Diana Palmer

Láska v zastoupení

PRVNÍ KAPITOLA

Amélie Glennová vystoupila z výtahu ve čtrnáctém poschodí chicagské kancelářské budovy a měla co dělat, aby se nesmála nahlas.

Přitáhla si klopy bezového kabátu a rozhlédla se. Kdyby mě tak viděly holky z kanceláře! říkala si v duchu pobaveně. Pracovala ve firmě zajišťující zemědělské stroje a další vybavení, a práce ji k smrti nudila. Proto ráda vyhověla kamarádce, když ji požádala o jistou laskavost; připadalo jí to jako příjemné vybočení z každodenní rutiny.

Zaslechla cinkání kovu o kov, jak se jí celá ta spousta náramků na obou zápěstích rozkomíhala. Zůstala nehybně stát, dokud cinkání neutichlo. Přitom si uvědomovala zvědavé pohledy dvou mužů, kteří vyjeli nahoru s ní. Kdyby věděli, co mám pod tím kabátem, ranila by je mrtvice! pomyslela si rozjařeně.

Kráčela po chodbě a hledala kancelář číslo 1411. Normálně tyhle akce vyřizovala Kerrie, ale ta onemocněla. Tak se stalo, že Amélii zavolala kamarádka Maria Sayersová a požádala ji, aby za Kerrii zaskočila. Šlo o to, že Mariin kluk si chtěl vystřelit ze svého kolegy. Ostatně se jednalo jen o tuhle jednu akci, a všichni Amélii ujišťovali, že na to má tu správnou figuru.

Byla štíhlá a opálená a měla tak senzační postavu, že by mohla od minuty předvádět bikiny.

Navíc měla hezké, pravidelné rysy, dokonalou pleť a krásné světlé oči, lemované černými řasami. Se svým mladistvým zjevem by se mohla bez problémů vydávat za studentku.

Když vešla do předpokoje, u přijímacího pultu kupodivu nikdo neseděl. Recepční si zřejmě právě odskočila na oběd. Amélie se pousmála a prošla místností k dalším dveřím.

Chvíli sbírala odvahu, protože takovýhle husarský kousek na svém kontě ještě neměla. Pak nasadila úsměv a vplula dovnitř.

Zřejmě se tu právě konala malá porada. Mohutný, upjatě vyhlížející muž ve vzorované košili a bez saka se nakláněl nad jakýmsi grafem rozloženým na obrovském dubovém psacím stole. Vedle něho stáli dva menší muži a očima mu viseli na rtech.

Amélie nečekala, že Wentworth Carson je tak vysoký. Tvářil se odměřeně, až z něj šel strach, a působil dojmem člověka, který myslí jen na svou práci přesně jak ho Mariin přítel popsal. Nebylo na něm vůbec nic, co by mohlo nějakou ženu upoutat. Jistě, přehlédnout se ho nedalo. Nebyl nijak hezký, ani trošku. Měl velký nos a husté obočí a bojovnou bradu a vypadal spíš jako zápasník než byznysmen. Přesto dokonale zapadal do její mlhavé představy, jak asi vypadá stavařský magnát.

„Přejete si?“ zeptal se jí obr chladně a podíval se na ni očima, které byly stejně černé jako jeho husté, rovné vlasy, padající mu do čela.

Amélie se uličnicky usmála.

„Jedno překvapení pro vás, pane,“ řekla a nechala plášť sklouznout s ramen.

Oba menší muži zalapali po dechu a vyvalili oči. Zato obr se napřímil, tvář potemnělou vztekem.

Amélie začala zpívat. Měla průměrný hlas, ale intonovala čistě. Zpívala narozeninovou píseň a přitom se ve svém exotickém kostýmu břišní tanečnice vlnila do rytmu a krůček po krůčku se blížila k oslavenci. Ten nevypadal nijak potěšené. Vlastně se tvářil, že by ji nejradši prohodil oknem.

O to je to lepší. Tlumeně se zasmála a vlníc boky, tančila k němu stále blíž, sukénky rozevláté, ruce s kastaněty zvednuté, aby vynikla křivka ňader skrytých v blyštivých kovových pouzdrech.

„Všechno nejlepší k narozeninám, zlatíčko,“ dodala nakonec a čistě ze zlomyslnosti si stoupla na špičky a políbila ho přímo na pevná, výrazná ústa.

Neučinil sebemenší pohyb. Rty měl poněkud chladné a naprosto bez odezvy.

Strpěl tu (dotěrnou důvěrnost jen malý okamžik, pak ji velkýma horkýma rukama popadl kolem nahého pasu a drsně ji postavil kus od sebe. Hned nato ji pustil, jako kdyby mu byl kontakt s její hladkou, teplou pokožkou nepříjemný.

„Co je tohle ksakru za vtip?“ řekl chladně.

„To je přání k narozeninám,“ pravila a snažila se nedat najevo, jak se ve skutečnosti cítí. Většina lidí reagovala na žert přiměřeně, ale tenhle chlap nekonvenční humor svého kolegy evidentně neoceňoval. Bylo jí ho skoro líto. Ale mluvit s ním musela. Byla to součást jejího poslání.

„Od koho?“ vyslýchal ji, aniž si všímal pobavených pohledů svých dvou společníků.

„Od vašeho kolegy, Andrewa Dedhama,“ odpověděla.

„Tak to se mu ten žert moc nevydařil,“ ucedil. „Protože já dneska žádné narozeniny nemám.“

Zlobně se na něho podívala. „Tak proč jste mi to neřekl hned na začátku?“ zeptala se.

„Jistě jste si nemyslel, že jsem sem přišla, abych vám nabídla předplatné na nový časopis!“ Zvedl husté obočí.

„Nekoupil bych žádný časopis, který byste nabízela vy,“ řekl úsečně.

Přimhouřila oči. „Vaše škoda. Vypadáte, že by vám trochu poučení neškodilo.“ Mrazivě se usmála a dodala: „Na legrácky vás neužije, co?“

Jako by ještě o deset centimetrů povyrostl. „Na co mě užije a na co ne, do toho vám vůbec nic není. Jestli odtud okamžitě nevypadnete, dám vás zatknout za nemravné chování. Na prostitutku –“

„Nejsem žádná prostitutka,“ ohradila se rozhořčeně a znovu se zahalila do pláště. „Ale kdybych byla, vážený pane, ujišťuju vás, že byste na to neměl.“

„Hlavně bych na to neměl chuť,“ opáčil ledově. „A teď ven!“

Hulvát jeden. Sprosťák, nadávala mu v duchu. Propalovala ho očima, ale on si jen založil ruce na mohutných prsou a měřil si ji vzteklým pohledem.

Odvrátila zrak. Ještě nikdy neměla co do činění s nikým, kdo by s ní mluvil takhle přezíravě, a už nikdy si to netoužila zopakovat. Ode dneška ať si Maria zařizuje tyhle akce sama!

„Až budete mít ty svoje narozeniny doopravdy,“ řekla už ve dveřích, „doufám, že vám narozeninový dort vybouchne rovnou do obličeje!“

„Hlavně abyste z něho nevyskočila vy,“ vrátil jí chladně.

„To bych ani nemohla,“ odvětila se sladkým úsměvem. „Ve vašich letech tam budete mít už tolik svíček, že bych riskovala popáleniny třetího stupně.“

S tím vyšla z kanceláře a třískla za sebou dveřmi. Ruce se jí třásly, když si znovu přitáhla kabát k tělu.

Do předpokoje vešla recepční se třemi šálky kávy na tácu. Přátelsky se na ni usmála. „Čekáte na pana Carsona?“ otázala se.

Amélie si opožděně vzpomněla na jméno budovy,

v níž se nacházela. „Tenhle… Carsonův mrakodrap… snad není pojmenovaný po…?“ zajíkla se.

„Ano, to je. Jméno má po nebožtíku panu Angusovi Carsonovi. Jdete za panem Carsonem?“ opakovala. „Už jsem za ním byla,“ odtušila Amélie a lítostivě se usmála.

„A musím říct, že jeho ženu lituju.“ Recepční překvapeně zamrkala. „Jakou jeho ženu?“

Amélie už byla ve dveřích na chodbu, ale ještě se otočila. „Copak on není ženatý?“

„Pan Carson? Kdepak!“ zasmála se sekretářka. „Neexistuje žena, která by měla tolik odvahy.“

„Tomu ráda věřím. Tak nashle!“

DRUHÁ KAPITOLA

Když Amélie celá uřícená dorazila zpátky do Mariiny kanceláře, měla příšernou náladu. Pot z ní jen lil, jak se v parném chicagském létě musela halit do kabátu, aby zakryla kostým břišní tanečnice.

Maria, podobající se skřítku s blonďatými vlasy a modrýma očima, zvedla hlavu. „Tak jaké to bylo?“ zeptala se vesele.

Amélie svlékla kabát a vylovila ze skříně svůj šedý kostým a halenku.

„Wentworth Carson,“ řekla, „je studený jako leklá ryba. Má smysl pro humor jako leklá ryba a jako obrovská leklá ryba taky vypadá.“

Maria, která Amélii znala už skoro rok, tedy prakticky od doby, kdy přijela z Georgie do Chicaga, ji ještě nikdy neviděla takhle naštvanou. Udiveně se na ni podívala. „Andy ale říká, že Carson smysl po humor má,“ namítla.

„A kromě toho,“ pokračovala Amélie neústupně, zatímco si spěšně oblékala halenku a sukni, „dneska žádné narozeniny nemá. Obvinil mě, že jsem prostitutka, a pak mě vyhodil. Taky mi řekl, že si dá pozor, abych mu nevyskočila z narozeninovýho dortu. Nenávidím ho!“

Maria si položila hlavu na ruce složené na stole a úzká ramínka se jí roztřásla smíchem. Trvalo jí hezky dlouho, než se natolik sebrala, aby ze sebe vypravila: „Cos mu prosím tě provedla?“

„Políbila jsem ho.“

Maria se rozchechtala ještě víc.

„To ho samozřejmě rozzuřilo,“ podotkla Amélie. Vytáhla z kabelky kartáč a začala si rozčesávat vlasy. „Nemohla jsem si pomoct. Tvářil se tak příšerně povýšeně. A přitom by měl být rád, protože si nedovedu představit, že by ho někdy mohla nějaká žena políbit a nechtěla za to zaplatit!“

Maria se až teď mohla pořádně nadechnout. „Jde z něj strach, co?“ vyrazila ze sebe. „Hrozně mě to mrzí! Kdyby nebyla Kerrie nemocná, mohlas být tohohle ušetřená.“

„Už ho nikdy nechci vidět,“ zamumlala Amélie. „Ten chlap je… je to…“

„Obrovská leklá ryba?“

„Jo, přesně to!“

„Andy umře smíchy, až mu to řeknu.“ Maria vzdychla. „Doufám, že se Carson moc nenaštval, jinak si chudák Andy může hledat novou práci.“

„Co to jen Andyho napadlo, takhle si z toho chlapa vystřelit?“ Amélie zavrtěla hlavou. „Evidentně nemá ani špetku smyslu pro humor a navíc dneska narozeniny ani neslaví,“ opakovala.

„Možná to Andy nevěděl,“ chlácholila ji Maria. Zadívala se na přítelkyni, už oblečenou v obvyklém kostýmu, vlasy pečlivě stočené do hladkého uzlu. Nikdo, kdo by ji teď viděl, by nevěřil, že je ochotná propůjčit se k takovému žertu.

„Svůj příští těžce vydobytý volný den bych takhle strávit rozhodně nechtěla.“

„Každopádně ti moc děkuju, žes mi vytrhla trn z paty,“ řekla Maria a láskyplněji objala. „Andy bude nadšený, i když ty nejsi.“

„To doufám. Řekni mu, že to byla oběť, kterou už nikdy nepodstoupím, ano?“

U dveří jí ještě zamávala a vyšla ven.

Celou cestu domů musela myslet na Wentwortha Carsona a přitom skřípěla zuby. Takový náfuka, suchar, dokonce ani líbat neumí, říkala si, musí to být ten nejhorší milenec na světě. Samozřejmě, polibek mi neoplatil záměrně, pomyslela si znechuceně a vybavila si dotek jeho tvrdých, sevřených úst. Musí být osamělý, napadlo ji znenadání. Jakmile ve svých úvahách dospěla až sem, potřásla hlavou a byla nucena si připomenout, že jí je líto i pavouků v koutě.

Odemkla dveře zahradního domku, jehož vnitřní prostory byly důmyslně využity pro malý, ale útulný byt. Domek stál v rohu zahrady v hezké vilové čtvrti poblíž pobřeží a Amélie si ho pronajala od jedněch hodných manželů, kteří si tak vylepšovali důchod. K jezeru to měla pár kroků, a kdyby cokoliv potřebovala, její domácí, pan a paní Kennedyovi, bydleli hned vedle. Vycházela s nimi výborně dokonce se s nimi dělila o přízeň jejich domácího mazlíčka, siamské kočky Khan, která ji poctívala svou návštěvou, kdykoliv měla kuře.

Převlékla se do pohodlného županu a šla do kuchyně, aby si připravila něco k jídlu. Právě když dochucovala tuňákovou pomazánku, zazvonil zvonek.

Zamračila se. Nikdo za ní nechodil kromě Marly, a s tou před chvílí mluvila u ní v kanceláři. Kromě toho Maria teď už prakticky každý večer trávila ve společnosti Andyho. Samozřejmě to mohl být jeden z manželů Kennedyových, ale Amélie o tom pochybovala. Respektovali její soukromí, a pokud by něco potřebovali, předem by jí zavolali.

Možná je to zase nějaký podomní obchodník, hádala. Její život byl tak monotónní, že i takoví otrapové jako podomní prodavači byli pro ni vítaným rozptýlením. Připadalo jí zábavné vymýšlet způsoby, jak se jich taktně zbavit. Ušklíbla se, když si vzpomněla na toho posledního, který jí nabízel předplatné na vodovzdorný časopis. Slíbila, že mu pošle šek, hned jak dokončí svůj podvodní obývací pokoj. Když za ním tenkrát zavírala dveře, tvářil se vyděšeně a nevěděl, jestli má poslušně zmizet, anebo zavolat do nejbližšího blázince a poslat za ní psychiatra.

Pootevřela dveře, kam až stačil řetízek, a ocitla se tváří v tvář nepříteli.

Světlemodré oči jí hněvivě zaplály. „Já soukromá představení neposkytuju,“ informovala přes škvíru dveří Wentwortha Carsona.

„Díkybohu,“ oplatil jí. „Tak otevřete mi, nebo to mám udělat za vás?“

Proboha, to by mu jistě nedělalo velké potíže, rameno má jak beranidlo. A kdyby dveře skutečně vyrazil, Kennedyovi by jí třeba dali výpověď…

Vzdychla, sundala řetízek a pustila ho dovnitř.

Měl na sobě módní modré sako, bílou košili, u krku rozepnutou, a bílé kalhoty. Vypadal úplně jinak než odpoledne u sebe v kanceláři. Veliký a rozložitý a na leklou rybu podivuhodně sexy. Znervózňoval ji.

Zamračeně na ni shlížel, oči upřené na její modrozelenozlatě proužkovaný župan. Byla bosa, nebyla nalíčená, ale černé vlasy měla stále ještě svázané do úhledného uzlu.

„Vy jste Amélie Glennová?“ zeptal se, jako kdyby si tím nebyl tak docela jistý.

„Vy se přece zásadně nemýlíte, že, pane Carsone?“ řekla ironicky a nucené se usmála. „Tedy vás jsem tu vážně nečekala!“

„Vypadáte nějak dospělejší,“ pravil.

Zlostně se na něho podívala. „Chcete říct, že vypadám starší. Před měsícem mi bylo osmadvacet,“ podotkla. „Tedy asi tak dvakrát míň než vám, ne?“ dodala významně.

„Mně je čtyřicet.“

„Takže jsem mladší jen o dvanáct let,“ opravila se hladce. „Přesto si ve srovnání s vámi připadám jako pouhé děcko.“

Zakabonil se. Ptala se sama sebe, jestli se vůbec dokáže smát. Obě ruce si vrazil do kapes a nepokrytě na ni civěl.

„Slečna Sayersová mi povídala, že pro ni nepracujete.“

„Ne, to opravdu nepracuju.“ Otočila se a zamířila zpátky do kuchyně. „Jestli máte rád tuňáka, jste srdečně zván,“ řekla přes rameno.

Zavřel dveře a následoval ji do kuchyně. Přitáhl si židli a posadil se k malému stolku. „Je tohle ta pověstná jižanská pohostinnost, nebo opravdu vypadám tak podvyživeně?“

„Podvyživeně?“ rozesmála se. „Panenko skákavá! Nechci vidět ty sumy, co za svou výživu utratíte!“

„Musím si dávat pozor, co jím,“ přiznal se. „Chodím cvičit, a stejně mám co dělat, abych nevypadal jako pochodující sud piva.“

Znovu se rozesmála a vzápětí se začervenala. „Promiňte.“

„To nic. Takže, kde tedy vlastně pracujete?“

Nalila si kávu do keramického hrníčku a tázavě se na něho podívala, jestli chce taky. Přikývl.

„Dělám v jedné firmě, která dodává zemědělské stroje a další vybavení. Píšu na stroji,“ dodala.

Zatvářil se překvapeně.

„No jo, už je to tak,“ zamumlala. „Na co byste mě tipoval vy?“

Kupodivu se usmál. Nebo že by ho chytly křeče? Pomyslela si zlomyslně.

„Očekával jsem nějaké exotičtější zaměstnání.“

„Pracovala jsem v tiskárně. U rodičů. Nejexotičtější věc, kterou jsem ve svém životě provozovala, jsem vykonala dnes odpoledne, abych pomohla Marie z bryndy.“

„Andy Dedham u mě nastoupil teprve před měsícem,“ podotkl, když si k němu přisedla a postrčila talíř s tuňákovými sendviči doprostřed stolu. „Zatím mě ještě nezná, ale brzy mě pozná. Chci mu to vrátit i s úroky, a vy mi pomůžete. Samozřejmě v tom svém maškarním kostýmu.“

Strnula. „Cože?“

„Jeho matka je z Bostonu,“ začal a přetáčel hrnek s kávou z jedné strany na druhou. „Je to ctnostná vdova s vytříbeným chováním. Zjistil jsem, že jednou měsíčně přijíždí do města a bere Andyho do La Pierre na luxusní večeři. A právě do téhle restaurace “

„Cože?“ přerušila ho. „Ne, to ne,“ zavrtěla hlavou. „Vždyť tam bude spousta lidí…! Ne, to bych nemohla! A Maria by mi to nikdy neodpustila!“

„Kde je váš smysl pro dobrodružství, vážená slečno Glennová?“

„Schovaný pod stolem,“ odtušila. „Tohle nemůžu udělat! A navíc,“ dodala povýšeně, „to dělat ani nechci!“

Stiskl rty a chvíli ji zamyšleně pozoroval. „A co kdybych najal striptéra, aby vás přišel obveselit přímo na vaše milované pracoviště?“ zeptal se přívětivě.

Celá zrudla. „To byste přece neudělal,“ vydechla. „Pan Callahan by mě na místě vyhodil! Ne, to neuděláte,“ opakovala.

Pomalu se usmál.

„Myslíte?“

„Vy mě jen tak zkoušíte…,“ zadoufala.

„Navlečte na sebe tu svoji róbu, Kleopatro, a ať jste zítra večer přesně v sedm v La Pierre“ řekl nekompromisně. „Hned u vchodu se ptejte po Carlosovi,“ nařídil jí. „Všechno bude připravené. Jestli tam nebudete,“ dodal a bezostyšně si ji prohlížel, „můžete následujícího dne očekávat jednoho velice skrovně oděného návštěvníka.“

Zabořila obličej do dlaní. „To bude můj konec!“ zaúpěla.

„No to se povedlo!“ ušklíbl se. „Vám se přece vaše role docela zamlouvala, a taky jste se nestarala, jak se to bude líbit mně.“

„Ale já vám žádné potíže v práci nezpůsobila,“ namítla.

„To je jistě pravda,“ potvrdil. Opřel se v židli, mohutný, rozložitý, tělo samý sval a šlacha. Náhle jí připadal záhadný a velice sexy. Všimla si, že jeho rozepnutá košile odhaluje kromě osmahlého hrdla i část široké hrudi porostlé tmavými chloupky.

Za jiných okolností by jí nejspíš připadal zajímavý a snad i okouzlující.

Všiml si jejího zkoumavého pohledu a zvedl obočí.

„To vás tak fascinuju, slečno Glennová?“ zeptal se a vesele se na ni zašklebil. „Nebo jen hledáte to správné místo, kam vrazit dýku?“

Zvedla bradu, aby dala najevo, že se ho nebojí. „Jen jsem uvažovala, jak je to úžasné, že se ta židle pod vámi ještě nerozložila na prvočinitele.“

Tiše se zasmál.

„Opravdu? Tak těžký snad zase nejsem.“

„Spíš je ta židle neobyčejně bytelná.“ Přimhouřil černé oči a podíval se na ni tak, že by se nejraději otočila a prchla. Znepokojoval ji. „Já dneska na jídelníčku nejsem,“ upozornila ho.

„Škoda,“ zamručel. „Možná chutnáte líp, než vypadáte.“

Zvedla hrnek a vzdychla. „Jste hrozný.“

Pomalu se usmál. „Nebýt toho, že mám se ženami špatné zkušenosti, byl bych v pokušení vám dokázat, že tak hrozný zase nejsem,“ řekl tiše. „Ale naštěstí pro vás už tuhle zábavu nepěstuju. Sem tam si dopřeju trochu toho povyražení, a to mi úplně stačí.“

Choval se a mluvil, jako kdyby pro něj ženy už nepředstavovaly žádné tajemství. Amélie si matně uvědomovala, že je vlastně ráda, že se o ni nezajímá. Takovýhle muž by jí mohl pěkně zkomplikovat život.

„Asi padnu na kolena a budu za ty vaše špatné zkušenosti děkovat bohu,“ pronesla a nabídla mu chlebíčky.

Vzal jeden do ruky a pečlivě ho prohlížel. „Co se na něm snažíte objevit?“ nechápala…Arsen,“ odtušil.

Ochutnal chlebíček a pochvalně se usmál. „Není špatný. Nikdy bych nevěřil, že tuňákova pomazánka může být tak dobrá.“

„To dělá ta šťáva z broskvového kompotu,“ vysvětlila ochotně. „To mě naučil táta. Většinou doma vaří on. Máma dokáže připálit i vodu.“

„Co dělá maminka?“

„Dělá sazbu pro tátu, který vede malou tiskárnu. V tom je moc dobrá, stejně jako v jednání se zákazníky, ale na domácnost moc není. Musela jsem se naučit vařit už ve velmi útlém věku,“ pousmála se, „jinak bych zmírala hlady.“ Dojedla chlebíček a napila se kávy. „Jak dlouho pracujete ve stavebnictví?“ otázala se ho na oplátku zdvořile.

Pokrčil rameny. „Mám dojem, že jsem se už jako stavař narodil. Rodiče mi zemřeli, když jsem byl ještě malý. Vychovala mě babička, která mě nutila, abych

nekoukal na peníze a hlavně si našel práci, která by mě opravdu bavila.“ Slabě se usmál. „Zjistil jsem, že mě zajímá stavařina. Tak dlouho do mě hučela, až jsem zavolal bratranci, který byl architekt, a zeptal se ho, co bych měl udělat, abych se v téhle branži uplatnil. To ho tak dojalo, že mě přijal do své firmy. Pak jsem pro něho mezi přednáškami na vysoké pracoval. Když jsem měl po promoci, nabídl mi místo ředitele.“ Oči mu posmutněly. „Neměl vlastní rodinu a většinu příbuzných nesnášel. Když zemřel, jeho firmu jsem zdědil já. Rozšířil jsem ji a zvelebil. Teď je na můj vkus velká až moc. Mám správní radu a každé zatracené rozhodnutí, které udělám, musím pracně prosazovat.“

„Jsem ráda, že jsem jen kancelářská myška,“ řekla. „Tohle bych dělat nemohla.“

„Mně se to líbí,“ usmál se. „Nutí mě to bojovat. Aspoň nezlenivím.“

Přemítala, proč tak úspěšný muž nemá ve svém věku ještě rodinu, a přitom si neuvědomovala, že se jí v očích zračí čirá zvědavost.

„No tak?“ ozval se. „Ven s tím.“

Neklidně se zavrtěla. „Jen jsem přemýšlela, proč jste se ještě neoženil.“

„Protože jsem nechtěl,“ odvětil. V černých očích mu zlomyslně zablesklo. „Nebo jste si snad říkala, že už mám nejlepší léta za sebou? Ujišťuju vás, že nikoliv. Alespoň ne v tom ohledu, nad kterým jste se prve tak zamyslela,“ dodal posměšně a pozoroval ji, jak si nervózně pohrává s páskem županu. Dopil kávu. „Tak přijdete zítra do La Pierre, nebo mám zvednout telefon a objednat toho fešáka?“ zeptal se.

Poraženecky vzdychla. „Tak já tam tedy půjdu. Ale nikdy vám to neodpustím.“

„To přežiju,“ pravil. „Ostatně my dva se už stejně neuvidíme.“ Vstal. „Děkuju za tu svačinu.“

„Není zač.“

Šla ho vyprovodit ke dveřím v domnění, že obr půjde rovnou cestou ven. Ale to se nestalo. Na samém prahu se otočil a znenadání vzal její obličej do dlaní a přitáhl ji k sobě. Jeho ústa se přitiskla na její a vnutila jí polibek. Zavřela oči a srdce se jí rozbušilo.

„To jen, abych vás vyvedl z omylu…,“ zamumlal.

Ne že by ji dosud nikdo nepolíbil – ale takhle krásné to ještě nikdy nebylo. Mimoděk zaťala ruce v pěst a přitom cítila, jak jí projela vlna vzrušení, jakou v ní žádný polibek nikdy nevyvolal. A to ji ani neobjal, to se jejich těla ani nedotkla.

Maličko se odtáhl a pohlédl do jejích omámených očí. „No tak, vy malá podvodnice,“ vydechl. „Ráno, to jste si hrála na hrdinku, co? Vždyť to ani pořádně neumíte!“

Málem mu řekla „tak mě to nauč“, málem vztáhla ruce a objala ho. Ale v poslední chvíli se vzpamatovala a ucouvla.

„Už jste skončil?“ zeptala se.

„Ano, skončil.“ Nepatrně se usmál. „Bylo mi potěšením vám ukázat, jak se to dělá. Dvacet osm let stará, a přesto nevinná to je opravdu zajímavý problém.“ Otevřel dveře. „Tak zítra přesně v sedm.“ Naposled ji pomalu přejel pohledem. „Byla by z vás rozkošná odaliska,“ řekl. „V životě jsem neviděl tak nádherné tělo.“

Zůstala stát na prahu a dívala se, jak odchází.

Leklá ryba, to se povedlo! Spíš dřímající vulkán…

TŘETÍ KAPITOLA

Panu Callahanovi bylo kolem šedesáti, měl pleš a malé, úzké oči, nosil brýle a byl o polovinu menší než Amélie. Netrpěl absence, nerad viděl, když jeho podřízené sklátila choroba, a kdyby se Amélie dozvěděla o jakémkoliv jiném místě, v tu ránu by ho brala.

Ale v téhle době hospodářských potíží byla o práci nouze, a tak musela zatnout zuby a dělat, co jí nařídili.

Jen jedna věc byla horší než tohle to kdyby se musela vrátit do Seagrove, malého městečka na pobřeží poblíž Savannah v Georgii, a pomáhat rodičům v tiskárně. Tak by se dostala znovu do blízkosti Henryho Janretta, který pořád ještě čekal, že se vrátí domů a vezme si ho. Henry řídil jediné místní noviny. Když se s notesem v ruce právě neochomýtal kolem místních hodnostářů, psal články o chovu včel. Byl milý a stejně starý jako Amélie, která si už občas říkala, že to tady vzdá a vezme si ho. Ale Henry jí připadal jako absolutně poslední, zoufalý krok, a tak stále ještě doufala, že v tom vzrušujícím velkoměstě zažije něco úžasného, co v jejím životě způsobí zásadní zvrat.

Proč si vybrala zrovna Chicago, to nevěděla.

Možná proto, že její matka sloužila za války u námořnictva na základně nedaleko odtud a do Chicaga jezdila, kdykoliv dostala volno.

Už jako malá slýchávala Amélie neskutečné historky o Větrném městě, jak se Chicagu přezdívá.

Nebo sem možná přišla kvůli jeho dávné gangsterské historii. Přijela do města před rokem v posledním zoufalém pokusu najít cosi, co její život do té doby postrádal, a najít to dřív než bude tak stará, že už bude na všechno pozdě. Očekávala vzrušení a dobrodružství. A našla pana Callahana.

V duchu zaúpěla, když vyplňovala další formulář. Pak si připomněla, co musí večer udělat, a zaúpěla znovu. Během oběda zavolala Marie a zeptala se jí, jestli by si mohla ještě jednou půjčit kostým břišní tanečnice.

„Proč?“ zajímala se Maria.

„Teď nemám čas ti to vysvětlovat,“ zamumlala Amélie. „Tak můžu si ho půjčit nebo ne?“

„No… jistěže můžeš. Šel za tebou domů, viď? Musela jsem mu dát tvoji adresu. Ale myslela jsem, že ti chce jenom napsat…,“ omlouvala se Maria.

„Nemůžu ti teď vykládat, o co jde, a tak se mě prosím tě na nic neptej.“ Amélie vzdychla. „Ale Andymu se to zamlouvat nebude.“

„Co chce, abys udělala? Páni, Amélie, mně to přece můžeš říct, vždyť jsem tvoje kamarádka!“

Pan Callahan vyšel ze své kanceláře, viděl ji, jak telefonuje, a zamračil se.

„Jistě, pane,“ nasadila Amélie úslužný tón, „máte pravdu, náš nový rozprašovač hnojiva vyhoví všem vašim požadavkům.“

„Cože?“ zajíkla se Maria.

„Jestli nám svou objednávku zašlete písemně… Aha, vy se zatím jen informujete. Teď si ho ještě objednávat nebudete? Ale víte o nás? To je od vás velice laskavé, pane!“

Maria se zahihňala.

„Pan Callahan, co? Takže se u mě po práci zastavíš?“

„Ano, pane, samozřejmě. Na shledanou.“ Amélie zavěsila a vrhla na šéfa zářivý úsměv. Souhlasně přikývl.

„Takhle se musí na zákazníky, děvče. Velmi dobře.“ Prošel kolem a Amélie si oddechla.

Samozřejmě že Maria hořela zvědavostí, když Amélie později toho dne dorazila do její kanceláře.

„Co chceš dělat a kde?“ vyzvídala. „Musíš mi to říct! Do čeho tě to ten chlap uvrtal?“

„To ti nemůžu říct,“ vrtěla hlavou Amélie, která věděla, že Maria by hned letěla za Andym a všechno by mu vyklopila. A jí pak Carson pošle do kanceláře striptéra a… raději nemyslet!

„Jsem přece tvoje kamarádka,“ přemlouvala ji Maria.

„Jo, na to bys neměla zapomenout, protože to budu možná brzo potřebovat,“ mumlala Amélie, zatímco si oblékala kostým břišní tanečnice. Nakonec si přes sebe přehodila plášť a řekla: „Z tohohle bude pěkný průšvih.“

„Kam to vlastně jdeš?“ vyptávala se Maria.

„Na večeři.“

„KamV

Telefon zazvonil právě včas, aby ji vysvobodil. Sotva Maria zvedla sluchátko, Amélie popadla kabelku a vyrazila ke dveřím. Ještě přítelkyni zamávala a rychle vypadla z kanceláře.

Než aby šla pěšky, rozhodla se, že si vezme taxi. Když vůz zastavil před francouzskou restaurací, Amélie vyskočila a nervózně se hrnula ke vchodu do luxusního podniku. Poslušná instrukcí, hned u dveří se ptala po Carlosovi.

Žena v recepci se na ni nechápavě podívala.

„Prosím?“

„Chci mluvit s Carlosem,“ opakovala Amélie. „Očekává mě.“

„O co jde?“ zjišťovala žena, nedůvěřivě si prohlížejíc Ameliin plášť.

Amélie se k ní naklonila. „Víte, jsem pod tím kabátem úplně nahá,“ usmála se teatrálně. „Mám za úkol vyskočit a vyděsit jednu starou dámu, co tady večeří. A teď mi laskavě zavoláte toho Carlose?“

„Jistě, madam!“ řekla žena úslužně a spěšně se vzdálila.

Amélie si odfoukla pramínek vlasů z čela. Proč se tohle muselo stát zrovna mě? pomyslela si. Rozhlédla se kolem sebe. Nenáviděla tuhle elegantní restauraci, nenáviděla Wentwortha Carsona, nenáviděla celý svět. A přitom se jí poslední dobou docela dařilo…

Zdálo se jí, že toho Carlose snad nikdy neseženou. Ale o chvilku později zaslechla tiché kroky a otočila se. Přímo k ní kráčel vysoký, velice pochmurně se tvářící policista.

„Tak, milá dámo,“ řekl muž a vytáhl želízka. „Půjdeme se podívat za seržantem.“

„Pusťte mě!“ vybuchla Amélie. „Nic jsem neudělala! Jsem tady z naprosto legálního důvodu. Počkejte, ukážu vám to!“

Začala si rozepínat kabát, ale policista jí rychle zkroutil ruce za záda a zaklapl jí náramky.

