Diana Palmer

Lásky se neodříkej!

PROLOG

Alexandr Tyrell Cobb nespokojeně zíral na svůj psací stůl v kanceláři protidrogového oddělení. Zarámovaná do drahého rámečku na něm stála fotografie hezké ženy ve plesové toaletě, jediný viditelný osobní předmět. Stejně jako konzervativní šaty, které nosil do práce, ani fotografie toho moc neprozrazovala o jeho soukromí.

Ta fotografie klamala. Žena nebyla jeho blízkou přítelkyní. Jen se s ní občas scházel, když měl volno. Ten rámeček dostal spolu s fotografií. On sám nikdy žádnou fotografii ženy do rámečku nedal. Kromě Jo-die Clayburnové. Ona a jeho sestra Margie byly už celou věčnost nejlepší přítelkyně a Jodie byla na většině rodinných fotografií. Ona sama do rodiny samozřejmě nepatřila. Ale z Cobbovy ani z Clayburnovy rodiny už nikdo další nežil.

Jodie Alexandra milovala. Věděl to, ale snažil se nedávat to najevo. Neměl vůbec chuť se oženit a založit rodinu. Na druhé straně, kdyby se opravdu vážně zajímal o děti a domácí život, Jodie by byla na prvním místě jeho seznamu kandidátek na manželku. Měla úžasné vlastnosti, to jí ovšem nehodlal říct. V minulosti na něm visela tak, až to bylo nepříjemné. Dařilo se mu držet si ji od těla a neměl v úmyslu to měnit. Byl ženatý se svou prací.

Ale Jodie pracuje v místní naftařské firmě, kterou využívají v mezinárodním obchodu s drogami. Alexandr si tím byl téměř jistý, ale nemohl to dokázat. Bude muset najít jiný způsob, jak vyšetřovat známé Jodie, aniž by si uvědomili, že jsou sledováni.

Mezitím bude v sobotu na Cobbově ranči v Jacobsvillu večírek. Je naplánovaný už dlouho, ale už teď se ho děsil. Nenáviděl večírky. Margie už pozvala Jodii, patrně proto, že jejich hospodyně Jessie o tomto víkendu odmítla pracovat. Jodie úžasně dobře vařila a taky uměla dělat jednohubky. Kirry byla taky pozvaná, protože Margie, jako začínající módní návrhářka, potřebuje nějakou přítelkyni, která by jí mohla pomoct se prosadit. Kirry pracovala jako vedoucí nákupčí ve velkém obchodním domě. Byla hezká a schopná, ale pro Alexandra nebyla ničím víc než dobrou společnicí. Jejich vztah byl vždycky vlažný a teď už pomalu vyprchával. Byla to náročná žena a on měl zase dost náročné povolání.

Položil obrázek na stůl tváří dolů a přitáhl si složku. Vyhledal v ní fotografii podezřelého drogového pašeráka, který působil mimo Houston. Kvůli němu musel se svou prací přestat. Přál si, aby se tomu večírku mohl vyhnout, ale to by mu Margie nikdy neodpustila. Kdyby se neobjevil on, nepřijela by ani Kirry a výčitky by nebraly konce. Potlačil myšlenky na víkend a soustředil se na svou práci.

PRVNÍ KAPITOLA

Z toho se v žádném případě nedalo

vyvléct. Margie Cobbová ji pozvala na večírek na jejich rodinný ranč v Jacobsvillu. Jodie Clayburnová už vyčerpala celý svůj repertoár omluv. Její nejoblíbenější byla, že starší bratr Margie, Alexandr Cobb, ji dá sežrat kravám. Ale ani tahle nefungovala.

„On mě nenávidí, Margie,“ zaúpěla do telefonu. „Vždyť to víš. Nejraději by byl, kdyby mě už nikdy v životě nemusel vidět.“

„To není pravda,“ bránila se Margie. „Lex tě má opravdu rád, vím to,“ dodala přesvědčivě. Tu přezdívku mohlo používat jen pár lidí na světě. Ale Jodie mezi ně nepatřila.

„Jasně. On zkrátka své city ke mně skrývá do výbuchů špatné nálady okořeněné sarkasmem,“ suše odpověděla.

„Určitě,“ odpověděla Margie.

