroval, že se děje něco výjimečného, se vyřítil ze své kanceláře. Cestou si četl nějakou zprávu a srazil se při tom s jedním mužem z Philippeova doprovodu.

„Co to má znamenat…?“ vybuchl.

Philippe na něj zlobně pohlédl. „Kdo jste?“

Pan Kemp přivřel oči a zamračil se. „Jsem Kemp. A tohle je moje kancelář.“ Se zájmem si Philippea prohlížel. „A vy jste kdo?“

Ten zdvihl bojovně bradu. „Jsem Philippe Sabon, šejk z Qawi, ochránce nevinných, obhájce věrných, pán pouště… atakdále.“

To na Kempa udělalo dojem. Sešpulil ústa a podíval se na Gretchen. V tu chvíli si ze všeho nejvíc přála stát se neviditelnou. „Tak tohle je váš bývalý manžel,“ pronesl. Byl totiž jen rámcově informován o celém jejím vztahu, když se vrátila a začala u něj znovu pracovat.

„Nejsme rozvedeni,“ řekl Philippe rozzlobeně.

„Tvrdil jsi, že jsme!“ připomněla mu.

„Neznám žádnou zemi na světě, kde by nebyl nutný písemný doklad o ukončení manželství,“ odpověděl Philippe. „Zeptej se svého zaměstnavatele.“

Kemp se usmál. „Víte, on má pravdu.“

„Ale tys tvrdil…!“ vykřikla.

„Napovídal jsem spoustu nesmyslů,“ prohlásil Philippe a trochu se uklidnil, když si ji prohlédl. „Chtěl bych s tebou mluvit.“ Podíval se přes rameno a ušklíbl se. „Bude u toho muset být tajná služba, můj tělesný strážce a také Hassan, ale třeba bychom jim mohli dát roubík, zavázat oči a postavit je do jednoho kouta, než si to spolu stihneme všechno dostatečně vyříkat.“

„To je proti přísně stanoveným pravidlům, Vaše Veličenstvo,“ ozval se jeden muž z tajné služby l velmi silným jižanským přízvukem.

Philippe se na něj upřeně zadíval. „Kdybych využil svých kontaktů a možností, Russelle, mohl jsem vás přidělit jako tělesného strážce jednomu delegátovi Spojených národů ze Salidu. Podle mých

informací ten člověk chytá kobry a je vyznavačem toho záhadného kultu, který přikazuje koupat se jednou za rok…“

„Velmi rád si postojím v koutě, pane,“ odpověděl ten muž bez sebemenšího zaváhání.

Kemp měl co dělat, aby se nerozesmál. „Jděte domů,“ nařídil Gretchen. „Melly za vás tu zprávu jistě bez problémů dokončí,“ dodal.

„To je samozřejmé,“ přikývla Melly.

Gretchen už si brala kabelku. Přenesla papíry na Mellyn stůl a ukázala jí, co je třeba dodělat. „A nezapomeňte na oficiální snídani, kde se bude projednávat nový vodní projekt,“ připomněla panu Kempoví.

„Nezapomenu. Opatrujte se, Gretchen.“

Usmála se na něj. „Děkuji.“

Philippe a tajná služba poodstoupili a nechali ji projít ke dveřím. Hassan na ně čekal na chodníku a zeširoka se šťastně usmíval.

„Ty zrádče jeden,“ osopila se na něj. „Nevím, jak jsi mohl rozumět, co mi říkala doktorka Lou Coltrainová, ale je mi jasné, že Philippe je tu jen tvojí zásluhou! Připadá mi, žes mě hlídal nějak moc pečlivě!“

Hassan se znovu usmál.

„Děkuji vám mnohokrát,“ řekl dokonale imitovaným Elvisovým hlasem. Zalapala po dechu.

„Já se ti o tom nezmínil?“ zeptal se Philippe, když se k ní přidal a dal pokyn řidiči, aby jí otevřel zadní dveře limuzíny. „Hassan se narodil ve městě Tupelo v Mississippi. Má sice drsný akcent, to sis určitě všimla sama, ale anglicky mluví docela plynně!“

PATNÁCTÁ KAPITOLA

Gretchen v autě nemohla s Philippem mluvit, v tom jí dost bránila Hassanova přítomnost. Složila ruce do klína a byla velmi nervózní z toho, co jí manžel právě prozradil o Elvisovi. Všimla si, že za nimi jede další automobil, a uvědomila si, že i vláda Spojených států musí Kurta Brauera považovat za nebezpečného muže, když si dala tolik záležet, aby byl Philippe ochráněn. To jí nedělalo dobře.

Po deseti minutách přijeli na ranč a Philippe nechal své bodyguardy s Hassanem a tajnou službou na verandě. Sám s Gretchen vešel do domu.

Katie vyběhla z kuchyně a utírala si ruce do zástěry. Při pohledu na Philippea zkameněla.

„Katie, tohle je můj… manžel,“ představila ho Gretchen váhavě. „Philippe, tohle je Katie. Se svým manželem Connerem vedou ranč, když tady s Marcem nejsme.“

Philippe zdvihl obočí, když se na tu ženu podíval a odhadl její věk. Gretchen v tu chvíli věděla, že si vzpomněl, jak se mu přiznala, že byla zamilovaná do předáka. Nikdy se ani slůvkem nezmínila o Connorově věku ani o tom, že je ženatý. Ale i když se na Katie díval, nijak to nekomentoval a z jeho obličeje se nedalo nic vyčíst.

„Katie, udělala bys laskavě ledový čaj a odnesla ho těm mužům na verandě? Myslím, že jich je tam šest – tři osobní strážci včetně Hassana a tři agenti od tajné služby.“

„Agenti od tajné služby?!“ Ta žena vypadala, že každou chvíli omdlí.

„To je v pořádku, Katie,“ řekla rychle Gretchen. „Jsou tu jen jako doprovod, ochraňují Philippea.“

Katie se ustaraně zamračila a podívala se na Gretchen. „Ví to?“ zeptala se stísněně. Myslela tím samozřejmě těhotenství. Než jí Gretchen stačila odpovědět, zhostil se toho Philippe.

„Ano, ví to,“ řekl upjatě a upřeně se na ni díval. Katie nakonec nevydržela, odkašlala si a vrátila se ke své práci do kuchyně.

„Tady si můžeme promluvit,“ řekla Gretchen, když vešli do malé pracovny a ona za nimi zavřela dveře. Byl tam stůl a židle, kde Marc s oblibou vyřizoval veškeré papírování, potom ještě dvě kožená křesla otočená k oknu, které poskytovalo malebný výhled na pastvinu. Longhornští volkové se popásali na území ohraničeném pěkným plotem opatřeným ostnatým drátem.

Philippe se rozhlédl po místnosti, všiml si vitríny s pistolemi a střeleckými trofejemi i různých elektronických vynálezů, které Marc čas od času při své práci používal. „Působivé,“ poznamenal.

„Ano.“ Posadila se do jednoho z křesel a čekala, že přijde výbuch.

Přešel ke stolu a posadil se na jeho okraj. Ruce si zkřížil na prsou a rozzlobeně se jí zadíval do očí. „Když mi Hassan telefonoval, nemohl jsem uvěřit jeho slovům,“ řekl stroze. „Samozřejmě jsi byla u lékaře.“

Odvrátila obličej.

Čekal, ale ona neřekla jediné slovo. Zamračil se. „Dozajista je ještě příliš brzy, aby těhotenské testy mohly být zcela stoprocentní.“

„Je to přes osm týdnů,“ odpověděla nevrle.

Rozhostilo se ticho; zjevně byl šokován. Potom se nahlas nadechl a se šťavnatou nadávkou se postavil.

Upřeně ho pozorovala.

„Co tě na tom překvapuje?“

„Patrně máte trochu potíže s počty, madame. V téhle zemi jste teprve měsíc!“

„To ano a také jsem osm týdnů těhotná,“ řekla s netrpělivým očekáváním.

V očích se mu zablýsklo. Zíral na ni tak, jako by měl každou vteřinou explodovat. „Kdybys byla osm týdnů těhotná, tak by to dítě muselo být moje. A to není možné! V žádném případě! Ty prostě lžeš!“

„Tak já tedy podle tebe lžu!“ Vstala a zaťala ruce v pěsti. „Ty si myslíš, že jsem otěhotněla tady? A můžeš mi říct, jak by se to asi mohlo stát?“

Zdál se být hodně nervózní. „Říkalas, žes měla nějaký románek s vaším předákem,“ vypravil ze sebe chraplavě.

„Ano, a jestli sis toho nevšiml, Connorovi, což je manžel pětapadesátileté Katie, je padesát sedm! Byla jsem do něj zamilovaná v šesti letech!“

Tvářil se ještě vražedněji. Pomalu ztrácel půdu pod nohama.

„Aha! A co ta pánská návštěva? Byl u tebe nějaký kamarád tvého bratra…“

„Přestaň už!“ odsekla a malé pěsti zaťala ještě pevněji. Napadlo ji, co by asi dělala tajná služba, kdyby mu prorazila lebku židlí.

Zlostně oddechoval. Hlavou mu táhla spousta myšlenek. Lékaři, specialisté, všichni tvrdili, že to není možné. Ona to přece ví. To jsou ale nervy, označit ho jako otce jejího dítěte! „Já nemůžu mít děti!“ opakoval.

„A taky nemůžeš žít sexuálním životem,“ řekla se značným sarkasmem, „na to nesmíš ani na chvíli zapomenout!“

Následovala lavina kleteb v arabštině. Na takové výrazy by byl jeho otec určitě hodně pyšný. „To, že jednou došlo k omylu, ještě není důvod, abychom předpokládali, že prognózy tří mezinárodních specialistů jsou chybné!“ řekl anglicky.

Všechno ji to dohánělo k slzám, ale řekla si, že on ji prostě nerozpláče. „Víš co, Philippe, věř si, čemu chceš!“ řekla přiškrceně.

„Nehodlám uvěřit takhle pošetilé povídačce!“ odpověděl.

A potom to přišlo. Zahrnula ho ještě hrubšími nadávkami v arabštině a vyslovovala je s náležitým důrazem. Když jí došla slova, natáhla ruku do poličky s knížkami, vzala tu nejtěžší z řady a vší silou ji po něm hodila. Zasáhla ho a on úplně zkameněl.

„Co to, prosím tě, děláš?“ vybuchl.

„Ukazuju ti, jaké knížky mám ve své sbírce!“ ozvala se zlostí bez sebe. „Bolelo to? Tak proč si nezavoláš tajnou službu, aby ti hned všichni přispěchali na pomoc?!“

Hodila po něm další knížku, ještě prudčeji, ale stačil se sehnout. Ta třetí však byla nejtěžší ze všech a pořádně ho zasáhla do ramene. Už se natahovala po čtvrté, když k ní přiskočil, popadl ji za obě ruce a zkroutil jí je za záda.