„Nic takovýho!“ řekl muž. „Žádný odhalování na veřejnosti. Namouduši, tyhle děcka z univerzity se mě něco nazlobí. Díky, že jste mě zavolala, Dolores. Já už se o ni postarám. No tak, pospěšte si, děvče.“

„Jo, díky, Dolores,“ vyjela Amélie na ohromenou recepční. „Máš to u mě! Jen si řekni, jaký kytky máš ráda, a já ti pošlu pugét společně s bombou!“

„Terorismus vyhrožování a teroristické činy,“ mumlal policista, když ji vedl k čekajícímu hlídkovému vozu. „Namouduši, za tohle můžete dostat deset let.“

Amélie chtěla něco říct, když vtom se přiřítil nějaký fotograf a do obličeje jí vybuchl blesk.

„Otevři ten kabát, zlato, otevři kabát, uděláme prima snímky!“ volal na ni. Policista ji strčil do vozu a šel se dohadovat s fotografem.

Amélie se zabořila do sedadla a zavřela oči. Jsou dny, uvažovala pochmurně, kdy si člověk zadělá na průšvih už tím, že vůbec vstane.

Postupem času se všechno vysvětlilo. Ale musela zavolat Marie, kterou tím hrozně vyděsila. Maria se okamžitě vypravila do města, aby si promluvila se službu konajícím strážníkem a Ameliinu výpověď potvrdila.

„Já snad umřu, já tohle prostě nepřežiju,“ naříkala Amélie, když už byla zase doma. „Představ si to,“ stěžovala si Marie, „já a zatčená! Prý za odhalování na veřejnosti… Já toho chlapa zabiju! Bez mrknutí oka ho sprovodím ze světa!“

„Možná ti pomůžu,“ pravila Maria výhružně. „Tohle chtít provést Andymu a jeho ubohý matce!“ Zamračila se. „Ale holka, Andy přece odjel za matkou domů. Dneska brzy ráno se jí udělalo špatně.“

Amélie se zarazila. „Cože?“

„Povídám, že Andy odjel domů.“

„Ale Carson mi řekl, ať jdu dnes večer do La Pierre“ vydechla Amélie. „Řekl mi, ať se ptám po nějakém Carlosovi…“ Znovu zaúpěla. „A představ si, že se tam objevil i jeden fotograf! A vyfotil mě!“

Maria na ni vyděšeně zírala.

„Co když byl od novin?“

Amélie zabořila obličej do dlaní. „Tohle nepřežiju,“ opakovala zoufale.

„No, možná že nebyl. Teď se hlavně pořádně vyspi. Uvidíš, že ráno ti to všechno bude připadat jen jako nějaký zlý sen,“ utěšovala ji Maria. „Všechno bude zase dobré.“

Přesto druhý den hned ráno Amélie vyběhla ven, aby si koupila své oblíbené noviny. A když je rozložila, podlomila se jí kolena. Z titulní strany na ni zíral její vytřeštěný obličej a hned vedle byl otištěn podrobný článek, jak ji nahou, jen v kabátě zatkli a uvěznili. Titulek hlásal:

Kdo říká, že odhalování je pasé? Tato mladá dáma byla zatčena au naturel včera večer v restauraci Chez Pierre za pokus se před vybranou společností odhalit. Smůla, nevypadá senzačně?

Doklopýtala zpátky do bytu, ani nevěděla jak. Sotva vešla do kuchyně, zadrnčel telefon. Nemusela ani hádat.

„Dobrý den, pane Callahane,“ řekla vyčkávavě.

„Máte výpověď!“ zaječel jí do ucha vzteklý hlas, načež sluchátko oněmělo, jak šéf praštil telefonem.

S povzdechem se sesula na židli ke stolu, kde jí stydla káva. Tak to bychom měli. Že prý všechno bude zase dobré, pomyslela si trpce.

Když se oblékla, zavolala Marie. „Chci Carsonovu adresu,“ prohlásila nekompromisně.

„Ale Amélie…,“ začala Maria.

„Zavolej Andymu a zjisti mi to. Nechci to udělat u něj v kanceláři. Chci jít k němu domů a zabít ho tam.“

„Ale Amélie…“

„Udělej to,“ řekla znovu a zavěsila.

O několik trýznivých hodin později, když vyčerpala všechny strašlivé možnosti, které nezaměstnanost a nezaplacený nájem přinášejí, už jela po dlouhé, klikaté příjezdové cestě rozlehlého pozemku v Lincoln Park. Byla to exkluzivní čtvrť, a tak ji nijak nepřekvapilo, když na konci cesty lemované květinovými záhony a stíněné stromy spatřila velký a velice půvabný cihlový dům. Zaparkovala svoji postarší, ale důstojně vyhlížející fordku přímo před vchodem a vystoupila. Minula oslnivě bílý rolls royce a vydala se vzhůru po schodišti k hlavním dveřím.

Pro tuto příležitost si oblékla svůj šedý kostým se střízlivou bílou halenkou a bílými doplňky. S vlasy staženými do drdolu a minimálně nalíčená vypadala neobyčejně úpravně. Jen litovala, že nemá tank, kterým by projela rovnou dovnitř. Chtěla, aby na ni Wentworth Carson nikdy nezapomněl.

Zazvonila na starodávný zvonec. Otevřel jí postarší muž a usmál se na ni. „Dobrý den, madam, čím vám mohu posloužit?“

„Přišla jsem za Wentworthem Carsonem,“ řekla tiše.

„Pan Carson je v pracovně,“ odvětil muž. „Koho mám ohlásit?“

„Nemusíte se obtěžovat,“ odpověděla a odstrčila ho. „Ohlásím se sama. Kudy se jde do té pracovny, prosím?“

Muž váhal, zda ji nemá zadržet, ale nakonec to nebylo třeba. Ve dveřích jedné z místností se objevil sám Wentworth Carson, na sobě pohodlné kalhoty a vínově červené pletené tričko. S rukama v kapsách pomalu došel až k ní, a přitom na ni užasle zíral.

„Slečno Glennová?“ pravil zdvořile.

„Pane Carsone?“ opáčila stejně vybraně.

„Co tady chcete?“ zeptal se stroze. „A kde jste sebrala moji adresu?“

„To v tuto chvíli není důležité.“ Z podpaží vytáhla složené noviny a podala mu je.

Zamračil se, rozložil noviny a překvapeně zamžikal. Když si přečetl článek, zvedl hlavu.

„Co jste ksakru prováděla, ženská?“

„Šla jsem do La Pierre, abych překvapila Andyho.“

Měl co dělat, aby se nerozchechtal. „A šla jste tam úplně zbytečně, co? On se neukázal.“ Zavrtěl hlavou. „Vy jste se nepodívala na ten vývěsní štít?“

Zvedla k němu oči. „Cože?“

„Podívala jste se na vývěsní štít?“

Podal jí noviny. Mrkla na fotku. Na plátěné stříšce za jejím vytřeštěným obličejem se skvěl nápis Chez Pierre.

Přepadla ji slabost. Ale ona má přece pro strach uděláno.

Během občanské války jedna z jejích praprababiček držela v šachu kumpanii Yankeeů celé dva dny, dokud nepřijela pomoc. Amélie se napřímila.

„Andy byl doma i s matkou,“ řekla.

„Já vím. Včera večer mi to volal a já už pak neměl čas vás varovat.“

Němě na něho zírala. „Zatkli mě. Strčili mě do vězení. Zaevidovali mě. Vzali mi otisky prstů. Mysleli si, že jsem nahá. Říkala jsem jim, že ne, ale neposlouchali mě. Zavřeli mě do cely!“ Jak mluvila, zmocňovala se jí stále větší zuřivost. „Otec tyhle noviny odebírá.“ Máchla s nimi. „Chce totiž vědět, co se děje v městě, kde žije jeho dcera.“ Podívala se dolů na složené noviny. „Tohle bude pro něj strašný šok. Ve svým rodným městě jsem si nikdy neodvážila vzít ani šortky!“

Nemohl si pomoci. Rozesmál se na celé kolo. Tím všechno ještě zhoršil. Mrskla novinami na zem, zatímco komorník se usilovně snažil zachovat vážnou tvář.„Pan Callahan mi dnes ráno oznámil, že mám padáka. Teď se budu muset vrátit domů k rodičům. Na poště uvidí ty noviny, stejně jako pošťák. Ten to řekne svý ženě a ta zase všem ženským v kostele…“ Do očí jí vhrkly slzy a dolní ret se jí roztřásl. „Nenávidím vás.

Přemluvila jsem Mariu, aby mi od Andyho zjistila vaši adresu a já sem mohla přijít a říct vám, jak hrozně vás nenávidím. Doufám, že vám toho vašeho rollse sežere rez!“

Otočila se a vyrazila ke dveřím, právě když se jakýsi třaslavý hlásek zeptal: „Kdopak to je, Worthy?“

Byl to ženský hlas. Přes slzy spatřila Amélie drobnou starou dámu, blížící se z opačného konce haly. Chůze jí dělala potíže; její kostnaté ruce se opíraly o francouzské hole. Zastavila se přesně uprostřed haly a vypadala úplně jako nějaká roztomilá hračka. Usmála se a její modré oči i vrásčitý obličej se rozjasnily.

„Dobrý den,“ řekla měkce.

„Do-dobrý den,“ pozdravila Amélie a dokonce se zmohla na mdlý úsměv.

„Nemohla jsem se ubránit, abych vás neposlouchala,“ omlouvala se stará paní. „Worth se takhle nikdy neřehtá; probudilo mě to. Vy jste ta mladá dáma, kvůli níž včera tak vyváděl? Nevypadáte jako břišní tanečnice,“ soudila stařenka a zkoumavě si ji prohlížela.

„Ve skutečnosti jsem vražednice na odpočinku,“ řekla Amélie s ledovým pohledem na Wentwortha Carsona. „Sekeru jsem sice odložila, ale teprve nedávno.“

„Díkybohu, určitě by se mi nelíbilo skončit pod sekyrkou. Pijete čaj, má milá?“

„Babi, jsem si jist, že slečna Glennová má plno práce s balením,“ řekl obr, jako kdyby ho vyhlídka na to, že Amélie vypadne z města, bůhvíjak těšila.

Amélie na něj vrhla zlostný pohled.

„Mám čaj ráda.“

„No tak to si musíte vypít jeden šálek se mnou,“

řekla stará paní. „Já jsem Jeanetta Carsonová. Worth je můj vnuk.“

„To jste jistě ráda,“ řekla Amélie.

Posměšně se podívala na Wortha a následovala drobnou ženu do elegantního salonu se stylovým nábytkem z růžového dřeva a s neposkvrněným bílým kobercem. „Já jsem Amélie Glennová.“

„Velice mě těší, že vás poznávám, děvenko. Miluju bílou, jak vidíte. Nepraktická barva, ale nádherná,“ řekla Jeanetta Carsonová. Usedla na sofa, před nímž stál dlouhý, naleštěný konferenční stolek, a zazvonila. Objevila se mladá žena v černých šatech s bílou zástěrkou a byla požádána, aby přinesla čaj.

„To byla Carolyn,“ pravila Jeanetta. „Worth ji ještě nevyštval, ale rozhodně pro to dělá, co může. Má radši, když jsem obklopena samými muži. Myslí si, že mě líp zvládnou. Ha ha!“ zasmála se. Pak vzdychla. „Každopádně, dneska už žádné mladé dámy domů nezve. Byla jsem prostě šokovaná, když se zmínil o vás. Víte, nic o vás nevím.“

„To je zvláštní, protože Worth a já jsme velcí přátelé,“ řekla Amélie a jedovatě se usmála na mohutného muže, který se k nim připojil. „Že je to tak?“

Udiveně se na ni podíval. „Vy a já že jsme přátelé? Chraň bůh!“

„Nemějte strach, my dva se určitě spřátelíme. Dám za to krk, že se beze mě zakrátko neobejdete,“ dodala s chladným úsměvem.

„To všechno jste si zavinila sama, slečno Glennová,“ prohlásil. Povytáhl si nohavice a sedl si k nim. „Měla byste navštívit nějaké kursy čtení.“

Zlobně se na něho podívala. „Především bych do té restaurace nikdy nešla, nebýt vás.“

„Vy jste si začala,“ připomněl jí. Opřel se v křesle a vyzývavě se na ni usmál.„Mám takový dojem, že mi tu něco uniká,“ vložila se do konverzace Jeanetta, dívajíc se z jednoho na druhého.

„To máte štěstí,“ usmála se Amélie.

„Slečna Glennová byla včera zatčena pro –“ odmlčel se, aby dosáhl většího efektu „ pro odhalování, bylo to tak?“

Zuřivě na něho pohlédla.

„Zatkli mě, že jsem měla pod kabátem kostým břišní tanečnice,“ vysvětlila staré dámě. „Přesně podle Wentworthových instrukcí.“

Jeanetta zalapala po dechu a užasle zírala na vnuka. „Tys poslal tuhle mladou ženu do té elegantní francouzské restaurace v kostýmu břišní tanečnice?“

Změřil si Amélii přimhouřenýma očima. „Představ si, že tahle dáma vtančila do mý kanceláře, na sobě jen cetky, zazpívala mi narozeninovou píseň a políbila mě.“

Jeanetta se naklonila dopředu. „Nebuď směšný, Worthy, tys přece teď žádné narozeniny neměl.“

„To já vím taky!“ vybuchl. „Byl to žertík jednoho mého zaměstnance. A málem,“ dodal výhružně, „bývalého zaměstnance.“

„Ale ale, Wentworthu, přece byste ho doopravdy nevyhodil?“ řekla Amélie posměšně.

„Worthy,“ řekl podrážděně. „Nikdo mi Wentworthu neříká.“

„Věděla bych o pár lepších jménech,“ pravila Amélie sladce. „Možná byste si je někdy později rád poslechl, všechny hezky popořádku.“

„To asi nepůjde,“ opáčil. „Budete přece mimo město.“

„Mimo město?“ zamračila se Jeanetta. „A proč?“

„Přišla o zaměstnání,“ informoval Wentworth Carson svou babičku.

„Pak jí, můj drahý, musíš sehnat nějaké jiné,“ upozornila ho Jeanetta. „To je to nejmenší, co pro ni můžeš udělat, když o tu práci přišla tvojí vinou.“

„To nebyla moje vina,“ bránil se. „A o žádné práci pro ni nevím,“ dodal nadutě. „Žádná volná místa nejsou.

„V tom případě může pracovat pro mě,“ prohlásila stará dáma. „Potřebuju společnici.

Někoho, kdo mi bude k ruce a kdo by mi pomáhal na mých pochůzkách po městě. Ví bůh, že ty tady přes den nikdy nejsi.“

Worth se narovnal, jako kdyby nevěřil svému sluchu. „Společnici?“

„Jistě,“ pokývla hlavou jeho babička. Tvářila se zarputile a podoba mezi těmi dvěma byla tak nápadná, že se Amélie málem rozesmála.

Vztekle se otočil na Amélii.

„Já jsem sem nepřišla hledat práci,“ řekla Amélie staré dámě popravdě. „Přišla jsem s tím nejlepším úmyslem vašeho vnuka zabít.“

„To by tomu bílému koberci moc nesvědčilo,“ uzavřela diskusi Jeanetta a usmála se na Carolyn, přinášející velký stříbrný čajový servis. „Místo toho zkuste pracovat pro mě. Jestli chcete, můžete tady i bydlet.“

„Tak to teda ne,“ ozval se Worth.

„Wentworthu!“ napomenula ho Jeanetta.

Vstal, a cosi si mumlaje pod vousy, vyšel z pokoje a bouchl za sebou dveřmi.

„Teď, když jsme se ho zbavily, si můžeme promluvit obchodně,“ prohodila Jeanetta s úsměvem. „Je mi pětasedmdesát, mám stejně hroznou povahu jako můj vnuk, jsem panovačná a ctižádostivá a nikdy neprosím, když můžu požádat.“ Poposedla si dozadu, šálek čaje v ruce. „Zotavuju se po úrazu kyčle, a tak

mám potíže se někam dostat. Worth mě tu drží jako ve vězení. A já chci odtud ven. Vy byste mi v tom mohla pomoct.“

„Ale vždyť mě vůbec neznáte,“ začala Amélie.

Jeanetta si ji chvilku mlčky prohlížela, než znovu promluvila: „Svého času jsem byla jednou z nejlepších investigativních reportérek v Chicagu.

A mám nos na lidi dodnes. Možná vás neznám, ale to můžu rychle napravit. Zatím si vedete skvěle. A teď,“ řekla, „k vašemu platu.“

Vyslovila částku, která byla dvakrát vyšší, než kolik Amélii dával Callahan. „Vyhovuje vám to takhle? A chtěla byste bydlet tady v domě?“

„Ráda bych, i kdyby jen vašemu vnukovi natruc, ale podepsala jsem jednoroční smlouvu na svůj dosavadní byt a svoje domácí mám moc ráda,“ přiznala se Amélie. „Kromě toho,“ dodala, „mám ráda soukromí. A když člověk žije v jednom domě s dalšími lidmi, žádné soukromí prostě mít nemůže.“

„Kolik vám je, má milá?“

„Osmadvacet.“

„Máte rodiče?“

„Ano, oba. Mají malou tiskárnu, tam u nás, v Georgii.“

Jeanetta hleděla do svého šálku. „Je ve vašem životě nějaký muž?“

Amélie vzdychla. „Ne, pokud nepočítám Henryho. Vydává tam u nás noviny a chce si mě jednoho krásného dne vzít, pokud to nebude vyžadovat moc úsilí a pokud nebude právě Den tisku.“

Jeanetta se tiše zasmála. „Uvidíte, že spolu budeme vycházet báječně. Ano, báječně.“

Amélie si to myslela taky. Ale když o dvě hodiny později vyšla z domu, Wentworth Carson na ni čekal venku na dvoře, ruce v kapsách, a provrtával ji očima.

„Ale ale, snad nejsme nervózní,“ pokárala ho Amélie. „Vy mi něco povídejte o špatně naložených lidech…“

„Já za to nemůžu, že jste přišla o práci,“ řekl. „A můj život se mi líbí, tak jak je. Vás tady nechci. Řekněte babičce, že tu práci nevezmete.“

„Vaše babička je prima,“ odtušila Amélie. „Je úplně jako moje máma, popudlivá, nezdolná a není možné ji oblafnout. Už se těším, jak se o ni budu starat.“

Zamračil se ještě víc. „Co za to od ní chcete?“

„Už jste zažil, že by se někdy nechala využívat?“ zeptala se ho místo odpovědi.

„Babička má hrozně měkký srdce,“ pravil. „Zatoulaný kočky, to je její.“

„To já naštěstí nejsem. Já svý pány mám.“

„Jeďte domů.“

„To nemůžu.“

„Proč?“

„Protože bych si musela vzít Henryho!“ vybuchla. „Tedy jestli by mě ještě chtěl, po tom, co uviděl dnešní noviny. Moje pověst je na cucky.“

„Proč si ho nechcete vzít?“

„Protože je s ním děsná nuda.“

Zvedl obočí. „Takže to není moc vášnivý muž.“

„To ne.“

Jeho černé oči přejely po jejím úpravném zjevu. „A co vy vy jste vášnivá?“

„To je něco, co nikdy nebudete potřebovat vědět. Hodlám pracovat pro vaši babičku, a ne se zaplést s vámi.“

Ohrnul rty. „Líbíte se jí. Už vidím, jak mi vás bude přes den předhazovat a v noci vymýšlet, jak nás dva dostat k oltáři.“

„Nemusíte se ničeho bát,“ řekla a zamířila ke své otlučené fordce. „Já na starší pány nejsem.“

„Čtyřicet přece není žádný věk,“ urazil se.

„Pro mě ano,“ odpověděla a otočila se čelem k němu. „Já chci někoho, kdo je doopravdy mladý, někoho na hraní –“

Začal se smát, a teprve pak si uvědomila, jak si vyložil její slova. Zrudla.

„ na hraní tenisu a squashe, s kým bych chodila plavat a běhat!“ vybuchla. „A nechte si ty svý narážky!“

Smál se ještě víc. Už neřekla ani slovo. Sedla do auta, s vypětím všech sil ho otočila a ujížděla co nejrychleji pryč. A i když už zmizela v zatáčce, Worth tam pořád ještě stál a chechtal se jako blázen.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Příštího dne přesně v osm třicet ráno se Amélie dostavila do svého nového zaměstnání.

Oblékla si střízlivý šedý komplet, který dával jejím bleděmodrým očím břidlicově šedou barvu, takže s ním ladily. K sukni a svetříku si vzala módní vlněné sako s krátkými rukávy a vlasy si svázala do hladkého uzlu na šíji. Nehodlala dát Wentworthovi Carsonovi žádný důvod ke stížnostem na svoje oblečení.

Jakmile zastavila před vchodem, jakýsi starší, podsaditý muž jí dal znamení, aby zajela s autem do garáže. S obtížemi znovu nastartovala. Stará žlutá fordka měla nepěkný zvyk, že když byl motor zahřátý, odmítala znovu naskočit. Byl to jeden z těch záhadných problémů, se kterými se potýkalo už vícero automechaniků, nicméně jej nedokázali vyřešit, a Amélie se s tím musela naučit žít. Dnes měla štěstí, protože stařičké auto si dalo říct poměrně brzy, a Amélie za velkého chrčení a klapání motoru vjela do elegantní, prostorné garáže, kde už stály dva luxusní vozy: Wentworthův rolls a mercedes.

Přišlo jí to nezvyklé, parkovat mezi takovými dvěma luxusními auty, a napůl měla strach, aby některé z nich náhodou neškrábla. Bylo ale zřejmé, že Wentworth nechce, aby její ubohý starý křáp parkoval před jeho výstavním domem. A to ji šíleně štvalo. Je to snob, pomyslela si vztekle.

Než došla k přednímu vchodu, dosáhl její vztek vrcholu. Ať si nemyslí, že se budu plížit po zadním schodišti jako nějaká služka!

Dveře jí otevřelo děvče v bílé zástěrce ze včerejška a usmálo se: „Pojďte dál, prosím. Paní Carsonová ještě spí, ale pan Worth říkal, že s ním v jídelně posnídáte. Pojďte laskavě za mnou.“

Snídaně se samotným Worthem, pomyslela si Amélie. Může potkat pracující dívku větší štěstí?

Seděl v čele stolu se šálkem kávy a kupou topinek před sebou. Když vešla, zvedl k ní oči, které byly tmavé a nehybné a bez jakéhokoliv výrazu.

„To je překvapení, co?“ posmíval se. „Snídaně s oživlým démonem egyptských hrobek!“

„Démoni nemají nad čistou pannou moc!“ nedala se. „A žádnou snídani nechci.“

„Ano, je vědecky ověřeno, že vy jíte jen zřídkakdy,“ poznamenal a posměšně si ji prohlížel. „Ale jestliže tu chcete pracovat, budete jídlo potřebovat. Víte,“ dodal a s nechutně sebevědomým úsměvem se opřel v židli, „babička a já máme pro vás jistý návrh.“

To neznělo moc povzbudivě. Opatrně se posadila a podezřívavě si ho měřila. „A sice?“

„Nemám totiž žádnou sekretářku,“ začal. „A jelikož tady budete celý den každý den, a jelikož babička vás bude potřebovat jen pár hodin denně, rozhodli jsme se, že si vás rozdělíme.“

Naskočila jí husí kůže. „Nechci, aby si mě někdo dělil!“ vyhrkla.

„Pokud ne, vždycky se ještě můžete vrátit domů a vzít si Henryho,“ navrhl mírně.

Otřásla se.

„To už snad budu radši pracovat i pro vás!“

„Mělo by mi to lichotit?“ zahučel. Zvedl hlavu a zkoumavě si prohlížel její obličej. „To si jistě vyžádalo spoustu makeupu,“ řekl jakoby pro sebe.

Ta poznámka ji překvapila. „Cože?“ zakoktala.

„Váš vzhled přece,“ vysvětlil. „Je až příliš dokonalý, než aby to mohlo být jen dílo přírody.“

„Používám jen vodu a mýdlo,“ řekla úsečně. „Nic jiného, dokonce ani pudr ne. Nemám ráda nic umělého.“

„Ani já ne,“ řekl.

Nepřítomně si míchal kávu. Na sobě měl modré sako, bílou košili a puntíkovanou kravatu, prostě obchodní magnát každým coulem. Ale svaly pod tím sakem vypadaly hrozivě a napínaly se při sebemenším pohybu.

Tohle je typ muže, co může mít každou ženu, kterou si zamane, pomyslela si a v hloubi duše byla ráda, že ona sama nemusí žádnou zkoušku odolnosti podstupovat. Věděla, že kdyby došlo k jakékoliv konfrontaci, bude před ním stát zcela bezbranná, a přitom není dost rafinovaná na to, aby si jeho přízeň udržela trvale.

Z takového dobrodružství by mohla vyjít pěkně pošramocená, a tak byla ráda, že na ni nic nezkouší.

„Je velice křehká,“ prohodila, když si nalila z konvice kávu do průsvitného porcelánového šálku a přidala smetanu.

„Prosím?“

„Vaše babička,“ řekla. „Jak si zlomila tu kyčel?“

„Učila se tancovat brejk.“

Amélie se zrovna napila a div se tou kávou nezalkla. Vytřeštila na něj oči.

„Říkám vám pravdu,“ potvrdil klidně. „Měla videokazetu, kde ukazovali jednotlivé kroky, a pokusila se udělat otočku. Naneštěstí byla moc blízko krbu. Upadla přímo na kamennou obrubu.“

„Ale vždyť jí je sedmasedmdesát!“ vykřikla Amélie.

„Má ráda hardrock,“ pokračoval. „Líbí se jí akční filmy, nepokrytě flirtuje s muži, pít vydrží víc než já, a pokud budete někdy poblíž, až se rozčilí, dostane se vám lekce jadrného vyjadřování.“

„Je to výjimečná dáma,“ pravila Amélie, protože se už zase mohla nadechnout.

„To je. Ale má hrozně měkké srdce a já nechci, aby jí kdokoliv ublížil,“ utrousil a vrhl na ni nesmlouvavý pohled. „Neznám vás. Ale dám si tu práci, abych vás poznal. A jestli zjistím, že jste mi o sobě poskytla nějaké falešné informace, pak si mě nepřejte!“

Vydržela jeho pohled a zvedla obočí. „Tedy, radši se rovnou přiznám, že jednou jsem dostala pokutu za parkování.“

„To bylo úžasně vtipné.“

„Maminka mi vždycky říkala, že je lepší se smát než plakat,“ odsekla.

„Tak se smějte, dokud můžete,“ odtušil a dopil kávu. „Už jste dojedla? Rád bych začal.“

Zamrkala. „Začal s čím?“

„S prací, samozřejmě. Dnes jdu do terénu, obhlídnout jeden potenciální pozemek pro nový dům. Půjdete se mnou a budete dělat poznámky.“

„Ale… ale paní Carsonová…?“

Vstal a jí připadalo, že jeho vysoká postava se nad ní tyčí až do stropu. „Babička hned tak nevstane,“ vysvětlil. „Dívala se na televizi až do čtyř do rána. Takže máme spoustu času.“

„Ale říkala, abych tu byla v půl deváté,“ protestovala Amélie.

„Přece jsem vám povídal, že se nás bude snažit dát dohromady,“ připomněl jí.

Přejela ho pohledem od hlavy až k patě a nasadila přezíravý výraz. „Je mi opravdu líto, Wentworthu, ale nejste můj typ. Nemám ráda dvoumetrový svalovce.“

Sevřel rty a zlomyslně se usmál. „Že ne?“ Natáhl k ní svou velkou tlapu a jemně ji postavil na nohy. Pak ji oběma rukama chytil v pase a zvedl ji do úrovně svých očí. „Má to i své výhody. Většina lidí se se mnou nehádá.“

Opírala se rukama o jeho široká ramena, celá nervózní, i když se tvářila chladně.

Jeho blízkost byla tak znepokojující, že cítila, jak jí prudce buší srdce. Oči měl téměř černé, s velice výrazným bělmem, kontrastujícím s černě olemovanou tmavě hnědou duhovkou. Byly to velice působivé oči.

Jeho nos byl působivý taky, přes svou velikost. Vypadal trochu jako římský, byl rovný a vzbuzoval respekt. Čelo měl široké a ústa pevná a uprostřed brady měl důlek. To se jí nikdy nelíbilo, ale u něho to vypadalo opravdu sexy.

„Nemáte náhodou italské předky?“ zeptala se, ale nemyslela to vážně.

„Vlastně ano,“ odpověděl. „Můj dědeček byl Ital.“

„Vypadáte… jako nějaký Říman z dávných dob.“

Pousmál se. „Jo, to mi říkají.“ Přitáhl ji k sobě blíž. „Proč jste tu práci vzala?“

Opravdu ji znervózňoval. Cítila na rtech jeho teplý dech, cítila ocelový stisk jeho paží, které ji držely ve vzduchu, jako kdyby nevážila víc než peříčko. „Já… potřebovala jsem ji,“ hlesla.

„V Chicagu je plno jiných možností,“ upozornil ji.

„A jak asi daleko bych se dostala, když nemám žádné pořádné doporučení?“

Pátravě se jí zadíval do potemnělých očí. „Moc daleko ne,“ připustil. „Včera se mi zdálo, že máte modré oči. Teď jsou šedé.“ „Opravdu?“ Nepatrně se ušklíbl.

„Znervózňuju vás, slečno Glennová?“ řekl posměšně. Oči mu sklouzly na její rty.

„Nehrajte si se mnou,“ zašeptala roztřeseně.

„Ale sama jste přece říkala, že chcete někoho, s kým byste si mohla hrát,“ připomněl jí. „Vlastně právě včera, než jste odjela v té své žluté rachotině.“

„To není žádná rachotina. A nic takového jsem vám neřekla, a vy to dobře víte.“

Opatrně ji postavil na zem a zároveň se k ní sklonil tak, že jeho ústa byla jen kousek od jejích. „Vážně? Většina žen dneska bere lásku jako hru.“

„To já neumím a taky nejsem jako většina,“ odsekla. Snažila se mu vyškubnout. „Pusťte mě.“

„Snad se mě nebojíš?“ pokáral ji něžně.

Střetla se s jeho pohledem. „Pokud vím, my dva jsme spolu krávy nepásli, pane Carsone,“ řekla stroze. „Takhle se mnou laskavě nemluvte. A pro vaši babičku žádnou hrozbu nepředstavuju. Ani pro vás ne.“

„Tím druhým si nejsem tak jistý, Amy,“ řekl tiše a její jméno na jeho rtech znělo jejím uším podivně sladce. Sklonil se ještě trochu víc a něžně přejel ústy přes její rty. Ten dotek v ní vyvolal pocit spíš trýznivý než příjemný. Zvedl hlavu a zkoumavě hleděl na její zmatený výraz.

„Kam pojedeme, a co chcete, abych dělala?“ zeptala se, aby odvedla jeho pozornost.

Pustil ji. „Pojedeme na sever od města,“ odpověděl. „Chci se tam podívat na jednu parcelu, kterou bych rád komerčně využil. A od vás chci, abyste zapisovala některé moje nápady a odhady. Abych ty věci říkal do diktafonu, to mi nějak nejde. Ostatně těm zatraceným krámům stejně nedůvěřuju. Umíte těsnopis?“

„To ano, ale nemám žádný blok ani tužku…“

„Pojďte se mnou.“

Zavedl ji do pracovny s obrovským psacím stolem a bytelným nábytkem s koženým polstrováním. Stěny byly obložené borovicí a tlustý béžový koberec ladil s tmavohnědými závěsy. Nechyběl ani velký kamenný krb. Typický pánský pokoj. Měla pocit, že se v něm ztrácí. Stejně jako vedle muže, jemuž ta místnost patřila. Otevřel zásuvku a vytáhl stenografický notes a dvě tužky. Strčila si je do kabelky, oči sklopené, aby neviděl, jak je nervózní.

Když došli do garáže, zamířil okamžitě k mercedesu a Amélie se na něho tázavě podívala. Už se těšila, že pojede v rollsu.

„Rolls patří babičce,“ řekl, jak by jí četl myšlenky. Otevřel jí dveře pro spolujezdce. „Má ráda eleganci a styl. Já oceňuju sofistikovanost a výkon.“ Při řeči upřeně zíral na její žalostně zchátralé vozítko.

„Váš správce mi řekl, ať ho dám sem,“ podotkla chladně. „Napadlo mě, že nechcete, aby moje auto bylo všem na očích. Někomu z vašich přátel by zřejmě takový pohled mohl přivodit šok.“

„Většina mých přátel je po smrti nebo v cizině,“ opáčil bezstarostně, zatímco si sedal vedle ní. Nastartoval a vycouval z garáže. „Myslel jsem, že oceníte, že máte auto pod střechou. Jinak je mi úplně jedno, kde parkujete, i kdyby to mělo být třeba před hydrantem.“

Neklidně se zavrtěla. „Tak promiňte.“

Rozjel se po příjezdové cestě a přitom se zeptal: „Jste jedináček?“

„Ano. A vy?“

Zavrtěl hlavou. „Měl jsem bratra. Byl o dva roky mladší než já. Přišel o život ve Vietnamu, asi kilometr od Da Nangu, kde jsem sloužil.“„To je mi líto.“ Hleděla na kabelku v klíně. „Pro vaši babičku to muselo být moc těžké.“

„Dlouho ho oplakávala. Jackie byl samá legrace. Škádlil ji, nosil jí kytky. Kolem něj se vždycky něco dělo. Babička se v něm viděla. Já ho v jejích očích nikdy nemohl nahradit. Nejsem tak bezprostřední, jako byl on. Já spíš pracuju, než abych si hrál.“

„Přímo vás vidím, jak se pokoušíte tancovat brejk,“ zamumlala.