S telefonem na uchu si Jodie lehla na pohovku a své dlouhé blond vlasy si odhrnula dozadu. Začínaly být dlouhé. Měla by si je dát ostříhat, ale měla je ráda. Usmála se svýma šedýma očima, když si vzpomněla, jak moc má rád dlouhé vlasy Brody Vance. Pracoval s ní v pobočce Ritter Oil Corporation v Houstonu a ona byla jeho administrativní asistentkou. Kdyby bylo po jeho, převzala by po něm práci v osobním oddělení, když on postoupil na vedoucí místo. Měl ji rád. A ona ho taky měla ráda. Samozřejmě měl senzační přítelkyni, která byla vedoucí marketingového oddělení v Houstonu, ale ta byla neustále někde pryč. Byl osamělý. A tak spolu často chodili na oběd a Jodie se moc snažila vzbudit v sobě nějaký cit k němu. Alexandr ji obvinil, že se snaží prodrat nahoru přes postel…

„To není pravda!“ vykřikla, když si vzpomněla, jak ji nečekaně navštívil v kanceláři i s jedním z vedoucích pracovníků, který byl jeho osobním přítelem. Když Alexandra tak nečekaně uviděla, podlomila se pod ní kolena, i když se ze všech sil snažila to nedat najevo.

„Co prosím?“ ohromeně se zeptala Margie.

Jodie se rychle posadila. „To nic!“ řekla. „Promiň. Jen jsem přemýšlela nahlas. Věděla jsi, že Alexandr má přítele, který pracuje v naší firmě?“

Dlouho bylo ticho. „Opravdu?“

„Jasper Duncan, vedoucí osobního oddělení naší divize.“

„Ach. Ano. Jasper!“ Znovu ticho. „Jak to víš?“

„Protože pan Duncan s ním přišel do mé kanceláře ve chvíli, kdy jsem mluvila se svým… no, dobrým přítelem, se svým šéfem.“

„Jasně, s tím, o kterém si myslí, že s ním spíš.“

„Margie!“ vybuchla.

Rozpačitě se zasmála. „Promiň. Vím, že to není pravda. Alexandr si o lidech vždycky myslí jen to nejhorší. Vždyť víš o Ráchel“.“

„Každý ví o Ráchel,“ zamumlala. „Už je to šest let a on nám to pořád předhazuje.“

„Ale my jsme mu ji představily,“ bránila se Margie.

„A jak jsme asi měly vědět, že je to ženský gigolo, kterému jde jen o to, aby se provdala za bohatého muže? Měla mít víc rozumu a nemyslet si, že Alexandr si na takové hry potrpí!“

„Ty ho znáš opravdu dobře, že?“ zamumlala Margie.

„My všichni jsme spolu v Jacobsvillu vyrostli,“ připomněla jí Jodie. „Nebo tak nějak,“ melancholicky dodala. „Alexandr byl o osm let starší, a jakmile jsme dostudovali vysokou, přestěhoval se do Houstonu, kde začal pracovat na protidrogovém.“

„Pořád je o osm let starší,“ uchechtla se Margie. „No tak. Víš, že se budeš nenávidět, když o ten večírek přijdeš. Bude tam spousta lidí. I Derek přijde,“ dodala sladce.

Derek byl vzdálený bratranec Margie, úžasný muž s osobitými zvyky a opravdu výstředním smyslem pro humor.

„Víš, co se stalo, když jsme se s Derekem naposled setkali,“ s neblahým tušením řekla Jodie.

„Och, jsem si jistá, že Alexandr už na tohle dávno zapomněl,“ ujišťovala ji Margie.

„On má sloní paměť. A Derek mě dokáže přemluvit ke všemu,“ ustaraně dodala Jodie.

„Budu se vás obou držet a zachráním vás od nebezpečných nápadů. No tak. Řekni ano. Mám příležitost ukázat své návrhy. Všechno záleží na tom, aby večírek hladce proběhl. A taky jsem vymyslela nádherný střih šatů a chci je na tobě vyzkoušet. Na někoho s tak elegantní postavou nemáš vůbec smysl pro styl!“

„Ty ho máš dost za nás za obě. Jsi slibná módní návrhářka. Já jsem úřednice. Musím se podle toho oblékat.“

„Blbost. Kdy naposled si tvůj šéf oblékl na večírek černé šaty?“

Jodie si vzpomněla na reklamu, kterou viděla v televizi, ve které se objevili muži v černých šatech. Zasmála se, když si představila Alexandrovy chlupaté nohy v krátké sukni. Pak se snažila si představit, kam by v tak krátké sukni dal svou zbraň, a zařičela smíchy.