Divoce s ním bojovala a kopla ho. Zasténal a zdvihl nohu. Nečekala na nic a v okamžiku, kdy byl zcela bezbranný, ho kopla do druhé. Tentokrát zaječel. Po několika vteřinách se dveře rozletěly a dva agenti tajné služby s nabitými pistolemi v rukou a dva tělesní strážci se samopaly v pohotovosti stáli na prahu.

„Vypadněte!“ vykřikl Philippe současně s Gretchen.

Muži se okamžitě stáhli a zavřeli za sebou.

Philippe se podíval na tu malou blonďatou rozzuřenou ženu a najednou vybuchl smíchy. „Není divu, že služebnictvo v paláci se poslední týdny tváří, jako by bylo na pohřbu,“ povzdechl si a pevně ji podržel, když se ho pokusila kopnout ještě jednou. „No tak dobře. Beru zpátky svá špinavá obvinění,“ řekl jemně. „Přiznám se, že si nedovedu představit, že bys s jiným mužem dělala to, co se mnou. Ale stýskalo se mi a strašně jsem žárlil, když mi Hassan říkal o té návštěvě.“

„Vůbec ses mi neozval…“ obvinila ho zlostně.

Štíhlýma rukama jí přejel po zádech a pevně ji objal. „Já se styděl,“ přiznal se tiše s úšklebkem. „Choval jsem se moc ošklivě a až doposud jsem se v životě omluvil jenom jednou.“ Černýma očima hladově vyhledal její. „Brianne je moje přítelkyně, Gretchen. Nikdy ničím víc nebyla. Nikdy ani nemohla.“

Ztrácela sílu. Nechtěla to. Ale už uplynulo tolik dní, kdy ji držel v náruči, a byla tak sama a trochu se i bála svého stavu. Prohlížela si jeho hedvábnou kravatu. „Judd je Marcův kamarád. Vyrůstali jsme spolu. Je jako můj bratr.“

„Omlouvám se z celého srdce za svou podezřívavost,“ řekl jemně. Prsty něžně přejel její rty. „Chci to odčinit.“

Stále ještě byla vyvedená z míry a mračila se na něj. „Vážně? Tak mi podej další knížku. Já ti ukážu jak!“

Znovu se rozesmál a ústy vyhledal její rty. Odolávala, ale jen pár vteřin. Její tělo prahnoucí po polibcích a laskání se k němu přivinulo, jako když vadnoucí květ vítá jarní déšť. Zasténala, objala ho kolem krku a přimkla se k němu ještě blíž. Líbal ji se syrovou vášní, okamžitě byl vzrušený. Zprudka se nadechl a silné paže se mu lehce rozechvěly. Zasténala, když ji obratně položil na stůl a vzdechla, když ji pevně přitlačil na tvrdou desku. Divoce se zmítala pod jeho boky.

„To je šílenství,“ řekl přiškrceně, ale už při těch slovech tiskl svá ústa k jejím a sápal se po zapínání. Tolik ho vzrušovala po dlouhých týdnech abstinence, že jen s velkými obtížemi zvládal háčky a knoflíky.

Když si uvědomila jeho záměry, odtáhla od něj ústa. „Philippe, ne! Miláčku, my… nemůžeme…!“ vydechla, ale on už to udělal. Vahou svého těla ji přitiskl k desce stolu a navzdory všem jejím protestům do ní pronikal. Neschopná jediného slova se podívala do jeho jiskrných očí. Neústupně se nad ní pohyboval a celý se chvěl pod náporem své touhy.

Přitlačil jí boky svojí štíhlou rukou a ústa přiblížil k jejím. „Nekřič, prosím tě,“ podařilo se mu ze sebe trhaně vypravit.

„To bych si nedovolila,“ zašeptala a kousala se do rtu, aby nesténala, když pocítila větší tlak a zrychlený rytmus jeho pohybů, což mělo za následek, že se v ní začala rozvíjet už důvěrně známá, nádherná spirála extáze.

„Gretchen! Miláčku!“ Jeho tělo se vlnilo horečnatými pohyby vycházejícími od boků a honem ji začal líbat, aby sám nevykřikl blažeností. Jeho horkost a mužnost ji dovedly velmi rychle k vrcholu; trvalo to pouhých pár vteřin. Cítila, jak se jeho tělo napíná, otevřela oči a viděla, jak se na ni upřeně dívá. Nejprve ztuhl a potom se zazmítal v křeči. To byl nejintimnější okamžik, jaký si vůbec dokázala představit. Jeho naprostá úplnost v ní ještě více vyburcovala rozkoš, až se bezmocně rozeštkala, byla si jistá, že umře.

Zavřela oči a nehty se mu zaryla do boků, když se k ní přitiskl v poslední divoké křeči extáze. O mnoho vteřin později na sobě ucítila celou váhu jeho těla.

Roztřeseně se nadýchla a uvědomila si, že má sukni vyhrnutou až k pasu a kalhotky jsou pohozené někde na podlaze. On byl také dost málo oblečený. Zvedl hlavu, podíval se jí do očí a zdvihl jedno obočí.

Zčervenala.

„Vidíš, co tě čeká, když po mně budeš házet knížky?“ zeptal se jí líně, když se snažil popadnout dech.

Dotkla se konečky prstů jeho pevných úst. „Budu si muset koupit pár nových knížek, abych si je mohla vzít k nám domů.“

Oči mu zjihly. „A já myslel, že mi nezbude, než tě zavázat do pytle, abych tě dostal zpátky.“

Podívala se dolů, jejich těla byla stále ještě spojená. „Ale to vůbec nebude zapotřebí,“ odpověděla s pohledem do jeho očí. „Miluju tě.“

Slyšitelně zalapal po dechu, neboť ucítil, že je znovu vzrušený. Cosi chraplavě pronesl, když se pružně zdvihla nahoru k němu.

„Ano, tobě se to líbí, viď? Přiznej se,“ zašeptala a udělala to znovu. „Miláčku, chyť mě… takhle…!“

Bylo to příliš brzy, příliš brzy, příliš brzy. Cítil exploze jako ohňostroje po celém svém těle, pod sebou, kolem sebe. Domníval se, že hloubku takové slasti, jakou mu dává, nemůže přežít. Ale jeho tělo se až příliš rychle vyčerpalo a ta malá plavovlasá čarodějka se smála. Kousal ji do ramene v divoké rozkoši a ona ho objala dlouhýma nohama a potají se mu smála do ucha, když se zmítal v křečích.

„Ty čarodějko jedna!“ zasténal, když se mu podařilo popadnout dech.

„Když tě udělám šťastným, už mě nenecháš odejít,“ řekla se spokojeným povzdechem a protáhla se pod ním. „Miláčku, miluju tě, ale takhle je to pro mě dost nepohodlné.“

Pomalu se od ní odtáhl a záměrně nijak nespěchal. Usmíval se, když byla překvapená, že se stáhl.

„Tak to by z té předstírané statečnosti bylo všechno,“ řekl jemně a políbil ji, než se postavil na nohy. Potom se pořádně upravil.

Jemně se smála, když se věnovala témuž, a když se jejich pohledy setkaly, v očích měla uličnická světýlka.

„Už nikdy se na tenhle stůl nebudu dívat jako předtím,“ podotkl. V tmavých očích mu hrálo. „A budu mít pro naše děti dobrou anekdotu, až budou dost staré, abych jim to mohl vyprávět.“

„Naše děti.“ Zjihla, když se k němu přiblížila a podívala se mu do očí. „Když jsi sem přijel, nejspíš jsi nevěřil, že je to dítě tvoje,“ pokárala ho jemně.

Štíhlýma rukama ji chytil za ramena. „Bál jsem se tomu uvěřit. Ale po tomhle,“ dodal nezbedně a podíval se na stůl, „už vážně nevěřím, že jsi dovolila, aby se tě dotýkal jiný muž. Byla jsi hodně hladová.“

„Ty také,“ odpověděla.

„Samozřejmě. Od té chvíle, co jsi odjela, jsem se nedotkl jiné ženy.”

Zadívala se na něj. „A Brianne Hutlonová…?”

Přivinul ji do náruče a jemně ji k sobě přitiskl. „Nedokázala mě vzrušit. Ta ani netušila, že jsem na něco takového pomyslel,” přiznal se. „Možná den dva jsem se pokoušel v mysli vrátit do minulosti, kdy jsme byli oba svobodní, do minulosti, v níž jsem ještě nebyl pod působením kouzla ženy, která mě vzrušila až skoro neúnosně a která mě oslabila natolik, že jsem po ní prahl dnem i nocí,” dodal s významným pohledem, až se Gretchen triumfálně usmála. „Ale mé tělo nijak nereagovalo, když v mé blízkosti byla Brianne. Samozřejmě nepřispělo ani to, že se jí stýskalo po manželovi a že o něm celou dobu bez přestání mluvila,” zasmál se. „Nebo o tom, že bych neměl myslet na nikoho jiného než na tebe a že jsem se k tobě choval nevyslovitelně špatně, zvlášť poté, cos jsi ode mě odjela domů.“

„Ona tě nevzrušovala?“ zeptala se překvapeně. „Ale tys ji miloval!“

„Ano?“ Přiložil si její ruku ke rtům a podíval se jí do očí. „Byla ke mně velmi laskavá v době, kdy se mi laskavosti nedostávalo a zoufale jsem ji potřeboval. Ale ty ve mně zapaluješ ohně. S tebou jsem živý jako nikdy předtím. Ani před tou nehodou. Jsi součástí mého života. Musím tě mít, jinak nikdy nebudu šťastný.“

Oči se jí rozzářily. „Jseš si tím jistý?“

Něžně jí sáhl na bříško. „Jsem si jistý.“ Rošťácky se usmál. „Jeden specialista, který mi tvrdil, že jsem sterilní, má svoji praxi v Paříži. Musíme ho pozvat na krtiny.“

„A ta pozvánka bude na pěkném papíře a barevná,“ souhlasila horlivě se smíchem.

Oddaně se na ni podíval a povzdechl si. „A já si myslel, že životem půjdu sám. Ty zázraky, o kterých jsme mluvili – já na ně teď asi věřím.“

„Já na ně věřila vždycky,“ řekla prostě a natáhla se k němu, aby ho políbila.

Šli spolu do obývacího pokoje, oba byli rozcuchaní a několik mužů se po nich tázavě ohlédlo.

„Jste připraven k odjezdu, pane?“ zeptal se zdvořile Russell, člen tajné služby z Georgie.