Zasmál se. „Udělal bych díru do podlahy.“

V duchu s ním souhlasila. „Co máte v úmyslu postavit?“ změnila téma.

„Na tom novém pozemku? Činžák.“

„Další?“ vykřikla. „Ale Chicago je plné činžáků!“

„Ne v téhle části města,“ namítl. „Tenhle bude speciálně pro starší lidi. Budou tam levné byty v osobním vlastnictví.“

„Neříkejte, že i vy máte nějakou slabost,“ dobírala si ho.

Zastavili na červené a Carson k ní otočil hlavu. „Jen pro svou babičku. Takže jestli si v tomhle ohledu děláte nějaké naděje, pozor na to! Já jsem se totiž už dávno vzdal představy, že se usadím a pořídím si ženu a děti. Já nejsem k máni pro nějakou přespolní pannu.“

Prudce se nadechla. „Proč si myslíte, že bych se o vás mohla někdy zajímat, vyjeden… Yankeei!“

„Máte ráda, když vás líbám,“ řekl rozverně a měl tu drzost, že se vesele zašklebil.

„Praženou kukuřici mám taky ráda, no a co?“

Přejel pohledem po jejím těle, než se znovu soustředil na ranní dopravní špičku. „A navíc jste zvědavá. Já možná taky.“

„Zvědavá na co?“ musela se zeptat.

„Na sex.“

Vyhlédla z okna vozu na mrakodrapy a auta všude kolem nich. „Domnívám se, že všechno, co já se teprve budu učit, jste vy už zapomněl.“

„Je pravda, že jako kluk jsem dost proháněl děvčata,“ přiznal. „A dvakrát nebo třikrát to už vypadalo, že je to se mnou nahnutý. Ale naštěstí mám dobře vyvinutý pud sebezáchovy.“

„A jedna vás zklamala,“ plácla bez přemýšlení.

Zamračil se.

„Babička vám něco říkala?“ chtěl vědět.

„Ne, o vašich soukromých záležitostech mi neříkala vůbec nic,“ odpověděla. Znovu sklopila oči. „Já jsem se jednou skoro zasnoubila. Byl to milý kluk. Pocházel z nóbl rodiny, kde se peníze s každou další generací znásobovaly.“ Trpce se usmála. „Láska nás oba zachvátila jako požár. Byla bych pro něj udělala všechno na světě. No prostě první láska se vším všudy. Chtěl, aby všechno bylo, jak se sluší a patří. Chtěl si mě vzít, ne mě svést. A tak mě jednoho dne přivedl k nim domů představit své matce. Bylo mi devatenáct a chodila jsem do druhého járu na vejšce,“ dodala a zadívala se z okna na pasažéry vedlejšího taxíku.

„Svatba se zřejmě nekonala,“ prohodil Worth, aby přerušil ticho.

„Jeho matka se zděsila. Pro ni jsem byla jenom venkovská husička odněkud z Georgie. Ostatně jsem taky tak vypadala. Nebudu vás unavovat detaily. Strávila jsem u nich týden.

Byla jsem nucena snášet pohrdání jeho matky, a když mi došlo, jaký vedou život, sama jsem zrušila zasnoubení a vrátila se domů. Ze školy jsem odešla. Nemohla jsem snést všechny ty vzpomínky. Trvalo dlouho, než jsem se přes to přenesla.“

„Byl to maminčin mazánek, co?“

Přikývla. „Později jsem se doslechla, že se oženil s dědičkou jedné kosmetické společnosti. Pěkná malá fúze.“

„Škoda, že vám to nevyšlo.“

„Právě naopak,“ řekla. „Měla jsem štěstí. Dnes pije jako duha a maminku poslouchá jako hodiny. Takovýhle zpětný pohled je báječná věc. Byla bych s ním měla strašný život. Až by pominulo první okouzlení, určitě by mě zanedbával. Dokonce si myslím, že by ani nebyl dobrý milenec,“ dodala a plaše se zasmála.

„To by se mohl naučit,“ podotkl, aniž na ni pohlédl. „Když se nám to neřekne, žádný z nás neví, co se ženě líbí. Přesto, že panuje všeobecné přesvědčení, že bychom to vědět měli.“

„To bych nikdy nedokázala.“ Otočila se k němu a překřížila si dlouhé nohy. Připadalo jí zvláštní, jak se jí s ním o těchhle věcech snadno hovoří. Jako kdyby se znali odjakživa…

„A proč ne?“

Opřela si hlavu o opěrku. „Asi proto, že bych se styděla,“ odpověděla a zasněně se usmála. „Vždyť já si nedovedu představit ani to, že bych se před nějakým mužem mohla svléknout.“

Zvedl obočí. „A jak si představujete, že se lidi milují? Oblečení?“

„Přece v noci, při zhasnutém světle,“ poučila ho.

Obrátil oči v sloup. „Panebože!“

„Copak to tak snad není?“

„Já nemám licenci na lekce o sexu.“

Začervenala se a rychle otočila hlavu k okénku. Až teď si najednou uvědomila, že jejich povídání přesáhlo rámec běžného rozhovoru. Celá zmatená zoufale pátrala po nějakém neutrálním tématu.

„Jak je to ještě daleko?“ zeptala se nakonec.

„Vlastně ani nevím, jak taková přípravná fáze stavby vypadá. Máte to na počítači nebo…?“

„Nechte toho plácání,“ řekl něžně. „Nechtěl jsem na vás tak vyjet.“

Ta omluva byla úplně nečekaná. A nevítaná. Byla z toho celá naměkko, a to nechtěla dopustit. Zvedla bradu. „Nic se nestalo. Takže jak bude ten dům vypadat?“

Zastavil na další křižovatce a podíval se na ni. „To je úžasné,“ zamumlal. „V duchu přímo vidím, jak se stahujete do sebe. Myslel jsem, že já jsem jediný, kdo to dělá.“

„Dělá co?“ zeptala se stísněně.

„Ale nic.“ Zvedl ruku a lehce se dotkl jejích vlasů. Všiml si, jak ztuhla. „Proč jste tak nervózní?“

„Je to denervující, sedět tak blízko nepřítele.“

Slabě se usmál. „Neříkejte!“

„Už naskočila zelená,“ upozornila ho.

„To má být úhybný manévr?“ posmíval se jí. Ale otočil se zpátky k volantu a napětí povolilo.

K parcele to bylo už jen pár minut. Zapnul rádio a po zbytek cesty poslouchali zprávy.

Amélie nevěděla, co vlastně čekala, že najde. Asi nějaké pěkné, rovné prostranství. Ale dojeli k opuštěné barabizně, staré a zchátralé, zabírající roh parcely.

„A kam chcete postavit ten dům!“ zeptala se. „Na střechu tohohle baráku?“

Když viděl, jak se tváří, rozesmál se. „Nejdřív tuhle budovu strhneme a celý pozemek vyčistíme.“

„Nebude to drahé?“

„Ovšemže bude. Stavění je vždycky drahá záležitost.“ Zaparkoval u chodníku a pomohl jí z vozu. Pak přimhouřil oči, jak si vrýval do paměti polohu parcely a její okolí.

„Už jste to tu koupil?“ zeptala se. „Kdybych to už koupil, proč bych si to tady asi teď prohlížel!“ odsekl. Důstojně se napřímila.

„Vy tedy máte hroznou povahu,“ konstatovala úsečně.

Složil ruce na širokých prsou a mlčky si ji měřil. „No tak, jen do toho. Poučte mě, jaké mám ještě vady. Jen se neostýchejte.“

„Jste pánovitý,“ vyhověla mu. „Drzý, arogantní, necitlivý…“

Podíval se na hodinky. „Mám jen hodinu času, pak musím na schůzi správní rady.“

„…pobuřující a umíněný, a musíte jít všem děsně na nervy,“ uzavřela přívětivě.

„Prima,“ odpověděl. „A co takhle vyjmenovat své vlastní nedostatky?“

„Já žádné nemám,“ ujistila ho okamžitě. „Jsem totiž zdvořilá, přátelská, laskavá, ohleduplná, veselá a moje existence je pro svět přínosem.“

Byl by rád zachoval vážnou tvář, ale absurdita její pohotové odpovědi ho dostala. Otočil se a ramena se mu otřásala smíchem.

Amélie vytáhla blok a tužku a nasadila profesionální výraz. „Chcete si něco poznamenat?“

Vrazil si ruce do kapes a podíval se na ni. „Cože, mám snad na vás napsat posudek?“

„Pochopitelně myslím o téhle parcele! Kvůli tomu jsme sem snad jeli, ne?“

„Jo, tohle.“ Podíval se nahoru a kolem sebe. „Pojďme se nejdřív projít.“

Vykročil po ulici a Amélie musela skoro běžet, aby mu stačila. „Kam jdeme?“ zeptala se bez dechu. Vysoké podpatky byly nepohodlné a pro rychlou chůzi zcela nevhodné.

Podíval se jí na boty. „Jak v tom můžete chodit? Vám se líbí při každém kroku riskovat krk?“

„Náhodou jsou velice elegantní,“ bránila se.

„Jsou životu nebezpečné. Příště si vemte polobotky.“

„Jak jsem asi měla vědět, že mě rovnou od snídaně odvlečete někam do terénu?“

„Jistě jste se těšila na čaj se zákusky a zdvořilou konverzaci. A že občas napíšete babičce nějaký ten dopis, abyste si zachovala iluzi, že pracujete, co?“

„Vaše babička ale někoho k sobě opravdu potřebuje,“ řekla rozzlobeně. Bylo jí horko a jeho řeči jí na náladě také nepřidaly. Odhrnula si z čela uvolněný pramen vlasů. „Kromě té služebné jsou všichni sloužící skoro v důchodovém věku. Co kdyby upadla?“

Tvář mu ztvrdla. „Vy nejste žádná ošetřovatelka,“ řekl ostře.

„Jeden čas jsem pracovala jako zdravotnice,“ informovala ho. „Už jsem v životě vystřídala spoustu neobvyklých zaměstnání a to bylo jedno z nich. Přinejmenším vím, jak poskytnout první pomoc. Vy si snad nemyslíte, že vaše babička potřebuje někoho k ruce?“ dodala nevinně.

Zastavil se uprostřed bloku a podrážděně se na ni podíval. Ale neodporoval jí.

„Můžu vám dát adresy tří nebo čtyř lidí, kterých se na mě můžete zeptat. Dva z nich jsou faráři. Jeden od nás z Georgie, druhý ze zdejšího kostela. Prováděla jsem hrozné věci, a patrně můj největší přečin bylo ohrožování plynulosti silničního provozu, když jsem přecházela vozovku mimo vyznačený přechod. A to je v Seagrove, v turistické sezóně, spíš akt odvahy než zločin.“ Upírala na něho modré oči. „Začnu si hledat jinou práci hned zítra ráno,“ slíbila. „Jen mě nechte u babičky, dokud si něco nenajdu. Stačí vám to?“

„Tak dobře,“ ustoupil a přimhouřil oči. Vzdychla.

„Já vím, vy mi nevěříte. Můj dědeček by pro změnu nevěřil zase vám,“ dodala s úsměvem. „Myslí si, že Chicago je plné gangsterů. Když jsem odešla z domova a rozjela se do Chicaga, dlouho s mými rodiči vůbec nemluvil. Dokonce mi občas zavolá, aby se ujistil, že jsem se nestala obětí nějakého vraždícího gangu.“

Musel se usmát. „Je to samorost, co?“

„Jo, a je hrozný pruďas,“ souhlasila. „Byl rybářem, ale pak nastaly zlé časy a on přišel o svou loď.

Takže toho nechal a teď dělá příležitostné práce. Od doby, co umřela babička, to už není on. Říká, že bez ní je svět šedivý a nudný.“

„Na co babička zemřela?“

„Na infarkt. Bylo to rychlé. Vlastně měla hezkou smrt, jestli se to tak dá říct, protože umřela, když pracovala na zahrádce. Kytičky, to bylo její.“ Amélie se usmála a musela přemáhat slzy. Stalo se to už před rokem, ale pořád to ještě bolelo. „Moje druhá babička a dědeček, z otcovy strany, zemřeli už před lety. Nikdy jsem je nepoznala. Ale máminy rodiče, ti byli jako druhý otec a matka. Vlastně jsem si s tátou nikdy nedokázala popovídat tak jako s dědou.“

„Jak dlouho byli spolu dědeček s babičkou?“ zeptal se Worth a bylo vidět, že ho to opravdu zajímá.

Usmála se. „Babička se ještě dožila oslavy padesátiletého výročí svatby.“ Jak šla vedle něho, vzpomněla si: „Vaše babička je hodně, jako byla ta moje. Je mi moc sympatická.“

„Jo, babička je fajn.“ Vytáhl balíček cigaret a podíval se na něj. Celofánový obal byl netknutý.

Vzhlédla k němu. Nevzpomínala si, že by ho viděla s cigaretou v ruce. „Vy kouříte?“ zeptala se.

„Ano a ne.“ Vzdychl a cigarety zase strčil do kapsy. „Nekouřím už dva týdny.“

„Abstak?“

Přikývl. „Potřebuju si nějak zaměstnat ruce.“

„Možná byste se mohl vrhnout na pletení. Slyšela jsem, že je to moc… ne!“ Uskočila, když se na ni rozpřáhl. „Gentlemani netlučou dámy po hlavě!“

„Možná u vás na Jihu. Ale já jsem z Chicaga,“ vysvětlil jí.

„Já vím,“ odtušila. „Váš přízvuk vás pokaždé prozradí.“

„Já žádný přízvuk nemám.“

Posměšně se na něho podívala. „Kdybych vás vzala k našim, chodili by k nám lidi z širokého okolí, jen aby si poslechli, jak legračně mluvíte.“

„Vy jste ta pravá, která může něco říkat o nějakém přízvuku,“ posmíval se.

„Já přece žádný přízvuk nemám,“ protáhla. „Alespoň ne v Georgii.“

Zavrtěl hlavou. Oči mu těkaly z místa na místo, jak prozkoumával okolí, měřil a počítal.

„Co hledáte?“ zeptala se.

„To vám řeknu, až to najdu. A teď si zapište.“

Za chůze jí začal diktovat a Amélie čmárala do notesu stenografické klikyháky.

Všímal si umístění obchodů s potravinami, autobusových zastávek, drogerií, úřadů, pouličních světel, ulic, až Amélie v tom množství údajů ztrácela přehled. Obešli blok a vraceli se zpět k budoucímu staveništi, a celou tu dobu Carson nepřestával chrlit poznámky.

Prohlédl si zchátralou nemovitost a nadiktoval jí jména potenciálních subdodavatelů, členů městské rady, stavebních inspektorů i název demoliční firmy.

Pak měla zapsat jeho poznámky o parcele samotné, ale používal takové termíny, že ho musela několikrát požádat, aby jí je hláskoval. Bylo zřejmé, že své práci rozumí.

„Taky budu potřebovat předběžný rozpočet,“ mumlal si pro sebe. „Musím sem poslat Reynoldse.“

„Předběžný rozpočet?“

Podíval se na ni. „Než začnu pracovat na projektu, musím znát úplně všechno. Musím vědět, kolik bude co stát až po ten nejmenší hřebík.“

„A jak se to dělá?“ zeptala se Amélie, kterou to zaujalo.

„Jestli vás to doopravdy zajímá, povím vám to při obědě.“

„To bych moc ráda.“

Čekala, že pojedou zpátky do domu, ale místo toho ji vzal do oné elegantní francouzské restaurace, kde ji před pár dny zatkli. Chez Pierre.

„Ne,“ prosila, když jí před vchodem otevřel dveře auta a podal klíčky hotelovému poslíčku.

„Jen pojďte,“ řekl pevně. „Nemůžou vás poznat.“

A měl pravdu. Byli usazeni k útulnému stolku pro dva přímo u okna, odkud měli výhled do zahrady plné květin.

„To je krása!“ vyhrkla, když viděla tu záplavu. „Já kytky miluju!“

„Ano, na to už jsem taky přišel.“

Oči se jí rozšířily překvapením a zvědavostí.

„To když jste mluvila o své babičce a její zahrádce,“ vysvětlil.

„Zahradničení jsem měla vždycky ráda,“ přiznala se a povzdechla si. „Až na to, že teď nemám ani kousek země, abych mohla něco pěstovat. Domek, kde bydlím, je obklopen keři a bujnou trávou a Kennedyovi mívají strašnou sennou rýmu. To si nemůžu vzít na svědomí, abych jim tam zanášela ještě další pyly. Jsou na mě strašně hodní.“

„To jsou vaši domácí, ano?“

Přikývla. „Neúspěšně se pokoušeli vyjít s důchodem, ale nakonec pochopili, že nemají jinou možnost než pronajmout bývalý zahradní domek. Odepsala jsem na jejich inzerát a oni usoudili, že jsem neškodná. Bydlím tam od chvíle, co jsem přijela do Chicaga.“

„Máte to tam hezké,“ řekl.

„Spíš maličké,“ opravila ho se smíchem. „Ale zato si vždycky o víkendu můžu zajít k jezeru.“

„Nestýská se vám po moři?“ zeptal se.

Přikývla. „To jo. Ráda jsem se procházela po pláži, sbírala mušle nebo jen tak seděla na písku a koukala, jak Atlantik bouří,“ řekla tiše a oči jí zářily vzrušením. „To vidíte, jak se až k obzoru táhnou zpěněné vrcholky vln, moře duní a burácí, vrhá na vás vodní tříšť, vítr vám rve vlasy a v očích vás štípe sůl.“ Zhluboka se nadechla. „Jo, moře mi tady chybí.“

Pozoroval ji a přitom si pohrával se stříbrnou vidličkou. „Ano,“ řekl trochu nepřítomně, „připadáte mi jako žena, která riskuje, že ji smete hurikán, jen aby mohla dál stát na opuštěné pláži. Mám dojem, že stejně tak máte ráda hromobití.“

Rozesmála se. „Děda říká, že jsem přírodní člověk. Ale to on je taky. Nedá se říct, že bych byla nějak moc ztřeštěná, ale dobrodružství miluju.“

„A jste prudká a vášnivá,“ dodal. „Deset ku jedné, že jste ohnivé znamení.“

„Jestli mluvíte o astrologii, jsem Kozoroh.“

Tiše se zasmál. „Kozorozi milují svobodu, dobrodružství, přírodu a jsou vášniví.“

„Jak to víte?“

„Jsem taky ve znamení Kozoroha.“

„Myslela bych, že jste Lev.“

Zavrtěl hlavou. „Jsem vánoční dítko. Narodil jsem se na Štědrý den večer. A vy?“

„Den po vás. Ale radši bych se narodila v květnu,“ vzdychla. „Mám ráda smaragdy.“

„Ale tyrkys by vám slušel líp,“ poznamenal. „To je kámen všech, co se narodili v prosinci. Aspoň mně se líbí víc.“

Podívala se na jeho ruce. Byly velké, osmahlé a silné. Měl jen jediný prsten. Na levém malíku měl masivní stříbrný kroužek a v něm byl zasazen čtvercový tyrkys.

„Tohohle prstenu jsem si ještě nevšimla,“ podotkla.

Pohledem přejel její tvář, hrdlo a nakonec ruce. „Koukám, že vy nenosíte vůbec žádné šperky,“ konstatoval trochu překvapeně.

„Mám jeden prsten, ale nenosím ho. Jsem neopatrná. Určitě bych ho ztratila.“

Přišel číšník s jídelním lístkem a Amélie si vybrala steak a salát. Stejně tak on.

„Není nad proteiny,“ řekl. „Mám rád červené maso.“

„Pokud možno syrové červené maso podle toho, jak jste si poručil ten stejk udělat,“ zasmála se.

Naklonil se k ní. „To nevíte, že krvavý stejk může být jen těžko tvrdý?“ zeptal se. „Když se víc udělá, je většinou jako podešev.“

Během celého oběda byl zdvořilý, pozorný a zábavný. Vysvětloval jí poznámky, které jí nadiktoval, a popsal jí všechny předběžné kroky, které si taková stavba žádá.

Zodpovídal její otázky a uspokojoval její zvědavost a Amélie se jen nerada smiřovala se skutečností, že jejich exkurze už skončila. Byla nad očekávání příjemná.

Když dorazili zpátky do domu, babička už na ně čekala v obývacím pokoji.

„Tak tady jste.“ Zlobně se zadívala na vnuka z pohovky, kde si hověla, oblečená do elegantního kalhotového kostýmku. „To se dělá?“ hartusila. „Hned první den tajně ujet s mou novou společnicí a pak ji nechat pracovat až do roztrhání těla?! Vždyť mi tady s tím sekne!“

„Přece jsme se na tom domluvili,“ připomněl jí s úsměvem Worth a shýbl se, aby ji políbil na čelo. „Odteďka je celá tvoje.“ Mrkl na Amélii, která se zhroutila do velkého ušáku a právě se rozhodovala, co by na to paní Carsonová řekla, kdyby si zula lodičky. „Jen ještě musí přepsat ty poznámky. Potřebuju je mít zítra na stole.“

„Páni! Co ta schůze!“ vykřikla náhle Amélie.

„Zatraceně!“ vybuchl. „Úplně jsem na to zapomněl. Radši tam hned zajedu.“

Vypadl z pokoje a stará dáma se potěšené smála. „To je poprvé, co zmeškal nějakou poradu,“ zašeptala Amélii spiklenecky. „Na schůze on nikdy nezapomíná. Co jste mu provedla?“

„Zeptala jsem se ho, jak taková stavba probíhá,“ odpověděla prostě. „Bylo to opravdu zajímavé.“

„To jsem si mohla myslet,“ vzdychla Jeanetta a opřela se o polštáře. „Takže, děvenko, co budeme dneska dělat? Myslela jsem, že bychom se mohly opalovat a poslouchat rádio.“

„Nemám tady plavky, ale na sluníčko si sednu ráda,“ pravila Amélie. Vzpomněla si, co jí říkal Worth, a zkoumavě se na svou zaměstnavatelku zadívala. „Jakou muziku posloucháte?“

„Mám ráda Bruče Springsteena a Lionela Ritchieho a Michaela Jacksona a Prince,“ vychrlila stará dáma jedním dechem.

„Díkybohu,“ oddechla si Amélie. „Moji oblíbení.“

Jeanetta se potěšené zasmála. „Má milá, z nás

dvou budou přítelkyně. Pomozte mi vstát a pojďme odtud, než se vrátí Worth a znovu vás zajme. Ty jeho poznámky můžete naklepat před večeří.“

„Vlastně bych potřebovala odejít kolem šesté,“ odvážila se Amélie poznamenat.

„Kdykoliv budete chtít. Dám pozor, abyste měla na ty věci pro Wentwortha dost času. Pojďte.“

Amélie váhala, jestli se má zmínit, že Worthovi slíbila, že si od zítřka začne hledat jinou práci.

S těžkým srdcem následovala starou paní ven na zahradu. Opustit tohle zaměstnání bude těžší, než myslela. Přestože Carsonovy znala jen pár dní, bude to pro ni, jako by se vzdávala vlastní rodiny.

Jak je to zvláštní, napadlo ji, že na ně myslím právě takhle…

PÁTÁ KAPITOLA

Když následujícího dne ráno Amélie přišla do domu, Worth byl už pryč. Zatímco čekala, až se paní Carsonová probudí, probírala se inzeráty nabízející volná místa, jak Worthovi slíbila. Dal jí najevo, že navzdory přání své babičky ji v domě prostě nechce. A aby se s ním kvůli tomu dohadovala, na to neměla žaludek. To by nikomu neprospělo, a zvláště ne Jeanette Carsonové.

Našla dvě slibné nabídky a tiše vytočila první číslo. Dozvěděla se, že místo je už obsazené a jen zapomněli stáhnout inzerát. Ale druhé místo bylo stále ještě volné a Amélii bylo řečeno, ať se příští den dostaví na pohovor. Jednalo se o místo sekretářky v advokátní kanceláři, což by nemuselo být špatné. Plna naděje, Amélie zavěsila.

Když odtud včera večer odcházela, byl Worth stále ještě na té své schůzi správní rady. Paní Carsonová ji přemluvila, aby přepisování poznámek odložila na dnešní ráno. Teď tedy šla a své těsnopisné poznámky přepsala. Právě je pokládala na Worthův psací stůl, když se opatrně přišourala paní Carsonová, opírajíc se o francouzské hole. Stará dáma měla na sobě bermudy a volné triko a kadeře bílých vlasů si převázala módním rudým šátkem.„Tady jste.“ Zasmála se. „No, konečně jsem se probrala. Časně ráno dávali na satelitu hrozně napínavou detektivku a já to prostě musela vidět.“

„Měla byste víc odpočívat,“ nadhodila Amélie opatrně.

„Já a odpočívat!“ uchechtla se paní Carsonová. „Je mi pětasedmdesát. Kdo by chtěl v tomhle věku odpočívat? Víte, Amy, směřuju k jednomu nepřetržitému odpočinku a tam se naspím víc než dost. Ale teď chci dělat všechno, co jsem se ostýchala dělat, když jsem byla mladší. Chci si svoje poslední roky jak se patří užít.“

Amélie se na ni povzbudivě usmála. „Vás jen tak něco nezdolá, co?“

„Jo, má milá, já mám tuhý kořínek,“ zasmála se Jeanetta. „Nezapomínejte, že jsem bývala policejní reportérka. To není práce pro nějakou pápěrku.“

„To jistě ne.“

Amélie šla napřed, aby otevřela dveře vedoucí na terasu, obklopenou kvetoucími záhony.

Posadily se do lenošek a čekaly, až jim naservírují oběd na elegantní bílý stolek se skleněnou deskou.

„Proč nenosíte trochu pohodlnější oblečení?“ zeptala se Jeanetta a zamžourala na Ameliiny zelené šaty, lodičky s vysokými podpatky a strohý účes. „V tomhle mi připadáte jako nějaká bankovní úřednice. Víte co, Amy? Zítra si vemte nějaké pohodlné kalhoty a vlasy si nechte rozpuštěné.“

„Vám by to nevadilo?“ podivila se Amélie. „Ale Worth…“

„Worth není váš šéf, tím jsem já. Kromě toho, teď si ho pár týdnů moc neužijeme. Bude mi stavět byt,“ zachichotala se.

„Ta parcela je vaše?“ zeptala se Amélie.

„Ne, to ne.“ Jeanetta vzdychla. „Ale moc ráda bych se přestěhovala do jednoho z těch apartmá, co se tam chystá postavit. Tam bych si alespoň mohla dělat, co by mě napadlo, aniž by mě Worth sledoval ostřížím zrakem. Jackie byl úplně jiný,“ zamumlala, ponořená v myšlenkách. „Neměl žádné předsudky, stejně jako já.“

„Váš druhý vnuk?“

Jeanetta se napřímila. „Jak to víte?“

„Worth mi to řekl.“

Stará paní se zvrátila zpátky do lenošky. „Ano, Jackie byl živel. Ale Worth je laskavý a ohleduplný, a když zapomene, že je šéf, je výborný společník. Jo, občas se trochu pohádáme má horkou hlavu jako já a vždycky chce prosadit svou. Chtěla bych, aby si dopřával trochu víc volna. Ta jeho společnost ho jednou zabije.“

„Mám dojem, že mu nahrazuje ženu a děti,“ uvažovala Amélie nahlas.

„Ano, to máte pravdu.“ Jeanetta znovu vzdychla. „Snažila jsem se ho s někým seznámit, víte, po tom, co ho Connie opustila. Ale on se za žádnou cenu nechce vázat. Mám pocit, že to je tak trochu moje vina.“

Amélie by se jí na to hrozně ráda zeptala, ale váhala, protože na druhé straně nerada strkala nos do cizích věcí.

Jeanetta viděla v jejích očích nevyřčenou otázku. „Connie byla sekretářka. O mnoho mladší než Worth. On měl peníze a ona chtěla žít v přepychu. Kupoval jí diamanty a kožichy, dal jí auto. Ale já do ní viděla a udělala jsem tu chybu, že jsem jí otevřeně řekla, co si o ní myslím. Vrhla se na mě jako tygřice,“ dodala s trpkým smíchem, „a usmyslila si, že mě odstraní z cesty, aby měla volné pole pro své záměry.“

„To snad nemůže být pravda,“ hlesla Amélie.

„Že ne?“ zavrtěla hlavou Jeanetta. Viděla na tváři své společnice nelíčený děs a rychle upřesnila:

„Ne, neplánovala, že mě zavraždí. Ale každou možnou chvilku, kdy jsme byly samy, strávila tím, že mi říkala, jak moc si přeje, abych z tohohle domu vypadla. A taky pro to dělala, co mohla. Worth o ničem nevěděl. To víte, měl ji rád, a já, přes svoje vlastní pocity, jsem mu nechtěla ublížit.“ Oči jí potemněly, jak si vybavovala ty neblahé události. „Když zjistila, že se mnou nehne, našla si rafinovanější způsoby, jak mi ztrpčovat život. Například mi jakoby nechtěně rozbila řadu drobností, kterých jsem si z různých důvodů nesmírně cenila. Nebo pronášela poznámky, jaká jsem přepadlá. Nakonec jsem to už nemohla déle snášet a musela jsem to Worthovi říct.“ Pomalu nabrala dech. „A představte si, Amélie, že mi nevěřil.

Věděl, že Connii nemám ráda, a tak myslel, že je to z mé strany obyčejná žárlivost.“

„Musel ji mít hrozně rád,“ pravila Amélie šetrně. Dovedla si představit, jak to probíhalo. Worth patřil k lidem, kteří všechno i lásku prožívají naplno.

„Zbožňoval ji,“ opravila ji Jeanetta.

„Dotklo se mě to, ale chápala jsem ho. Řekla jsem mu, že až se vezmou, odstěhuju se pryč.“ Sklopila oči. „Bylo stanoveno datum svatby, rozeslána svatební oznámení. Koupila si svatební šaty.“

Amélie seděla na samém krajíčku křesla. „A pak?“

„A pak, asi týden před svatbou, mě přišla Connie navštívit. Nevěděla, že je Worth doma. Chtěla se pokochat pohledem na moje zoufalství, ukázat mi, jak mě přetrumfla. Dávala mi to najevo takovým způsobem a rozčilila mě tak, že jsem dostala srdeční záchvat. Nikdy nezapomenu, jak se tvářila, když se ve dveřích objevil Worth. Začala něco koktat na svou omluvu, ale on si jí vůbec nevšímal. Zavolal mi ambulanci a já skončila v nemocnici.“ Zadívala se na své svraštělé ruce. „Nevím, co si ti dva řekli, ale svatba byla v tichosti zrušena. Worth se nikdy nepřenesl přes fakt, že mi nevěřil. Celé měsíce jsem se ho snažila přesvědčit, že na tom už nezáleží, ale od té doby si žádnou ženu domů nepřivedl. Dokonce ani s žádnou nechodil. Mám z toho špatný pocit, protože si myslím, že je to moje vina, ale nemůžu nic dělat.“

„Co se stalo s tou ženou?“ zeptala se Amélie.

„Já vlastně ani nevím,“ pokrčila rameny Jeanetta. „Představuju si, že ji sežrali žraloci, ale člověku se nikdy nesplní všechno, co by si přál. Udivuje mě, jak jsou muži slepí, když jde o ženy. A to i ti nejchytřejší. Přes vnější pozlátko nevidí tu ošklivost uvnitř.“

„To nechce nikdo vidět ošklivé věci,“ upozornila ji Amélie.

Jeanetta se usmála a v očích jí zajiskřilo. „To je asi pravda. Vlastně mi to je tak trochu i líto. Connie asi byla moje poslední naděje na pravnoučata. Obávám se, že Worth už nikdy nebude riskovat, že by se zamiloval do někoho, kdo si to nezaslouží.“

Amélie se k ní naklonila. „Mohla byste nějaké pravnouče adoptovat,“ řekla tiše.

Stará paní se začala smát a její zvonivý smích se nesl sluncem zalitou zahradou. „Vy jste pro mě ta pravá, děvenko. Zůstaňte tady.“

Amélie se vyhnula jejímu pohledu. Jestli všechno půjde podle plánu, už brzy odtud odejde. Naštěstí se objevil Baxter s jídlem a ušetřil ji nutnosti přiznat pravdu, že její čas tady se chýlí ke konci.

Bylo už po osmé a Amélie byla právě v hale a chystala se k odchodu, když vešel Worth. Vypadal unaveně.

„Přepsala jste ty moje poznámky?“ zeptal se jí. „Ano, máte je na stole.“

„Kde je babička?“

„Telefonuje,“ odpověděla Amélie. „Dala si lehkou večeři a šla do svého pokoje, aby si po telefonu popovídala s jednou ze svých přítelkyň.“

Prohrábl si vlasy a přitom vypadal jako Clark Gable ve filmu Stalo se jedné noci. Potřeboval oholit a bylo vidět, že únavou sotva stojí na nohou.

Popošla k němu, aby ji nikdo nemohl slyšet, a tlumeně řekla: „Já… udělala jsem, oč jste mě požádal.“

Chvíli se na ni nechápavě díval. „Cože?“

„Našla jsem si jinou práci, alespoň doufám,“ vysvětlila a snažila se tvářit, že ji to bůhvíjak těší. „Je to místo sekretářky v advokátní kanceláři. Zítra ráno tam mám jít na pohovor.“

„Tady vás to už nebaví?“ vypálil na ni.