Řekla Margii, co ji napadlo, a obě se smíchy zhroutily.

„Tak jo,“ nakonec kapitulovala. „Přijdu. Ale jestli o tvrdou palici tvého bratra přelomím větev, nebudeš moct říct, že jsem tě nevarovala.“

„Přísahám, že neřeknu ani slovo.“

„Takže se uvidíme v pátek odpoledne asi ve čtyři,“ rezignovaně řekla Jodie. „Najmu si auto a přijedu.“

„Ehm, Jodie…“

Zasténala. „Dobře, Margie, dobře, přiletím do Jacobsvillu letadlem a ty mě tam můžeš vyzvednout.“

„Prima!“

„Jen proto, že jsem ohnula dva mrňavé blatníky,“ brblala.

„Odepsala jsi dvě auta, Jodie, a po tom posledním tě Alexandr musel vytáhnout z vězení…“

„Ten otravný, zabedněný barbar si zasloužil praštit! Vynadal mi, že jsem… no, to je jedno, ale v každém případě si koledoval o ránu do zubů!“ vztekala se Jodie.

Margie měla co dělat, aby se nesmála. Jako vždycky.

„Stejně to byla jen malá pokuta, a když soudce slyšel celý ten příběh, byl na mé straně,“ odporovala Jodie a ignorovala Margii, když jí rychle připomněla, že nejdřív se soudcem mluvil Alexandr. „Ne že by mi tvůj bratr někdy dovolil na to zapomenout! Jen proto, že pracuje pro soud ještě neznamená, že mi může dávat kázání o zákonech!“

„My jen chceme, abys dorazila živá, drahoušku,“ líně řekla Margie. „A teď si hoď do kufru pár věcí, řekni šéfovi, že máš nemocnou sestřenici, a proto musíš odjet dřív, než na silnici budou zácpy, a my tě… já tě… počkám v pátek odpoledne na letišti. Zavolej mi číslo letu, ano?“

„Ano.“ Jodie si jejího přeřeknutí nevšimla.

„Tak zatím! Užijeme si.“

„Jasně,“ odpověděla Jodie.

Ale když zavěsila, vynadala si. Alexandr ji bude určitě urážet, to je jisté. Nemá ji rád. Nikdy ji neměl rád. A od té doby, co se přestěhovala do Houstonu, kde pracuje i on, je ještě protivnější. A kromě toho to pro Jodii pravděpodobně bude znamenat spoustu práce, protože kdykoliv přijela, musela vařit. Jejich kuchařka, Jessie, se nerada zdržovala poblíž Alexandra a tak, kdykoliv byl doma, ona utíkala pryč. Margie neuměla vařit vůbec, a tak Jodie obvykle skončila u sporáku. Ne že by jí to vadilo. Jen se občas cítila tak trochu využívaná.

A bez ohledu na Margiino ujišťování si byla jistá, že jakmile vkročí na Cobbův ranč, strhne se pořádná hádka. Aspoň že Margie neřekla nic o tom, že by pozvala Alexandrovu příležitostnou přítelkyni, Kirry Danovou. Strávit víkend s touto elegantní nákupčí nejlepšího obchodního domu v Houstonu by bylo už příliš.

Problém byl v tom, že tam musela jet, když ji o to Margie požádala. Tolik jim toho dlužila. Když se její rodiče, malí farmáři z Jacobsvillu, utopili při odlivu na skromné dovolené na Floridě, byl to Alexandr, kdo tam přiletěl a postaral se o všechno, včetně zničené sedmnáctileté Jodie. Když nastoupila na obchodní školu, Alexandr jel s ní k zápisu a sám zaplatil školné a ostatní poplatky. Každé prázdniny trávila s Margie. Od smrti jejich otce, kdy oba ranč zdědili, trávila s Margie i každou svou letní dovolenou. Její osud byl s jejich tak propletený, že si život bez nich ani nedokázala představit.

Ale Alexandr měl k Jodie problematický vztah. Čas od času byl laskavý, svým vlastním drsným způsobem. Ale laky se zdálo, že ho její přítomnost štve ‚a neustále se do ní navážel. Aspoň v posledním roce.

Povzdechla si a začala balit. Alexandr je jako přírodní úkaz. Nedá se ovládat a proto se s ním člověk musí smířit.