Philippe zavrtěl hlavou. „Až zítra. Moje žena si určitě bude muset před odjezdem ještě vyřídit pár maličkostí.“ Sešpulil ústa a pobaveně se usmál při pohledu na muže v oblecích, kteří se tvářili dost stísněně. „Noc na pravém texaském ranči vás snad nebude tolik obtěžovat.“

„Já jsem z Bronxu,“ ozval se jeden muž v obleku sklíčeně. „Nesnáším dobytek.“

„A já jsem z Los Angeles,“ dodal jiný. „Koně mě vysloveně děsí k smrti.“

„Bábovky,“ ušklíbl se posměšně agent z Georgie.

„Ale, vážně?“ odpověděl agent z Bronxu. „Mně nepřipadalo, že by ses nějak hnal, abys zastavil toho bahamského býka, co málem udupal sovětského premiéra v prezidentském letním sídle nedaleko Fort Worthu, Russelle!“

Muž z Georgie se popadal za břicho. „Brahmánského, ty blázne, ne bahamského!“

„Kdyby se do toho nevložil ten Texas Ranger, tak z toho stoprocentně byla třetí světová válka!“

„Nebyl to ani býk, byla to dojná kráva,“ posmíval se vyšší agent. „A navíc si s ním jenom hrála!“

„Měl z toho deset stehů a prezident mu musel koupit nové kalhoty,“ poznamenal třetí agent. „A druhý den jsme se dověděli, že tě poslali do bažiny Okefenokee hlídat viceprezidenta na dovolené.“

Agent z Georgie se na něj zlostně podíval. „O ten úkol jsem sám požádal! Mám rád bažiny!“

Agent z Bronxu se zasmál.

„To určitě.“

„Všichni se můžete vyspat v noclehárně,“ přerušila je Gretchen.

„Ne, to nemůžeme, madam,“ odmítl agent z Bronxu. „Musíme být tam, kde Jeho Veličenstvo.“

„V ložnici?“ vykřikla vyděšeně.

„Ale madam!“ vykřikl i on a zčervenal. „To není styl práce naší agentury!“

Philippe se srdečně zasmál. „On má na mysli, že musí být tak daleko, aby případně zaslechl křik,“ vysvětlil. „Určitě bude možné připravit pro vás skládací lehátka do obývacího pokoje.“

„Samozřejmě,“ uklidnila je Gretchen.

„Moji tělesní strážci budou spát před pokojem. Hassan také,“ pokračoval Philippe a sledoval, jak zčervenala. Zasmál se. „Tak bychom měli být úplně v bezpečí.“

„Mluv za sebe,“ poznamenala a rozhlížela se po ostatních mužích. „Všichni mají střelné zbraně.“

Russell, agent z Georgie, se zasmál.

„To je v pořádku, madam, máme dovoleno mít jen jeden náboj, a ten musíme přechovávat mimo komoru zbraně.“

Agent z Bronxu do něj šťouchl. „Nikdy by nebyli tak hloupí, aby tobě svěřili jediný náboj. Pojďte zkontrolovat vnější oplocení.“

„Tak jdeme.“

Odešli a Philippe dal svým bodyguardům znamení, ať jdou s nimi. Takže zbyl „Elvis“, který se na Gretchen zeširoka usmíval.

„Nikdy ses ani slůvkem nezmínil, že umíš anglicky,“ pokárala ho.

„Nikdy jste se na to neptala,“ samolibě protahoval hlásky, zdvořile se uklonil a odešel za ostatními.

Philippe si přitáhl Gretchen do náruče a pevně ji k sobě přivinul. „Konečně sami,“ zamumlal.

Horečně ji líbal, když vtom bylo slyšet přijíždějící automobil, což venku způsobilo veliký rozruch.

„Kdo si myslíte, že jste?“ ozval se rozzlobený, známý hlas z předního dvora.

To vyvolalo další rozruch. Gretchen vyběhla na verandu přesně včas, aby viděla, jak se členové tajné služby pokoušejí srazit pěstí k zemi jejího velkého a rozzlobeného bratra. Dával jim co proto, proti tak velké přesile třech na jednoho se držel výborně. Všichni tři hekali a vykřikli bolestí pokaždé, když jim zasadil nemilosrdnou ránu.

„Marcu!“ vykřikla.

Zdvihl hlavu, tajná služba toho hned využila a v nestřeženém okamžiku mu jeden z nich zkroutil ruce a další mu nasadil želízka. Začal strašně nadávat a jeden z trojice mužů raději ustoupil o kousek dál.

Gretchen seběhla ze schodů přímo k agentovi z Georgie. „Tohle přece nemůžete dělat!“ křičela. „Je to můj bratr! On tady bydlí!“

„Prostě jsme to udělali,“ řekl ledově agent z Bronxu a utíral si šrám na tváři kapesníkem. „A on půjde před soud za útok na federálního agenta!“

„Tak to tam budeš sedět pěkně vedle mě, ty prevíte jeden!“ řekl Marc tomu muži. „Já jsem totiž od FBI!“

„Ne!“ reagoval chlápek z Georgie afektovaně, když si začal všechno dávat pomalu dohromady a spojil si jméno toho muže s Texasem. „Ale ne. Ne, ty přece nemůžeš být ten Brannon!“

Marc přivřel šedé oči ve štíhlém, opáleném obličeji a jeho vlnité hnědé vlasy protkané světlými prameny jako by se při pohledu na druhého muže postavily. „A pročpak bych nemohl být? Jsem to já! A tentokrát si to pořádně vypiješ, Russelle!“ Zdvihl své veliké pěsti v poutech a zamával jimi. „Koukej mi tuhle hrůzu hned sundat!“

Russell polkl. „Měl bys to raději udělat,“ poradil mu muž z Bronxu. „Má styky na generální prokuratuře, zná dva senátory Spojených států a také viceprezidenta.“

Ten druhý muž se zašklebil a vytáhl klíče od pout. „Jak jsem to asi tak mohl vědět? Ani se pořádně nepředstavil!“

„No jistě, měl jsem se představit!“ Marc vybuchl, když si stáhl pouta a hodil je po agentovi tajné služby. „Jak jsem vystoupil z auta, hned jste se na mě všichni sesypali!“

„Deset let byl Texas Ranger,“ řekl stísněně Russell. „A poslední agent, který mu dal želízka, byl převelený do bažiny Okefenokee, aby hlídal viceprezidenta, který si tam jel zakempovat.“

„Jakpak se ten výlet s kempováním vydařil, Ruselle?“ zeptal se Marc s planoucíma rtuťovitýma očima a uštěpačným úsměvem ve tváři.

„Užil jsem si to výborně, pane,“ řekl Russell s úšklebkem. „Nikdy v životě mě nenapadlo, že had upečený nad táborovým ohněm může být tak vynikající lahůdka. Až pana viceprezidenta uvidíte, vyřiďte mu to,“ dodal s nadějí v hlase.

Gretchen se radostně rozesmála a běžela obejmout svého bratra. Popadl ji do náruče a nahlas ji políbil. V tu chvíli se jeho výraz ve tváři úplně změnil. Teď už byl spokojený. Postavil ji zase na zem.

„Jak se ti daří?“ zeptal se jemně. „A proč nejsi v Qawi ve svém novém zaměstnání?“ zeptal se podmračeně a díval se na vysokého cizince, který stál blízko ní.

„Je těhotná,“ oznámil Philippe s rozzářenýma očima.

Marc se zamračil.

„Těhotná?“ Zjihl v obličeji, když se podíval na svou sestru. „To ze mě bude strýček?“

„No jasně,“ řekla zasněně. „Je to dítě zázraku.“

„Jak prosím?“

Philippe ji k sobě přitáhl svýma dlouhýma rukama, přivinul si ji k hrudi a usmíval se na Marca přes její blonďaté vlasy.

„Doktoři mi říkali, že nemůžu mít děti, mimo jiné,“ řekl mírně. „Gretchen úplně změnila můj život. Já ji prostě a jednoduše zbožňuju.“

„Kdo jste?“ zeptal se Marc. „Její šéf?“

„Její manžel,“ opravil ho Philippe.

„Jeho Veličenstvo je vládnoucí šejk v Qawi,“ řekl Russell, agent z Georgie.

Marc se se zdviženým obočím upřeně podíval na Gretchen. „Ty jsi vdaná?“

Podívala se na něj. „Samozřejmě, že jsem vdaná!“ prohlásila rozhodně. „Jak jinak bych asi mohla být těhotná?“

Tvářil se nevyzpytatelně a zvědavě si toho muže prohlížel.

„Nebyl jste před několika lety ve zprávách v televizi? Myslím, že vaše země byla napadena.“

Philippe přikývl. „Proběhla invaze a země vlastně byla dobyta. Pár vlivných přátel mi ale pomohlo žoldáky vyhnat. Jejich vůdce teď vyšel z vězení a dělá potíže.“

„Brauer,“ řekl Marc zcela nečekaně. Podmračeně se díval na členy tajné služby. „Teď už všem těm bezpečnostním opatřením konečně rozumím. Jste si jistý, že na americké půdě se o nic nepokusí?“

„To nemůžeme zaručit,“ odpověděl mu agent z Bronxu. „Právě proto jsme tady.“

Marc zdvihl bradu. „Vy jste ho nechytili?“

„Je mimo hranice naší země, v Salidu,“ vysvětloval Philippe. „Naše elitní vojenské jednotky se ho snaží i v této situaci zadržet.“ Přimhouřil černé oči. „Musíme mít úřední svatbu,“ dodal. „Gretchen nosí pod srdcem dědice trůnu v mé zemi. Ten prostý obřad, který jsme před několika týdny měli, není pro stabilitu v regionu dostatečný. Zítra musíme letět nazpátek. Bylo by skvělé, kdybyste mohl letět s námi,“ dodal překvapivě.

„Zažádám si o dovolenou,“ odpověděl Marc k veliké radosti Gretchen.

„Vyžádám ji za vás,“ navrhl Philippe. „Když vezmete v úvahu naše nově nalezená ložiska ropy a privilegovaný statut v naší vládě, předpokládám, že budu mít větší politický vliv, než jakým v této chvíli disponujete vy,“ dodal s úsměvem. „Chci také pozvat několik svých starých přátel, kteří mají zkušenosti z práce s mezinárodními teroristy.“

Marc zdvihl obočí. „Micah Steele?“

„Ne. Pochopil jsem, že teď něco má. Uvažoval jsem o někom z Montany a ještě o několika dalších lidech.“

Russell se zachmuřil. „Pozor, Vaše Veličenstvo, nemůžete exportovat žoldnéře do zahraničí!“

„Soukromé osoby,“ ujistil je Philippe a přivinul k sobě Gretchen. „Svatební hosté,“ dodal s úsměvem.