„Přece jste mi sám řekl, ať si najdu něco jiného,“ rozhořčila se.

Netrpělivě si povzdychl. „Už si na vás zvykla,“ konstatoval. „Kdybych vás teď nechal odejít, udělala by mi ze života peklo.“

Nevěděla, co na to říct. Pátravě hleděla do jeho unavené tváře a hrozně toužila ho pohladit, utěšit. Vypadal, jako by mu někdo dělal peklo ze života už teď.

„Ty vaše výmluvné oči,“ zamumlal. Přiblížil se až k ní a vzal ji za bradu. „Vy mě snad litujete, Amy?“ zeptal se a chabě se usmál.

„Vypadáte jako přešlý mrazem,“ prohodila, ale řekla to něžněji, než zamýšlela.

„Taky se tak cítím. Měl jsem jednání s městskou radou. Zkuste si to s prázdným žaludkem.“

„V kuchyni zbylo pár plátků masa od večeře.“

Zkoumavě se na ni zadíval. „A vy sama jste už večeřela?“ otázal se.

Nejradši by řekla, že ne, protože by tu s ním ráda zůstala. „Ano,“ pravila místo toho a byla by ráda věděla, jestli by tu trošku salátu, kterou si vzala se svou zaměstnavatelkou, považoval za jídlo. „Musím domů. Čekám jeden hovor.“

„Tak dobře,“ pustil ji a díval se, jak míří ke dveřím.

Zastavila se s rukou na klice a přes rameno na něho vrhla starostlivý pohled. Vypadal tak opuštěně.

Jeho oči jako by ji přikovaly k podlaze. I na tu vzdálenost viděla, jak zčernaly. „Baxter končí v osm,“ řekl. „Stejně jako služebná a správce. Jak sama víte, nikdo z nich tady nebydlí.“

Bylo už skoro půl deváté. Amy se dnes zdržela déle než obvykle zabředla totiž do dlouhého rozhovoru s Jeanettou a nedokázala přijít na žádný zdvořilý způsob, jak se odporoučet.

Worth přehodil sako a vázanku přes elegantní ušák v hale a s pohledem stále upřeným do jejích očí zamumlal: „Asi se budu muset obejít bez večeře.“

Pustila kliku.

Jako kdyby věděl, pomyslela si, že si nevezmu na svědomí, abych ho nechala bez jídla.

„Já vám něco připravím,“ nabídla se.

Přimhouřil oči a nepatrně se usmál. „A co ten hovor, který čekáte?“

Sklopila oči. „Nechtěla jsem se vnucovat.“

„To je nesmysl. Já hrozně nerad jím sám.“

Následovala ho do prostorné kuchyně zařízené v bílé a světlounce žluté barvě, kde od stropu visely starodávné větráky.

Amélie vyndala z lednice plátky masa, přidala k nim šunku a zeleninu a dala je do mikrovlnné trouby ohřát. Pak pro oba připravila kávu a sama si vzala šunkový sendvič.

Nalila kouřící tekutinu do křehkých porcelánových šálků a pozorovala, jak jeho silné prsty zápolí s titěrným ouškem.

„Potřeboval byste pořádný hrnek,“ dobírala si ho, „aby pasoval k vašim rukám.“

„Nemám je zas tak velké,“ zasmál se. Natáhl se přes stůl, uchopil její ruku a studoval rozdíl ve velikosti. Její štíhlé prsty se v jeho dlani téměř ztrácely. Amélie cítila v té hřejivé, mozolnaté ruce skrytou sílu. Všimla si, že má zápěstí porostlé černými chloupky.

Mimoděk zvedla oči k jeho hrudi. Jak se k ní nakláněl, rozevřela se mu na prsou košile. „Vy teda jste ale chlupatý,“ vyhrkla bez přemýšlení.

„Jo, po celým těle,“ přikývl a pozoroval ji, jak se jí do obličeje nahrnula krev. „Vám se chlupatí muži nelíbí, slečno Glennová?“

Pokoušela se mu vyškubnout, ale pomalu a vyzývavě propletl své prsty s jejími.

„Já… já nevím,“ zajíkla se.

Aniž ji pustil, opřel se do židle. „Tak pojďte sem ke mně a třeba to společně zjistíme!“

Panebože, ten má sílu! Vyvlekl ji ze židle dřív, než se zmohla na odpor, a táhl ji k sobě.

„Pane Carsone…,“ začala.

Škubl rukou a Amélie mu přistála rovnou na klíně. Obrátil si ji k sobě, takže její oči byly ve stejné úrovni s jeho hrudí a její zorné pole končilo u jeho obličeje. Voněl kolínskou a smál se jako blázen, když viděl její výraz.

„A teď dávejte pozor.“ Strčil si její ruku pod košili a přitiskl jí dlaň na hustý porost na své hrudi. „Cítíte to? Zarostlý jako Tarzan.“

Tohle není fér, pomyslela si, když k němu zvedla oči. Cítila se podivně slabá a věděla, že teď už ji sebesilnější vůle nespasí. Pohnul jí rukou, jako by ji učil, jak ho má hladit, a přitom z ní nespouštěl oči.

„To je ono,“ řekl a tiše se zasmál. „Líbí se mi, když mě někdo hladí. Zvlášť takhle,“ dodal hlasem hebkým jako samet a vedl její ruku dolů k plochému žaludku.„Ne!“ zašeptala a vyškubla se mu, když se její prsty dotkly koženého pásku.

„Vy máte spoustu zábran, co, slečno Glennová?“ poznamenal.

„Já vás o žádné soukromé doučování nežádala,“ řekla rozčileně.

„Ne, to ne, krásnoočko,“ připustil. „Ale stejně si myslím, že by vám trocha poučení neškodila.“

„Dobře, najmu si nějakého gigola,“ ušklíbla se. „A teď mě pusťte.“

„Proč?“ Položil si její dlaň zpátky na prsa a držel ji tam. „Nic po vás nechci. Zatím.“

„Ani teď, ani nikdy jindy,“ opravila ho. „Pracuju pro vaši babičku a navíc jen dočasně. Uspokojování vašich sexuálních potřeb v mé náplni práce není.“

„Pochybuju, že byste to vůbec svedla, Amy,“ prohodil. „Vsadím se, že byste vůbec nevěděla, co máte dělat. Nemám pravdu?“

„Máte pravdu,“ řekla podrážděně. „Za což byste měl děkovat bohu. Alespoň vás nebudu uhánět.“

Zadíval se na její ústa a něžně jí přejel palcem po rtech.

„A proč ne?“ zeptal se tiše. „Možná by se mi líbilo, kdybyste mě uháněla.“

„To je možné, zato by se to nelíbilo mně,“ zamumlala a pokoušela se uniknout z lehkého, ale pevného sevření jeho velké ruky, kterou ji držel kolem ramen. „A přestanete se mnou laskavě zacházet jako s nějakou svou novou hračkou?“

„To si o vás náhodou vůbec nemyslím,“ zašeptal. „Vůbec ne.“ Zvedl ruku k jejímu drdolu a začal z něho vyndávat sponky. Pokoušela se ho zarazit, ale jen si přitom vyškubla pár vlasů, takže to byla nucena vzdát.

Odložil sponky na stůl a opatrně se probíral jejími rozpuštěnými kadeřemi, jako kdyby mu pusobilo bůhví jaké potěšení, že se může těch hebkých vlasů dotýkat.

„Jsou jako hedvábí,“ zamumlal. „Už jsem zapomněl, jak jsou takové dlouhé vlasy sexy.“

„Užil jste si, takže co kdybyste mě teď pustil, abych mohla jít domů?“ podotkla Amélie prozaicky.

Přejel konečky prstů její jemnou pleť a znovu se dotkl jejích úst. „Nevypadáte na osmadvacet,“ řekl a sklonil se k ní. „Chci tě, Amy.“

Než stačila přijít na nějakou vhodnou odpověď, jeho horká ústa se dotkla jejích rtů. Chtěla protestovat, ale byla jako omámená. Ruku zabořenou v hustých černých chloupcích na jeho prsou sevřela v pěst a Worth ztuhl.

„Ano,“ zamumlal pak se rty těsně u jejích úst, „ano, to se mi líbí. Udělej to ještě jednou.“

Otevřela oči, šedé a zamžené jako deštivý den. Znovu sevřela prsty a Worth se usmál. Byl to majetnický, typicky mužský úsměv, v němž se zračila pýcha dobyvatele, radost z nadvlády. Během své nepodařené známosti, která málem skončila zasnoubením, Amélie nic takového nezažila. Měla by cítit odpor, ale Worth byl typ muže, který dokázal, že arogance vypadala přirozeně.

Znovu ji políbil a Amélie se celá rozechvěla touhou.

„Už jsem zapomněl, jak může být takový polibek vzrušující,“ zašeptal. „Mohl bych tě líbat donekonečna.“

„Tak tedy nepřestávej,“ zasténala tiše.

„Jak bych mohl, když po tobě toužím stejně moc jako ty po mně!“

Vášnivě ji líbal a tiskl ji k sobě tak, že cítila, jak mu prudce buší srdce. Když se od ní konečně odtrhl, oči mu plály vzrušením. Pak jeho pohled sklouzl na její ňadra. Volnou rukou jí rozepnul první knoflíček halenky, pak druhý. „Teď ti tu blůzu rozepnu,“ zašeptal, „a pak ti ji svléknu.“

Celá se roztřásla a ani ji nenapadlo protestovat. Chtěla to stejně moc jako on. Jakmile došel ke knoflíčku ukrývajícímu krajkovou podprsenku, kdesi v hale klaply dveře.

Rychle se vymanila z jeho objetí, vyskočila a chvatně se začala zapínat.

Opřel se a pozoroval ji, jak si nervózně upravuje vlasy a uhlazuje šaty. Oči mu zářily jakýmsi záhadným a měkkým světlem. Natáhl se pro sponky a podal jí je.

„Ještě si vezmi tohle,“ řekl něžně. „Díky.“

„A na ten zítřejší pohovor zapomeň,“ prohodil. „Zůstaň tady.“ Podívala se mu do očí.

„Worthu, já s tebou nebudu spát,“ řekla bez obalu, když slyšela blížící se kroky.

„To je v pořádku,“ odvětil bezstarostně.

Otočila se a upřela pohled na dveře. „Já…“

„Nebudu tě do ničeho nutit,“ slíbil. „Nemůžu ti nabídnout žádnou budoucnost, Amy. A jelikož ti nemůžu nic slíbit, nebudu tě ani kompromitovat.“

„Musím už jít,“ zamumlala. Popadla kabelku a vykročila ke dveřím, kde se téměř srazila s Jeanettou.

„Nazdar.“ Stará dáma se usmála. „Myslela jsem, že jste už odešla, děvenko. Worthu, Clara chce, abych k ní zítra večer přišla na bridž. Zavezeš mě k ní?“

„Samozřejmě, babi.“

Jeanetta hleděla z jednoho na druhého.

„Žádné hádky,“ řekla rezolutně, jak si mylně vyložila důvod jejich napětí. „A ty, Worthu, se neopovaž ji nechat utéct, nebo se seberu a půjdu do domova důchodců!“

„Chraň bůh, vždyť by tě odtamtud za tři dny vykázali!“ zažertoval Worth.

„Hmm,“ zamručela Jeanetta a s úsměvem se otočila na svou novou společnici. „Uvidíme se zítra, děvenko. Dobrou noc.“

Amélie se na Wortha ani nepodívala a ještě celá roztřesená spěchala ze dveří.

Té noci se dlouho převalovala na lůžku a nemohla usnout. Znovu a znovu si v duchu přehrávala celou tu vzrušující příhodu. Chtěla, aby jí stáhl halenku, chtěla, aby se na ni díval a dotýkal se jí. Chvěla se touhou, které sotva rozuměla. Nezbláznila se, když souhlasila, že zůstane? Slíbil jí, že ji nebude kompromitovat, ale co bude dělat ona, když na ni bude naléhat? Kdyby ji začal líbat, nedokázala by ho odmítnout. Chtěla ho.

A co chce on? Krátkodobou aférku, někoho, s kým by se nezávazně pobavil? Co když k ní byl jen proto tak milý, že chtěl, aby zůstala, protože si ji jeho babička oblíbila? Nebo ji prostě jen litoval?

Nakonec se rozhodla, že pro jednou hodí všechny obavy za hlavu a bude doufat, že to dobře dopadne. Ještěže ji k Worthovi nepoutají žádné city. To by si nemohla dovolit. Worth není muž na ženění a mít s ním jen poměr, to by nezvládla. Prostě bude muset přijít na nějaký zdvořilý způsob, jak mu říct, že dává přednost přátelskému vztahu, který je čistě platonický. Už se vlastně vzdala myšlenky na manžela a děti. Až dosud moc známostí neměla a hlavně nikdy nezažila nic, co by se alespoň vzdáleně podobalo dnešnímu zážitku. Muži, kteří za něco stáli, byli ženatí, a ti ostatní měli dobré důvody se neženit. Poučila se, že dneska si většina mužů libuje v krátkých milostných dobrodružstvích a déletrvající vztah je nezajímá. Přišli na to, že je to pro ně tak nejjednodušší mají takhle všechny výhody manželství a žádnou zodpovědnost. Ale Amélie chtěla obojí jak svatební dort a prstýnky, tak vzájemný slib. A teď došla k závěru, že na toho pravého čekala příliš dlouho a že už nemá cenu se dál snažit. Na všechno je už pozdě. Zůstane starou pannou až do smrti.

No a co, ptala se sama sebe rozzlobeně. Není lepší žít sama, než všechno vsadit na nějakého muže, ze kterého se pak vyklube hazardní hráč, tajný pijan nebo sukničkář, anebo dokonce bigamista? Jistěže je to lepší! Jakmile došla k tomuhle optimistickému závěru, zavřela oči a konečně usnula.

ŠESTÁ KAPITOLA

Amélie zavolala do advokátní kanceláře, pohovor zrušila a zůstala u Carsonových. Její pracovní povinnosti byly mnohdy velice roztodivné a občas únavné, ale jí se to přesto líbilo.

Worth se občas ukázal doma, ale většinou býval celé dny pryč. Sem tam ji požádal, aby mu něco napsala, nebo jí nadiktoval nějaké poznámky, ale většinu času Amélie trávila s Jeanettou. Paní Carsonová ráda vzpomínala na staré časy, kdy pracovala jako reportérka, a měla v zásobě plno hrůzostrašných historek. Amélie bez dechu poslouchala její vyprávění o příšerných vraždách a životě na ulici, a Jeanettě se líbilo, když ji mohla šokovat.

Léto přešlo v podzim a Amélie si uvědomila, že se těší na každý nový den. Kolem domu Carsonových byla rozlehlá, nádherná zahrada, a když měla její zaměstnavatelka na práci jiné věci, Amélie se ráda toulávala po zahradě a kochala se pohledem na bujnou vegetaci.

Byl to pro ni šok, když ji jednoho pondělí vyhledal Worth, který touto dobou obvykle býval v kanceláři.

Od oné nečekaně vášnivé příhody u jídelního stolu se od ní držel dál. Ale byl k ní pozorný, a kdyby šlo o někoho jiného, mohla by to považovat za projev zájmu. Tuhle chybu ale nikdy neudělala. Jeanetta jí toho o Worthově minulosti řekla až příliš mnoho. Amélie sice měla určité bláhové představy, ale rychle přišla na to, že Worthovy nálady jsou velice proměnlivé. Jednu chvíli s ní žertoval, aby na ni vzápětí za nějakou chybu začal křičet. Vyrovnávala se s jeho náladovostí tím, že se snažila být nad věcí a nezatahovat do práce city. A tahle taktika měla úspěch. Stal se z něho spíš přítel než zaměstnavatel a Amélie stejně jako už prvního dne zjistila, že se jí s ním dobře povídá.

„Paní Carsonová mě volá?“ usmála se teď na něho. Bylo teplo, a tak měla na sobě jen růžovou blůzku, lehké bílé kalhoty a na nohou sandály.

Rozpuštěné vlasy se jí volně pohupovaly kolem ramen. Připojil se k ní a chvíli pozoroval její rozesmátou tvář, než odpověděl.

„Ne,“ řekl lenivě a srovnal s ní krok. Bílou košili měl u krku rozepnutou a navíc měl vyhrnuté rukávy.

„Něco tě trápí, šéfe?“ škádlila ho jemně.

Shlédl na ni ze své výšky a usmál se.

„Mě? Vůbec ne.“

„Jsi tak brzy doma, anebo jdeš do práce tak pozdě?“ zeptala se. Držela v ruce stéblo trávy, a jak kráčeli zpátky k domu, začala ho okusovat. Byl nádherný den. Kolem cestičky z plochých kamenů zářily květiny a keře a v korunách vysokých stromů zpívali ptáci.

„Něco pro tebe mám,“ řekl.

Zastavila se a tázavě vzhlédla. „Pro mě?“

„Jo, dá se to tak říct,“ zamumlal. „Pojď se mnou.“

Vedl ji k boční straně domu a ukázal jí tři metry čtvereční úhledně zryté a uhrabané země.

Zadržela dech. Podívala se na něho velikýma očima. „To je pro mě?“ rozzářila se.

Musel se jejímu nadšení usmát. „Pro tebe. Můžeš si tu pěstovat, co tě napadne.“

„Ach Worthu!“ Z náhlého popudu se mu vrhla kolem krku. „Děkuju ti!“

Nepohnul se, pouze ji svýma velkýma rukama vzal za ramena a tak ji držel. „Rádo se stalo. Je to jen takové malé poděkování za všechno dobré, cos tady udělala. Babička tě zbožňuje, víš o tom?“

„To je vzájemné. Je to drahoušek.“ Amélie vzdychla. Oči měla zavřené, jak se tváří opírala o jeho širokou hruď. Připadalo jí to tak přirozené, stát ve stínu stromů a spočívat v jeho náruči. Prostě být spolu. Cítila tlukot jeho srdce a slyšela, jak trhavě dýchá.„Amy,“ zašeptal.

V jeho hlase bylo cosi, co signalizovalo potíže. A ona nebyla připravena si s nimi poradit. Ještě ne. Odtáhla se od něho a omluvně se usmála. Ale nepodívala se na něho. Nemohla.

Místo toho se otočila, složila ruce na prsou a znaleckým pohledem přehlédla ten malý kousek země. „Takže, co bych tady tak zasadila?“ uvažovala nahlas a nebrala na vědomí, že jí trochu přeskakuje hlas.

Přiblížil se k ní zezadu, vzal ji kolem pasu a přitiskl k sobě. „Správce ti obstará cokoliv si budeš přát.“

„Ale ne, to není nutné. Sama si koupím, co budu potřebovat.“

„Už jsem řekl, že ti to obstará Harry.“

„Jsi tyran.“

Přesunul ruce z jejího pasu trochu výš, takže spočívaly hned pod jejími ňadry. Cítil, jak se jí rozbušilo srdce, a rozesmál se. „Je bílý den,“ připomněl jí. „Jestli tě to uklidní, před lidmi bych tohle nedělal.“

Věděla přesně, jak to myslí, a musela skousnout ret, aby mu neřekla nějakou hrubost. Rád ji škádlí.

To teď už věděla. A vůbec nic tím nemyslí. Je mladá, a ošklivá taky není, a je po ruce. A on je muž, stejný jako všichni muži. Když tohle bude mít na paměti, bude všechno v pořádku.

A taky všechno bylo v pořádku, dokud se nesklonil a nepolíbil ji na krk.

Zadržela dech, ze rtů se jí vydral sten a rázem bylo všechno jinak. Velice pomalu ji k sobě otočil a držel ji před sebou. Hleděl jí do očí tak dlouho a tak upřeně, až se jí srdce zběsile rozbušilo a měla pocit, jako by jí celým tělem procházel elektrický proud. Bez dechu přitiskla hlavu na jeho hruď.

„Já se snažil,“ zašeptal. „Můj bože, jak já se snažil.“

Sevřel ji v pase. Pak se náhle sehnul a zvedl ji.

Zabořila mu hlavu do ramene, zatímco Worth se otočil a nesl ji do skleníku o pár metrů dál. Ve skleníku nikdo nebyl. Správce si na pondělní dopoledne obvykle brával volno a paní Carsonová si v tuhle dobu šla vždycky zdřímnout.

Něžně ji postavil na zem. Vzal její obličej do dlaní a pátravě se jí zadíval do očí. Těžce dýchal a Amélie mohla slyšet tlukot jeho srdce.

„Jednou jsem viděl obraz, na kterém byla namalovaná lesní víla,“ zašeptal. „Měla dlouhé černé vlasy a modré oči a krásné štíhlé tělo, jako máš ty. A pokaždé, když se na tebe podívám, chtěl bych tě vidět bez šatů. Chtěl bych tě vzít do postele a ukázat ti, o čem to všechno je. A právě proto,“ řekl chraplavě a sklonil se k ní, „jsem se tak hrozně snažil nedělat tohle…“

Jeho rty se přitiskly na její, hned něžné, hned zas dobyvačné, hravé a pak zas drsné a vášnivé. Pomalu zvedla ruce a objala ho kolem krku. Její rty opětovaly touhu jeho úst. A nevyděsilo ji ani to, když ji k sobě přitáhl a ona ucítila, jak moc po ní touží.

Maličko se odklonil, aby se na ni mohl podívat. „Ty se vůbec nebráníš,“ zašeptal.

„Ne, nebráním,“ hlesla a zasněně se usmála.

Přejel jí dlaněmi po bocích a přitiskl ji k sobě. „Nešokuje tě to?“ zašeptal.

„Ne.“ Pomalu mu rozepnula košili, vklouzla rukama pod látku a dotkla se jeho teplé kůže. Cítila, jak se celý roztřásl.

„Promiň,“ řekla a znehybněla.

Dýchal pomalu, jako kdyby chtěl znovu získat sebevládu. Vzal její ruce do dlaní a něžně je hladil. „To je v pořádku,“ řekl. Lehounce ji políbil na čelo. Stáli těsně vedle sebe a Amélie se nepokusila mu vysmeknout. „Ani si nepamatuju. kdy jsem byl naposled takhle vzrušený.“

Zvedla bradu, aby mu viděla do očí. Byly tmavé, téměř černé. „Je ti to nepříjemné?“ zeptala se tiše.

„Trochu. Ne, nechoď pryč,“ řekl, když se maličko pohnula. „Zůstaň klidně stát a všechno bude zase fajn,“ dodal.

Zvedla ruku a dotkla se jeho brady. Zdálo se jí, že mu to nevadí, a tak přejela prsty přes jeho smyslná ústa, velký, rovný nos, a dál na široké čelo a huňaté obočí, a nakonec přes zavřená víčka k hustým řasám.

„Mám ráda tvůj obličej,“ vyhrkla. „Tváříš se vždycky tak rozhodně.“

„Nejsem hezký,“ zamručel.

„Ne. Ale sexy,“ zašeptala a láskyplně se na něho usmála.

Otevřel oči a bylo v nich cosi podobného něze. „To jsi ty taky.“

Sklopila oči na jeho rozložitou hruď a hleděla na vystupující svaly a černý porost, který se směrem k pasu zužoval.

„Tak už to víš?“ zeptal se.

„A co?“ zeptala se nechápavě a zvedla oči. Zasmál se. „Jestli máš ráda chlupatý mužský, nebo nemáš?“

„Jestli chceš znát čistou pravdu,“ přiznala se, „ještě jsem neměla příležitost o tom uvažovat.“

„A co ten tvůj potenciální snoubenec?“

„Ten nosil tílko,“ řekla a musela se smát, jak jí to najednou přišlo směšné, „a neviděla jsem ho dokonce ani v plavkách.“ Se soustředěným zájmem se zadívala na jeho široká ramena. „Ale v životě jsem neviděla nikoho, jako jsi ty, dokonce ani v žádném časopise.“

Svaly na čelistích se mu napjaly a veškerá jeho sebevláda brala rychle za své. Zvedl jí bradu. „Zahráváš si s ohněm,“ zamumlal. „Dej si pozor.“

Bolestivě se nadechla a pohled jí bezmocně sklouzl na jeho ústa. „Co kdybys mě svedl!“ navrhla. „Jak víš, je mi už osmadvacet. Občas si připadám jako nějaký dinosaurus, který se přežil. Jednoho dne umřu a nikdy nepoznám, jaké to je, být ženou.“

Rukama sklouzl k jejímu pasu a sevřel ji tak silně, že se na něho udiveně podívala. Tvář měl nehybnou a oči mu temně jiskřily.

„Tím by se všechno příliš zkomplikovalo,“ řekl po chvíli. „Babička tě potřebuje. A kdybych dopustil, aby se to stalo, mohla by o tvoji společnost přijít, a to si nemůžu vzít na svědomí. Já se vázat nechci a myslím to naprosto vážně. Ale ty bys pak chtěla.“

Při těch slovech ji bodlo u srdce, nicméně spolkla hrdost a chabě se usmála. „To jsi v posteli tak dobrý?“ zašeptala zlomyslně.

„Mám zkušenosti,“ opravil ji. „Sex je, jako když pojídáš chipsy. Jak jednou začneš, je zatraceně těžké přestat. Zvykli bychom si jeden na druhého, a na to já nejsem připravený.“

„Je ti čtyřicet,“ připomněla mu tiše.

„No tak umřu jako starý mládenec,“ pokrčil rameny a maličko ohrnul rty. „Víš, Amy,“ dodal teď už vážně, „měl jsem rád jednu ženu. Nebudu zabíhat do podrobností, ale dostal jsem pořádně za vyučenou. A pořád ještě jsem se z toho nevzpamatoval.“

„Je mi to naprosto jasné,“ pravila. Věděla o tom všechno, ale to si nechala pro sebe. „Tvoje babička říká, že celý život stále na něco brala ohledy a že teď chce všechno hodit za hlavu a začít doopravdy žít. Neděláš ty to přesně obráceně?“

„Podívejme, kdo mi to dává rady do života!“ rozesmál se.

Pokrčila rameny. „Vlastně máš pravdu. Ale ty jsi muž. Ty můžeš někoho uhánět. Já ne. Chci říct, mohla bych, ale není to můj styl. A kromě toho nevěřím na vztah, ve kterém jde o čistě fyzickou lásku. Chtěla bych, aby můj milenec byl současně i mým nejlepším přítelem.“

Pohladil ji po tváři. „No, ty můžeš být mou nejlepší přítelkyní kdykoliv, ty moje venkovanko,“ usmál se na ni. „A když nebudeš chtít nic víc tak i milenkou.“

Slabě si povzdechla.

„Bylo by to jistě krásné se s tebou milovat, Worthu. Ale máš pravdu, všechno by se tím jen zkomplikovalo.“

„Ale stejně,“ zašeptal a sklonil se k jejím rtům. „Moc rád tě líbám.“

Přitiskl ji k sobě a začal ji líbat tak vášnivě, až se celá roztřásla. Když ji konečně pustil, pohlédl jí do očí a zašeptal: „Ano, takhle se na mě budeš dívat, až se budeme…“

„Worthu,“ zaúpěla a zvedla ruku.

„Tak tedy ne,“ řekl něžně. Přivinul ji k sobě

a Amélie zavřela oči a opřela si tvář o jeho hruď. Cítila podivnou únavu, ale jinak si připadala báječně.

„Mám ráda chlupatý mužský,“ zašeptala.

„A já mám rád ženy s velkýma, sexy modrýma očima.“ Odtáhl se od ní a zatahal ji za vlasy. „A teď pojď. Ukážeš mi, co chceš na tom svým záhonku pěstovat. A potom půjdeme a dáme si s babičkou oběd.“

„Tak jo.“

Celou cestu zpátky do domu snila o jarních květinách a své barevné sny sdílela s Worthem, který kráčel vedle ní jako nějaký dobromyslný obr.

Zbožňuju ho, uvědomovala si omámeně, chci ho, záleží mi na něm. Z náhlého popudu vklouzla její ruka do jeho dlaně. Pevně ji držel, prsty propletené. A Amélie si říkala, že v životě nebyla tak šťastná. Jaký nádherný den!

Vešli do domu, a právě když Worth zamířil ke dveřím obývacího pokoje, vyběhl proti nim Baxter, tvář bledou jako stěna.

„Pane Worthu,“ vyrazil ze sebe udýchaně, „vaše babička! Myslím, že má srdeční záchvat!“

SEDMÁ KAPITOLA

Následujících několik hodin bylo jako nějaký zlý sen. Oba se rozběhli za komorníkem a našli babičku v hrozných bolestech. Tiskla si ruce na prsa a hlasitě naříkala.

Worth okamžitě zavolal sanitku a rodinného doktora.

Babička namáhavě dýchala, byla bledá, kůži měla na dotek studenou a v hubené tváři propadlé oči.

Amélie seděla u její postele, držela její ledovou ruku a mumlala útěšná slůvka, zatímco Worth přecházel sem a tam a netrpělivě vyhlížel ambulanci.

Konečně před domem zastavila sanitka se zapnutými světly a houkající sirénou. O chvíli později už znovu uháněla do nemocnice. Worth si sedl dozadu k babičce a Amélie jela ve své otlučené fordce za nimi.

Do nemocnice dorazila chvíli po nich a našla Wortha v čekárně pohotovostního oddělení. Spolu s ním tam sedělo ještě několik dalších lidí a všichni vypadali ustaraně.

Amélie si sedla do mezery mezi Wortha a tělnatou paní se řvoucím nemluvnětem. Worth držel v ruce zapálenou cigaretu, a to bylo poprvé, co ho viděla kouřit.

„Už něco víš?“ zeptala se jemně a vzala jeho druhou ruku do dlaní.

„Ne.“ Nepřítomně zíral před sebe a nervózně zvedl cigaretu ke rtům.

Úplně vyčerpaná si mu opřela hlavu o rameno. Podobné situace, kdy se rozhodovalo mezi životem a smrtí, zažila už předtím, když pracovala v nemocnici, ale ti pacienti byli cizí lidé. Tohle bylo něco úplně jiného. Paní Carsonovou měla ráda, jako kdyby to byla její vlastní babička.

Pohlédla na Worthovu nehybnou tvář a bylo jí do pláče. Vypadal, jako by pro něj končil svět, a nebylo nic, co by mohla udělat nebo říct, aby mu pomohla. Ponořen do svého vlastního očistce, zmítal se mezi nadějí a zoufalstvím.

„Je mi to hrozně líto,“ zašeptala. „Přála bych si nějak pomoct.“

Stiskl jí ruku.

„Zůstaň tu se mnou, Amy,“ řekl prostě.

Zavřela oči, svírajíc jeho prsty, a minuty se vlekly a vlekly, lidé přicházeli a odcházeli, hlasy se zvedaly a umlkaly, děti plakaly a zase se smály. Trvalo nekonečně dlouho, než se ve dveřích objevil lékař v bílém plášti a pokynul Worthovi, aby vyšel na chodbu.

Oba muži poodešli stranou. Lékař hovořil a Worth naslouchal a s každou minutou vypadal zachmuřeněji a ustaraněji. Pak si s ním lékař potřásl rukou, kývl mu na pozdrav a odešel.

Worth se dlouhou dobu ani nepohnul. Stál na místě, kouřil cigaretu, jako kdyby nevěděl, co má dělat. Pohlédl směrem k Amélii, gestem jí naznačil, že má zůstat, kde je, a vydal se chodbou pryč.

Když se vrátil, vypadal hůř než kdykoliv předtím.

„Máš tady auto?“ zeptal se nepřítomně.

„Ano. Jela jsem za vámi. Stojí hned na kraji parkoviště.“

Následoval ji ven ze dveří a Amélie se ho bála na cokoliv zeptat, alespoň než se dostanou pryč z nemocnice a Worth se přestane takhle hrozně tvářit.

Usedl vedle ní a sotva vnímal, kde je. Jako obvykle měla potíže se startováním a Worth si zapálil další cigaretu. Konečně motor naskočil a vyjeli z parkoviště.

„Doktor si nemyslí, že je to infarkt,“ řekl o chvíli později. „Spíš se přiklání k názoru, že je to angína pectoris. Nic dalšího mi říct nechtěl, že prý musí nejprve provést spoustu testů, včetně angiogramu zítra ráno, pokud se jim podaří ji stabilizovat.“

„Jistě,“ zamumlala Amélie. Věděla, co to znamená, ale neřekla mu to. Angiogram, který nepatří k právě nejjednodušším diagnostickým testům, jim ukáže, jestli v srdci došlo k ucpání, nebo jestli jde o vadnou chlopeň.

Přitom každá z obou možností mohla znamenat operaci srdce. Chudák paní Carsonová!

„Vzali ji rovnou na kardiovaskulární intenzivní jednotku.“ Prohrábl si rozcuchanou kštici. „To znamená, že jsou povoleny tři desetiminutové návštěvy denně. Musím se tam vrátit, ale nejdřív se potřebuju převléknout a vzít si svoje auto.“

„Můžu ti nějak pomoct?“ zeptala se.

„Ano. Kdybys mohla následující dva dny zůstat v domě a vyřizovat telefony. Nemůžu zvládat obchod a babičku zároveň.“

„Zajedu domů a sbalím si pár věcí,“ souhlasila bez námitek. „Kdybys mi dal nějaký seznam lidí. kteří by mohli volat, a připsal k tomu, co jim mám eventuálně říct, tak s tím ostatním si už poradím.“ Amélie otočila volantem a fordka namáhavě zachrčela, jak zabočila za roh. Worth si zjevně náhle uvědomil, kde je.