V pátek odpoledne bylo letiště v Jacobsvillu plné lidí. V porovnání s letišti ve větších městech bylo malé, ale spousta lidí z jižního Texasu je využívala pro místní lety do San Antonia a do Houstonu. Byla tam restaurace a dvě haly, vyzdobené krásnými malbami s tradičními náměty texaské krajiny.

Jodie se prohýbala pod váhou obrovské tašky a nezvládnutelného zavazadla na kolečkách, které moc nefungovaly. Dívala se po Margie. Nemělo by být tak těžké ji zahlédnout, protože byla na ženu dost vysoká a vždycky měla na sobě něco nápadného – obvykle jeden ze svých vlastních barevných modelů.

Ale žádnou vysokou brunetu neviděla. Ale srdce se v ní zastavilo, když spatřila vysokého, pohledného tmavovlasého muže v šedém obleku s vestou. Muže s širokými rameny a úzkými boky a velkýma nohama v ručně šitých kožených botách. Otočil se, rozhlédl se kolem a uviděl ji. I z té dálky byly jeho hluboce posazené, chladné zelené oči nádherné. Stejně jako on. A vypadal pořádně rozzuřeně.

Alexandru Tyrellu Cobbovi bylo třiatřicet. Pracoval jako starší agent v protidrogovém oddělení. Obvykle pracoval mimo Houston, ale teď měl týden dovolenou. Což znamenalo, že byl v Jacobsvillu na jejich rodinném ranči. Spolu s Margie tam vyrostli, ale jejich matka je po rozvodu s otcem odvezla a přinutila žít s ní v Houstonu. Až po její smrti se konečně mohli vrátit domů na otcův ranč. Ten starý muž je moc miloval a zlomilo mu srdce, když je ztratil.

Dokonce i teď bydlel Alexandr sporadicky na ranči, když nebyl služebně někde pryč. Taky měl v Houstonu byt. Margie žila na ranči trvale a starala se o jeho provoz, zatímco její starší bratr zavíral pašeráky drog.

Vypadal jako muž, který to zvládá jednou rukou. Měl velké pěsti, stejně jako velké nohy a Jodie ho jednou viděla je použít, když nějaký muž dal Margie facku. Zřídkakdy se usmíval. Měl výbušnou povahu jako podrážděný býk, a když si zasunul do pouzdra tu velkou automatickou pistoli ráže 45, šel z něj strach.

V uplynulých dvou letech pomáhal chytit mezinárodního drogového bosse Manuela Lopeze, který záhadně zahynul při explozi na Bahamách. Teď šel po jeho následovníku ze Střední Ameriky, o kterém se říkalo, že má spojky v přístavním městě v Houstonu.

Zamilovala se do něho, když dospívala. Dokonce mu napsala milostnou báseň. Alexandr se svou typickou výkonností, podtrhl všechny gramatické i pravopisné chyby a koupil jí učebnici gramatiky i pravidla pravopisu, aby si mohla chyby opravit. Její sebeúcta tím dostala pořádnou ránu a potom už držela své nejhlubší city hluboko v sobě.

Od chvíle, kdy se odstěhovala do Houstonu, aby tam studovala na obchodní škole, ho viděla jen párkrát. Když jezdila za Margie, Alexandr tam nikdy nebyl. Kromě Vánoc. Vypadalo to, že se jí vyhýbá. Pak, před pár týdny, se zastavil u ní v kanceláři, aby se setkal s Jasperem. Byl to šok, když ho tak nečekaně uviděla, a ruce se jí třásly bez ohledu na to, že se ze všech sil snažila zůstat klidná. Byla by si ráda myslela, že ohnivé pubertální poblouznění překonala, ale bohužel, bylo to ještě horší. Pro ni bylo snadnější, když ho nemusela vidět. Naštěstí byl Houston velké město a oni dva se nepohybovali ve stejné společnosti.

Ale právě teď na ni zíral přes přeplněnou halu a pod ní se podlamovala kolena.

Neohlížel se napravo ani nalevo a kráčel přímo k ní. Napadlo ji, jestli je takový i v práci, soustředěný na to, co dělá.

A taky byl sexy. Každým pohybem svých dlouhých, silných nohou vyzařoval vášnivost. Byl elegantní a arogantní. Jodie si nepamatovala ani na jediný okamžik, kdy ji nefascinoval. A doufala, že to na ní není vidět. Ze všech sil se snažila předstírat, že je jeho nepřítelem.