Marc se podíval na představitele tajné služby. „Pokud s tím máte nějaké problémy, mohl bych zavolat viceprezidentovi a vyřídit to.“

„Nemám sebemenší problém,“ řekl Russell okamžitě. „A co vaši hoši?“

„My také ne,“ odpověděli současně.

Marc přešel na verandu. „V tom případě bychom

možná mohli Katie poprosit, aby nám připravila něco k jídlu. Mám pořádný hlad!“

Dlouho seděli a povídali si. Druhý den ráno se v ohradě sešli kovbojové, aby se podívali na nového hřebce, kterého Marc získal v Austinu v ústředí Texas Ranger, když si znovu podal žádost o zaměstnání právě u nich.

„Že je krásný?“ zeptal se a podíval se na Gretchen a na Philippea. Oba na sobě měli denimové kalhoty a bavlněné košile; Philippe měl skoro stejnou velikost jako Marc, takže mu mohl půjčit něco na sebe.

„Moc hezký,“ pochválil ho Philippe.

„Bude asi dost divoký, ne?“ prohlásil jeden kovboj a výmluvně se podíval na Philippea, který i v denimu vypadal nesmírně elegantně. „Předpokládám, že manžel paní Gretchen by neměl zájem se na něm projet.“

Russell zakročil.

„Tak podívejte se,“ začal.

„Ale ne, rád bych si ho vyzkoušel,“ řekl Philippe s uličnickým úsměvem a mrštně přeskočil ohradu.

„Vaše Výsosti!“ vykřikl na protest agent z Bronxu.

„To je v pořádku,“ uklidnila Gretchen Marca, který se tvářil velmi ustaraně. „Věř mi.“

„Může vyhazovat, pane, a třeba si ublížíte,“ varoval ho kovboj se zlomyslným úsměvem. „Myslíte, že se na něm udržíte, nebo to dokonce chcete i vyzkoušet?“

„Já to… zkusím,“ prohlásil Philippe a opětoval jeho úsměv.

Uchopil otěže, jemně koně pohladil a řekl mu něco do ucha. Cítil, že se kůň maličko bojí a trochu se chvěje. Obrátil ho směrem k rannímu slunci a najednou se mu vyšvihl na hřbet a zůstal tam. Hřebec začal vyhazovat jako šílený, ale zdálo se, že Philippe je v sedle snad přilepený. Smál se nahlas, nezakrytě se radoval, když kůň skákal a několikrát se ho pokusil vyhodit, než se mu podařilo ho jemným hlasem a hlazením trochu uklidnit. Pohladil ho po hřívě a šeptal mu do uší a potom s ním elegantně projel několik koleček v ohrazeném prostoru. Nakonec předal otěže šokovanému kovbojovi, který ho původně vyprovokoval, aby na něm vůbec jel.

„Já chovám arabské plnokrevníky,“ řekl mu Philippe. „Drezúru s nimi dělám sám. Tohle je dobrý kůň, ale chybí mu vytrvalost. Pokud ho chccle chovat, budete to muset vzít v úvahu.“

Přelezl ohradu kolem výběhu a seskočil do bláta. Marc se zasmál.

„Mělo mě to napadnout hned. Jenomže jste vypadal trochu jako neschopný slaboch z města,“ řekl suše.

Philippe se na něj usmál.

„To si zpočátku myslela i vaše sestra, než mě poprvé viděla jet na koni.“ Natáhl k ní ruku a Gretchen se k němu s velikou radostí postavila. „Jednou vám budu vyprávět příběh o tom, jak mě jela zachránit na koni vyzbrojená coltem ráže pětačtyřicet.“

„To by mě nepřekvapilo,“ připustil Marc. „Ona je prostě úplně dokonalá.“

„Ano.“ Philippe ji vroucně políbil na čelo. „Měl jsem veliké štěstí.“

Ještě týž den se vydali do Qawi. Posadili je do letadla tajné služby a obklopeni Philippeovými osobními strážci odcestovali soukromým tryskáčem společně s Bojem, kterého si Gretchen pamatovala z Tangeru, a třemi dalšími muži, které nikdy neviděla. Marc zcela zjevně udržoval přátelské styky se žoldnéři, za letu si spolu něco potichu povídali a dávali si dobrý pozor, aby jejich hovor byl skutečně důvěrný. Gretchen se dověděla, že Cord Romero zrak zpátky nezískal a její kamarádka Maggie je stále ještě s ním a snaží se mu pomoci poskládat střepy života dohromady. Ale že by šlo o něco víc, to nikdo neříkal. Hodně se ale mluvilo o Kurtu Brauerovi.

Gretchen byla nervózní ze svatby, na které Philippe trval. Ale uklidnil ji a slíbil, že všechno proběhne velice hladce. Veškeré starosti musí nechat na něm a jeho bodyguardech. Všechno bude v pořádku a s Brauerem se to zvládne.

Věděla, že je v největším bezpečí, jaké si dokáže představit, ale dělala si starosti hlavně o Philippea.

Brauer byl napůl šílený myšlenkou po pomstě. Sňatek se bude přenášet v televizi. To bude dokonalá příležitost pro teroristický útok.

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

Gretchen nenapadlo, že někdy v životě uvidí na jednom místě tolik lidí kolem kamer, vozů zabezpečujících přenos přes satelit a tolik lidí od novin. Věděla sice předem, že svatbu má přenášet televize, ale nedokázala si představit, že to bude takhle rozsáhlá akce.

Philippe měl z jejího těhotenství nespoutanou radost a všem v paláci se s tím hned chlubil. Zvlášť záležet si dal u svého otce, který do Gretcheniných komnat nechal přinést spoustu orchidejí na uvítanou zpátky domů. Služebnictvo dělalo všechno možné, aby jí zajistilo co největší pohodlí a každou noc spala v náruči svého muže.

Jediným temným mrakem byl Kurt Brauer; ten jim narušoval jejich štěstí a Gretchen vadilo už jen pouhé vyslovení jeho jména.

Bylo velmi znepokojující, že zmizel Philippeův strýc, který kdysi napomáhal Brauerovi prostřednictvím svého špiona. Odjel společně s bývalým šéspojenci toho muže se stáhli, i když Philippe se o nic nepokoušel. Bojo se po paláci pohyboval tak nápadně, že ho nikdo nemohl přehlédnout. Stejně tak žoldnéře, kteří s nimi přiletěli z Texasu.

Nejstarší z nich byl úřadujícím soudcem v Chicagu a jmenoval se J.D. Brettman. Doprovod mu dělal hezký blonďatý rančer z Montany, kterému všichni v okolí přezdívali „Holanďan“. Třetím členem jejich skupiny byl výrazný Iberoameričan s knírem a úžasnými způsoby. Jmenoval se Lameros a se svou rodinou žil nedaleko Cancúnu v Mexiku. Gretchen se od svého manžela dověděla, že tihle tři doslova přerušili důchod, aby dohlédli na bezpečnost celého svatebního obřadu. Co by však neudělali z přátelství k Philippeovi? Znali také některé mladší členy skupiny z Jacobsville v Texasu, kteří se aktivně zapojili do boje s mocným drogovým králem a jeho mexickým kartelem. Trochu ji překvapilo, když se dověděla, že poněkud samotářský rančer Eb Scott byl členem skupiny bývalých žoldnéřů společně s Cy Parksem a Micahem Steelem.

Mezitím byla bezpečnost v paláci Tatluk zajišťována přímo impozantním způsobem. Hassan doprovázel Gretchen doslova na každém kroku a Leila byla neustále v dohledu. Výjimkou byly pouze noci. Starý šejk, Philippeův otec, měl zajištěnu stejnou ochranu. Zdálo se, že žoldnéři prožívají nejlepší dny svého profesionálního života.Gretchen připadalo, že jako muži po čtyřicítce jsou v neuvěřitelně dokonalé formě a mají dostatek zkušeností se zajištěním bezpečnosti. Nikdy v životě neviděla tolik elektronických přístrojů pohromadě.

Zaujal ji především jeden, který dokázal zachytit zvuk kroků mravence na betonu vedle zurčící fontány, a navíc tento pohyb i natočit na video. Něco tak dokonalého nepoužíval dokonce ani Marc.

„No, víte, my jsme velice důkladní,“ řekl jí světlovlasý „Holanďan“ s úsměvem, když ten vynález neskrývaně obdivovala. „Právě proto existujeme tak dlouho.“

„Všichni máte rodiny, že?“ zeptala se ho.

Přikývl.

„Já mám se svou manželkou dva syny a dceru. Laremos má syna a dceru a Brettman s Gaby mají dceru. Náš bývalý šéf Apollo čeká se svou ženou Joyce na jaře druhé dítě.“ Zasmál se. „Ani jeden z nás nepředpokládal, že se vůbec někdy oženíme.“

„Já jsem vlastně také nepočítala s tím, že se vdám,“ podotkla s pohledem na svého vysokého manžela, který v tu chvíli právě hovořil se svým tiskovým mluvčím a dvěma zástupci médií.

„Asi víte, že po dobu několika let byl váš manžel vděčným tématem mnoha klepů,“ poznamenal suše.

Zasmála se.

„Teď se o něm bude mluvit mnohem víc. Jen co začnu nosit mateřské šaty.“ Sešpulil rty. „No tedy!“

Položila ruku v ochranném gestu na své doposud ploché bříško a usmála se.

Provedl poslední úpravy na zařízení a podíval se na Philippea. „Myslel jsem, že si Laremos vymýšlí, když o vašem manželovi mluvil jako o člověku, který si dokáže s teroristy poradit. Je úžasné, jak nenápadně na vás působí, dokud ho nespatříte za hlavní nabité pistole.“

Zvědavě se na něj podívala. „Jak můžete vědět, jak vypadá za hlavní pistole?“

„Cožpak vám nikdo neříkal, že jsme byli v jednom týmu, který přišel do Qawi hlavně proto, aby zemi osvobodil od Brauera?“ zeptal se. „Byli jsme v předních řadách, hned vedle Philippea a jeho osobního strážce.“ Zapískal. „Vydal se přímo mezi kulky,“ řekl a potřásal při tom hlavou. „Nikdy jsem neviděl nic podobného. Nastoupil na místo velitele skupiny. Teprve později nám řekl, že ten člověk na vládním ostrově Jameel údajné zabil svoji pomocnici v domácnosti. Nedokážu vám přesně říci co se stalo, ale dokonce i profesionální vojáci se od toho velitele potom odvrátili. Váš manžel je muž, kterého je lépe nevidět rozčileného.“

Gretchen sešpulila ústa a zrudla. „No, já už ho zažila, když se rozčílí,“ poznamenala, ale nebyla tak nestoudná na to, aby dodala, že ji manžel dvakrát uvedl do extáze a strhal z ní šaty přesně jako podle scénářů němých filmů. Samozřejmě za normálních okolností byl něžný a láskyplný.