„Můj bože, ono to jede!“ vykřikl. Podíval se kolem sebe na ošoupané polstrování a oprýskaný lak a zaposlouchal se do rachocení motoru.

Byla za to rozptýlení vděčná. Alespoň to na chvíli odvede jeho myšlenky od té stresující události. Krátce na něho pohlédla a napomenula ho: „No tak! Jestli ji budeš urážet, zastaví se uprostřed křižovatky.“

„Jak můžu urazit něco, co vypadá jako krabice od bot?“ zeptal se. „Neměl jsem tušení, že je to v tak hrozném stavu, jinak bych ti koupil něco lepšího.“

„Vy mi nebudete kupovat vůbec nic, pane Carsone,“ poučila ho. „Dokážu se o sebe postarat sama, díky.“

„Jo. Tak, že se krmíš chlebíčky a jezdíš v autě, které patří do šrotu.“

„Já mám tohle autíčko ráda. Je jako lidská bytost.“

„Je to vrak,“ trval na svém, když zabočila na jejich příjezdovou cestu. „Má zrezivělou karoserii, ventily, které zůstávají viset, a převodovku v háji. A kolikrát musíš sešlápnout brzdu, aby to začalo brzdit, no?“ zeptal se přísně.

Zatvářila se provinile a Worth přimhouřil oči.

..Když si budeš chtít ode dneška někam zajet, budeš používat mercedes,“ řekl nekompromisně. „Já si do nemocnice vezmu rolls.“

„Ale Worthu…“

„Nehádej se se mnou, holčičko,“ řekl tiše a ten projev lásky od muže, jenž své city nikdy neukazoval, ji umlčel.

Zajela do garáže a vypnula motor, který sebou několikrát zaškubal, než se s prskáním a hekáním konečně zastavil.

Worth vystoupil, obešel kapotu a otevřel jí dveře. Pak zalovil v kapse pro klíčky, strčil jí je do ruky a sevřel jí kolem nich prsty.

„Nechci slyšet žádné námitky,“ pravil. „Je to pojištěné se vším všudy. A jestli promáčkneš blatník, neřeknu ti ani slovo, platí?“

„Budu mít strach,“ vzdychla.

„Je stejné jako to tvoje, jen trochu menší.“

„Menší, ale příšerně drahé.“

„Tomu říkám snobismus naruby,“ zamumlal a slabě se usmál. Sklonil se k ní a lehce ji políbil na rty. „A teď si pospěš. Musíme napsat ten seznam.“

Vzal ji kolem ramen a tak s ní šel celou cestu až do domu.

Nějakou dobu trvalo, než jí nadiktoval jména všech známých, kteří se mohli ozvat. Do výčtu zahrnul i několik klientů, u kterých předpokládal, že by mohli volat na jeho privátní číslo. Měl obchodní styky po celém světě včetně jednoho projektu v Jižní Americe, který v současné době čekal na podpis a hned po podepsání listin vyžadoval jeho několikatýdenní přítomnost přímo na místě.

„Ale co ten dům pro seniory?“ zeptala se.

„Nejsem přece na všechno sám,“ připomněl jí. „Tajemství úspěchu spočívá i v tom, že člověk má po ruce schopné lidi a ví, kdy a co všechno jim může svěřit. Každopádně,“ dodal s povzdechem, „tohle teď není ten nejakutnější problém. Tím je babička.“ Podíval se na hodinky.

„Musím sebou hodit, abych stihl poslední dnešní návštěvu. Nepotřebuješ ještě něco?“ zeptal se, když si prohlížela seznam.

„Ne, všechno je mi jasné,“ prohlásila. „Budu pryč jenom chvilku,“ slíbila. „Jen co si sbalím pár nejnutnějších věcí.“

Přikývl a zamířil ke svému pokoji.

„Worthu,“ zavolala na něj.

Otočil se, tvář ztrhanou bolestí. „Ano?“

„Má tuhý kořínek. Sama mi to řekla. Kdybych si měla na někoho vsadit, byla by to ona.“

„To já taky, ale přece jen jí je už pětasedmdesát.“„Mému dědečkovi je třiaosmdesát a ještě se ryje na zahrádce.“ Usmál se. „Jsi hodná, Amy.“ S tím odešel.

Bála se, aby nepoškrábala vypůjčený mercedes, nakonec se jí ale podařilo dostat se domů bez úhony.

Rychle naházela do tašky nějaké prádlo a oblečení a už utíkala ven. Cestou se ještě stavila u Kennedyových, aby jim řekla, co se stalo a že bude pár dní pryč. Ujistili ji, že na všechno dohlédnou, a nabídli jí pomoc. Byli to opravdu laskaví lidé. Rozloučila se s nimi a vrátila se do toho velkého a opuštěného domu.

Baxter, celý rozrušený, ji vpustil dovnitř. Od paní Carsonové věděla, že u nich slouží už dvacet let.

„Z nemocnice ještě nevolali?“ zeptala se ho Amélie, jakmile vkročila dovnitř.

„Nikoli, slečno.“

Trochu poklesla na duchu. „Doufám, že…“

„Ano, slečno, my všichni doufáme,“ zamumlal. „Naši paní jen tak něco nezdolá.“

„Ano, já vím, paní Carsonová je mimořádná žena,“ souhlasila. „Pan Carson říká, že ta nemocnice je vynikající a má to nejmodernější vybavení. A dneska se pro pacienty se srdečními chorobami dá udělat spousta věcí,“ dodala plna naděje.

„To všechno je kvůli těm smaženým jídlům, co tak ráda jí,“ reptal Baxter.

„Kuchařka jí chce vyhovět, a tak stačí, aby ji naše paní chvíli přemlouvala, a nakonec vždycky dostane, co chce. Takové jídlo není pro slabé srdce vůbec zdravé.“

„To se dozvídám pěkné věci.“ Amélie se musela usmát. „Až se paní Carsonová vrátí domů, tak to na ni povím. Pan Carson už na ni dohlédne!“

Sice se zasmál, ale hned zase zvážněl. „Slečno, kdybyste se cokoliv dozvěděla…“

„Samozřejmě vám to hned řeknu, Baxtere,“ odpověděla. „Vím, jak ji máte všichni rádi.“

Komorník přikývl a odešel za svými povinnostmi. Amélie se vydala halou a náhle se zastavila. Kde je vlastně pokoj pro hosty? Prošla kolem pokoje paní Carsonové a otevřela vedlejší dveře.

Nakoukla dovnitř. Obrovská postel, přes ni přehoz se zeleným vzorem, zelené závěsy a koberec krémové barvy. I kdyby neviděla šaty pohozené přes bytelné křeslo vedle postele, věděla by, že je to Worthův pokoj. Rychle zavřela dveře a pokračovala k dalšímu pokoji.

Tenhle byl velice hezký, celý v růžové a krémové barvě, a na první pohled bylo zřejmé, že našla, co hledala. Dala si dovnitř tašku s věcmi a zamířila do Worthovy pracovny. Tam se posadila za velký psací stůl a čekala, až se ozve telefon.

Worth sice nezavolal, ale několik jiných lidí ano. Většina jich byla na seznamu. Ozvala se ale také jedna žena, která na seznamu nebyla, nějaká paní Cadeová, a vypadalo to, že Wortha zná velmi dobře. Na všechny dotazy, které na ni žena chrlila jeden za druhým, Amélie odpovídala, jak nejlépe dovedla, ale v srdci ji začala hlodat žárlivost.

„Byla bych ráda, kdyby mi zavolal, hned jak se vrátí,“ řekla paní Cadeová rozhodně. „Je mi líto jeho babičky, ale tohle je naléhavé.“

Co si ta ženská proboha myslí? Že srdeční záchvat je nějaká legrace? Rozhořčovala se v duchu Amélie.

Nakonec její skotskoirský temperament nabyl vrchu a Amélie jí to řekla naplno.

Na druhém konci linky se rozhostilo ohromené ticho.

„Se mnou takhle nikdo mluvit nebude,“ ozvalo se nakonec škrobeně.

„Já ano, a právě teď,“ odtušila Amélie krátce. „A pokud panu Carsonovi něco chcete, budete muset počkat, až bude mít čas vám zavolat. Možná jste ještě nikdy nezažila, aby se někdo z vašich blízkých ocitl ve vážném nebezpečí, ale Worth momentálně neví, kde mu hlava stojí, a ze všeho nejmíň teď potřebuje, aby ho pronásledovala nějaká necitlivá ženská!“ vychrlila na ni.

„Vy jedna drzá… Kdo vlastně jste?“ dožadoval se hlas ve sluchátku.

„Jsem zubní skřítek,“ řekla sladce Amélie. „Až vám vypadne některý z těch vašich jedových zubů, určitě se zase ozvěte!“

S tím zavěsila.

Worth mě zabije, pomyslila si deprimované. Ale ta strašná ženská neměla být tak protivná a bezcitná.

Všechny další telefonáty vyřídila už bez problémů. Kolem deváté hodiny přestal telefon zvonit a o třicet minut později přišel Worth.

„Tak jak se daří babičce?“ zeptala se, vstávajíc od stolu, ztuhlá z toho dlouhého sezení.

Podíval se na ni a podrbal se unaveně na zátylku. Vypadal vyčerpaně. Měl kruhy pod očima a potřeboval oholit. Rukávy u košile měl vyhrnuté a letní sako přehozené přes rameno. Odhodil ho na křeslo a protáhl se.

„Je vzhůru a kleje jako námořník,“ řekl suše. „Dali jí něco proti bolesti. Ráno, až jí udělají ten angiogram, mi doktor Simpson bude moct říct víc.“ Povzdechl si a posadil se do křesla vedle saka. „ Amy, myslí si, že by to mohla být ucpaná céva. Nebo i několik. Zmínil možnost zavedení bypassu. Enzymy má ale v pořádku, a to znamená, že nešlo o infarkt. Špatně se jí však dýchá a má srdeční arytmii.

Pokud se Simpsonovo podezření potvrdí, bude se to zhoršovat a eventuálně může k infarktu teprve dojít. Prý ji občas přepadá slabost, ale mně o tom nic neřekla, protože mě nechtěla znepokojovat.“ Nevesele se zasmál.

„Vím, co taková operace obnáší,“ řekla Amélie. „Pacienti podstupují velmi malé riziko a většina z nich jde domů už za pár dní.“

„To mi doktor taky říkal,“ odpověděl. „Ale těch pár dní bude zatraceně dlouhých.“

„Pomůžu ti to zvládnout,“ usmála se. „Mám ti teď připravit něco k jídlu?“

„Nemám na jídlo ani pomyšlení.“

„A nechceš aspoň kávu? Nebo neředěnou whisky?“

„Tak tedy whisky a potom kávu,“ řekl. Šel ke stolu a začal si pročítat vzkazy, které mu Amélie sepsala. Najednou se zamračil a obezřetně se na ni podíval. „Jak je to dlouho, co volala?“

„Myslíš paní Cadeovou?“ Zneklidnila a odvrátila zrak. „Asi tak hodina,“ odpověděla.

Zíral na ni. „Co chtěla?“

Přešlápla z jedné nohy na druhou. „To mi neprozradila, řekla jen, že je to naléhavé.“

Zvedl se. Mezitím mu Amélie nalila whisky a podala mu sklenici.

„Díky,“ řekl nepřítomně. Stále ještě zíral na papír s Ameliinými poznámkami.

„Byla velmi nepříjemná,“ vyhrkla Amélie a vyhnula se jeho pohledu. „A já taky. Jestli je to tvoje dobrá známá, tak se omlouvám.“

„Ještě před několika měsíci byla něco víc než jenom dobrá známá.“ Otočil se k ní zády. „Odpovím teď na ty telefonáty. Dobrou noc, Amy.“

Věděla přesně, co to znamená.

Díky, ale teď mi jdi z cesty, mám moc práce. Nemusel to říkat, jeho postoj to vyjadřoval za něj.

„Baxter tě prosí, abys mu zavolal, jak se paní Carsonové daří,“ vzpomněla si cestou ke dveřím.

„Baxter může počkat,“ řekl úsečně. Sedl si ke stolu a zvedl sluchátko. Když vytáčel číslo Cadeové, nemusel si ho ani vyhledávat.

Amélii bylo z toho všeho na nic. Pomalu za sebou zavřela dveře.

Tak teď tedy alespoň ví, kdo je paní Cadeová. Vůbec se netajil tím, že byla jeho milenkou.

Hlavu měla jako střep. Zimomřivě se otřásla a zamířila do svého pokoje.

Vybalila si věci a chystala se do postele. Mechanicky si oblékla bílou bavlněnou noční košili a rozpustila si dlouhé vlasy.

Takže to vypadá, že co nevidět budu zase bez práce, pomyslela si trpce.

Pokud by paní Carsonové museli udělat bypass, bude potřebovat ošetřovatelku, takže ona jako společnice tu bude nadbytečná. A ačkoli s ní Worth vycházel, škádlil ji a dokonce jí i trochu nadbíhal, nebude kvůli jejímu odchodu trpět bezesnými nocemi. Často jí říkal, že o žádný vážný vztah nestojí.

Do které části jeho života tahle záhadná žena patří? Je snad tohle typ ženy, který se mu líbí? Necitlivá, bezohledná, agresivní? Jeho bývalá snoubenka zřejmě taková byla.

Amélie se hořce zasmála. Není to k pláči, že ona sama je taková vadnoucí putička? Možná kdyby nebyla zakomplexovaná stará panna, mohla by teď vyběhnout jen tak v noční košili a svést ho. Hmmm.

Svést ho. Přemítala o tom jen chvíli a pak tu myšlenku rychle zapudila.

Co je to za nápad, myslet na takovéhle věci ve chvíli, kdy má Worth hlavu plnou starostí! Ubohá Jeanetta. Amélie měla svou zaměstnavatelku ráda. Bude tu ztřeštěnou starou dámu postrádat.

O několik minut později, když seděla u toaletního stolku a rozčesávala si dlouhé vlasy, se náhle otevřely dveře a dovnitř vešel Worth. Na sobě měl už zase sako a tvářil se ustaraně. Upřel na ni zachmuřený pohled a Amélie měla pocit, že v první chvíli ani nezaznamenal, že si už vzala noční košili a chystá se do postele.

„Musím teď odejít,“ řekl naléhavě. „Mohla bys, prosím tě, ohlídat telefon a poznamenat mi případné vzkazy? Už jsem taky zavolal do nemocnice a dal jim číslo, na kterém mě budou moci zastihnout.“

Její bleděmodré oči přejížděly po jeho obličeji jako něžné, láskyplné ruce. Měl ztrhanou tvář a zarudlé oči. Už takhle měl spoustu starostí s babičkou, proč se teď ještě musela ozvat ta hrozná ženská, aby ho rozrušila ještě víc? Amélie věděla dobře, kam jde, ani jí to nemusel říkat.

„Jistě, budu hlídat telefon,“ přislíbila.

Až teď si všiml, co má na sobě; v jeho unavených očích zahlédla záblesk náhlého zájmu. Pomalu se usmál, když si všiml, jak se pod tenkou noční košilí rýsují něžné křivky jejího těla. Dlouhé tmavé vlasy jí splývaly po ramenou až na záda jako hedvábná clona, že opravdu vypadala jako lesní víla.

„Tedy, slečno Glennová,“ zamumlal, „čekal bych, že budete nosit pyžamo.“

„Vlastně nejradši spím jenom v kalhotkách,“ řekla mile, „ale ne, když jsem na návštěvě.“

„Na mě nemusíš brát ohledy,“ zahučel. „Nerad bych, abys kvůli mně měnila zvyky.“

„Už jsem vám řekla, pane Carsone, že soukromá představení neprovozuju,“ připomněla mu. Odložila kartáč a zeptala se: „Potřebuješ ještě něco?“

„Řekl bych, že ano. Ale teď nemám čas.“ Uličnicky se podíval na ni a pak na postel. „Nech toho,“ řekla škrobeně. „Proč?“

Její upřený pohled ho evidentně znervózňoval. Náhle strčil do dveří, aby je zavřel, a zamířil rovnou k ní.

„Ne, neblázni,“ zašeptala. Vyskočila ze židle, ale tím všechno ještě zhoršila, protože hluboký výstřih odhalil křivku jejích ňader.

Došel až k ní, položil jí velké teplé ruce na ramena a něžně ji pohladil.

Cítila, jak se jí v reakci na jeho blízkost divoce rozbušilo srdce. Zbožňovala ho.

„Říkal jsi, že musíš odejít,“ hlesla.

„Já vím.“ Dotkl se jejích vlasů.

„Worthu,“ vydechla.

Vzal její obličej do dlaní. Pátravě se jí zadíval do očí a našel v nich nevyřčenou úzkost, které nerozuměl.

Zavřel oči a opřel si čelo o její. „Neboj se mě, Amy,“ zašeptal. „Já nechci nic, jen trochu povzbuzení. Něco, co by mi pomohlo přečkat těch několik příštích hodin.“ Jeho velké ruce se svezly k jejímu pasu a Amélie se roztřásla.

„Tak proč… proč nejdeš za ní?“ zeptala se trpce a nenáviděla se za to, jak její tělo reaguje na jeho doteky.

Narovnal se a zkoumavě si ji prohlížel. „Tak tohle si o mně myslíš, Amy?“ zamumlal. „Že jdu za tou ženou, abych se v jejím náručí zbavil starostí a stresu?“

„A ne snad?“

„Nebylo by to nošení dříví do lesa?“

V očích jí zajiskřilo.

„Jsem zakomplexovaná stará panna, to jsi zapomněl? Ani bych nevěděla, co mám dělat.“

Tiše se zasmál, jako kdyby ho její žárlivost těšila. „Amélie, někdy jsi prostě neodolatelná,“ zamumlal.

„Pro tvou informaci, paní Cadeová už dávno není moje milenka. Teď je výkonná viceprezidentka jednoho z mých subdodavatelů.“ Strnula.

„Viceprezidentka?“ opakovala.

„Ano, a ta naléhavá záležitost se týká mého projektu v Jižní Americe. Paní Cadeová má na starosti všechna předběžná jednání s tamní vládou. Právě se odtamtud vrátila a já teď jedu za ní a jejím manželem,“ zdůraznil, „abych s nimi probral další postup.“

Kousla se do rtu. „Aha.“

„Není ti zima?“ zeptal se náhle.

„Ne,“ odpověděla nepřítomně. „Proč?“

„V tom případě musíš být pořádně vzrušená, Amy,“ zamumlal zlomyslně. Natáhl ruku a pomalu jí přejel prstem ztuhlou bradavku.

Zalapala po dechu a chtěla ucouvnout.

„Z tohohle do jiného stavu nepřijdeš,“ slíbil jí a vzal ji za rameno. „Dívej se, miláčku,“ zašeptal a přinutil ji, aby se podívala dolů na svou košili.

Jednu po druhé jí rozvázal stužky, držící živůtek pohromadě a pomalu jí ho stáhl z plných ňader.

Zalapala po dechu a chtěla si ňadra zase zakrýt, ale vzal její ruku, zvedl ji ke rtům a pak ji položil na svou pevnou, teplou hruď.

„Stůj klidně a nehýbej se,“ zamumlal něžně. Rozevřel jí košili až do pasu a Amélie se začala třást: ještě nikdy nestála před žádným mužem takhle polonahá. Worth trochu odstoupil a dlouho si ji prohlížel, zatímco Amélie střídavě rudla a bledla.

„Kdybych nemusel za Terií,“ řekl tiše, „odnesl bych tě do postele, svlékl tě a celou bych tě zlíbal.“

Třásla se po celém těle. Jako by ji spalovala prudká horečka, jakou v životě nezakusila, jako by byla vydána na milost a nemilost dosud nepoznané touze.

„Jsi krásná, vášnivá a velice sexy,“ šeptal jí. „A já tě chci víc než cokoliv na světě. Ale dnes to nepůjde.“

„Ne, dnes večer máš práci,“ zašeptala.

Chtěl něco říct, ale pak se zamračil a odvrátil se. „Ano. Mám práci. Pohlídej mi ten telefon, ano?“

Bez ohlédnutí vyšel z pokoje a práskl za sebou dveřmi.

Byla vzhůru až do časných ranních hodin, kdy konečně uslyšela, jak se Worth vrací domů. Myslela na Jeanettu Carsonovou a doufala, že angiogram neukáže nutnost operace. Jelikož babička je jediná osoba na světě, na které Worthovi záleží, bylo by to pro něho hrozné.

Došla k závěru, že nějakou dobu bude muset zůstat v domě s ním. Možná po ní netouží tolik, aby riskoval případné závazky, ale někoho rozhodně potřebuje, a kdo jiný by tu s ním měl být? I když se to zdálo podivné, byla teď pro něj pravděpodobně nejbližším člověkem. V uplynulých týdnech se spolu hodně bavili a Amélie měla pocit, že se sblížili, že mu rozumí. Když nic jiného, aspoň ho trochu utěším, pomyslela si trpce.

Příštího dne jela do nemocnice s ním. Babičce udělali angiogram a později toho odpoledne lékař Worthovi sdělil, že je třeba neodkladně voperovat bypass. Operace byla stanovena na následující den ráno.

Worth se šel na babičku podívat, a když zase vyšel ven, tvářil se zničeně, jako by na tu operaci měl jít sám. Amélie se ho snažila přimět, aby něco snědl, ale marně. Zůstal v nemocnici a Amélie se vrátila do domu sama, aby služebnictvu řekla, co se stalo, a vyřídila nejnutnější korespondenci.

Byla by se za paní Carsonovou taky ráda podívala, ale Worth nechtěl. Obával se, že by to babičku rozrušilo. Amélie si to sice nemyslela, ale neměla v úmyslu se s ním kvůli tomu dohadovat. Každá operace má svá rizika a Amélie věděla, že příštích několik dní bude velice krušných. Nedalo se pochopitelně vyloučit, že Jeanetta ve svém věku zákrok nepřežije.

Worth si to jistě uvědomoval taky, a tak těch posledních několik chvil, které do operace zbývaly, chtěl s babičkou strávit sám.

Bylo už pozdě, když se Worth vrátil z nemocnice. Služebnictvo už dávno odešlo, ale Amélie byla vzhůru a čekala na něj. Měla dost času, aby připravila nějaké chlebíčky pro případ, že by měl hlad.

Vyšla na chodbu, aby se ho zeptala, jestli něco nepotřebuje, ale vůbec ji nevnímal a zapadl rovnou do své pracovny.

Nicméně Amélie doufala, že Worth dříve či později vyjde zase ven, a proto uvařila kávu a dala chlebíčky na talíř. Pak horečně přemýšlela, co by měla ještě udělat. Dobře si pamatovala na dlouhé dny, kdy umírala její babička, na tu úzkost čekání, na pocit, že smrt je blízko, a na beznaděj z toho, že nemůže nijak pomoct. Pro muže to musí být ještě mnohem horší, pomyslela si. Mnohem horší.

Celá ztrápená přecházela po kuchyni sem a tam. Byla unavená a nejradši by si šla lehnout, ale nechtěla jít spát a nechat Wortha samotného.

Nakonec se rozhodla, že to riskne. Položila na tác dva šálky kávy a talíř s chlebíčky, zaklepala na dveře pracovny a odvážně vešla.

Seděl na pohovce, před sebou na konferenčním stolku otevřenou láhev whisky a prázdnou sklenici. Než vešla, držel si hlavu v dlaních. Teď na ni zlobně upřel černé oči, jako kdyby za všechno mohla ona, ale ve tváři se mu zračil smutek a strach.

„Co ksakru chceš?“ vyjel na ni.

„Přinesla jsem ti něco k jídlu, a prosím tě přestaň na mě vrčet,“ odpověděla. Velkoryse přešla jeho špatnou náladu, protože věděla, že za jeho hněvem se skrývá strach a bolest.

„Ale já nemám hlad,“ namítl a nalil si další sklenici whisky. „Jdi pryč.“

Položila tác na stolek a usedla vedle něho.

„Řekl jsem ti, abys…,“ začal.

„Slyšela jsem tě,“ přerušila ho a přistrčila k němu talíř. „A teď si vezmeš chlebíček a trochu kávy.“ Zvedla svůj šálek a napila se.

„Čert tě vem!“ řekl a chraptivě se zasmál.

„Starý panny jsou tvrdohlavý,“ upozornila ho. „Půjdu pryč, jedině když mě poslechneš a trochu se najíš.“

„Teď si nejsem jistý, jestli to ještě pořád chci,“ zabručel. Vzal do ruky chlebíček a ochutnal ho. „S kuřecím salátem. Ty mám nejradši.“

Když dojedl, pomalu upíjel kávu a přitom mlčky zíral před sebe. „Co když umře?“

„Proč hned myslet na nejhorší?“ zavrtěla hlavou, odmítajíc ho brát vážně. „Být tebou, vsadila bych na její vitalitu,“ radila mu. „Ženu, která v pětasedmdesáti začne tancovat brejk, jen tak nějaká operace neodrovná.“

Zamračil se, otočil k ní hlavu a velice dlouho se na ni díval. „To jsi celá ty,“ řekl pak tiše. „Vždycky plná optimismu. Jsi úžasná, Amy.“ Znovu se napil kávy. „Nemám nikoho než ji. A vzhledem k jistým událostem jsem se na ni v poslední době upnul ještě víc.“ Vzhlédl k ní, a když se jeho pohled setkal s jejím, přimhouřil oči. „Babička ti důvěřovala. Řekla ti o Connii, viď?“

Teď nebyl čas na žádné vytáčky. „Ano,“ přiznala. „Řekla mi o ní.“

Zadíval se na své ruce. „Snažila se mě varovat, ale já ji neposlouchal. Byl jsem do tý zatracený ženský tak zblázněný, že jsem odmítal uvěřit, co je zač. A kvůli tomu dostala babička infarkt. Od tý doby si to nepřestávám vyčítat.“ Trpce se zasmál. „Od tý doby žiju jako mnich, tedy kromě příležitostných prohřešků. Nikoho si nepustím k tělu. Bojím se s někým sblížit.“

„To se chceš po zbytek života trestat jen kvůli tomu, žes babičce jednou neuvěřil?“ zeptala se ho jemně. „Ale tohle ona po tobě nechce. Měl bys hodit minulost za hlavu a začít zase normálně žít.“

„To se dobře říká, ale hůř dělá. Já už nevěřím svýmu úsudku, Amy. A nevěřím ženským.“

„To je celkem pochopitelné,“ šeptla. „Ráda bych ti řekla něco…, co by ti pomohlo,“ vyhrkla trochu zajíkavě. „Taky jsem občas zažila takovýhle pocit, že je… konec světa. A vím, že žádná slova nepomůžou, to chce čas.“

Nehnuté zíral do svého šálku. „Nenávidím tenhle pocit bezmoci,“ zahučel. „To vědomí, že nemůžu udělat nic, vůbec nic, jen sedět a čekat!“

„A ty čekání nesnášíš,“ zamumlala. „Tohle znám. Musíš si pořád říkat, že babička má vynikající doktory, že je jinak ve skvělé kondici a má železnou vůli. To je kombinace, která už něco znamená.“

„Jo, to si taky říkám. Ale stejně nevím, jak to nakonec dopadne. Nevědí to ani doktoři.“ Odložil šálek na stolek, uchopil sklenici a znovu si dal velký hlt whisky.

„Tohle ti moc nepomůže,“ poznamenala po chvilce váhání.

Hořce se zasmál. „Buď tohle, nebo ženská,“ zamručel. Mrkl na ni. „A jediná vhodná ženská, kterou znám, je pro mě tabu.“

„Worthu…,“ hlesla.

Položil jí prst na rty. „Nepotřebuju panenskou oběť,“ zašeptal.

„To by žádná oběť nebyla,“ řekla tiše. Vyhledala jeho oči. „Toužím po tobě.“

Prudce se nadechl. „Amy…“

„Vím, že nejsem žádná krasavice,“ vypravila ze sebe. „Ale je mi osmadvacet a šetřila jsem se, až přijde ten pravý čas a pravý muž.“ V očích se jí objevily slzy. „Dobře vím, že mi nenabízíš žádný trvalý vztah nebo dokonce sňatek. Ale je mi to jedno. Dnes večer hrozně moc někoho potřebuješ a já chci být tím někým, kdo ti pomůže. Třeba bys mě mohl brát jako nějakou hořkou medicínu…“ Hlas se jí zadrhl a Amélie se nejisté zasmála.

„Hořkou medicínu,“ ušklíbl se. Sklonil se k ní a velice něžně ji políbil. „Ty nemáš chybu, Amy, a já tě hrozně moc chci. Ale…“

„Tak mě nech, ať tě utěším,“ zašeptala. „Až moc dobře vím, jak může být tahle noc pro tebe dlouhá.“

„Amy, zapomínáš na riziko otěhotnění? “ začal pomalu.

„Žádné riziko tu není,“ lhala, aby ho uchlácholila. Milovala ho, toužila po něm. Jen dnes a už nikdy víc, říkala si. Možná to není správné, ale aspoň budu mít po zbytek života na co vzpomínat. „Prosím,“ zašeptala a nabídla mu své rty.

Se zasténáním ji strhl do náruče a divoce, vášnivě ji políbil. Pak ji zvedl a odnesl do svého pokoje, tlumeně osvětleného lampičkou na nočním stolku.

Něžně ji položil na postel, posadil se vedle ní a dlouze si ji prohlížel. Pak ji začal pomalu svlékat. Když jí rozepjal podprsenku, objevil se v jeho obličeji výraz, který nebyla schopna rozluštit. Zvedl ruku a něžně se dotkl jejích ňader. Celá se napjala, jak jí tělem proběhl neočekávaný záchvěv rozkoše.

„Nejsem úplně střízlivý, Amy,“ zamumlal. „Asi bych měl přestat…“

„Ne, nepřestávej!“ vyhrkla přidušeně. Měla tělo jako v jednom ohni. „Prosím!“ zašeptala.

Oči mu potemněly a Amélie v nich uviděla touhu. Sklonil se k ní a začal ji líbat a hladit po celém těle.

Křečovitě sevřela polštář a zmámeně přemítala, jak tohle vůbec přežije. Jeho polibky a laskání v ní probouzely neznámou rozkoš, která s každou vteřinou sílila a která ji zcela přemohla.

Ucítila, že se od ní odtáhl. Otevřela oči a viděla, že se posadil a začal se svlékat. Se směsicí zvědavosti a obdivu omámeně pozorovala jeho širokou, svalnatou hruď, ploché břicho, úzké boky a dlouhé nohy.

Nakonec se k ní znovu sklonil a jemně a něžně ji políbil na rty. Pak ucítila váhu jeho těla a vnímala horkost jeho pokožky, jeho mocné svaly a jemné chloupky jeho hrudi na svých prsou. Vyčkávavě pohlédla do jeho černých třpytících se očí.

„Prosím,“ zašeptala, vzrušená a přemožená touhou, jakou nikdy v životě nepocítila.

„Pomalu, miláčku,“ zamumlal a opatrně ji k sobě přitáhl. Přitom sledoval její obličej, aby hned věděl, jestli jí nepůsobí bolest.

Ale bylo to snadné. Trocha zaváhání, trocha napětí. Ale vzrušil ji tak, že bolest vůbec necítila. „Chci… chci tě,“ šeptala přerývaně. „Worthu. Worthu…!“

Pak už vnímala jen rozkoš vzdouvající se ve vlnách, které ji nesly výš a výš, až na samý vrchol extáze.

Z hrdla se jí vydral výkřik. Ve stejném okamžiku se Worth napjal a pak se vyčerpaně zhroutil vedle ní.

„Amy,“ zašeptal chraptivě.

Otevřela oči, veliké a modré jako nebe.

„Neublížil jsem ti, maličká?“ Trochu se zamračil a jemně se dotkl jejích naběhlých rtů. „To bych nechtěl.“

„Jestli jsi mi ublížil?“ vypravila ze sebe bez dechu. „Já… Worthu…, řekla a zaváhala, „já jsem… je to normální aby se mi to… takhle líbilo, když je to poprvé?“

„Tobě se to opravdu líbilo?“ zeptal se.

Amélie celá zrůžověla a odvrátila zrak.

Zasmál se. „Pane jo. Hned napoprvé…“

„Možná to bylo proto, že jsem na to tak dlouho čekala,“ zajíkla se a nejisté se na něho podívala.

„Hlavně si nezačni myslet, že s tebou něco není v pořádku,“ podotkl. Odhrnul jí z čela vlasy zvlhlé potem.

„Trvalo to jen chvíli,“ řekla, „ale bylo mi, jako bych umírala. Nic krásnějšího jsem nezažila.“

„Taková malá smrt,“ pokýval hlavou. „Ano. Já to cítil taky tak. Sladké šílenství. Zapomnění.“ Sklonil se k ní a něžně ji políbil. „Spi se mnou.“

„Myslela jsem, že jsem s tebou už spala,“ zamumlala.

„To bylo milování,“ zašeptal. „Teď chci, abys spala v mý náruči… A až si trochu odpočineme, budeme se milovat znovu.“

Zvláštní, pomyslela si ospale, že o tom může mluvit zrovna takhle vždyť pro něho to bylo jen fyzické uvolnění, jenom sex.

Pro ni to bylo všechno. Jakýsi druh vášnivého spojení, splynutí duší, duchovní spříznění.

„Netušila jsem, že je to tak krásné. A ty ses na mě díval…“ Zarděla se.