Zastavil se před ní a svrchu se podíval do jejích doširoka otevřených očí. Ty jeho byly zelené, čisté jako voda. Měl husté černé řasy a černé obočí, stejně černé jako hezky ostříhané, husté a rovné vlasy.

„Máš zpoždění,“ hlubokým hlasem jí hodil rukavici. Vypadal naštvaně, bez nálady a bylo zřejmé, že se mu chce do někoho rýt.

„Neumím řídit letadlo,“ sarkasticky odpověděla. „V tom jsem se musela spolehnout na muže.“

Významně se na ni podíval a otočil se. „Auto je na parkovišti. Pojďme.“

„Měla na mě čekat Margie,“ zamumlala a táhla za sebou zavazadla.

„Margie věděla, že sem stejně musím jet a tak mě přinutila na tebe počkat,“ záhadně odpověděl. „Stejně jsem nikdy nepoznal ženu, která by dokázala přijít včas.“

Kolečka na kufru se zvrtla už aspoň po desáté. Zabrblala a nakonec těžký kufr zvedla. „Mohl bys mi nabídnout pomoc,“ zamračila se na svého společníka.

Zvedl obočí. „Pomoct ženě nést těžké zavazadlo? Panebože, vždyť by mě v Houstonu svlékli z kůže!“

Pobouřeně se na něho podívala. „Dobré způsoby z módy nevyjdou!“

„Škoda, že jsem nikdy žádné neměl.“ Pozoroval ji, jak zápasí s těžkým zavazadlem a zelené oči mu jedovatě zářily.

Už teď byla celá zpocená. „Nenávidím tě,“ procedila přes zuby, jak se snažila s ním držet krok.

„To je ale změna,“ pokrčil rameny, odhrnul sako a zalovil v kapse kalhot pro klíče od auta.

Jeden muž z ochranky si všiml pouzdra s pistolí a hrozivě šel dopředu. Pomalu a trpělivě a velmi opatrně sáhl Alex do vnitřní kapsy saka a vytáhl odznak a služební průkaz.

Muž si je vzal. „Počkejte chvíli,“ řekl a šel stranou, aby to mohl zkontrolovat vysílačkou.

„Třeba jsi někde na seznamu hledaných,“ nadšeně řekla Jodie. „Možná tě dají do vězení, než to zkontrolují!“

„Kdyby to udělali,“ nonšalantně odpověděl, „ten najatý policajt by byl do rána bez práce.“

Ani se neusmál, když to říkal, a Jodie si byla jistá, že to myslí vážně. Alexandr byl pořádně mstivý. Mezi lidmi z jeho oboru se říkalo, že Cobb za tebou půjde i do pekla, aby tě dostal, pokud ho podrazíš. Za roky jejich složité známosti zjistila, že to není žádný mýtus.

Muž se vrátil a podával Alexandrovi průkaz a odznak. „Omlouvám se, pane, ale musíme kontrolovat podezřelé osoby.“

Alexandr se na něho zamračil. „Tak proč jste nezkontrolovali tamtoho pána v hedvábném obleku s boulí za stuhou na klobouku? Je strachy bez sebe, že si ho všimnete.“

Strážce se zamračil a podíval se na elegantního muže, který si uvolňoval límeček. „Díky za tip,“ zamumlal a vystartoval k muži.

„Mohl jsi mu nabídnout svou zbraň,“ řekla Alexandrovi.

„Už jednu má. Nebo to tak aspoň vypadá,“ znechuceně se podíval na perletí vyzdobenou pažbu pistole, kterou držel strážce.

„Muži svou zbraň nepůjčují, že?“ provokovala.

Loupl po ní pohledem. „S tak proříznutou pusou ji ani nepotřebuješ. Jen si dej pozor, aby ses jazykem na bradě nepořezala.“

Snažila se ho kopnout do holeně a minula. Málem ztratila rovnováhu.

„Útok na policejního důstojníka je těžký zločin,“ poučil ji, aniž zvolnil krok.

Vzpamatovala se a beze slova vyšla dveřmi za ním. Jestli někdy ten zákon zruší, ví, po kom půjde!

Jakmile dorazili k jeho autu, elegantnímu bílému jaguáru, přece jen jí dal zavazadla do kufru, ale nechal ji, aby si sama otevřela dveře a nastoupila si. Nepřekvapilo ji, že s platem federálního agenta řídí takové auto, protože on i Margie byli bohatí. Jejich matka jim oběma zanechala značné dědictví, ale na rozdíl od Margie, která milovala společenský život, Alexandr odmítl z dědictví žít. Uspokojovalo ho žít z toho, co si vydělal. Byla to jedna z věcí, které na něm Jodie obdivovala.