Holanďan četl mezi řádky a rozesmál se. „Není divu, že neustále velmi důrazně napomíná strážce kolem vás, aby nebyli tak laxní. Jeden muž, jak j sem vyrozuměl, má vážné zdravotní potíže. Snad byl zraněn…“

„Panebože!“ zasténala a schovala obličej do dlaní. „Nenapadlo mě, že jsem ho kopla tak silně!“

„On nebyl ani tak poraněn tím kopnutím, jak jsem slyšel,“ pronesl suše a pohrával si při tom s minutovým seřizovačem na svém přístroji. „Vážnější byly ty následky po ráně pěstí do čelisti. Uvolnilo se mu několik zubů, takže mu snížili služební třídu a teď hlídá jednoho postaršího velblouda, kterého váš manžel chová ve stájích. Patřil už jeho otci a použili ho při převratu, když vyhnali Evropany a rodina Tatluků znovu získala moc v Qawi.“

„Philippe ho uhodil?“

„Řekl bych, že několikrát,“ zasmál se. „Ten voják už nikdy nezpochybní váš manželský svazek a už vůbec se k vám nebude chovat povýšeně.“

„Člověk se kolikrát dozví spoustu nových věcí o lidech, o kterých si myslí, že je dobře zná,“ řekla nepřítomně a usmála se.

Pobaveně se na ni podíval.

„Ano. I my jsme se o vás dověděli pár maličkostí. Třeba to, jak jste jela na koni na záchrannou výpravu se svým spolehlivým revolverem,“ poznamenal. „Moc bych si přál, abyste se seznámila s mojí manželkou. Dani mi před několika lety pomohla zmařit pokus o únos letadla. A Gabby, manželka J.D., v guatemalské džungli skutečně zastřelila chlapa, který se chystal jejího manžela zabít.“

To na ni udělalo obrovský dojem.

„Nejsou ty ženy z Texasu?“ rozesmála se bezstarostně.

Předsvatební tradice Gretchen fascinovaly, vnímala je s nejčistější radostí. Leila a další ženy z paláce jí natíraly henou ruce a nohy a provázely ji nekonečnými slavnostmi a konverzačními hostinami, které byly předehrou k elegantnímu, prastarému obřadu, kdy se přesně podle tradic vdala za svého hezkého manžela.

Seznam hostů, stejně jako veškeré přípravy, nebyl snadnou záležitostí. Gretchen se po přečtení některých jmen skoro otřásla. Nijak nadšená nebyla ani ve chvíli, kdy na seznamu objevila jméno Brianne a Pierce Huttonových; dokonce byli mezi prvními. Pochopila ale, že Philippe skutečně miluje jenom ji. Když teď o Brianne mluvil, pokaždé jen s úctou, nikoli s přetrvávající touhou.

Kromě Huttonových byli pozváni také Tate Winthrop s manželkou Cecily a také jeho rodiče Matt a Leta Holdenovi. Matt byl senátor z Jižní Dakoty a Leta byla jeho manželka. S tímto párem byla spjata docela zvláštní historka, Philippe ji dost obšírně a pobaveně vyprávěl. Ukázalo se, že dnešní paní Winthropová polila svého tehdejšího ochránce Tatea mísou husté krabí polévky. Velmi pikantní bylo, že se tak stalo v přímém televizním přenosu z jedné akce, jejímž cílem bylo získat peníze do volebního fondu. Gretchen se už nemohla dočkat, až se s ní seznámí.

Jak se svatební den blížil, přípravy na zajištění bezpečnosti byly stále tvrdší a důraznější. Všude byly nenápadně rozmístěny kovové detektory. Odposlouchávací zařízení a kamery stály na svých místech. Philippeův osobní strážce byl hodně nápadný společně s poměrně velkým množstvím Američanů v oblecích – s nimi i Russell.

Gretchen ho zahlédla, když už byla v celé své svatební parádě, jak rychle zahnul za roh, jen aby se vyhnul setkání s jejím hezkým bratrem. Snažila se potlačit úsměv nad zděšeným výrazem v agentově tváři. Její bratr měl pověst, a nutno podotknout zaslouženou, že lidem, které nemá rád, dokáže pořádně znepříjemnit život.

Zdálo se, že dopoledne se nekonečně vleče, když limuzíny přivážely hosty z letiště. Potom se najednou kamery rozjely a začalo natáčení. Slavnostní orchestr začal hrát. Hodnostáři se shromáždili ve velké katedrále, kterou postavili Španělé před čtyřmi staletími. Biskup v obřadním šatu čekal u oltáře, když Marc doprovázel elegantní Gretchen kostelní uličkou po červeném koberci k oltáři, kde na ni již čekal Philippe ve slavnostní sutaně.

Zdálo se až neuvěřitelné, že Gretchen zapomněla na hrozbu, kterou pro všechny představoval Kurt Brauer. Bezpečnost byla zajištěna tak, že ani myšce by se nepodařilo nikudy dovnitř proklouznout. Byla si jistá, že všechno dopadne skvěle. Stála vedle Philippea, odříkávala svůj slib silným, jasným hlasem a zasněně se usmívala, když se stejným zápalem pronášel i on ten svůj. Hodně se to všechno podobalo obřadu na poušti, protože i teď měl u sebe tureckou šavli, kterou rozřízl malý pecen chleba na polovinu a kousek podal Gretchen. Byli prohlášeni za muže a ženu, ale u oltáře ji nepolíbil. Usmál se na ni a obrátil ji tváří k přihlížejícím, aby ji oficiálně představil jako svou královnu.

Nálož, která v tu chvíli za jejich zády explodovala, jako by patřila do úplně jiného času a na úplně jiné místo. Gretchen ji slyšela, ale chvíli si nedokázala uvědomit, co se děje, dokud ji Philippe nesrazil na zem a nechránil ji svým velikým tělem.

Pod svou tváří cítila drsný koberec a rozkašlala se, když drobné úlomky létaly vzduchem uvnitř chrámu jako šedý mrak. Ozvala se střelba a hysterické výkřiky. Philippeovi osobní strážci, po zuby ozbrojení, se naježili, když se v nich probudil instinkt chránit. Rojili se kolem Philippea a Gretchen a odstrkovali zmateně pobíhající lidi.

Philippe od plic zanadával, když pomáhal Gretchen na nohy a ohlédl se po duchovním. Tomu se zrovna v tu chvíli podařilo posadit.

Gretchen k němu zamířila, aby mu pomohla.

„Otče, jste v pořádku?“ zeptala se s opravdovým zájmem.

„Ano, mé dítě. A vy?“ zeptal se hned.

„Všechno, jak má být.“ Podívala se na svého manžela a poznala jeho chladný hněv, při kterém jí až přejel mráz po zádech. Svým tělesným strážcům dával velmi stručné a hodně úsečné příkazy.

Holanďan van Meer přeskočil poničenou kostelní lavici a zastavil se za nimi s malým samopalem v ruce. Nevypadal ani trochu jako ten přátelský muž, s kterým si nedávno povídala. Tvářil se stejně nebezpečně jako její manžel, oči jako chladná ocel upřel na Philippea.

„Brauer poslal jednoho ze svých špionů s náloží C-4,“ řekl Holanďan Philippeovi s vážnou tváří. „Ukryl ji do křtitelnice. Ze všech míst zrovna tam! Jediná věc, kterou jsme nekontrolovali, byla právě ta křtitelnice. Promiňte. Asi stárnu víc, než si uvědomuji.“

„Nenapadalo to ani žádného z mých osobních strážců, dokonce ani Boja,“ řekl Philippe.

„Chytili jsme muže, který tam nálož podstrčil, a vyslechli jsme ho,“ pokračoval Holanďan. „Říká, že Brauer a dalších asi třicet mužů jsou na cestě sem, letí dvěma moderními vojenskými helikoptérami. Proletí pod radarem a přistanou na heliportu. Chtějí vás unést přímo před očima všech novinářů.“

„To je tedy hodně smělý plán,“ řekl Philippe chladně. „Nepotřebuji křišťálovou kouli, abych pochopil, odkud na to vzal peníze. Zbožným přáním mého strýce bude, aby nikdy v životě neslyšel ani slovo o Qawi! Stejně tak Brauer, až to s ním definitivně vyřídím.“ Vyštěkl rozkaz na Hassana, který byl vždy nablízku, a šel se podíval po svém otci. Ten mával rukama a křičel.

„Dávejte na sebe pozor,“ upozornil Holanďan Gretchen, ještě než se k nim přidal Philippe se svým otcem. „Brauera není dobře podceňovat. Myslím, že jste dokonce ve větším nebezpečí než Philippe.“

„Proč?“ zeptala se velmi překvapená. „Protože Philippe by pro vaši záchranu udělal cokoli a Brauer si to moc dobře uvědomuje. Celý svatební obřad je jasným důkazem úmyslů vašeho manžela a také toho, že vám dává přednost před paní Huttonovou.“

Gretchen polkla nadávku. „Budu opatrná.“

Marc k nim přistoupil se zbraní v ruce. Na pí vni pohled na něm bylo znát, jak se zlobí. „Jsi v pořád ku?“ zeptal se zostra své sestřičky.

„Ano. A ty?“

Přikývl a rychle ji objal. Holanďan se zatím omluvil a odešel něco říct Philippeovi. Marc sáhl po pouzdru na pistoli pod nohavicí a vytáhl krátko hlavňovou jednoruční Smith & Wesson ráže osmatřicet. Podal ji Gretchen.

„Víš, jak se s ní zachází,“ řekl.

Vážně přikývla. „Jestli vejde do paláce, bude toho litovat. Jak si vůbec dovoluje takhle mi zkomplikovat svatbu!“

Maře se jemně usmál. „Nenech se zastřelit.“

„Ani ty ne.“ Zadívala se na jeho ztrhaný obličej, natáhla k němu ruku a něžně ho pohladila po tváři. „Ubohý bratříčku,“ řekla jemně. „Je mi moc líto, že se ti to všechno takhle zvrtlo.“

Z obličeje mu sálalo napětí. Odvrátil oči. „Život dokáže být hodně těžký.“

„Z ničeho tě neobvinil,“ řekla mu sestra. Podíval se na Philippea. „Obviňuji se sám. A to zrovna nepřispívá k mému sebevědomí. Měl jsem zkontrolovat tu křtitelnici.“

„Totéž si teď tady určitě myslí všichni federální agenti. Všimni si, že šéf osobní Philippeovy ochranky se snaží být neviditelný. To mu ale nepomůže.“

„Tvůj nový manžel je charakterní chlap,“ řekl jí s úsměvem. „Líbí se mi.“

„Líbí se ti jen proto, že z něho Russell má pořádný strach,“ obvinila ho.