„Musel jsem,“ bránil se. „Potřeboval jsem vědět, jestli tě to nebolí. Bál jsem se, že bys mi to třeba neřekla.“

Sklopila oči k jeho hrudi. „Bála jsem se toho celý život, bála jsem se, že to bude strašně bolet…“ Tiše se zasmála. „A nakonec jsem ani nevěděla, že se to stalo, až když bylo po všem.“

„Jo, to jsem si všiml,“ dobíral si ji. „Páni, takovýhle děvče jsem ještě neměl,“ zašeptal. „Myslím, že na tuhle noc nezapomenu, co budu živ.“

„To jsem ráda,“ řekla tichounce. Upřela na něj zbožňující pohled. „Protože já na to taky nikdy nezapomenu.“

„Takže toho nelituješ?“ zeptal se už vážně.

Zavrtěla hlavou.

„To víš, že ne.“

„Díky bohu. Jestli jsem opilý, Amy, už nikdy nechci vystřízlivět.“ Pohladil ji, fascinován její hebkou pokožkou. Snažil se uklidnit, myslet na něco odtažitého, ale nepomáhalo to. Znovu po ní zatoužil.

Oči se jí rozjasnily tím novým poznáním, novou sebedůvěrou. Nadzvedla se a opřela se mu o prsa.

„Musíš mě naučit spoustu věcí,“ zašeptala a přitiskla rty na jeho ústa.

Z hrdla se mu vydral chraptivý sten a oběma rukama ji uchopil za boky.

Ráno přišlo náhle a příliš brzy. Amy otevřela oči s pocitem dosud nepoznané ztuhlosti, jakéhosi nového druhu nepohodlí. Její zrak okamžitě padl na polštář vedle ní. V polštáři zůstal jen důlek, ale Worth byl pryč.

Zadržela dech. Worth!

Rychle se posadila a okamžitě si uvědomila, co se stalo. Vyspala se s ním. A ne jednou. Do tváře se jí nahrnula krev a Amélie skousla ret.

Co teď? Všechno se změnilo, a jak řekl on sám, co se stalo, nejde odestát. Mrkla na hodinky a užasla, když zjistila, že je už deset hodin. Operace nepochybně stále ještě probíhá. Vyskočila z postele, posbírala rozházené šaty a spěchala do svého pokoje.

Předtím ale opatrně vykoukla na chodbu, jestli je vzduch čistý.

Pak se vysprchovala a oblékla se. Vzala si jednoduché bílé šaty a střevíčky na vysokém podpatku. Vlasy si nechala rozpuštěné, protože nechtěla ztrácet čas s nějakým složitým účesem, a bez snídaně vyběhla z domu.

Služebnictvo nejspíš bude stejně vědět, kde spala. Nevěděla, jak se jim všem podívá do očí. Ani jak se podívá do očí Worthovi. Nebo jeho babičce, jestliže operaci přežije. Musí ji přežít, modlila se v duchu. Jestlipak Wortha mrzí, co se tuhle noc stalo? Doufala že ne. Ale ať už se teď stane cokoliv, alespoň jí na něho zůstane vzpomínka, kterou bude hýčkat po zbytek života.

OSMÁ KAPITOLA

Worth byl v čekárně sám a kouřil ostošest. Jak tam tak seděl, pohroužený do myšlenek, připadal Amélii přitažlivější než kdy dřív. Vzpomněla si na jejich společnou noc a zčervenala.

Vtom zvedl hlavu a uviděl ji. Čekala, že se na ni usměje nebo jí podá ruku. Ale neudělal ani jedno, ani druhé. Tvář měl staženou napětím a v očích se mu zračila úzkost.

Amélie pomalu došla až k němu a snažila se nedat najevo, jak ji jeho smutek dojímá. Usedla vedle něho a pečlivě si urovnala sukni bílých šatů. Ani za nic by mu neprozradila, jaké si dělala naděje, jak doufala, že minulá noc by mohla být začátkem něčeho krásného a nevšedního. Náhle si byla jista, že u něho šlo jen o chvilkovou slabost, kterou zavinilo velké množství vypité whisky, spousta starostí a její povolnost. Teď na to nebudu myslet, umínila si. Teď na to není vhodná doba.

„Už něco víš?“ zeptala se opatrně.

Zavrtěl hlavou. „Je to náročná operace. Bude trvat ještě několik hodin.“ Pátravě se na ni podíval. Chtěl něco říct, ale pak jen pokrčil rameny a zamumlal: „Přišel jsem sem právě včas, abych s babičkou ještě před operací prohodil pár slov.“ Slabě se pousmál. „Byla čilá a celá nedočkavá, aby už začali. Mám ti vyřídit, že tě nesmí ani napadnout hledat si jiné zaměstnání. Že nehodlá umřít a nechat tě bez práce.“

Amélie se zasmála, ale do očí jí vhrkly slzy. Tohle se její nezdolné zaměstnavatelce podobalo. Sklopila zrak na své ruce sepnuté v klíně.

„Amy, asi bych se ti měl za tu včerejší noc omluvit…,“ zamumlal trochu nezřetelně.

Zvedla k němu oči a pak je znovu sklopila. „Já jsem ti to přece sama nabídla,“ připomněla mu. „Někdy to musí být poprvé, ne?“ pokusila se o lehký tón. „Koneckonců je mi už osmadvacet. Možná to pro mě byla první a poslední zkušenost zároveň. Já… víš, není moc mužů, kterým bych tohle nabídla.“

Pátrala v jeho temných očích, srdce plné smutku, protože šlo pouze o jednu noc, a ona měla před sebou stovky dalších dnů a nocí, které nebudou začínat a končit s ním a vedle něho.

Worth se však netvářil příliš přesvědčeně a dál se mračil jak čert.

„Už se stalo,“ pravila a přehodila si nohu přes nohu. „Lítost ti nepomůže.“

Při těch slovech jeho tvář ztvrdla, ale Amélie se dívala přímo před sebe, a tak nepostřehla, že si její poznámku vyložil mylně.

Především musím na tu noc přestat myslet, říkala si v duchu. Rozhlédla se po čekárně, ale tím si jen připomněla, proč tu oba sedí, a zachmuřila se. Uvědomovala si sice, že zavedení bypassu není dneska nijak zvlášť nebezpečný zákrok, ale na druhé straně Jeanetta je už stará a její život bude nejspíš ještě hodně dlouho viset na vlásku. Všimla si, jak je Worth nervózní, a vzdychla. Vždycky jí připadal, že se ho nic nedotkne, ale Jeanetta byla jeho Achillova pata.

Uplynuly celé dvě hodiny, než se objevila sestra. Usmívala se.„Pan Carson?“ řekla, když Worth vstal. „Operace dopadla dobře a vaše babička je v pořádku. Už ji odpojili od dýchacího přístroje a dýchá hezky sama. Brzy ji převezou na pooperační pokoj. Jestli počkáte na chodbě, uvidíte ji sám, protože ji povezou tady tudy.“

Worth se ulehčené zasmál. „Panebože, a já tu sedím, užírám se strachem a předčasně šedivím.“

„Bude dobrá,“ dodala sestra a povzbudivě na něj mrkla.

„Moc vám děkuju,“ řekl, celý šťastný.

„Není zač.“ Sestra odšustila z čekárny a Worth si zhluboka oddechl.

Amy se na něho vesele ušklíbla, ale oči měla plné slz. „Tvoje babička má opravdu tuhý kořínek,“ usmála se na něj skrz slzy.

„Teď už tomu věřím taky.“

O nějakou chvíli později projela Jeanetta na lehátku kolem nich: v paži zavedenou kapačku, nad sebou na konstrukci láhev s roztokem, bílá jako to prostěradlo, kterým byla přikrytá, a nehybná. Ale díkybohu živá.

Lékař šel hned za lehátkem. Vzal si Wortha stranou a informoval ho, co všechno paní Carsonové dělali a co může očekávat. Pak si s ním potřásl rukou a Worth se vrátil k Amélii.

„Říká, že potrvá ještě tři dny, než bude moct říct s jistotou, že je všechno v pořádku,“ oznámil jí. „Ale operace proběhla dobře a babička reaguje přesně, jak má. Celkově je doktor mírně optimistický.“

„Takže teď můžeme čekat, že začne s tím tenisem,“ řekla Amélie s úsměvem. „Tuhle si cosi v tom smyslu mumlala a stěžovala si na svůj věk.“

Vyprskl smíchy. „Panebože, hlavně ji v tom nepodporuj!“„Ty bys jí taky zkazil všechnu radost,“ škádlila ho. „Abys věděl, koupím jí raketu!“

„Co kdybychom se šli někam najíst?“ navrhl. „Docela bych si dal pár chlebíčků, jestli by sis dala taky.“

„Jistě, proč ne.“

Ale pokud doufala, že si promluví o tom, co se mezi nimi minulou noc událo, velice se mýlila. Worth se držel výhradně obecných témat. Hovořil o politice, o běžných věcech, a dokonce i o svém projektu v Jižní Americe, který právě rozjížděl. Nedopustil, aby se konverzace stočila na osobní záležitosti. A Amélie došla k závěru, že včerejší noc je pro něho cosi, co je mu krajně nepříjemné. Asi se bojí, aby si na něho nezačala dělat nárok, takže mu hodlala ukázat, jak se mýlí. Stačilo jí, že ze sebe udělala blázna jednou, a rozhodně neměla v úmyslu se před ním ztrapňovat znovu. Předvede mu, že včerejšek je jí úplně lhostejný, stejně jako jemu. A tak se smála a povídala a srdce jí pukalo žalem. Ale to naštěstí vidět nemohl.

Později, když Jeanettu převezli z pooperačního pokoje na jednotku intenzivní péče, směli ji oba navštívit.

Stará paní zatím ještě nemluvila; byla prostě součástí spletitých přístrojů, které vyplňovaly kóji, v níž ležela. Všude kolem byli další pacienti, kolem nichž kmitali sestry, lékaři a pomocný personál.

Worth vzal babičku za křehkou ruku a hleděl na její bledý obličej, kde dýchací trubice deformovala její ústa do jakési cizí, nepovědomé podoby. „Vedla sis báječně, babi,“ mumlal. „Jen tak dál. Drž se.“

Stará paní neodpověděla, ale Amélie měla pocit, že ho slyšela a rozuměla mu.

Byla už tma, když vyšli z nemocnice. Worth se odhodlal k odchodu, až teprve když definitivně dospěl k závěru, že v čekárně nebude nic platný a že kdyby se cokoliv dělo, okamžitě ho zavolají.

Doma mu Amélie připravila pár šunkových chlebíčků a Worth zamířil do pracovny. „Práce mě přivede na jiné myšlenky,“ řekl tiše. Pátravě se jí zadíval do očí. „Zamykat se přede mnou nemusíš, pokud ti tahle věc dělá starosti,“ dodal.

V očích jí zablesklo, když se její pohled setkal s jeho. „Ten včerejšek byla přece jednorázová záležitost,“ pravila úsečně. „Potřeboval jsi spřízněnou duši, a já taky. Nic si nedlužíme.“

„Jak říkáš,“ odpověděl posměšně. „Každopádně ten tvůj dar oceňuju, bez ohledu na důvody. Pomohlo mi to přečkat tu hroznou noc.“ Vyndal ruce z kapes a zapálil si cigaretu. „Dnes v noci zůstanu u whisky. Je to bezpečnější.“

Nejradši by ho něčím praštila, ale za daných okolností se musela ovládnout. Otočila se.

„V tom případě jdu spát. Kdyby něco, tak mě vzbuď,“ požádala ho, protože si znovu vybavila, jak stará paní vypadala.

„Samozřejmě. Dobrou noc, Amy.“

„Dobrou.“

Amélie vytáhla bavlněnou noční košili, oblékla si ji a s povzdechem si vlezla do postele.

Zhasla lampičku na nočním stolku a přitom si vzpomněla na onu noc, na divokou vášeň, spalující jí celé tělo.

Chipsy, pomyslela si deprimované: jak jednou začneš, je zatraceně těžké přestat. Chtělo se jí spát, ale usnout nemohla. Pořád se jen převalovala na lůžku a zdálo se jí, že noc se nekonečně vleče.

Dokonce počítala ovečky, aby zklidnila rozbouřené myšlenky, ale nic nezabíralo. Mrkla na budíček vedle postele a zjistila, že jsou dvě hodiny ráno. Dlouze si vzdychla a zírala do okna, kterým proudil do pokoje měsíční svit. Přemítala, jak se daří Jeanettě a jestli to dnešní ráno s sebou přinese radost, nebo smutek.

Zdálo se jí, že velký dům je bez své paní prázdný. Pustý. Na Wortha to musí doléhat ještě hůř. Snad se mu podařilo zabrat se do práce a na chvíli se rozptýlit. Měl pravdu: bylo by riskantní, kdyby spali spolu. Vlastně by mu měla být za jeho uvážlivost vděčná. Jen kdyby necítila v celém těle takovou trýznivou bolest. Až dosud vášeň nikdy nepoznala. Teď zjišťovala, že vášeň má evidentně stejný účinek jako droga, vytvářející návyk; už skoro svítalo, když konečně usnula.

Druhý den ráno se Worth chystal odejít do nemocnice sám. Chtěl si sednout do čekárny na oddělení intenzivní péče a hodlal tam zůstat tak dlouho, dokud mu nepovolí návštěvu u babičky.

„A ty uděláš nejlíp, když se vrátíš do svého bytu,“ řekl jí při snídani a oči měl temné a plné obav. „Teď už to zvládnu sám.“

„Nedej bože, aby nás lidi začali pomlouvat,“ hodila po něm posměšně.

„Nedělám si starosti o svoji pověst,“ namítl. Pronikavě se na ni zadíval. „Ta tvoje soucitnost tě jednoho krásného dne přivede do maléru. Jsi příliš sentimentální.“

„To je poprvé, co mě někdo obviňuje právě z tohohle,“ zasmála se nevesele, zatímco si mechanicky míchala kávu.

„Myslela jsi vážně, cos mi řekla?“ zeptal se jí znenadání. „Není žádná možnost, že bych tě byl mohl přivést do jiného stavu?“

„Samozřejmě že ne,“ lhala. Bylo jí všelijak, protože ta myšlenka ji už taky napadla. Neměla žádnou ochranu a on taky ne. Myslela si, že to za to riziko stojí, ale teď jí to už tak nepřipadalo. Teď se cítila provinile a zahanbeně… a osaměle. A neměla ponětí, jak bude žít dál.

„Jestli… se babičce udělá líp a vrátí se domů,“ řekl pak, „jak by se ti zamlouvalo zůstat tady a ošetřovat ji?“

„Já přece nejsem zdravotní sestra,“ začala váhavě.

„To vím. Ale pracovalas jako zdravotnice. Mohla by ses o ni starat. Má tě moc ráda.“

„Nechám si to projít hlavou.“

„Dobře.“ Podíval se na hodinky. „Radši už půjdu. Zatím ahoj.“

„Doufám, že všechno dobře dopadne,“ špitla.

„Já taky,“ řekl unaveně a na prchavý okamžik se mu v očích objevily všechny obavy a úzkost, které ho tížily. Odešel beze slova.

Amélie se přestěhovala zpátky do svého bytu. Ale do nemocnice docházela každý den, aby byla u Jeanetty, když Worth vyřizoval nejnutnější obchodní záležitosti, které se mu v kanceláři nahromadily.

Za dva dny Jeanetta otevřela oči a posadila se. Dýchací trubice byla definitivně odstraněna. Třetí den už byla schopna převozu na soukromý pokoj na kardiochirurgickém oddělení.

„Vás jen tak něco neporazí,“ poznamenala s úsměvem Amélie, když přidržovala své zaměstnavatele sklenici, aby se mohla napít šťávy, zatímco Worth si odskočil do kanceláře.

„Říkala jsem vám to, ne?“ opáčila Jeanetta hrdě. Chtěla se zasmát, ale chytla se za prsa. Pod širokým pruhem náplasti se jí táhla jizva jako tenká červená linka, protože lékaři nepoužili vůbec žádné stehy. Hrudní kost měla rozříznutou a lékař Jeanettu upozornil, že potrvá dobrých šest týdnů, než se to zahojí, možná i déle.

Jestli se bude dál zlepšovat, pokračoval,bude moct jít v pátek domů, ale bude otázkou týdnů, než se bude moct zapojit do normálního života.

„Děkuju bohu, že vás mám, děvenko,“ řekla Jeanetta Amélii vřele.

Amélie se pokusila o úsměv a myslela na to, jak zoufale ráda by vypadla z jejího domu, pryč od všech těch hořkosladkých vzpomínek, pryč od Wortha, kterého od doby, co se to stalo, vídala den co den. Ale teď byla v pasti. Jak by mohla Jeanettu opustit?

„Měl Worth velký strach?“ vyzvídala stará dáma a upřela na ni vážné bledé oči v bílé tváři, která stále ještě nesla známky předchozích útrap.

„Ano, to měl,“ odpověděla Amélie. „Víte, vždycky jsem si o něm myslela, že ho jen tak něco nerozhází. Ale tohle ho úplně zdrtilo. Bál se, že vás ztratí. Ale to jsme se báli všichni,“ dodala s úsměvem. „Zvlášť Baxter. Museli jsme mu telefonovat každý večer. Carolyn na všechno dohlédla a paní Reedová,“ dodala, „ta dostala přísné instrukce, že vám nesmí vařit žádná tučná ani smažená jídla bez ohledu na to, jak moc ji budete přemlouvat.“

Jeanetta zvedla odbojně bradu.

„To je ale podraz!“

„Jde o vaše zdraví,“ opáčila Amélie. „Přikázal to doktor. Chcete přece žít navždycky, není to tak?“ usmála se.

„No… jestli budu moct tancovat brejk a hrát tenis, proč ne?“ odtušila Jeanetta.

„Koupím vám raketu, slibuju.“

„Jste hodné děvče,“ řekla Jeanetta a poklepala Amélii po ruce.Amélie se tomu mohla jen smát. Ano, bývala hodné děvče. A co je teď? Worthova zavržená milenka. Nabažil se mě velice rychle, říkala si hořce. Ostatně, proč by si měl kvůli mně komplikovat život. Nějaká venkovanka z Georgie, která jezdí ve staré otřískané fordce, je to poslední, co potřebuje. A ke všemu se mu prakticky vrhla do náruče.

Nechala klíčky od mercedesu na Worthově psacím stole a znovu jezdila ve svém starém autě. Jen ať si zkusí mi to zakazovat! říkala si. Ale zdálo se, že si toho buď nevšiml, nebo že mu je to jedno. Proč by si taky z toho měl dělat hlavu, pomyslela si trpce. Co od ní chtěl, to už dostal. Chtěla ho utěšit, ale on potřeboval ženu a taky jí to řekl. Nebyla jeho chyba, že si to, co spolu sdíleli, omylem vyložila jako zájem o svou osobu. Měla si uvědomit, že mužům nemusí záležet na ženě, se kterou se vyspí. Nikdy neměla dopustit, aby k tomu došlo. Za to všechno si může sama. Její měkké srdce mělo zase jednou nad rozumem vrch. Lítost se v ní hromadila a s ní nejasný strach z možných následků. Byla jsem úplně pitomá, že jsem neučinila žádné opatření, nadávala si v duchu. Co proboha budu dělat, jestli zjistím, že jsem opravdu těhotná?

Srdce jí vynechalo. Ale to se přece pokaždé nestává, utěšovala se. Jen během plodného období. Pak si vzpomněla, že právě v plodném období byla, a zamrazilo ji. Zavřela oči v tiché modlitbě. Prosím, říkala si, prosím, odpusť mi a nedopusť, aby moje hloupost poznamenala tolik životů!

Rodiče by to snad nepřežili, kdyby byla svobodná matka. Žili na malém městě, kde každý znal každého, a ta ostuda by je poznamenala navždycky. Na druhé straně, jestli zůstane v Chicagu, jak se bude moct postarat o dítě, když je sotva schopná se postarat sama o sebe? Když bude nosit pod srdcem Worthovo dítě, nebude ani moct dál pracovat pro Jeanettu.

Kousla se do rtu, až to zabolelo. Ne, řekla si pevně, tohle sebetrýznění nikam nevede. Spousta žen má poměr. Spousta jich do jiného stavu nepřijde. Třeba jsem neplodná. Některé ženy jsou. A proč se trápit něčím, co se pravděpodobně vůbec nestalo?

Odhrnula si vlasy z čela a zeptala se Jeanetty, jestli se chce ještě napít. Když stará paní přikývla, vyšla z pokoje, aby přinesla další šťávu. Všechno bude v pořádku, utěšovala se. A aspoň že se Jeanettě daří stále líp. To byla jediná dobrá věc, která z celého toho trápení vzešla.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Amélie chodila za paní Carsonovou každý den a většinou u ní zůstávala až do večera. Worth přicházel a odcházel, jak měl právě čas, ale musel teď dohlížet na dvě stavby, a tak ho během dne moc nevídaly. S Jeanettou žertoval a dělal, co mohl, aby se cítila dobře, avšak k Amélii si zachovával odstup. Hovořil s ní, jen když to bylo naprosto nezbytné, a to se ještě tvářil, jako kdyby byl myšlenkami bůhví kde.

V pátek Worth přijel, aby babičku odvezl v jejím rollsu domů. Sestry obdivné hleděly na nablýskanou kapotu a Jeanetta, polichocená jejich zájmem, nedala pokoj, dokud se všechny po řadě neposadily na přední sedadlo a neprohlédly si luxusní vnitřek se zabudovaným stereem, televizí, barem a telefonem.

Worth pronajal nemocniční lůžko a nechal ho instalovat v babiččině pokoji. Když nadešel ten velký den, všude stály koše s květinami a Jeanetta se rozplývala nadšením, jak si je jeden po druhém prohlížela.

Amélie jí k tomu poskytla dostatek času, když si na chvilku odskočila, aby mohla vyjít s Worthem na zápraží.

Nastával podzim, líně se vlekoucí dny byly teplé a lehký větřík s sebou nesl ptačí zpěv.

Amélie stála ve slunci prostovlasá, rozpuštěné tmavé vlasy jí poletovaly ve větru. V myšlenkách byla znovu v době před týdnem, v oněch šťastných dnech, kdy s Worthem sdílela dobré i zlé a kdy prožila noc plnou něžného milování. Neodvažovala se k němu zvednout oči, protože tušila, že Worthovi by se nejspíš nelíbilo, kdyby v nich spatřil smutek a marné toužení.

Stál hned vedle ní, ruce v kapsách, na sobě bezový oblek s vestou, který jen podtrhoval jeho mohutnou postavu. Pramen černých vlasů mu spadl do temných očí, které ještě víc ztmavly, když shlížel na dívku vedle sebe.

„Budu teď asi tak dva měsíce pryč, Amy,“ prohodil. „Musím zajet do Kolumbie, podívat se na tu naši stavbu. Je to příliš důležité, než abych tím mohl pověřit některého ze svých lidí.“

Poklesla na duchu. Žila jen proto, aby ho vídala. Ale možná že takhle to bude jednodušší. Složila ruce na prsou. „Kdy odjíždíš?“

„V pondělí ráno. Byl bych rád, kdyby ses nastěhovala zpátky do svého pokoje. Chápej, bude tě tu potřeba i v noci.“

„Dobře.“

Zvedl jí bradu a pátravě se jí zadíval do očí. „Pořád tě to ještě pronásleduje, viď? Ta tvoje přísná výchova a puritánská povaha! Měl jsem tě tehdy poslat spát. Ale byl jsem strachy bez sebe a taky jsem vypil spoustu whisky.“ Pozorně si ji prohlížel. „Ještě pořád se na mě zlobíš?“

„K ničemu jsi mě přece nenutil,“ odpověděla. „Věděla jsem, že se bojíš o Jeanettu.“

„A bylo ti mě líto.“ Chladně se zasmál. „To tvoje měkké srdce bude jednou tvoje zkáza.“

Jako kdyby to pro mě byla nějaká oběť ho utěšovat, pomyslela si deprimované. Ale jak mu to můžu vyvrátit? To bych se mu musela přiznat, že ho miluju.

Amélii bylo jasné, že tím okamžikem by byl s jejím zaměstnáním tady konec. Kdyby projevila sebemenší náznak náklonnosti, určitě by se vyděsil, že se mu chce pověsit na krk, a ihned by se jí zbavil.

„Nebylo to z mé strany tak úplně nesobecké,“ řekla pouze.

Díval se jí do očí, jako by chtěl dohlédnout až na samé dno její duše. „Ty nemůžeš vědět, jak moc si přeju…“ Zarazil se, odtrhl od ní zrak a nervózně se mrkl na hodinky. „Už mám zase zpoždění. Dej na ni pozor. Pokusím se přijít včas na večeři,“ dodal, aniž na ni znovu pohlédl.

Na to nic neřekla, a on žádnou odpověď zjevně ani nečekal. Nasedl do mercedesu a odjel.

O něco později Amélie řekla své zaměstnavatelce, že se potřebuje zastavit doma pro nějaké oblečení, a zamířila do garáže, aby si tu vyzvedla svůj soucit vzbuzující dopravní prostředek. A zjistila, že zmizel.

Na jeho místě stálo zbrusu nové japonské auto modré barvy, na jehož střeše se skvěla obrovská mašle. Byl tam i lístek. Četla: Amy, nic neříkej. Prostě nasedni a jezdi v něm. Z tvéfordky je teď už úhledná placka. Nechal jsem ji odtáhnout do šrotu. Tohle vozítko ber jako můj dík za všechno, cos pro nás udělala. Worth

Tohle ji rozlítilo. Taková do nebe volající drzost! Horečně přemýšlela, jestli by ještě mohla své staré věrné autíčko zachránit. Pak si uvědomila, že jí ho už žádný hněv ani slzy nevrátí. Těžce vzdychla, otevřela dveře a nasedla. Klíčky byly v zapalování. Na mašli na střeše dočista zapomněla a vyjela z garáže.

Ale večer se do Wortha pustila, sotva vešel do jídelny. Paní Carsonová už povečeřela, a teď klidně spala, vedle sebe bzučák, aby mohla zazvonit o pomoc, kdyby ji potřebovala. Amélie se bez chuti rýpala v salátu.

„Tohle není žádné pořádné jídlo,“ zabručel a vrhl nesouhlasný pohled na její misku s hlávkovým salátem a rajčaty. Přehodil sako přes opěradlo židle a posadil se. Dovnitř nakoukl Baxter a odchvátal do kuchyně, aby mu přinesl večeři.

„Mně to stačí. Chci zpátky svoje auto,“ řekla krátce.

Zvedl husté obočí. „A na co? Touhle dobou je z něj už patnácticentimetrová placička. Jestli to nevíš, dávají je do lisu.“

„Žádné drahé dary od tebe nepřijmu,“ prohlásila a z modrých očí jí sršely jiskry. „Nenechám si za tu jednu noc zaplatit!“

Na tváři se mu objevil nerozluštitelný výraz. Jen víčka mu zaškubala, jako kdyby ho svou hněvivou poznámkou bodla přímo do srdce.

„Tak jsem to nemyslel,“ odtušil krátce a zamyšleně si ji prohlížel. „Přísahám, že ne!“

Sklopila oči k misce se salátem. Bylo jí nanic. „Oceňuju tvůj dobrý úmysl,“ řekla po chvíli. „Ale tvoji pomoc nepotřebuju.“

„Vždyť by ses v tom zatraceným křápu mohla zabít,“ vybuchl. „Vsadím se, že byl nejmíň dvacet let starý. Každý automechanik by ti řekl, že jezdit v takovémhle autě je nebezpečné. Mrtvá bys babičce nebyla nic platná.“

Tak takhle to je! Jemu neleží na srdci její blaho, ale starost o to, aby jeho zaměstnankyně, která je užitečná, náhodou nepřišla k úrazu. To si mohla myslet!

Musela se usmát vlastní naivitě. „Tak jo. Budu v tom jezdit, dokud budu pracovat pro tvoji babičku. Ale to bude všechno,“ dodala. „Moje to auto nikdy nebude.“

„Jsi hrozně paličatá,“ zabručel. V temže okamžiku vešel Baxter s večeří. Obratně před Wortha položil talíř s velikým steakem, pečenými bramborami a oblohou.

„Dáte si kávu, pane?“ otázal se komorník.

„Ano, díky. Babička už jedla?“

Baxter se rozzářil. „Ano, pane. Snědla celou večeři a šla spát.“

„Spí klidně,“ dodala Amélie. „Pro jistotu jsem se na ni byla podívat.“

Baxter došel pro konvici a Amélie zvedla svůj šálek, aby jí dolil kávu.

Worth a Amélie dojedli za obapolného mlčení. „S tím autem si to nerozmyslíš?“ zeptal se jí tiše.

„To v žádném případě.“

„Něco ti dlužím za všechno, cos udělala,“ začal.

„Tak jsi mi dal auto,“ řekla. „To je tvoje obvyklá taxa za jednu noc?“ zeptala se posměšně.

Jeho reakce ji ohromila. Třískl prázdným šálkem o stůl a roztříštil ho na kusy. Amélie nadskočila. Chvíli se na ni zachmuřeně díval a ve tváři se mu nepohnul ani sval. Pak vstal a beze slova opustil místnost.

Přišel Baxter, aby zjistil, co znamená ten hluk, a když uviděl rozbitý vzácný porcelán, zalapal po dechu.

Amélie měla hrdlo sevřené tak, že ze sebe nedokázala vypravit ani slovo.

Napila se kávy, aby se trochu uklidnila, ale horká tekutina jí spálila ústa. Z očí jí vytryskly slzy bolesti a lítosti zároveň. Baxterovi jeho dobré vychování nedovolilo, aby se jí na cokoliv vyptával, jen se po ní chápavě podíval, když odnášel zbytky drahocenného starého porcelánu do kuchyně.

Ale to Amélie vidět nemohla. Oběma rukama si zakrývala obličej a usedavě plakala.

Odešla rovnou do svého pokoje a zůstala tam. Pokud bude Jeanetta něco potřebovat, říkala si, může jít za ní Worth, když je doma. Natáhla se na přehoz postele a nechala slzy volně téct. Plakala kvůli nedorozumění a napětí, které v posledním týdnu zažívala, plakala nad láskou, kterou ztratila, sotva ji našla, plakala nad svou vlastní bláhovostí a možnými následky, které by jí mohly zničit život. Ale nejvíc ze všeho plakala sama nad sebou. Vždyť Worth se na ni díval, jako kdyby ji nenáviděl!

Dny, které následovaly, jako by její přesvědčení jen potvrzovaly. Sobota a neděle byly pro ni utrpením, protože Worth byl celou tu dobu doma. Musela se přemáhat, aby babička na ní nic nepoznala. Bylo to těžké, stejně jako snažit se vyhnout Worthovi. Ale nakonec to vždycky jakžtakž zvládla. Takhle je to pro nás oba nejlepší, říkala si stále dokola. Worth ji už nechce. Neznamená pro něj nic než trapnou vzpomínku, chodící výčitku, špatné svědomí.

Když pak v pondělí časně ráno Worth konečně oznámil, že už odjíždí, Amélie pocítila obrovskou úlevu, ale zároveň i lítost.

Rozloučil se s babičkou, avšak Amélie dál seděla na židli vedle Jeanettiny postele a ani se nehnula.

„Kdyby něco, budu k dosažení v hotelu Sheraton v Bogotě,“ řekl. „Vždycky tam nechám vzkaz, kde budu.“

Amélie přikývla, ale nedokázala ze sebe vypravit ani hlásku. Pane bože, nedej, abych se teď rozbrečela, modlila se v duchu. Nedopusť, aby viděl, jak se kvůli němu trápím.

Svírala ruce v klíně, aby se jí netřásly a neprozradily ji. Ačkoliv jí bylo do pláče, přinutila se k úsměvu.

„Šťastnou cestu,“ řekla.

Pátravě se na ni podíval a v očích se mu objevilo cosi nového, jakési tiché ohromení. Přejel ji pohledem od hlavy až k patě, přičemž očima krátce prodlel na jejích ústech.

„Dávej na babičku pozor,“ pravil. „A na sebe taky,“ dodal změněným hlasem.

„Ty taky,“ odpověděla. Vykouzlila na rtech bezstarostný úsměv. „V džungli je plno hadů, štírů a dalších potvor. Buď na sebe opatrný.“

„A taky si dej pozor na pašeráky drog, chlapče,“ nabádala ho Jeanetta. „Tihle lidé jsou všude, ale tam obzvlášť. Ne aby ses do něčeho zapletl.“

„To bych si netroufl,“ řekl se smíchem. Sklonil se a políbil starou paní na vrásčitou tvář. „A babi, ne aby tě napadlo zase si něco začít s doktorama. Tohle mi už nikdy nedělej.“

„To bych si netroufla,“ napodobila Jeanetta jeho dikci. „Neboj, Amélie se o mě postará. A aspoň jednou týdně zavolej, ať víme, že jsi v pořádku.“

„Zavolám.“ Přelétl pohledem k Amélii. „Pojď mě vyprovodit, Amy.“

„Raději se s tebou rozloučím tady, jestli ti to nevadí,“ řekla Amélie. Hlas měla nezvykle přiškrcený a na tváři matný úsměv.

„To mi teda vadí,“ ujistil ji. „Jen pojď.“

Bezmocně se podívala na Jeanettu, která jejich rozhovor sledovala s krajním podezřením, ale nakonec přece jen vstala a vyšla s ním na chodbu. Worth ještě cosi zavolal na babičku a zavřel za sebou dveře.