Ale obdiv jí dlouho nevydržel. Bez váhání si do ní znovu zaryl.

„Jak se má tvůj přítel?“ zeptal se a zařadil se do provozu.

„Nemám přítele!“ odsekla a utírala si pot. Na srpen bylo vedro dokonce i v jižním Texasu.

„Ne? Ale ráda bys měla, že?“ Zastavil na křižovatce a upravil si zpětné zrcátko.

„Je to můj šéf. To je všechno.“

„Škoda. Když jsem se za tebou v kanceláři zastavil, sotva jsi z něho dokázala odtrhnout oči.“

„On je hezký,“ schválně zdůraznila.

Trhl obočím. „Na protidrogovém ti vzhled moc nepomůže,“ řekl jí.

„A ty bys to měl vědět. Vždyť pro ně pracuješ půl života.“

„Tak dlouho ne. Je mi jen třiatřicet.“

„Jednou nohou v hrobě…“ Letmo na ni pohlédl.

„Ty máš dvacet pět, že? A nikdy jsi nebyla zasnoubená?“

Věděl, jak ublížit. Odvrátila oči k oknu. Ještě před několika měsíci vážila o dvacet kilogramů víc a nestarala se o oblečení ani o make-up. Ještě pořád nevěděla, jak se oblékat. Pořád se oblékala jako žena s nadváhou, do volných šatů, které neukazovaly nic z její hezké postavy. Založila si ruce na prsou, jako by se chtěla bránit.

„Tohle nemůžu zvládnout,“ procedila mezi zuby. „Tři dny s tebou a budu zralá na terapii!“

Usmál se. „V tom případě by ty tři dny, kdy tě budu muset mít na očích stály za to.“

Soustředila se na cestu. Očima pohladila přístrojovou desku a volant, zdobený javorovým dřevem.

„Margie mi slíbila, že mě vyzvedne,“ znovu zamumlala.

„Řekla mi, že budeš nadšená, když tam budu já,“ sežehl ji pohledem. „Pořád ještě jsi do mě udělaná, že?“ zeptal se s náznakem sarkasmu.

Spadla jí čelist. „Lhala! Neřekla jsem, že budu z tebe nadšená!“ vztekle zakřičela. „Přijela jsem jen proto, že mi slíbila, že mě vyzvedne na letišti. Chtěla jsem si najmout auto a jet sama!“

Upřel své zelené oči na její zrudlou tvář. „To by byla sebevražda,“ zamumlal. „Nebo zabití, z tvého hlediska.“

„Já umím řídit!“

„Ty a hoši z demoliční party,“ souhlasil.

Zrychlil a předjížděl pomalu jedoucí auta. Silný jaguár předl jako velká kočkovitá šelma, podle které dostal jméno. Pohlédla na něho a viděla mu na tváři čistou radost z jízdy. Potrpěl si na rychlá auta a, jak se povídalo, rychlé ženy. Ale tato stránka jeho života byla před Jodií vždycky skrytá. Bylo to, jako by ji dal stranou a chtěl ji tam navždycky nechat.

„Aspoň neponižuju ostatní řidiče tím, že bych kolem nich prosvištěla jako tryskové letadlo!“ zuřila. Deset minut v jeho společnosti a už mluví nesmysly. Raději se otočila k oknu, aby se na něho nemusela dívat.

„Nesvištěl jsem. Dodržuju povolenou rychlost,“ odpověděl. Podíval se na tachometr, pousmál se a zpomalil. Zvědavě se otočil k Jodii. „Tolik jsi zhubla, že jsem tě málem nepoznal, když jsem se zastavil za Jasperem.“

„To je pravda. Vypadala jsem jinak, když jsem byla tlustá.“

„Nikdy jsi nebyla tlustá,“ vztekle odsekl. „Byla jsi hezky zaoblená. To je rozdíl.“ Pohlédla na něho. „Měla jsem příšernou nadváhu.“

„A ty si myslíš, že muži rádi hladí kosti, že?“ Poposedla si. „Nemám tušení.“

„Měla jsi nízké sebevědomí. Pořád ho máš. Na tobě není nic špatného. Jen ostrý jazyk,“ dodal.