Zasmál se a znovu ji objal. „Podívej, už se sem přes rumiště trousí představitelé sdělovacích prostředků,“ řekl s pohledem přes její rameno. „Schovej tu zbraň a pokus se odsud zmizet. Teď bys neměla být středem zájmu.“

„Ty taky ne.“

„V každém případě se neustále drž hodně blízko osobních strážců.“ Přikývla a procházela pobořeným zdivem a rozlámaným dřevem, ještě roztřesená po té explozi a po následné úlevě, že to přežila.

Philippe se k ní vrátil. Bedlivě si ji prohlédl, jestli není poraněná, potom si povzdechl a něžně ji políbil na čelo. „Hassan s tebou zůstane, Leila také. Já musím jít.“

„Kam jdeš?“ zeptala se vyděšeně. „Dopadnout Brauera dřív, než se mu podaří vtrhnout do paláce,“ řekl a přešel ke skupince svých mužů, s nimiž tam stáli i tři žoldnéři, Bojo a Marc. „Já chci jít s vámi!“ vykřikla. Chytil ji pevně za ramena. „Nosíš pod srdcem naše dítě,“ řekl jemně. „Kvůli němu nesmíš riskovat. Rozumíš tomu?“

Konečky prstů ho pohladila po ústech. Dělala si velké starosti a nedokázala to skrývat. „Nemohu bez tebe žít!“ řekla ochraptěle.

Prostota toho prohlášení zdůraznila jeho vážnost. Zaťal zuby, když k ústům přenesl její dlaň a hladově ji políbil. Život byl tak drahocenný. Až strašlivě drahocenný. Podíval se na ni se strachem a zmučeným výrazem ve tváři. Nechtěl ji opustit, ale zůstat tady a čekat, až Brauer a jeho šílenci zaútočí na palác, bylo mnohem riskantnější než zakročit. „Postarej se o ni, je-li ti život milý!“ zavolal na Hassana a otočil se na patě.

„Všechno dobře dopadne,“ ujistil ji Holanďan vážně, ještě než se vydal za Philippem. „Muž, který dokáže sjednotit deset beduínských kmenů, nejproslulejších svými válečnými sklony na celém Středním východě, si dozajista poradí s jedním teroristou.“

Podívala se na něj celá nešťastná. „Doufám, že máte pravdu!“ Zasmál se.

„Paní Sabonová, vážně byste si měla prostudovat historii této země,“ doporučil jí. „Mám dojem, že svého manžela stále ještě dost dobře neznáte.“

„Chci mít čas, abych ho mohla poznat,“ řekla mu naprosto vážně.

Palác několik dalších hodin působil jako azyl. Všude byli představitelé různých sdělovacích prostředků, kteří se pokoušeli hovořit s každým, kdo rozuměl anglicky nebo ovládal některý z dalších dvanácti cizích jazyků. Gretchen utekla s Leilou do dámských komnat. Hassan jim byl v patách, ruku připravenou na samopalu, který měl neustále při sobě. Obezřele se díval ze strany na stranu, když procházeli chodbou a u každých dveří se zastavil a kontroloval, zda jsou zavřené.

„Dělá si starosti,“ podotkla Leila tichým hlasem. „A já taky. Ten Brauer je jako kobra, tichý a pěkně prohnaný. Ten člověk, který jim prozradil, že se sem Brauer se svou bandou chystá dorazit, není důvěryhodný. Znám ho už dlouho, za peníze je schopný udělat spoustu špatností a doslechla jsem se, že ani moc dlouho netrvalo, než se rozpovídal. Všichni v tu chvíli byli příliš rozčílení a rozzlobení, aby dokázali rozumně uvažovat o tom, co jim řekl.“

„Myslíš, že jim dal falešné informace?“ zeptala se Leily vyděšeně.

Leila přikývla.

„Připadá mi to pravděpodobné. Velká skupina silných mužů se do paláce dostane jen stěží, ale jeden nebo dva chlapíci a podplacení strážci dokáží divy.“

Gretchen cítila chladný kov pistole na stehně a zasunula si zbraň pod svatební sutanu. Přimhouřila oči a usilovně přemýšlela co dál.

„Měli bychom se zamknout ve svých komnatách, lady,“ řekla Leila pevným hlasem. „Alespoň tam budete v bezpečí.“

Gretchen se k ní otočila, stále ještě zamyšlená. „Ne. To je poslední místo, kde bychom byly v bezpečí,“ prohlásila rozhodně. „Kdybych byla Bauerem, tak se vydám přesně na tohle místo. Tam by mě vůbec nikdo nehledal.“ Obrátila se k Hassanovi. „Jdi do stáje ke starému velbloudovi a přiveď toho strážce, kterého jsem kopla.“

Hassan otevřel doširoka oči. „Jak prosím, madam?“ zeptal se nevěřícně.

„Ostatní z sha-KOOSH odešli s mým manželem,“ připomněla mu. „On je jediný bodyguard, který tu zůstal. A až půjdeš zpátky, přiveď s sebou i Philippeova otce. Jeho bezpečnost není o nic méně důležitá než moje.“

Hassan, budiž mu řečeno ke cti, se už na nic neptal. Okamžitě udělal, co mu řekla.

„A my dvě tady pro něj připravíme návnadu a dostaneme ho do pasti,“ řekla Leile. „Prosím tě, dojdi do prádelny a přines nám oběma nějaké pánské oblečení. A také dámské oblečení dost velké pro Hassana a toho muže, který ve stáji hlídá starého velblouda.“

Leile se uličnicky rozzářily oči. „Vy jste tedy ale mazaná, mylady!“

Gretchen se usínala. „Jsem Texasanka,“ řekla zachmuřeně. „A to by si měli uvědomit i mezinárodní teroristé a raději se s námi nepouštět do křížku!“

Potrestaný strážce se zpočátku cítil v její přítomnosti celý nesvůj a neustále se omlouval. Zdvihla ruku.

„Stejně jsem ale nechtěla, aby vám můj manžel vyrazil zuby,“ řekla pevně. „Teď vám dávám šanci zachránit nás všechny a slibuji vám, že pokud se z toho dostaneme, můj manžel bude velmi potěšen. Domnívám se, že Brauer je v mých komnatách. Já s Leilou se převlečeme za muže a budeme hlídat před mými dveřmi. Vy s Hassanem vejdete zcela nečekaně dovnitř, Brauer tam už teď nejspíš čeká. Přichystáme mu jedno velikánské překvapení. Já s Leilou budeme v záloze s nabitými zbraněmi.“ Ukázala na svou pistoli a další vytáhla strážci zpoza opasku a podala ji Leile. „Umíš z toho střílet?“ zeptala se jí.

„Ale samozřejmě,“ odpověděla jí. „Můj manžel je členem sha-KOOSH u sidiho,“ usmívala se.

„Tak dobře. Vydáme se tam a jak říkám, připravíme Kurtovi Brauerovi velmi nepříjemné překvapení. Potom vyjdeme před palác a všem novinářům předložíme příběh mnohem senzačnější, než byla moje svatba! Tak honem, převlékneme se a pustíme se do toho!“

O několik mil dál seděl rozzlobený Philippe vedle Holanďana a Boj a v malé helikoptéře a vysílačkou se domlouval s posádkou dalších vojenských vozidel.

„Brauerovy helikoptéry nejsou nikde v dohledu, pokud vůbec existují,“ řekl Philippe rozladěně. „Ale jedna z mých pohraničních patrol narazila na důkaz o nedávném překročení hranic a satelit zachytil dva džípy, které se blíží k paláci. Nechali jsme se oklamat. Vyzráli nad námi. Já věděl, že se tomu informátorovi nedá věřit!“

„Učíme se celý život,“ řekl Holanďan tiše. „Je mi to líto. Nikdo z nás teď nemůže ochránit nevinné.“

„Gretchen,“ zaúpěl Philippe. „Nechali jsme ji s mým otcem v paláci. Musí se bránit sami, jestli už nejsou mrtví! Otočte to,“ nařídil Philippe pilotovi ochraptělým hlasem. „Vraťte se co možná nejrychleji do paláce!“

„Ano, sidi,“ dostalo se mu uctivé odpovědi a po několika vteřinách už byla helikoptéra na cestě zpátky.

Muži se převlékli, samozřejmě v jiném pokoji, do tenkých gellabia, přes tváře si pečlivě přetáhli hijab. Starý šejk se vztekal, že ho nechali stranou všeho dění, ale podařilo se jim ho přemluvit, aby prozatím zůstal v poslední prázdné místnosti.

Mladý strážce oblečený do Gretcheniny splývavé sutany a igalu, jí věnoval provinilý pohled.

„Jestli někdo řekne slovo, budu přísahat, že jsem dala rozkaz, abyste se takhle oblékl. To vám slibuji,“ ujistila ho. „Myslete na misi, ne na prostředky.“

„Mluvíte jako můj seržant v armádě,“ ozval se afektovaně Hassan. Na ženu byl příliš velký.

„Jestli řeknete, že tak i vypadám, tak vás nechám dalších pět let hlídat písečné duny,“ upozornila ho Gretchen.

„Nikdy neřeknu ani slovo, madam, čestně!“

Usmála se na Leilu, která se necítila ve své kůži. Ukryla pistoli do splývavé sutany a pokynula služebné, aby udělala totéž. Dala mužům znamení, a ti se vydali do Gretcheniných komnat. Pomalu vešli do pokoje.

Ženy se opatrně přiblížily a z chodby nahlédly dovnitř. Samozřejmě, přesně jak předpokládala, za závěsy seděl Kurt Brauer a s ním dva ozbrojení muži. Když převlečení strážci vešli, Brauer překvapeně otevřel oči. Byl rozčilený a na okamžik se zatvářil velmi zmateně.

„Kde je lady Sabonová?“ zeptal se anglicky. Arabština samozřejmě nebyla jeho rodným jazykem.

„Lady? Tu teď odvážejí do nemocnice,“ řekl převlečený strážce. „Byla vážně zraněna při výbuchu v katedrále! My jsme přišli pro její šaty.“

Brauer jako by se zklidnil. „A jak to vypadá s jejím manželem?“ vyptával se dál.

„Je s ní. Kdo vlastně jste? A co vůbec pohledáváte v komnatách mylady?“ nedal se jen tak strážce.