Amélie kráčela vedle něho až na přední verandu, kde se na horním schodu zastavila.

„Co se děje?“ řekla chladně.

V jedné ruce svíral diplomatku. Druhou jí zvedl bradu, aby ji přiměl podívat se mu do očí.

Takhle blízko jí připadal větší než kdy předtím. Obklopila ji vůně jeho kolínské a na tváři ucítila jeho horký dech.

A nenáviděla ho za vzrušení, které jí probíhalo tělem, které jí mátlo rozum.

„Nemůžu odjet s vědomím, že se na mě zlobíš,“ pravil. Bylo vidět, že pečlivě volí slova. „Nechtěl jsem na tebe kvůli tomu zatracenýmu autu tak vyletět.“

Přinutila se ke klidu, i když to nebylo vůbec snadné. „To je v pořádku. Už jsem na to zapomněla.“

Přejel jí palcem po bradě a něžně ji pohladil po rtu. „Není to tak, jak jsi říkala,“ zahučel. „Nepovažuju tě za žádnou známost na jednu noc. A nikdy jsem si nic takovýho ani nemyslel. To tys o tom začala takhle mluvit, a přitom nic se nepodobá pravdě míň než právě tohle!“

Chtěla se ho zeptat, proč mu to tak vadí, ale neudělala to. Nedbale pokrčila rameny. „Nic se neděje. Ostatně teď už je stejně po všem.“

„Opravdu si to myslíš?“ Zkoumavě se na ni zadíval. Temné oči mu zaplály, dech se mu zrychlil. „Pojď ke mně a pěkně se se mnou rozluč.“

Chytil ji v pase a přitáhl k sobě. Sklonil se k ní a chtěl ji políbit, ale v temže okamžiku zasáhl její pud sebezáchovy. Prudce se mu vyškubla, vyděšená, že by se mohla prozradit, kdyby se jeho horké rty dotkly jejích.

Výraz jeho obličeje ji šokoval. V očích se mu zračila směs překvapení a náhlé bolesti. Ruce mu klesly.

„Ne, radši ne,“ zašeptala tlumeně, modré oči obrovské a klidné.

„Proč, proboha?“

„Soucit nepotřebuju,“ hlesla. „A ty se nemusíš cítit provinile kvůli tomu, co se stalo. Oba dva dobře víme, že ses mě nabažil. Jsem jen další odložená věc, jako to auto, kterého ses zbavil.“ Trpce se usmála. „Kdyby nebylo babičky, nejspíš bys se mnou už dávno vyrazil dveře.“

Strnul a tvář mu ztvrdla.

„Ty mi nemůžeš připsat k dobru jediný nesobecký motiv, co? Tak dobrá, Amy, máš právo na svůj názor, bez ohledu na to, jak hrozně se pleteš. Zatímco budu pryč, budeš mít spoustu času o tom přemýšlet. Možná že moje nepřítomnost bude mít na tebe blahodárnější účinek než všechno moje přesvědčování.“

Chvíli ji tiše pozoroval a Amélie cítila, jak jí pod jeho pronikavým pohledem vynechává srdce. Pak se odvrátil. Neřekl už ani slovo. Neohlédl se. Hodil aktovku do auta, sedl za volant a odjel.

Ani jí nezamával.

Amélie stála na schodech, hleděla za odjíždějícím vozem a po tvářích se jí kutálely slzy, které se ve slunečním světle třpytily, jako by byly z tekutého stříbra.

„Sbohem, Worthu,“ zašeptala.

Dala si načas, než se znovu vrátila do Jeanettina pokoje. A když posléze přece jen vešla dovnitř, stará dáma na ni vrhla odhadující pohled a pomalu se usmála.

„Ale no tak,“ zamumlala. „Pojďte se ke mně posadit a hezky mi povězte, proč se s Worthem hádáte.“

„Dal mi auto,“ vymluvila se Amélie duchapřítomně. „Tedy, pokusil se mi dát auto,“ opravila se.

Jeanetta se zatvářila zklamaně. „Aha. Tak kvůli tomuhle.“

„Nechci žádné milodary. Mám vás ráda a jsem tu proto, že mi na vás záleží, ne proto, aby mě někdo rozmazloval.“

„Jste nezávislá a velice hrdá, Amy,“ řekla Jeanetta jemně. „A já vás obdivuju, protože já jsem nezávislá a hrdá taky. A nenávidím, když kolem mě všichni skáčou a starají se o mě.“

„Mně vůbec nevadí se o vás starat,“ řekla Amélie laskavě.

„A teď si musíte odpočinout. Bylo toho na vás moc.“

Jeanetta nic nenamítala. Zívla a ospale zamrkala. „Máte pravdu, nějak mě to zmohlo. Ale musím říct, že Worth dneska vypadal snad ještě hůř než já. Co myslíte byl hodně rozrušený?“

„Hrozně,“ odpověděla Amélie. Sedla si na židli vedle postele. „Má vás moc rád.“

„Ano, a já ho mám taky ráda. Mrzí mě, že jsem mu způsobila takové trauma. Dělám si o něj starosti, Amy. Co si počne, až umřu?“ zeptala se tiše. „Nemůžu tady být věčně. A poslední dobou mám problém najít vůbec nějaký důvod, proč žít. Nemám nic, na co bych se mohla těšit. On se nikdy neožení. A já se nikdy nedočkám žádných pravnoučat.“ Vrásčitá tvář jako by smutkem ještě víc zestárla. „Konec rodu. Skončí spolu s ním. Všechny moje sny jsou pryč.“ Hořce si povzdechla. „Panebože, Amy, on bude tak sám…“

Amélie se kousla do rtu a sklopila oči. „Já vím.“

Cítila, jak jí do dlaně vklouzla svraštělá, křehká ruka. „Bolí mě, když ho takhle vidím.“ Jeanetta na ni upřela bledé oči. „Amy, řekněte mi… Myslela jste na něj někdy jako… jako na muže?“

Amélie se snažila, seč byla, aby na sobě nedala znát, že ji ta otázka vyvedla z míry. Vyloudila na tváři úsměv. „Někdy,“ přiznala s tou správnou dávkou zájmu. „Je velice přitažlivý.“

„Pořád po vás kouká, Amy,“ řekla Jeanetta nečekaně. „V jednom kuse. Doufala jsem, že by vám mohl být sympatický, protože si myslím, že on o vás zájem má.“

Amélie cítila, jak se jí do tváří hrne krev, a začala zhluboka dýchat, aby se uklidnila. Jistěže má o mě zájem, pomyslela si trpce, dokonce takový, že se se mnou vyspal a pak tvrdil, že se mu to moc líbilo. Avšak žít se mnou celý život, o to zájem nemá. A tak se cítí provinile.

„Opravdu si to myslíte?“ řekla nahlas, ale do očí se své zaměstnavatelce podívat nedokázala.

„Worth strávil většinu života sám,“ vykládala Jeanetta. Položila si bílou hlavu na polštář a pokračovala: „Už jako malý chlapec. Nikdy se s nikým moc nekamarádil. Pak odešel k námořnictvu a sloužil ve Vietnamu. Když se vrátil, úplně se změnil. Celý rok jen pil a už to vypadalo, že se z toho nezmátoží.

Ale potom jsem ho přesvědčila, aby navštívil protialkoholickou poradnu. S pitím přestal, jen příležitostně vypil nějakou tu skleničku. Načež začal bláznit za ženskými. Každou noc měl jinou. Dokud se neseznámil s Connií.“ Přitáhla si pokrývku k bradě a pokračovala: „Nikdy moc lásky nepoznal. Rodiče mu zemřeli a on věděl, že já mám radši Jackieho. To až po Jackově smrti jsem se zaměřila na něho. Chudák, zvykl si, že je vždycky až na druhém místě. A když pak zjistil, co je Connie zač, myslím, že to byla ta poslední kapka. Poslední rok se začal uzavírat do sebe. Začíná mluvit o tom, že stárne, a přesto se pořád nemá k tomu, aby si někoho našel. A to všechno je moje chyba. Už dlouho žiju s tímhle břemenem na duši.“

„To je mi líto,“ špitla Amy. „Kvůli vám oběma.“

Jeanetta se unaveně usmála. „Víte, přiznám se, že bych vás ráda viděla vedle něho. Vždyť vy jste takové hodné děvče, Amy. A Worth potřebuje jako sůl někoho, kdo má takovou veselou a příjemnou povahu jako vy, někoho, kdo by byl protiváhou k jeho mrzoutství.“ Stará paní nešťastně zavrtěla hlavou. „Kéž by byl o vás projevil zájem!“

To už projevil, ale to jí Amy nehodlala vykládat.„Možná že do doby, než se vrátí z Bogoty,“ zamumlala Jeanetta zadumaně, „se všechno ještě změní.“

Ta slova se ukázala být přímo věštecká.

Uplynulo několik týdnů a Amy byla stále malátnější a bylo jí čím dál hůř. Od šestého týdne už pravidelně neudržela snídani v žaludku a byla si téměř jistá, že její nejhorší obavy došly naplnění. Test na místní klinice její tušení potvrdil.

Byla těhotná.

DESÁTÁ KAPITOLA

I když to víceméně čekala, ta zpráva ji zdrtila. Až dosud byla schopna před Jeanettiným ostřížím zrakem své problémy skrývat, ale co si počne teď? Od doby, co Worth odjel do Kolumbie, s ním prakticky nemluvila. Pokud volal, a telefon náhodou zvedla Amélie, neztratil s ní víc slov, než bylo nezbytně nutné, až to hraničilo s hrubostí. Měla za to, že ji nenávidí, tak jak by mu mohla říct, že s ním čeká dítě?

Stará paní Amélii potřebovala teď víc než kdy předtím. Amélie však věděla, že za nějaký čas dřív, než to na ní začne být vidět, bude muset Worthovi zmizet z očí. A co pak? Nemohla dopustit, aby objevil, že s ním čeká dítě. Bylo jí nanic, jen když na to pomyslela. Nechtěla vědět, jak by reagoval, až by zjistil, že je v pasti. Už tak měla pocit, že ho přivádí do trapných rozpaků bývalá milenka, která jen překáží.

Hlavou se jí honily neveselé myšlenky a Amélie se trápila. Nevěděla, co má dělat. Á ke všemu Wortha milovala.

Jedna část její bytosti byla u vytržení z toho, že čeká jeho dítě. Ale část ovládaná rozumem byla vyděšená k smrti. Myslela na to, že je naprosto neschopná uživit kromě sebe ještě dítě, myslela na všechny strasti svobodných matek, myslela na své rodiče a jejich reakci na její těhotenství bez svatby. Takhle si zpackat život! A za všechno si může sama, protože jí bylo Wortha líto a svůj soucit vyjádřila naprosto zcestným způsobem.

Jediná osoba, se kterou by si o tom všem mohla promluvit, byla Maria Sayersová, ale ta odjela s Andym navštívit jeho matku. Od té doby, co Amélie začala pracovat u Carsonových, se s Mariou moc nevídaly. Když měla čas Amélie, byla Maria zaneprázdněná, a když měla volno Maria, měla napilno zase Amélie. Nyní Amélie litovala, že se nesnažila trochu víc si tohle přátelství pěstovat.

Ještě nikdy nepotřebovala přítelkyni tolik jako právě teď. A najednou si vzpomněla, co jí Worth kdysi řekl že bude jejím nejlepším přítelem. A rozplakala se.

Měla teď vůbec pořád pláč na krajíčku. Cítila se celá rozjitřená a stačilo málo a hned se jí po tvářích koulely slzy jak hrachy. Kromě toho jí bylo neustále špatně, takže zakrátko ztratila chuť k jídlu úplně. A bývala hned unavená, až ji to samotnou děsilo. Měla pocit, že by mohla prospat celé dny. Brzy přišly na řadu i změny jejího fyzického vzhledu. Prsa jí naběhla a Amélie začala přibírat v pase. A stále nevěděla, co si počne, věděla jen to, že věci brzy dospějí do kritického bodu.

Worth se nyní ozýval jen jednou za týden a naštěstí se Jeanettě ani slovem nezmínil, že by měl v úmyslu se vrátit.

Nakonec věci dospěly k vyvrcholení zásluhou samotné Jeanetty.

Když jí jednou večer Amélie četla jakýsi dopis, upřela na ni mírný pohled a bez obalu se jí zeptala: „Nejste těhotná, Amy?“

Dopis jí vypadl z rukou a Amélie v panice hledala, co by jí odpověděla. Ale co mohla říct?

„Ano, jsem,“ hlesla nakonec a dívala se do země. Měla na sobě volnou blůzu a pohodlné kalhoty a připadala si nemožně tlustá, i když byla těhotná sotva dva a půl měsíce. Je to neuvěřitelné, pomyslela si, že Worth je pryč už takovou dobu.

„Je to už hrozně dávno,“ řekla Jeanetta jemně, „ale pamatuju si, jako by to bylo dnes, jaké to bylo, když jsem čekala svého syna. Byla jsem tenkrát hrozně šťastná. Ale to vy nejste, viďte, má milá?“

Amélie zavrtěla hlavou. „Já… víte, nevím, co mám dělat. Bojím se, co tomu řeknou rodiče. Žijí na malém městě a takovou hanbu nepřenesou přes srdce.“

„Však oni vám hlavu neutrhnou,“ chlácholila ji Jeanetta. „Hádám, že se to muselo stát těsně předtím, než jste přišla pracovat ke mně,“ podotkla šetrně. „Máte otce svého dítěte ráda?“

Amélie přikývla, ale do očí se jí podívat nemohla.

„A co na to on?“

Amélie stiskla rty. „Neví o tom,“ řekla chraptivě. „Zdá se, že ho už nezajímám. Strávili jsme spolu jen jednu noc. Byla jsem do něj blázen a on mě tehdy potřeboval.“ Bezmocně pokrčila rameny. „A pak, stejně rychle, jako to začalo, to i skončilo. Najednou mě už nechtěl. Klasická situace. Myslím, že jsem trochu zpanikařila, že je mi už osmadvacet a jsem pořád svobodná a sama. No, svobodná jsem dál,“ dodala a lítostivě zvedla oči k Worthově babičce. „Ale sama už za nějakou dobu nebudu.“

Jeanetta se kousla do rtu. „To opravdu není žádná naděje, že by si vás ten muž vzal a dítě uznal?“

„Nejspíš by popřel, že je jeho,“ odpověděla. „Došlo to tak daleko, že mě teď přímo nenávidí. Bohužel, je to tak. Jsem mu jen na obtíž.“

„Ž toho, co říkáte, mám dojem, že nestojí za to, abyste se pro něj trápila,“ soudila stará dáma mrzutě. „Bude vám líp bez něho. Ale co budete dělat, Amy?“

„Najdu si jinou práci,“ řekla Amélie tiše. „Omlouvám se. Ale sama vidíte, že tady už zůstat nemůžu.“

Jeanette blýsklo v očích. „Ještě nejsem tak stará, aby mi vadily malé děti.“

„To jistě ne,“ rychle si ji usmiřovala Amélie, „ale Worthovi by se to nelíbilo. Sama víte, že ne. Poslední dobou jsme se s Worthem pořád jen hádali. Nesnáší už jen to, že jsem tady v tom domě. Od samého začátku.“

„Já vím. Ale stále jsem doufala, že byste spolu mohli začít vycházet,“ přiznala se stará paní. „Nakonec odjel, a já jsem pochopila, že jsem si dělala marné naděje.“

„A kdyby se dozvěděl, že jsem v jiném stavu, bylo by to ještě horší,“ ujišťovala ji Amélie. Musela Jeanette zabránit, aby se vnukovi o dítěti zmínila, aniž by ji prozradila proč. „Uvítala bych, kdybyste mu nic neříkala. Chci… chci odtud zmizet dřív, než se vrátí.“

„Už to chápu,“ ozvala se Jeanetta náhle a její laskavé oči posmutněly. Amélii se zastavilo srdce. Stará žena však s povzdechem řekla: „Bojíte se, že kdyby se to dozvěděl, udělal by si o vás ještě horší úsudek, viďte? Ale moje milá, on není zase takový necita. Dobře ví, že lidi jsou prostě lidi a že každý někdy udělá chybu. Měla byste mu dát šanci…“

„Ne,“ řekla Amélie. „Já bych to nepřežila, kdyby se to dozvěděl. Prosím vás, slibte mi, že mu to nepovíte.“

„Tak dobře. Slibuju.“

„Ze všeho nejdřív bych se asi vrátila domů,“ uvažovala Amélie nahlas. „Prozatím rodičům nic neřeknu, ale pojedu domů a všechno si pořádně promyslím. Potřebuju trochu času. Zatím to na mně ještě není vidět. A navíc, rodiče jsou teď pořád v jednom kole, takže si určitě ničeho nevšimnou. Než to začne být znát, dávno si najdu práci někde daleko od nich.“

Stará dáma vypadala jako ztracená. „Budete mi hrozně chybět, Amy,“ zamumlala. „Opravdu vám nemůžu nějak pomoct? Třeba finančně…“

„Ne, to rozhodně ne.“ Amélie vstala a v náhlém popudu se sklonila a jemně, dávajíc pozor na jizvu, starou ženu objala. „Mám vás moc ráda, Jeanetto,“ řekla a roztřeseně se usmála. „Nikdy na vás nezapomenu.“

„Já na vás taky ne,“ zašeptala stará paní.

Amélie vyšla z pokoje, aniž se ohlédla. Ještě ten den večer zavolala rodičům, zrušila nájemní smlouvu s Kennedyovými a na druhý den ráno si zamluvila letenku.

Bylo to těžké opustit tenhle dům, nechat vzpomínky za sebou a vědět, že Wortha už nikdy v životě neuvidí. Rvalo jí srdce, že musí odejít.

A loučení s Jeanettou bylo ze všeho nejbolestnější. I když Carsonovi měli plno služebnictva a Jeanetta slíbila, že si najme ošetřovatelku, která by u ní zůstávala přes noc, přesto se Amélie cítila provinile, že takhle utíká. Ale neměla na vybranou.

To nejhorší, či nejlepší podle toho, jak se na to právě dívala se už stalo. Teď se podle toho musela zařídit.

Ostatně tak hrozné to zase nebude, říkala si. Jenom si nebyla jista, jestli se tohle rozhodnutí, které byla nucena učinit, neblaze nedotkne dítěte. Bude vyrůstat bez otce, a to ho nepochybně poznamená. Nikdy si nemyslela, že svému dítěti připraví takový život. A přitom Worth by dítě určitě chtěl. Je ironií osudu, že se nikdy nedozví, že je otcem. Bylo jí z toho pomyšlení hořko a litovala jeho i sebe.

Jackovi a Peggy Glennovým bylo kolem padesátky. Ameliin otec byl vysoký a hubený a měl tmavohnědé oči a černé vlasy. Matka byla naopak malá a buclatá, měla světlé vlasy a modré oči. Sice jako dvojice působili poněkud nesourodým dojmem, ale jeden druhého hluboce milovali. Amélie jim vždycky záviděla jejich vzájemnou oddanost a doufala, že i ona někdy najde svou velkou lásku. Ale přestože ji hledala celé roky, lásku stále nenacházela. Teď sice byla těhotná, ale s tím láska neměla co dělat. Za to mohl jen smutek jednoho muže a chtíč, nic víc.

„Je to fajn, mít tě zase doma,“ usmála se na ni matka, když spolu prvního dne připravovaly večeři. „Chybělas nám. Zůstaneš tady nadobro?“

„Ještě nevím,“ pokrčila Amélie rameny. „Jen jsem potřebovala na chvíli vypnout. Mám pár dní volna, než nastoupím do nového místa.“

„O tom posledním jsi nám toho zatím moc neřekla. Tvoje zaměstnavatelka byla nějaká stará paní, je to tak?“

„Ano. Hrozně milá dáma. Už teď mi chybí.“

„Tak proč jsi od ní odešla?“

Amélie rychle uvažovala, co by tak měla odpovědět, když se do hovoru vložil otec.

„Dej už tý holce pokoj,“ zastal se dcery. „Je doma, ne? To by ti mělo stačit.“ Vzal Amélii kolem ramen. „Drž se mě, děvče, a já tě před tímhle inkvizitorem ochráním.“

Peggy se zasmála a pohrozila mu naběračkou.

Pak už žádné další otázky nebyly.

Amélie se brzy vpravila do každodenního života. V době, kdy byla matka v tiskárně, pomáhala otci s vařením, a jinak dělala nejrůznější práce kolem domu. Když měla chvilku volnou, myslela na Wortha a hrozně se jí stýskalo. A myslela i na děťátko, které nosila pod srdcem, a na to, jaký život mu připraví. A myslela na Jeanettu a dělala si o ni starosti.

Na konci svého prvního týdne doma se šla podívat za dědečkem na pláž.

Kráčela pomalu podél moře, vychutnávala svěží vítr, který jí čuchal dlouhé tmavé vlasy, a zasněně sledovala mihotavý horizont. Na sobě měla volné šaty z měkké látky s růžovými kytičkami a pohodlné sandály.

Dědeček, nabručený vyzáblý stařec, vzhlédl od lastury, kterou právě vydoloval z písku. „Nejvyšší čas, že ses vrátila domů,“ reptal. „Myslel jsem, že za mnou zajdeš dřív. Ostatně já jsem tě už jednou navštívil.“

„Jo, v neděli odpoledne a na pět minut, v přestávce mezi dvěma fotbalovými zápasy,“ vrátila mu. „Měla jsem práce nad hlavu,“ dodala na svou omluvu. „Někdo přece musí nakrmit mámu a tátu.“

Tlumeně se zachechtal. Otřel lasturu cípem bílé košile a vesele se na ni ušklíbl. „Už jsi jim to řekla?“

Udiveně se na něho podívala. „A co?“

„No o tom děcku.“

Zůstala stát jako solný sloup. Byla by ráda věděla, jestli jen hádá, a pokud ne, jak to může vědět.

Jako kdyby jí četl myšlenky, pokýval hlavou a řekl, jako by se nechumelilo: „Na tohle já jsem expert. Ženský vždycky celý zářej,“ vysvětlil s potutelným úsměvem. „Viděl jsem to už mockrát, než abych ty příznaky nerozpoznal. Nezapomeň, že jsme s babičkou měli šest dětí. Tví rodiče by si toho pravděpodobně taky všimli, kdyby neměli oči jen jeden pro druhýho. Proto se na tebe ani pořádně nepodívají. Já jo.“

„Vždycky jsem si myslela, že jsi nejspíš jediný člověk široko daleko, který mě má doopravdy rád jen kvůli mně samotné,“ dobírala si ho, ale jen napůl.

Rozzářil se. „Vždyť taky jsi moje sluníčko. Vždycky jsi byla. Nejlepší ze všech. Mám patnáct vnoučat, a ty jsi byla jediná, která přijela, když babička umřela. Pověz, chceš to rodičům říct?“

„Nemůžu,“ odpověděla prostě. „Sami jsou jako děti. To by je zabilo.“

„A co ten chlápek?“

Vzdychla. „Nesnáší mě.“

„Nesnáší?“ zeptal se udiveně a podíval se kamsi za ni. „Vsadím se, že se pleteš. Kdyby tě nesnášel, tak proč by potom vážil takovou dlouhou cestu na jih?“

„Cože?“

Nechápavě sledovala jeho pohled a náhle se jí udělalo slabo. Znala jen jednoho muže, který měl takovouhle obrovitou postavu a vlasy tak černé, že odrážely modročerné pablesky. Měl na sobě šedý oblek a vypadal jen o trochu míň hrozivěji než rozzuřený býk.

„Mám dojem, že toho pána znáš,“ zachichotal se dědeček.

„Jo, to tedy znám,“ řekla Amélie malátně.

„Dobrý den!“ zavolal stařík na přicházejícího muže. „Počasíčko jako stvořený pro rybolov, což? Nechcete zkusit štěstí?“

„Obávám se, že na to nebudu mít čas,“ zavrtěl Worth hlavou a zabodl do Amélie pohled plný potlačované zuřivosti.

„Ještě se trochu projdu po pláži,“ prohodil dědeček a spiklenecky mrkl na vnučku. „Zakřič, kdybys mě potřebovala. Zkuste se jí dotknout,“ otočil se k Worthovi, „a já vám názorně předvedu, proč se georgijských chlapů všichni bojí.“

Stáhl si kapitánskou čepici hlouběji do čela, a jak odcházel, začal si pohvizdovat.

„Dědeček?“ zeptal se Worth.

„Ano, můj dědeček.“ Sklopila oči k jeho drahým polobotkám. „A co Jeanetta, jak se má?“

„Špatně,“ řekl tak příkře, až k němu Amélie zvedla oči. „Tak špatně, že ses na to už nemohla dívat. Dělat společnost bezmocné staré paní bylo evidentně nad tvoje síly.“

Oči se jí rozšířily údivem.

„Ale proto jsem neodešla.“

„To povídej někomu jinýmu.“ Sáhl do kapsy a vytáhl cigaretu. Zapálil si, ale obviňující pohled z ní nespustil. „Málem jsem ti naletěl, Amy. Opravdu jsem ti uvěřil, že jsi laskavá a máš dobré srdce. Ale teď už vím, že to všechno byla jen fraška. Klidně jsi nechala babičku v tom domě samotnou, přestože jsi věděla, jak na tobě visí. Uteklas, sotva za mnou zapadly dveře.“

„Neutekla jsem,“ bránila se. „Vysvětlila jsem jí, že musím odejít, a proč.“

„Dokonce mi ani neřekla, že jsi zmizela!“ zuřil. „Nevěděl jsem to až do dnešního rána, kdy jsem přijel domů. Jsi obyčejná podvodnice!“ obvinil ji. „Jsi stejná jako zbytek toho vašeho lstivého pokolení. Všechny jen koukáte urvat, co se dá!“

„Nevím, o čem to mluvíš!“ odsekla. „To auto jsem ti snad vrátila, nebo ne?“ Úplně ji vyvedl z míry a Amélie byla vyděšená jako nikdy v životě. Kdyby teď kvůli němu potratila, nikdy by mu to neodpustila. „Jdi pryč, Worthu. Nech mě na pokoji!“

„To ani náhodou,“ ucedil. „Jedeš zpátky se mnou, milostivá. Můžeš pracovat do doby, než ti vyprší měsíční výpověď, a pak si jdi třeba k čertu. Ale zmizet při nejbližší příležitosti, to se nedělá!“

„Já s tebou nikam nepojedu,“ začala.

„To si piš, že jo. Co kdybych šel a pověděl vašim, jak to s náma dvěma vlastně je?“ opáčil výhružně a dlouze zatáhl z cigarety. Amélie zbledla jako křída.

„Proč chceš, abych se vrátila?“ zeptala se trpce. „Přece mě nemůžeš ani vidět!“

„Babička tě má ráda,“ odtušil a jeho slova se jí zařízla do srdce. „A teď umírá. Přestala bojovat, a to všechno proto, že ses na ni vykašlala. Už jsem se kvůli ní natrápil dost, než abych to teďka vzdal. Pojedeš se mnou a pomůžeš jí, aby se jí zase vrátila chuť do života.“

„Když já nemůžu!“ prohlásila zoufale. Dívala se na něho a oči se jí zalily slzami. Milovala ten drsný obličej, každičký jeho rys. Milovala ho, i když jí křivdil a byl na ni hrubý. Srdce jí pukalo a on byl příliš slepý, než aby pochopil proč.

„Tak jo, promluvím si teda s vašimi,“ prohlásil rázně a otočil se k odchodu. Chytila ho za rukáv a bezmocně na něj pohlédla.

„Já se prostě nemůžu vrátit,“ hlesla.

„Proč ne? Hryže tě svědomí?“ vysmíval se jí, černé oči studené a nemilosrdné.

„Zato ty máš svědomí čistý, co?“ vyprskla. Vzápětí se však přinutila ke klidu a zkusila to jinak: „Já… mám už jedno místo.“

„To máš smůlu. Pomůžu ti se sbalit.“

„Přece se babička nemohla zhoršit jen kvůli mně!“ zaúpěla Amélie.

„Už je to tak,“ ujistil ji. Zabodl oči do její tváře. „Je to jediný člověk na světě, kterýho mám rád. Nedovolím jí, aby to teď vzdala. Jestliže tě potřebuje k tomu, aby zůstala naživu, má tě mít.“

„Bez ohledu na to, co se stane se mnou?“ zašeptala Amélie vyčítavě.

Odvrátil oči. „Co by se s tebou prosím tě mělo stát?“ řekl a vykročil směrem k domu. „Já sice pro tebe nic neznamenám, ale myslel jsem, že na babičce ti záleží.“

„To ano.“

„Trochu divný způsob, jak dávat najevo svou náklonnost,“ ucedil.

Nenamáhala se mu to vyvracet. Nemělo cenu se s ním přít, zvlášť když měl takovouhle náladu. Pomalu se vlekla za ním, a než došli k domu, byla unavená a bledá jako stěna.

„Ahoj, drahoušku,“ zavolala na ni Peggy z verandy. „Vidím, že jste ji nakonec přece jen našel, pane Carsone.“

„Ano, našel.“ Worth odhodil zbytek cigarety do písku a zašlápl. „Takže?“ otočil se k Amélii. „Povíš jim to ty, nebo jim to mám říct já?“

Amélie vyšla po schodech na verandu prostorného plážového domu. „Musím odjet zpátky do Chicaga,“ řekla tiše, vyhýbajíc se zamračenému matčinu pohledu. „Paní Carsonové se přitížilo.“

Peggy se podívala na Worthův ztrhaný, bledý obličej. „Ach, to je mi moc líto.“

„Mně taky,“ zamumlal Jack a vzal dceru kolem ramen. „Právě jsem si zvykl mít ji zase doma.“

„Budu zpátky dřív, než se naděješ,“ slíbila Amélie. Stoupla si na špičky a políbila otce na vrásčitou tvář. „Půjdu si zabalit věci.“

Než došla ke svému pokoji, všichni tři už spolu rozmlouvali, jako by se znali odjakživa.

Worth měl pronajatý vůz, kterým odjeli na letiště v Savannah. Jak řídil, upíral oči výhradně na silnici před sebou, a když projížděli okouzlujícím starým městem, ani nezvedl zrak, aby se podíval na půvabné domy a četná náměstí stíněná obrovskými stromy. Amélie milovala architekturu města a za jiných okolností by se z podobného výletu těšila. Ale muž vedle ní právě teď nebyl tím nejvhodnějším společníkem, se kterým by se dalo hovořit o místních pamětihodnostech, a ona ani neměla chuť mu cokoliv vykládat.

Co jen teď budu dělat, honilo se jí hlavou.

Měla velký strach i z cesty letadlem. Ukázalo se, že právem. Jakmile se letadlo vzneslo k oblakům, udělalo se jí nevolno a tak tak to stihla do umývárny.

Otřela si obličej vlhkým papírovým ubrouskem a musela se přinutit vrátit se zpátky na své sedadlo.

Worth si ji zamračeně prohlížel. „Co je ti? Jseš v pořádku?“

„Asi jsem chytla nějakou virózu,“ lhala. „Necítím se dobře.“

„Máš s sebou nějaké prášky?“

Prášky měla, ale pokud možno je nebrala. Přes ujištění lékaře a lékárníka se bála, že by mohly dítěti uškodit.

„Žádné prášky nechci,“ pravila tiše.

„To radši budeš zvracet?“

Pootočila se na sedadle a v modrých očích jí zajiskřilo. „Nenávidím Yankee,“ pronesla chladně.

Worth však její vzdorný pohled vydržel. „Takhle jsi tu noc před babiččinou operací nemluvila,“ prohodil a jeho hlas hladil jako samet.

Zavřela oči. Nechtěla na to vzpomínat. Sáhla do kabelky a přece jen vytáhla z krabičky jednu pilulku. Musela dát pozor, aby neviděl na obal, kde bylo velkým písmem napsáno, že tabletky proti nevolnosti jsou určeny pro první měsíce těhotenství. Letuška jí před chvílí nalila kávu, a tak mohla prášek hned zapít.

„Vypadáš nějak divně,“ prohodil Worth po chvíli.

„Vyzvrátila jsem celý oběd,“ řekla úsečně, „tak jak asi můžu vypadat? Procházela jsem se po pláži a doufala, že mi mořský vzduch udělá dobře. A než jsem se nadála, objevil ses ty, a žaludek se mi rozbouřil znovu.“

Kupodivu se usmál, i když jen trošku a zjevně proti své vůli. Ale nespouštěl z ní zrak, jako kdyby si chtěl vrýt její rysy do paměti.

„Panebože, připadá mi, že uplynuly celé roky od doby, co jsem tě viděl naposled,“ zamumlal jakoby sám pro sebe.

„Opravdu? Já zase doufala, že tě celý roky neuvidím,“ pronesla jízlivě. „Celý věky.“

Zlostně zasupěl a zapálil si další cigaretu.

„Nemůžeš to típnout?“ vyzvala ho. „Je mi zle i bez toho.“

Na vteřinu zaváhal, pak cigaretu udusil. „Všechno hrozně dramatizuješ.“

„Ty taky. Je mi Jeanetty líto a mám ji taky moc ráda. Ale nemůžu strávit život v Chicagu a zvlášť ne blízko tebe! Nenávidím tě!“

V obličeji se mu nepohnul ani sval. Na chvíli to vypadalo, jako kdyby přestal i dýchat. Pak tápavě sáhl pro časopis v přihrádce opěradla před sebou. Rozevřel jej, přehodil si nohu přes nohu a začal si číst, jako by se nechumelilo.