Brauer nervózně přešlápl. „Na tom nesejde. Kde je ta nemocnice?“

Strážce mu to řekl.

Brauer se na „ženy“ zamračil. „Na ženskou vypadáš hodně divně,“ prohlásil. „Jděte se podívat ven do chodby!“ nařídil dvěma mužům, kteří tam byli s ním.

Vyběhli ven, rovnou před hlavně pistolí v rukou Gretchen a Leily.

„Jediné slovo, a budu se do chodby dívat skrz vás!“ řekla Gretchen huhňavým šepotem a přinutila oba zajatce, aby ustoupili od dveří.

Leila opakovala příkaz v ostré arabštině; svoji pistoli držela u břicha druhého zajatce. Nařídila oběma mužům, aby odhodili zbraně.

„Co je to tam venku za hluk?“ chtěl vědět Brauer. „Haló, chlapi…!“

Strhla se rvačka, ale za chvilku bylo po všem, když Brauer vyletěl na chodbu hlavou napřed. Upadl na podlahu, a ještě než se stačil otočit, už na něm klečel strážný, který urazil Gretchen. Obdivovala jeho techniku. Možná nemá úplně nejlepší způsoby, ale uchoval si všechny vlastnosti správného tělesného strážce. Zanedlouho byl Kurt zneškodněný, samá modřina a pevně svázaný „dámskou“ sutanou.

„Velmi dobře, mladý muži!“ pochválila Gretchen strážného a v zelených očích jí jiskřilo. „Jsem na vás hrdá!“

Šťastně se na ni usmál. Oba s Hassanem svlékli dámské sutany, které si natáhli přes své oblečení, a odhodili je na zem. Vydali se chodbou se svými třemi zajatci. Gretchen a Leile trvalo jen pár okamžiků, než odložily svůj převlek a pospíšily za nimi.

Starý šejk vyhlížel ze dveří pokoje, kde zůstal, a když uviděl zajatce, s širokým úsměvem se připojil ke své snaše s takovou pýchou, až se Gretchen musela hodně ovládat, aby se nerozesmála.

„Tu máte,“ podávala mu svoji pistoli a pobídla ho, aniž by se ho dotkla. Dobře věděla, že dotekem by porušila místní tabu. „Přidejte se k Hassanovi a tomu dalšímu muži. Budete hvězdou zpráv ze zahraničí!“

Zastavil se a tvářil se překvapeně.

„To byste pro mě udělala? Po všech těch urážlivých soudech, které jsem pronesl na adresu Američanek a outsiderů?“

Pokrčila rameny. „Budete přece dědeček mého dítěte,“ připomněla mu.

„To tedy ano.“ Usmál se a podal jí pistoli zpátky. Vzal ji za obě ruce. „A vy budete jeho matka. Tenhle příběh se v dohledné budoucnosti bude vyprávět u táborových ohňů domorodců. Pro vaše dítě bude nemalá služba, když se dozví, že jeho matka má srdce sokola. Jděte.“ Pobídl ji, aby si pospíšila za skupinou, která vedla svázané a deprimované vězně.

„Kurt Brauer,“ řekl Pierce, manžel Brianne, s chladným úsměvem. Pokynul zahraničním novinářům, aby k nim přistoupili. „Vy, kdo jste od amerického tisku, si možná tohoto podvodníka pamatujete. Před lety napadl Qawi a spolu se svými najatými žoldnéři zmasakroval ženy a děti. Na nějaký čas se dostal do ruského vězení. Tentokrát bude souzen v Qawi. A já vám už předem mohu slíbit, že se ze žaláře jen tak na svobodu nedostane.“

„V tom máte absolutně pravdu!“ ozval se rozzlobený hlas za Piercem Huttonem.

Objevil se Philippe, který měl na sobě stále ještě sváteční sutanu. S ním dorazili i žoldnéři a osobní stráž. Když uviděli Kurta a jeho muže svázané, prudce se zastavili. Překvapeně zírali na Hassana, na zostuzeného strážce, na Gretchen s pistolí od jejího bratra i na ozbrojenou Leilu. Ti všichni stáli za třemi spoutanými darebáky.

Philippe se drsně zasmál. „Jak vidíte,“ zvýšil hlas, „v Qawi jsou nebezpečné i ženy!“

Brauera a jeho přátele dostrkali na stranu, aby fotografové mohli zvěčnit Gretchen a Leilu s pistolemi v rukou. Pro tisk to byla velká událost. Philippe zkřížil ruce na prsou a pyšně se usmíval, když jeho nevěstu fotografovali a dělali s ní rozhovor. Oceňovala a obdivovala ji polovina světa – včetně zahraničních hodnostářů. Americký viceprezident ji políbil, ruský a izraelský delegát jí vroucně potřásli rukou. A tlačili se k ní další, aby jí vyjádřili svůj obdiv. Gretchen měla pocit, že takové štěstí neunese. Bohužel toho rozrušení na ni v jejím stavu bylo moc. Začalo jí hučet v uších, před očima se jí dělaly žluté kruhy a Gretchen – omdlela.

Philippe k ní okamžitě přiskočil, poplácával ji po rukou a hladil ji po vlasech, které se jí uvolnily zpod turbanu. „Gretchen! Miláčku! Jsi v pořádku?“ ptal se jí.

Jeho hlas zněl zoufale. Když po chvíli otevřela oči, byla celá otupělá, bylo jí chladno a chtělo se jí zvracet. Podívala se na manžela a něžně se usmála. „Mám pocit, že zatýkání vetřelců není pro těhotné ženy nejlepší zábava.“

S úlevou se zasmál. „Možná ne, ale alespoň sis na omdlení vybrala ten nejvhodnější čas, moje malá.“ Sehnul se, zdvihl ji v náruči, něžně jí přejel rty kolem očí, a ona se k němu přivinula.

„Říkala jste, že jste těhotná, paní Sabonová? Totiž lady Sabonová?“ zeptal se jeden žurnalista překvapeně.

„Skutečně jsem těhotná,“ ujistila ho. „Všichni, jak jste tady, můžete přijít na krtiny. Ale teď bych si moc ráda lehla do postele a dala si nakládaný kopr s jahodovou omáčkou.“

Usmála se na všechny přítomné, kteří konečně pochopili vtip a rozesmáli se. Za nimi Kurt Brauer nadával sobě i svým přátelům. Rychle je odvezli do vězení. Gretchen byla moc ráda, že už to má konečně všechno za sebou. Políbila svého muže na štíhlou tvář, potom přesunula své rty na jeho krk a přimkla se k němu ještě pevněji.

„Udělala jsem to dobře?“

„Udělala jsi to moc dobře.“ Něžně ji políbil. „Jak se ti to vlastně podařilo?“

Zaváhala. Bylo moc dobře mít v rukávu něco, co by se dalo použít proti mužům. Člověk nikdy neví, kdy mu může roztomilá hrozba dopomoci k něčemu, co velmi nutně potřebuje. Sešpulila ústa. „Víš, moc si toho nepamatuju. Ale Hassan a ten ponížený strážce to všechno zachránili. Překvapili Brauera v mých komnatách a já s Leilou jsme namířily zbraně na jeho pochopy. To docela stačilo.“

„Holanďan s dalšími muži zlikvidovali jeho komplice. Dva naši byli zraněni, ale ostatním se nic nestalo. A naštěstí nikdo z našich nebyl při tom výbuchu vážně raněn. Jsem přesvědčen, že nás Brauer chtěl zabít. Nevyšlo mu to, tak udělal tuhle špinavost.“

„Moc dobrý v tom ale není,“ poznamenala. „Možná se naučí něčemu užitečnému, až bude ve vězení.“

„Naše vězení na nic takového nejsou vybavena,“ řekl bez rozmyšlení.

Podívala se na něj s lehkým uličnickým úsměvem. „Tak to si musíme pohovořit o reformě vězeňství…“

Jeho zasténání slyšela Leila i jeho otec, kteří to všechno sledovali s úsměvem na tváři. Ale neřekli jediné slovo.

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

Zdálo se jako celá věčnost, než se Philippe vrátil do jejich apartmá. Už dávno si sundala krásnou svatební sutanu a nahradila ji kaftanem, který doma moc ráda nosila.

Když za sebou Philippe zavřel dveře, usmál se a otevřel svou náruč. Vběhla mu do ní a přitiskla se k němu, jako by se bála, že by ho někdo mohl od ní odtrhnout.

„Všechno je v pořádku,“ řekl něžně a pevně ji objímal. „Brauer a většina jeho mužů je ve vazbě a všichni budou postaveni před soud. Je to za námi.“

Přitiskla se k němu pevněji. „Nikdy ho nemůžeme nechat vyjít z vězení!“ Políbil ji na čelo.

„Pojď, chci tě s někým seznámit.“

„Počkej chvilku,“ řekla a natáhla se pro svůj plášť. Přehodila si ho přes sebe a teprve potom se k němu připojila. Usmívala se, neboť si dobře všimla, že ho takové jednání trochu překvapilo.

Vzal ji za ruku a vedl ji ven ze dveří. Když je otevřel, hned poznala Brianne Huttonovou, ale tmavého muže vedle ní ještě nikdy neviděla. Ani mladou plavovlásku a hodně tmavého gentlemana vedle ní.

„S Brianne se už znáte,“ řekl Philippe a pevně ji držel kolem pasu. „Tohle je její manžel Pierce a tohle jsou Cecily a Tate Winthropovi.“

„Moc mě těší,“ řekla Gretchen s úsměvem.

„No,“ přemýšlel Pierce Hutton nahlas, „podoba je dost patrná.“

„Ano, maličko si jsou podobné,“ řekl Philippe a shovívavě se podíval na svou manželku.

„Skutečně maličko,“ pokračoval Pierce a přitáhl k sobě Brianne. „Přes všechen ten rozruch dnes dopoledne vypadáte dobře,“ řekl Gretchen. „Vůbec na vás není znát žádné velké vyčerpání.“

Sklonila se blíž k Philippeově hrudi a ospale se usmála.

„Ne. Jsem jenom unavená, ale to je naprosto přirozené.“

„Velmi přirozené pro budoucí matku,“ řekl Philippe s nevýslovnou něhou.

Brianne zalapala po dechu. Ta zpráva ji nesmírně potěšila a překvapila. V zelených očích se jí přímo roztančila radost.

„No to je úžasné!“

Philippe se zasmál a ruměnec se mu rozlil po tvářích. „Jednou jsi to sama říkala. Zázraky se na světě dějí pořád. Gretchen mě znovu přiměla na ně věřit.“

„To je zřejmé,“ ozval se Pierce Hutton a slabě zahvízdal. Zvědavě se podíval na svou manželku, ale ta se jenom ušklíbla. Vypadalo to, jako by ho varovala, aby se neopovážil mít jakékoli podezření, které by se týkalo jí a jejího přítele Philippea Sabona. A v tu chvíli bylo jasné, že on se už ničeho podobného neopováží.

„Já sama také věřím na zázraky,“ řekla jemně Cecily Winthropová a usmívala se na svého hezkého manžela. „Tate a já čekáme druhé dítě. Náš prvorozený je teď právě s babičkou a dědečkem v hotelu. Naštěstí jsme ho s sebou na obřad nevzali. Ostatně ani chlapečka Brianne!“

„Holdenovi, Matt a Leta, zůstali v hotelu a hlídají nám děti,“ poznamenal Pierce s úsměvem.

„Bylo to děsivé,“ připustila Gretchen a usmála se na Philippea. „Ale zase to nebylo nic, s čím bychom si nedokázali poradit.“

Hosté se zdrželi na pozdní večeři a teprve potom odjeli do hotelu. Druhý den ráno se chystali odletět domů. Marc popřál své sestře hodně štěstí a s kyselým úsměvem si od ní vzal zpátky svou pistoli. Srdečně si potřásl rukou se svým novým švagrem. Brzy nato se Gretchen a Philippe vrátili do svého apartmá. Oba už byli hodně unaveni a chtěli si odpočinout.

Cestou však potkali Philippeova otce, který se tvářil hodně podmračeně a zadumaně.

„Co se děje?“ zeptal se ho Philippe.

Pokrčil rameny. „Ale skoro nic. No,“ dodal a úkosem se na ně podíval, „není to nic zvláštního.“

„Otče,“ pobídl ho Philippe.

Stařík přešlapoval na místě a pokrčil rameny. „Otec Felipe mi právě dal životní zastrašující lekci.“

„Kvůli čemu?“ zeptal se Philippe.

„Věděl jsi, že tvoje manželka inzultovala tvého tělesného strážce? Je to nejmladší syn vůdce jednoho beduínského kmene, kterého nesmírně potěšilo, žes vzal jeho syna zpátky do služby a povýšil jsi ho,“ řekl pomalu.

„Ano, měl svůj podíl na záchraně Gretchenina života,“ souhlasil. „Tohle bylo to nejmenší, co jsem pro něj mohl udělat.“

„No, víš, řekla mu spoustu věcí, které slyšel a s velikou radostí opakoval ten druhý strážce. Vzhledem k tomu, že je tu všeobecně známo, že máš ženu Američanku a že je pro ni arabština úplně nový jazyk, snadno se dalo vystopovat, že slovní zásobu čerpá ode mě.“ Odkašlal si. Bylo zřejmé, že se nechce dívat do tváří Gretchen a Philippea, protože ti dva se zcela neskrývaně bavili. „Dostal jsem pokání na příští dva týdny a navíc ještě radu, abych si dával dobrý pozor na volbu epitet, která budu používat.“ Znovu si odkašlal. „Ale bez ohledu na to jsem nedávno slyšel svoji snachu, jak se snaží naučit nadávky, které jsou alespoň trochu přijatelnější.“ Najednou se zasmál a vysypal ze sebe příval španělských slov rančerského slangu, při němž Gretchen lapala po dechu.

„Jestli tohle vyslovíte před otcem Felipem, tak vám ústa vymyje louhem!“ vykřikla celá rudá v obličeji.

„Já to udělal!“ zasténal. „To právě kvůli tomu jsem od něj dostal dva týdny pokání!“

Vybuchla smíchy. Její tchán po ní zamračeně střelil pohledem. „Vy jste mi tvrdila, že je to americký slang!“ obvinil ji.

„To také je,“ přiznala zadýchaně, „ale naučila jsem se ho od svého bratra. A když můj bratr ztratí nervy, tak mu v celém jižním Texasu nikdo nesahá ani po kotníky!“

„Není důvod se jakkoli znepokojovat,“ řekl Philippe a zvedl ruku. „Mimochodem, jen tak pro inspiraci v tomto směru jsem si pouštěl staré americké filmy a v nich jsem objevil jedno zaklení, které budu moci naučit i naše dítě, hned jak bude schopné mluvit.“

„To už máš teď připravené?“ zeptala se Gretchen a nepřestala se prohýbat smíchy. „No dobře. Tak co je to za slovo?“

Philippe se usmíval od ucha k uchu. „Sakulente.“

Gretchen si s jeho otcem vyměnila dlouhý pohled a pak oba vyprskli smíchy.

Později, když ležela svému manželovi v pevné náruči, vzpomínala na posledních několik měsíců a pod srdcem ucítila teplé světlo. Uvolněně si vychutnávala rozkoš svého nového života.

„Máme toho tolik,“ zamumlala ospale. „Nikdy se mi ani nesnilo, že bych mohla být takhle šťastná.“

Pevně ji objal. „Ani mně ne. Probudila jsi všude kolem mě zázraky.“

„To jsme dokázali spolu.“ Položila si jednu jeho ruku na bříško a něžně ji tam přidržela. „Doufám, že budeme mít palác plný dětí. Ale i jedno je víc, než co jsem si kdy v životě troufala přát.“

„Se mnou je to stejné.“ Povzdechl si a svými rty našel ve tmě její ústa. „Nesmím zapomenout naučit tě pár velmi intimních výrazů ve francouzštině.“

Usmála se.

„Mrzí mě, že jsem tvému otci způsobila takové potíže. Já jsem to tak nemyslela.“

„Ale ano, myslela,“ obvinil ji jemně.

„No, on mě dostal do problémů dřív, s těmi arabskými nadávkami.“

„A ty jsi věděla, že otec Felipe mluví plynně španělsky?“

„Já ho jenom naučila pár maličko drsnějších výrazů,“ hájila se. „Pomohlo to, aby si alespoň trochu obohatil slovní zásobu.“

„To ty sis obohatila také,“ dodal žertovně.

„Už jsem napravená.“

„Ha!“

Ovinula své nohy kolem jeho. „Vážně. Obracím nový list.“

Líně k ní natáhl nohy. Už před ní neupadal do rozpaků ani se před ní nemusel skrývat před světlem. Gretchen ho přiměla k tomu, aby si uvědomil, že ty jizvy sám viděl mnohem horší, než ve skutečnosti jsou. Přiměla ho, aby si uvědomil spoustu věcí.

S povzdechem ji pohladil po tváři, kterou se opírala o jeho zarostlý hrudník. „Moje perlo nedozírné ceny,“ zašeptal.

„Hmm?“

Usmál se.

„Vzpomínáš si na ten příběh o chudém muži, který někde objevil nesmírně drahou perlu a prodal všechno, jen aby si ji mohl koupit? Za tebe bych dal celé své království.“

„Tolik bys dal?“

„Všechno, co mám.“

Myslela si, že si z ní dělá legraci. Ale neznělo to jako vtipkování. Rukou spočinula na jeho hrudníku. „Miluju tě,“ řekla tiše.

Svými rty jemně přejel přes její oční víčka. „Miloval jsem tě od prvního okamžiku, kdy jsem tě spatřil. Stála jsi tehdy celá ustaraná u recepčního a snažila ses vypadat sebejistě. Bylo to, jako bych se díval do své vlastní duše. Nikdy už jsem se tě nemohl vzdát. Hned v tu chvíli. Je zvláštní, že mi trvalo tak dlouho, než jsem si to uvědomil.“

Sotva dýchala.

„Nikdy jsi mi neřekl, že mě miluješ.“

Jemně se zasmál a přitáhl ji k sobě blíž. „A samozřejmě tě nikdy ani nenapadlo, že já, muž, pro kterého je vlastní tělo tou nejhorší noční můrou, si dobrovolně ze vzteku před nějakou ženou svlékne šaty.“

Celá ztuhla. Tohle ji skutečně nikdy ani nenapadlo. Slyšitelně se nadechla.

„Já to věděl,“ řekl chraplavě. „Já věděl, že mě nikdy kvůli tomu nebudeš zesměšňovat ani mě nezahrneš výčitkami, když jsi viděla moje jizvy. Věřil jsem ti natolik, abych ti ukázal, jak jsem znetvořený. Byl to akt lásky, i když jsem si to tehdy dost dobře neuvědomoval.“

„Ani já ne.“ Cítila, jak se jí po tváři na jeho hruď kutálí slza.

„Proč pláčeš?“

„Protože tě miluju víc než vlastní život,“ zašeptala.

„Já tebe miluju víc než svůj!“ odpověděl okamžitě s drsnou vroucností. „Víc, než všechno na světě!“ Překulil se a svými ústy vyhledal její, laskal je a něžně opisoval jejich křivky v tiché horkosti. „Budu tě milovat až do konce života. Navždycky. Navždycky, miláčku!“ zasténal jí do rtů.

Přivinula ho k sobě. „Nesmíš mě nikdy opustit,“ podařilo se jí ze sebe vypravit přiškrceným hlasem.

„Jak bych mohl něco takového udělat!“ Pevně ji objal a hladově políbil.

Oplácela mu polibky, a když horoucí vášeň poněkud polevila, přitulila se k němu blíž. Cítila se milovaná, laskaná a šťastnější, než se jí kdy vůbec snilo. „Philippe?“ zamumlala.

„Hmm?“ ozval se, když ji svými rty dráždil na klíční kosti.

„Doufám, že to není udička, na kterou lovíš všechny ženy,“ dělala si z něj legraci a pošťuchovala ho do žeber.

Smál se hlubokým hlasem a chytil ji za ruku. „Ty ženská jedna, vždyť ty mě urážíš!“ řekl s předstíranou hrůzou.

„Sakulente!“

Zasmál se, když se pomalu zvedl nad její vstřícné tělo. „Ale ale,“ mumlal, když se jejich ústa setkala. „Jestli si nedáš pozor na jazyk, budeš mít potíže. Budu na tebe žalovat otci Felipemu.“

„To jsou ty potíže, které z toho budu mít?“ zeptala se proti jeho hladovým ústům.

„Mmm-hmm,“ zahuhlal souhlasně s úsměvem.

„V tom případě,“ zašeptala, „se zamyslím nad tím, jaká další slova bych se měla přiučit!“

To bylo poslední, co na dlouhou dobu pronesla.

O sedm měsíců později se vládnoucímu šejkovi Qawi a jeho manželce lady Gretchen narodil Ahmed Rashid Philippe Mustafa. Na krtinách spolu dva významní specialisté v oboru medicíny diskutovali o jednotlivých bodech společného referátu

na téma anomálie oplodnění a chybná diagnóza sexuálních funkcí odvozená od zranění s trvalými následky.

Rodiče dítěte jejich slova nijak nekomentovali.