Zabořila se do sedadla a v očích ji pálily slzy. Bylo jí špatně, cítila se osamělá a vystrašená. Co jen udělá, kdyby Worth zjistil, co s ní je? Co řekne Jeanettě? V životě se necítila tak bezmocná. A jemu je úplně lhostejná. To ji bolelo ze všeho nejvíc. Je mu lhostejná.

Kdyby však mohla spatřit ty černé oči, nevidoucně zírající na stránky časopisu, možná by změnila názor. Ale Amélie se utápěla ve vlastním smutku a jeho truchlivý pohled neviděla.

O několik hodin později už ve Worthově mercedesu konečně odbočili na příjezdovou cestu a blížili se k domu. Amélii se klížily oči: byla unavená po dlouhé cestě a zároveň se na ní začal projevovat účinek sedativ. Měla jedinou touhu lehnout si do postele a spát. Bylo jí však jasné, že Worth ji nejdřív bude chtít ukázat babičce.

Byl to pro ni traumatizující zážitek, když se tenkrát musela s Jeanettou rozloučit. A teď aby to obě absolvovaly znovu. Bude vůbec schopná odejít podruhé?

Vyndal její zavazadlo a zavřel kufr vozu. „Chytej!“ zvolal a hodil jí příruční tašku. „Ať nejdeš s prázdnou.“

Měla strach, že by mohla ublížit dítěti, a raději se vystříhala prudkého pohybu a nechala tašku spadnout na zem. Ozvalo se břinkutí, jako když se tříští sklo, a taška zůstala ležet na schodech. Amélie na ni upřela bezvýrazný pohled.

„Tak promiň,“ řekl úsečně a shýbl se, aby ji zvedl. „Nedošlo mi, že jsi tak slabá, že neuneseš ani kabelku. Tak mi aspoň otevři dveře.“

Poslechla, ale vůbec se na něj nepodívala.

„Ujišťuju tě,“ zastavil se uprostřed haly a upřel na ni chladné oči, „že tu nebudeš muset zůstat dýl, než bude nezbytně nutné k tomu, aby se babička znovu postavila na nohy. Já tě tady nechci. Čím dřív zmizíš navždy z mého života, tím budu šťastnější. Ta noc byla příjemné rozptýlení, ale tím to pro mě skončilo. Teď už tě nechci, a to na žádný způsob.“

„Jsem ráda, že si rozumíme,“ zachraptěla.

Vedl ji chodbou a zastavil se až před babiččiným pokojem.

„Jdi napřed. Odnesu ti věci do tvého pokoje.“

Amélie otevřela dveře a z nemocničního lůžka k ní vzhlédla paní Carsonová. Vypadala, jako kdyby zestárla o deset let byla vyzáblá na kost a bledá jako smrt.

„Ach, Jeanetto,“ vyhrkla Amélie lítostivě. Rozběhla se k posteli a stará dáma k ní zvedla hubené paže.„Děvenko drahá,“ zašeptala roztřeseným hlasem. „Tak moc se mi po vás stýskalo! Přitáhl vás zpátky, viďte, to proto jste tady? Jak je vám? Ta cesta musela být pro vás hrozná.“

„No, v letadle mi bylo trochu špatně,“ zamumlala Amélie. „Ale teď jsem ráda, že jsem přijela. Jak se vám daří?“

„Nemám chuť k jídlu,“ vzdychla Worthova babička unaveně. „Ani k životu. Jak jsem říkala, ještě než jste odjela prostě před sebou nevidím žádnou budoucnost.“

„Ale tak to přece není,“ namítla Amélie důtklivě. Usedla na pelest vedle ní a vzala ji za ruku. „Teď už máte Wortha zase doma.“

„Ano, to mám,“ odpověděla neochotně stará paní. „Asi tak deset minut denně. A když přijde, lítá po domě jako blázen a proklíná kdekoho… Nevím, co se stalo, když byl pryč, ale hrozně se změnil.“

„Co ta ošetřovatelka, kterou jste si chtěla najmout?“ vyptávala se Amélie.

Jeanetta našpulila rty a pohrdavě zasykla. „Já ošetřovatelky nesnáším.“ Podívala se na mladou ženu. „Chyběla jste mi. My dvě jsme si tak bezvadně rozuměly.“

„Vy jste mi taky chyběla,“ usmála se na ni Amélie. „Ale mám trochu strach, jak to všechno zvládnu. Říkal, že tu budu tak dlouho, dokud sám neusoudí, že mě tady už není potřeba. Bojím se, že když se to protáhne, začne to na mně být vidět.“

„Možná byste mu to měla prostě říct,“ navrhovala Jeanetta. Vzdychla, jako kdyby ji samotné mluvení vysilovalo. „On to pochopí. Vždyť to není jen vaše chyba, část viny přece padá i na toho muže. Na to musí být dva, jinak žena přijde do jiného stavu jen těžko. To snad uzná i Worth.“

„Do jiného… stavu?“

Muž stojící ve dveřích zpopelavěl. Jeho černé oči utkvěly na Ameliině postavě. Chvíli na ni zíral, zatímco se mu mozek rozběhl na plné obrátky. Amélie mohla téměř vidět, jak mu kolečka v hlavě přímo rotují, když si dával dvě a dvě dohromady. Její nevolnost, volný oděv, to, jak uskočila před taškou, kterou jí hodil, její nechuť letět s ním v letadle. Zavřel oči.

„Pane na nebi,“ zašeptal, viditelně otřesený. „A já tě přinutil sem jet. Ohrozil jsem to dítě. Co jsem to udělal?“

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Amélie na něj hleděla se smíšenými pocity. Bylo evidentní, že ho ta nečekaná zpráva úplně vyvedla z míry. Přesto neměla ponětí, co se v něm teď odehrává. Připadá si, že je v pasti, má vztek, cítí pohrdání, strach… jaké vlastně jsou jeho pocity? Pátrala v jeho očích, hledajíc nějaký náznak, cokoliv, co by jí pomohlo najít na své nevyřčené otázky odpověď. Ale v jeho pohledu nebyl vůbec žádný výraz. Jednoduše se na ni díval a díval a díval, jako kdyby ji viděl poprvé v životě.

„Je mi to líto,“ zašeptala Amélie nejisté. „Nechtěla jsem se vrátit. Kdybys byl na mě nenaléhal, nikdy by ses to nedozvěděl.“

Zkřivil tvář. „Můj bože, tak to proto jsi odjela?“

„Jistěže. Odjela právě z tohohle důvodu,“ vložila se do toho Jeanetta. Oči jí plály a její hlas byl znatelně pevnější, než když Ámelie vešla před chvílí do pokoje. V nabírané růžové noční košili vypadala téměř dojemně. Teď se posunula výš, aby se mohla napřímit, a upřela pronikavý pohled na vnuka, který stále ještě vypadal, jako kdyby dostal palicí do hlavy. „Myslela si, že o ní nemáš valné mínění, a bála se, že bys jí pohrdal, kdybys ses to dozvěděl. Než odjela, musela jsem jí slíbit, že ti o tom nic nepovím.“

Amélie s námahou hledala vhodná slova. Neklidně poposedla na kraji postele. „Řekla jsem Jeanettě, že otec dítěte o ničem neví,“ prohlásila takovým tónem, jako by ten otec bylo cosi vágního, o čem se raději nebude šířit. Očima ho však prosila, aby tu komedii hrál s ní a uchránil tak babičku rozrušení z rodinného skandálu. „Nechci, aby o tom věděl. Je to moje dítě. Sama se o něj postarám a sama ho i vychovám.“

„Nic takového,“ zasáhla Jeanetta rezolutně. „Zůstanete tady a já vám pomůžu.

A jestli se to Worthovi nebude líbit, ať se odstěhuje jinam,“ dojala nekompromisně a pronikavě se podívala na ztuhlé rysy svého vnuka. „Jedno takové dítě v domě by mi mohlo vrátit chuť do života. Já mám děti ráda.“

Worth se konečně odpoutal od dveřního rámu a vešel dovnitř. Celou tu dobu zíral na Amélii a jeho oči byly tak temné, že se zdály úplně černé. Nervózně si prohrábl husté, rovné vlasy, které mu neposlušně padaly do čela. Amélie si maně připomněla, jaké to bylo, když ji tenhle mohutný muž líbal a hladil. Sklopila oči a rychle tu vzpomínku zahnala, aby ji nemohla trýznit.

„Pokoušela ses mě chránit,“ řekl Worth tiše, „přesto, jak jsem se k tobě choval.“

Aniž z Amélie spustil oči, sklesl na židli vedle postele. Jeanetta nechápavě hleděla z jednoho na druhého a pak se zamračila.

Vzal Amélii za ruku a ucítil, jak je ledová. Odtrhl zrak od mladé ženy a podíval se na babičku. „Babi, musím se ti k něčemu přiznat,“ řekl tiše. „Ten chlap, o kterým Amy tak mlhavě mluví, to jsem já. Tu noc před tvou operací jsem šel za ní, abych u ní našel útěchu. A ona mi dala všechno, oč jsem ji požádal. To dítě je moje.“

Amélie se na něho lítostivě podívala.

„Bože, Worthu,“ zašeptala. „Promiň mi to!“ Sevřel jí ruku.

„Na to musí být vždycky dva,“ zahučel.

Jeanettina tvář se začala pomalu rozjasňovat, do vyhaslých očí se jí vrátila jiskra a esprit. Když mohla konečně promluvit, radostně vykřikla: „Takže to dítě je moje pravnouče?“

„Už to tak bude,“ odpověděl Worth se stopou pobavení v hlase. Podíval se na Amélii. „Neexistuje ani ta nejmenší možnost, že by otcem dítěte mohl být někdo jiný.“

Amélii se roztřásly rty. Sklopila oči plné slz do klína a spatřila, jak jí slzy kanou rovnou na hřbet jeho ruky.

„Neplač,“ zašeptal. Vytáhl z kapsy kapesník a jemně jí osušil oči. „No tak… Teď už bude všechno v pořádku.“

„Samozřejmě, má milá,“ usmála se na ni Jeanetta. Zvedla vyhublou ruku a pohladila Amélii po dlouhých, rozcuchaných vlasech. „Worth a já se o vás postaráme. Panebože, budu mít vnoučátko,“ zasnila se a oči jí zářily štěstím. Byla tak nepodobná té poraženecké stařence, kterou byla ještě před malou chvílí, že to bylo až neuvěřitelné. A pak ji něco napadlo. „Ale propána, Worthu, vždyť vy nejste svoji!“ vykřikla.

„Do týdne to dáme do pořádku,“ řekl Worth klidně. Vstal, strčil ruce do kapes a pozorně se zadíval na Amélii. „A nechci slyšet žádné námitky,“ řekl mladé ženě, která užuž otvírala pusu, aby protestovala. „Jestli budeš dělat drahoty, přísahám, že zavolám tomu chlápkovi od novin, co tě tenkrát vyfotil před tou restaurací, a dám mu tip na jeden senzační článek, který mu vyhraje Pulitzerovu cenu. A až ten dojemný příběh otisknou, pošlu ty noviny vašim. Myslím to vážně, Amy. Ty si mě vezmeš, ať se ti to líbí nebo ne.“

„Jdi k čertu!“ vybuchla Amélie.

„Tak takhle jsi ji přinutil, aby se sem s tebou vrátila,“ zabručela Jeanetta a nesouhlasně se na vnuka podívala. „Vyhrožovals jí, že řekneš jejím rodičům, cos jí provedl je to tak?“

„Byl to jediný způsob, jak ji sem dostat,“ přiznal se a těžce si povzdychl. „Viděl jsem, jak se historie opakuje,“ řekl mrzutě a otočil se k oběma ženám zády. Amélie a Jeanetta si vyměnily vědoucí pohled. Přešel k oknu a roztržitě rovnal záclonu. „Je to zvláštní,“ řekl a trpce se zasmál. „Umím z hlavy bleskově spočítat stavební náklady, umím si poradit se soupeři, když se jedná o získání zakázky, umím stavět mrakodrapy. Ale když jde o lidi, prostě nemám dar poznat jejich pravou povahu.“ Pomalu se otočil a lítostivě pohlédl na Amélii. „Amy, řekl jsem ti dneska strašlivé věci. Doufám, že mi to někdy budeš schopná odpustit. A co se týče toho, co jsem ti provedl… Jestli je to pro tebe nějaká útěcha, nejsem z toho, co se stalo, o nic šťastnější než ty.“

Takže on to dítě nechce, pomyslela si. Ale to jsem přece věděla už dávno. Najednou si připadala stará a unavená.

„Proč nejdete a na chvíli se nenatáhnete, děvenko?“ navrhla Jeanetta starostlivě. „Mně je už mnohem líp. Troufám si tvrdit, že dneska sním obrovskou večeři teď, když mám tolik věcí, na které se můžu těšit. Věděla jste, že umím plést? Upletu mu ty nejrozkošnější bačkorky a čepičky. Domluv jí, Worthu, aby si šla lehnout,“ vyzvala vnuka. „Potřebuje teď hodně odpočívat. A pošli mi sem Baxtera; chci, aby zajel do města a koupil mi nějakou přízi.“ Zamračila se. „Budeme muset dát do novin svatební oznámení, a Amy musí zavolat rodičům…“

Jeanetta pořád ještě mluvila, když Worth posuňkem vyzval Amélii, aby za ním vyšla na chodbu, a zavřel za nimi dveře.

Amélie se mu však rychle vyhnula a šla rovnou do hostinského pokoje. Při pohledu na postel musela přimhouřit oči, jak ji zaplavily vzpomínky na noc, kterou strávila v jeho pokoji a v jeho posteli.

Její zavazadla byla uložena v polici a byla jedinou známkou toho, že pokoj je obydlen. Byl tu silně cítit parfém a Amélii bylo jasné, že musí pocházet z rozbité lahvičky v neceséru.

„Koupím ti novou voňavku,“ ozval se za ní Worth. „Omlouvám se, že jsem ti tu tašku tak hodil. Nevěděl jsem, že jsi těhotná, jinak bych to neudělal.“

„Nech si ty řečičky,“ odsekla a s úlevným povzdechem se natáhla na postel. „Jsem hrozně unavená,“ zašeptala a zavřela oči.

„Unavená a rozčilená a ještě ti není dobře a to všechno je moje vina,“ řekl zkroušeně. Sehnul se, zul jí boty a přetáhl jí přes nohy růžový sešívaný přehoz.

Neočekávaně usedl na postel vedle ní a Amélie rychle otevřela oči. Vrhla na něj udivený a trochu vystrašený pohled.

„Neboj, já ti neublížím,“ řekl něžně. Zvedl ruku k jejím zcuchaným vlasům a začal jí je shrnovat z čela. „Je mi to líto. Všechno…“

Zavřela oči, aby neviděl její slzy. Zvládala to, když se vztekal, ale ta jeho nečekaná něžnost ji dostala. „Nechtěla jsem, abys to věděl,“ zašeptala přerývaně.

Ruka mu znehybněla. „Ano, já vím.“ Konečky prstů se dotkl jejích rtů. „Otevři oči, Amy.“

Poslechla, a zjistila, že si ji prohlíží, ve tváři zvláštní výraz, který dost dobře nedokázala rozluštit.

„Proč jsi nechtěla, abych se o tom dítěti dozvěděl?“ zeptal se tiše.

Nezdálo se, že by se zlobil, byl jen zvědavý. To ji trochu uklidnilo.

„Protože…,“ začala a neklidně si hrála s přehozem, „protože jsem nevěděla, jak bys reagoval. Dokonce jsem ani nevěděla, jestli bys věřil, že to dítě je tvoje.“

„Nezbláznila ses?“ zakroutil hlavou. „Jak by mohlo nebýt moje?“

„Mohl jsi mě obvinit, že jsem ti s někým zahnula,“ řekla chraptivě.

„To jistě. A s kým, s Baxterem?“

Sevřela rty.

Pomalu se usmál. Ty její vyčítavé oči, vzpurná pusa, nádherně zrudlé tváře. Zadíval se na její ústa. „Dalas babičce novou chuť do života. Teď má něco, na co se může těšit.“

„Ano, to jsem viděla,“ řekla. Sklopila oči. „Alespoň někdo, komu to udělalo radost.“

„Copak ty z toho radost nemáš?“ zeptal se. Něžně jí zvedl bradu a zadíval se jí do očí. „Copak ty to dítě nechceš?“

„Samozřejmě že ho chci, zato ty ne!“

Udiveně zvedl obočí. „Jak jsi na to přišla?“

„Nechceš se přece vázat!“ vypálila na něj. Posadila se na posteli a oči jí plály zlostí. „Žádné podmínky, říkals, jen nezávazný románek!“

„A já myslel, žes mě litovala a že jen proto ses mi vzdala.“

„Lituju sebe, že jsem byla tak pitomá a “

Naklonil se k ní a umlčel ji polibkem. Chtěla se od něj odtáhnout, ale vzal ji kolem krku a pevně ji držel.

„Ne,“ zašeptal. „Zůstaň takhle.“

Chytila ho za ruku, kterou ji tiskl k sobě. „Worthu, ne, prosím…“

Ale jeho ústa žadonila a naléhala, a než se stačila vzchopit k odporu, cítila, že znovu začíná podléhat jeho kouzlu.

„Ach Worthu,“ zasténala, napůl na protest, napůl v omámení. Objala ho kolem krku a začala mu polibky vracet. A svět pro ni přestal existovat.

„Moje dítě,“ zašeptal se rty těsně u jejích úst a položil ji zpátky na postel. „Nosíš moje dítě…“

To pomyšlení jako by ho podnítilo k ještě vášnivějším polibkům. Oddávala se jeho něžnostem a Worth jí pomalu a jemně hladil naběhlá ňadra. Otevřela oči, až když ucítila, že zvedl hlavu. Díval se na ni a viděl všechny nepatrné změny, které se i za těch několik týdnů těhotenství udály s jejím štíhlým tělem.

„Moc pěkný,“ zašeptal a potěšené se usmíval. „Máš teď větší prsa.“ Zarděla se.

Přejel očima na její maličko vystouplé bříško, částečně zakryté růžovými kalhotkami.

Zaváhal, než zvedl ruku a dotkl se ho, jako kdyby se bál, že by jí tím mohl ublížit. Tázavě se jí podíval do očí a pomalu přitiskl dlaň na místo, pod nímž spočívalo jeho dítě.

„Můj bože,“ vydechl. „Nikdy jsem si milování nespojoval s tímhle,“ přiznal se. „Nikdy jsem dokonce ani nemyslel na to, že z toho může vzejít dítě.“

„Typický mužský!“ usmála se. „Vy si snad myslíte, že děti nosí čáp, co?“

Vrátil jí úsměv. „To doufám ne.“

Výraz jeho obličeje byl teď něžný, neodrážel ani výčitky, ani odmítavý chlad, a Amélie pod jeho láskyplným pohledem celá pookřála.

„Mrzí mě to, ale musela jsem odjet,“ omlouvala se. „Jeanetta slíbila, že si vezme ošetřovatelku, a já byla tak vyděšená, že…“

Přimhouřil oči. „To si dovedu představit!“ Sklonil se k ní a něžně ji políbil na čelo. „Já odtud taky vypadl. Hlavně proto, že jsem na tebe chtěl zapomenout. Říkal jsem si, že jestli neodjedu někam hodně daleko, nikdy se mi to nepodaří. Proto jsem tě taky ani nikdy nechtěl k telefonu. Teď mě to mrzí. Kdybychom k sobě byli upřímnější, nebála by ses mi o tom dítěti říct.“

„Tys odjel kvůli mně?“ zeptala se nejisté, když slyšela to nečekané přiznání.

Zvedl hlavu a zadíval se na svou ruku položenou na jejím břiše. „Nedovolilas mi ani, abych tě políbil,“ odpověděl tiše. „Odtahovala ses ode mě, jako kdybych ti byl odporný.“

Zalapala po dechu. „To ne!“ vyhrkla a zvedla ruku k jeho obličeji. Dotkla se jeho tváře a cítila, jak ztuhl. Vzal její ruku a políbil ji do dlaně. „Ne,“ opakovala. „Necítila jsem k tobě žádný odpor! Naopak jsem si myslela, že ty nesnášíš mě. A věděla jsem, že kdybych tě nechala, abys mě políbil, stalo by se přesně to, co před chvílí. Úplně bych se sesypala a pak bys poznal, že to všechno je jen přetvářka.“

Vyčkávavě se na ni zadíval.

„Co byla jen přetvářka?“

„Všechna ta chladná povýšenost, kterou jsem ti dávala najevo,“ odpověděla. „Tys mě nechtěl a já to věděla. Prostě to byla jen taková póza, abych tě neuváděla do rozpaků.“

„Já že jsem tě nechtěl?“ Tiše se zasmál, jako kdyby v životě neslyšel větší nesmysl. Pohlédl na její hladké tělo. „Já že tě nechtěl!“ opakoval nevěřícně. „Vždyť já nemohl jíst ani spát, jak jsem po tobě toužil. Přišel jsem o jednu zakázku, protože jsem nemohl ani myslet. Uléhal jsem se vzpomínkou na tvoje rty a budil se zoufalý, že tě nemám vedle sebe, abych tě políbil na dobré jitro. Celé ty týdny a měsíce v cizině jsem chodil jako tělo bez duše, a když jsem pak jel domů, doufal jsem, že tě přesvědčím, že jsi pro mě nebyla jen lék, který jsem si vzal pro momentální úlevu. Jenže tys byla pryč.“

„Worthu, nemusíš si kvůli mně nic vyčítat,“ zašeptala a v náhlém návalu soucitu ho něžně pohladila po černých vlasech. Přece jen ji chtěl, i když s láskou to nemělo nic společného. Možná svým způsobem trpěl stejně moc jako ona. „Taky jsem po tobě toužila,“ přiznala se. „A tenkrát jsi mě přece k ničemu nenutil.“

Stiskl jí ruku a vzdychl. „Myslel jsem, že mě kvůli té noci nenávidíš, Amy,“ zahučel. „Já sám jsem se nenáviděl za to, za jakých okolností k tomu došlo.“

„Já měla o Jeanettu taky strach,“ namítla. „Asi ne tak velký jako ty, ale dovedla jsem si představit, co asi prožíváš. Nebyl jsi schopen racionálně uvažovat. Ale to mi bylo jedno. A dal jsi mi… víc štěstí, než bych kdy věřila, že někdy pocítím. Probudil jsi ve mně ženu…“

„Skvělou a vášnivou ženu, jakou bych v té stydlivé osmadvacetileté staré panně nikdy nehledal,“ zabručel. Sklouzl očima na její plná ňadra. „Bože, jaké ty máš nádherné tělo, Amy.“ Přejel jí konečky prstů od hrdla až k žaludku. „Pověz mi, budeš se se mnou milovat, až se vezmeme?“

Až se celá rozechvěla z toho nádherného pomyšlení. „Jestli mě budeš chtít…“

Jen se smál. „Ano, budu tě chtít. A taky se pokusím omezit svoje cesty na minimum, abych teď, když jsi těhotná, s tebou strávil co nejvíc času.“ Naposled pohlédl na její obnažené tělo a pomalu jí začal šaty zase zapínat. „A teď si odpočiň, miláčku. Uvidíme se později.“

Zčervenala při představě, že bude s ním, že bude spát v jeho náručí. Přestože v posledních měsících utrpěla nejeden šrám na duši, milovala ho. A on po ní touží. Možná je tu pro ně přece jen nějaká naděje.

Svatba se konala o týden později v kanceláři smírčího soudce.

Rozzářená Jeanetta stála i když trochu nejisté vedle Baxtera, aby svědčila při krátkém obřadu.

Worth byl zjevně celý blažený, že se žení, a Amélie byla překvapená i potěšená tím, jak snadno přijal její novou roli ve svém životě.

V posledních několika dnech byl k ní tak pozorný, že dokonce ani Baxter se občas neubránil úsměvu.

Jednou ráno jí Worth přinesl snídani do postele a nelíbilo se mu, jak se v jídle nimrá, takže si k ní sedl a jal se ji, sousto za soustem, krmit. Jeho něžná a starostlivá péče jí dávala výlučný pocit jistoty a bezpečí. Kéž by ji taky miloval, to by si pak připadala jako v nebi.

Domluvili se, že na žádné líbánky nepojedou, protože Worth nechtěl, aby Amélie musela znovu podstoupit útrapy cestování. Marné byly její námitky, že jí to vadit nebude, Worth trval na svém. A tak se nakonec Jeanetta rozhodla, že stráví pár dní u své přítelkyně na opačném konci města, a nedala si to vymluvit.

„Potřebujete být chvilku sami,“ oznámila jim, „tak přestaňte reptat. Já se cítím skvěle a taková malá změna mi jen prospěje.“

Odjela brzy odpoledne. Worth s Amélií spolu povečeřeli a pak si na videu pustili film, který Worth před nějakým časem koupil.

Byl to milostný příběh, který byl současně plný dobrodružství i legrace. Než film skončil, byla Amélie celá vysílená od smíchu.

Worth se na ni vesele zašklebil. „Viděl jsem to, když jsem byl obchodně v New Yorku,“ poznamenal, „a musel jsem to koupit. Ta hrdinka mi připomínala tebe. Impulsivní, se smyslem pro dobrodružství, a moc a moc krásná.“

Amélie se na něho plaše usmála a na tvářích se jí objevil ruměnec. „Přeháníš. Já jsem přece úplně obyčejná holka,“ zašeptala.

„Jsi neobyčejná a jsi těhotná,“ řekl a pomalu ji přelétl očima. Seděli spolu na krátkém sofa pro dva v obývacím pokoji, závěsy stažené, světla zhasnutá. Místnost ozařovalo jen namodralé světlo obrazovky.

Kromě sotva slyšitelného předení videopřehrávače, který automaticky převíjel kazetu na začátek, nic nerušilo ticho pokoje.

Dotkl se jejího hrdla a něžně ji pohladil. Pak se sklonil a pomalu přitiskl rty na její ústa. Otočila se k němu a nechala ho, aby ji líbal, nacházejíc v jeho horké touze nekonečný zdroj radosti.

„Chci tě,“ zašeptal, když se od ní maličko odtáhl. „Chci tě mít, právě teď.“

„Ale co služebnictvo…“

„Je devět hodin, všichni jsou už pryč.“ Znovu ji políbil, dech se mu zrychlil a srdce mu bušilo tak hlasitě, že ho v tichu pokoje zřetelně slyšela. „Amy,“ zaúpěl. „Můj bože, Amy, já snad shořím,“ vydechl. Začal ji líbat ještě vášnivěji a jeho nedočkavé ruce ji horečně hladily po celém těle. „Amy, pojď ke mně,“ šeptal, když ji položil na pohovku. „Miluj se se mnou.“

„Worthu, když já nevím…,“ protestovala bez dechu.

„Neublížím ti,“ šeptal. „Ani našemu dítěti.“

„To já přece vím.“ Roztřeseně se zasmála. „Ale miláčku, když tahle pohovka je tak krátká!“

„Řekni mi tak ještě jednou,“ zamumlal, zatímco hledal zapínání a mezi polibky ji pomalu svlékal.

„Miláčku,“ poslechla a chvějícími prsty mu začala rozepínat košili. „Já tě chci taky, moc tě chci, Worthu…“

Pomohl jí a svlékl se sám. „Je to už tak strašně dávno, co jsme se milovali… Hrozně moc po tobě toužím, Amy.“

Přitiskl ji k sobě a Amélie zavřela oči. Cítila, jak v ní narůstá opojné napětí, pak se milostné vzrušení změnilo v divoký proud, který ji prudce unášel, aby ji vrhl do žhavých plamenů vášně a vrcholné rozkoše.

Když se opět vrátila do skutečnosti a otevřela oči, Worth ležel vedle ní a pořád ještě přerývaně dýchal. Něžně ho pohladila po ramenou a usmála se.

„Worthu,“ vydechla blaženě.

Zvedl hlavu a zadíval se jí do modrých očí, v nichž se zračila únava, ale i uspokojení. „Určitě jsme tomu děťátku neublížili?“ ujišťoval se.

Znovu se usmála. „Ne. To jen posledních šest týdnů se to nedoporučuje.“

V duchu počítal. „Skoro tři měsíce máš už za sebou, je to tak?“

„Skoro. Za další měsíc a půl už začne kopat,“ dodala a pobaveně sledovala jeho zmatený výraz. „Tos nevěděl? Nejdřív to budou jen takové směšné vlnky pod kůží, ale postupně budeme moct cítit ty jeho maličké ručičky a nožičky… Worthu!“

Zabořil jí hlavu do ramene a Amélie náhle šokované zjistila, že mu z očí vytryskly slzy. Tiskla ho k sobě, celá vyděšená.

„To ta moje italská krev,“ zahučel a vůbec se za své pohnutí nestyděl. Políbil ji na krk. „Koukám, že mít dítě je emocionálně hrozně náročná věc. A to, jak jsi mluvila o těch malinkatých ručičkách a nožičkách, to mi ještě dodalo…“ Zhluboka se nadechl. „Můj ty bože!“¨

„Ty to dítě opravdu chceš, viď?“ zeptala se šťastně.

„To víš, že ho chci.“ Přitiskl svou tvář na její. „Už teď ho strašně moc miluju, Amy.“

„Ano. Já taky.“ Zavřela oči a pevně ho k sobě přitiskla. „Konečně budu mít někoho, koho budu moct milovat, a kdo bude bezvýhradně milovat mě. Moji rodiče mě mají rádi, ale mají oči jen pro sebe, že jim sotva zbývá láska ještě pro někoho dalšího.“

„To jsem viděl,“ zašeptal. Políbil ji na ucho, na tvář, na spánek, na oči. „Já měl jenom babičku. A ke všemu, než umřel Jackie, byl jsem vždycky až na druhém místě.“ Vzdychl. „Pak jsem poznal ženu, která říkala, že mě miluje, ale chtěla jen moje peníze. Takže ani já nemám s láskou moc dobré zkušenosti, Amy.“

Zabořila prsty do jeho černé hřívy.

„Worthu… já…“ Polkla a hledala slova, zatímco Worth vyčkávavě znehybněl. „Vadilo by ti moc, kdybych… no… kdybych… se jednoho krásného dne do tebe zamilovala?“

„Myslíš, že bys mohla?“ zašeptal. „Choval jsem se k tobě hrozně, Amy.“

„To ale jen proto, že jsem ti ublížila, aniž bych si to uvědomila.“ Políbila ho na krk, pak na bradu. „Ach, Worthu,“ vydechla. „Obětovala bych všechno na světě, kdybys mi dovolil tě milovat.“

Z hrdla se mu vydral podivný sten. Přejel jí rty po tváři, našel její ústa a začal ji líbat tak, až se jí oči zalily slzami. Celý se třásl a Amélie ucítila na tváři vlhkost, o níž si nebyla jista, že pochází jen od jejích slz.

„Dovolit ti!“ vyrazil ze sebe ochraptěle. „Panebože, copak nevíš, co k tobě cítím? Copak to nevidíš, neslyšíš, copak to sama necítíš?“ Zvedl hlavu a zadíval se jí do očí s takovou touhou a naléhavostí, že i kdyby byla slepá, nemohla by ji nevidět. „Amy, já tě taky miluju! Strašně moc tě miluju!“

Stáhla ho dolů k sobě, a když ho políbila, byla v tom polibku všechna její láska, všechna touha. Její nejtajnější sen se stal skutečností. Byl jejím světem, jejím sluncem, byl celým jejím životem.

„A teď se se mnou miluj,“ zašeptala přerývaně. „Teď si mě vezmi a nebudeme před sebou nic skrývat, vůbec nic, miláčku.“

Vzal její obličej do dlaní a pomalu se skláněl k jejím rtům. „Ano,“ zašeptal.

Byla už půlnoc, když ji vzal do náruče, aby ji odnesl do ložnice. Všude po podlaze ležely rozházené svršky a v rohu tiše svítil nevypnutý videopřehrávač.

„Všichni to ráno uvidí,“ zamumlala ospale.

„No a co? Máme přece svatební noc, ne?“

„Máš pravdu,“ řekla a zamilovaně se na něho usmála. „Worthu, přijel bys za mnou, i kdyby na tom byla Jeanetta dobře?“

„Ovšemže ano,“ odpověděl okamžitě. „Víš, ona nebyla zase tak nemocná,“ dodal s úsměvem, když za nimi zavřel dveře ložnice. „Byla hlavně osamělá. A já taky. Nemohl jsem bez své lásky žít, a proto jsem se vydal do Georgie, abych ji znovu našel a přivedl domů.“ Přitáhl si ji k sobě. „Teď ji už nikdy nepustím.“

Stoupla si na špičky a políbila ho. „To jsem ráda. A co dítě? Opravdu ti nevadí?“

Položil ji na postel a přešel ke skříni. „Něco ti ukážu,“ řekl slavnostně.

Otevřel skříň a z ní se vyvalily medvídkové a baseballové pálky a rukavice a panenky a autíčka a plyšoví tygři a stavebnice a míče a celá ta nádherná záplava skončila na veliké hromadě na koberci.

„Takže “ řekl a založil si ruce v bok „ nějaké další otázky?“

Mohla se jenom smát. „Ne, miláčku. Už mlčím.“

Vztáhla k němu ruce a on ji objal.

Oči jednoho z medvídků odrážely světlo lampy. Zdálo se jim, jako by se medvídek vesele ušklíbl, když světlo zhaslo a pokoj se ponořil do hřejivé, tajemné temnoty, plné lásky a nových příslibů…