„To si stěžuje ten pravý!“

„Když neřvu, nikdo neposlouchá.“

„Ty nikdy neřveš,“ opravila ho. „Ty se na lidi jen podíváš a už se běží schovat.“ Usmál se.

„Cvičím si to v koupelně před zrcadlem.“ Nemohla věřit svým uším.

„Musíš začít přemýšlet, co si vezmeš na halloweenský večírek,“ zamumlal, když zatáčel.

„Proč? Chceš mě snad pronajímat na večírky?“ zamumlala.

„Na náš každoroční halloweenský večírek, který bude příští měsíc,“ mírně znechuceně jí oznámil. „Margie sezvala půl Jacobsvillu, aby dorazili v pitomých šatech a maskách a nacpali se kandovaných jablek.“

„Za co půjdeš ty?“

Lhostejně se na ni podíval. „Za protidrogového agenta.“ Obrátila oči v sloup.

„Budu velmi přesvědčivý,“ trval na svém.

„Ani bych se kvůli tomu nehádala,“ musela souhlasit. „Slyšela jsem, že Manuel Lopez předloni záhadně vyletěl na Bahamách do vzduchu a nikdo ho ještě nenahradil,“ dodala. „Měl jsi s tím něco společného?“

„Agenti na protidrogovém nevyhazují do vzduchu drogové bossy. Dokonce ani takové mizery jako Lopez.“

„Někdo to udělal.“

S mírným úsměvem se na ni podíval.

„Dá se to tak říct.“

„Prý to byl někdo, kdo kdysi bydlel v Jacobsvillu.“

„Micah Steele byl někde poblíž, když se to stalo. Nikdy ho se smrtí Lopeze opravdu nespojovali.“

„Přestěhoval se zpět a oženil se s Callií Kirbyovou, že? Teď mají malou holčičku.“

Přikývl. „Je ve Všeobecné Jacobsvillské nemocnici na praxi a doufá, že až dokončí studia, zařídí si tady soukromou ordinaci.“

„Šťastná Callie,“ bezmyšlenkovitě zamumlala a zírala z okna ven. „Vždycky se chtěla vdát a mít děti a odjakživa byla do Micaha blázen.“

Zvědavě ji pozoroval. „Nechceš se taky vdávat?“

Neodpověděla. „Když je teď Lopez z cesty a nikdo ho nenahradil, tak nemáš moc práce, ne?“

Krátce se zasmál. „Lopez má nového následovníka, Peruánce, žijícího v Mexiku s permanentním povolením k pobytu. Má v Houstonu komplice, kteří mu pomáhají pašovat jeho produkty do Spojených států.“

„Víš, kdo to je?“ nadšeně se zeptala.

Chladně se na ni zamračil. „No jistě, určitě ti jejich jména vyzvoním.“

„Nemusíš být tak sarkastický, Cobbe,“ ledově odpověděla.

Zvedl jedno obočí. „Jsi jediný člověk, kterého znám, kromě lidí v práci, kteří používají mé příjmení jako křestní jméno.“

„Ty mě taky neoslovuješ mým skutečným jménem.“

„Ne?“ Vypadal překvapeně. Letmo na ni pohlédl. „Nevypadáš jako Jordána.“

„Ani já jsem si nikdy nemyslela, že vypadám jako Jordána,“ povzdechla si. „Má matka milovala zvláštní jména. Dávala je dokonce i kočkám.“

Zesmutněla, když si vzpomněla na matku. Oba rodiče ztratila, když byli na dovolené na Floridě. Šli si zaplavat do oceánu a netušili, že hezké červené vlajky na pláži znamenají, že je nebezpečí přílivových vln, ve kterých by se mohli utopit i zdatní plavci. Což její rodiče nebyli. Pořád si ještě pamatovala tu hrůzu. Alexandr přijel, postaral se o všechno a odvezl ji domů. Zvláštní, kolik tragédií a krizí s ní během všech těch let prožíval.

„Tvá matka byla milá žena,“ vybavil si. „Je mi líto, že jsi o ni přišla. I o otce.“

„On byl taky moc milý,“ vzpomněla si. Uplynulo už osm let a ona si teď vzpomněla na ty šťastné časy, když ještě žili. Pořád ještě ji ty vzpomínky rozesmutnily.

„Není to zvláštní, že ses ani po jednom z nich nevyvedla?“ kousavě se zeptal. „Žádný rozumný muž by o tobě nemohl říct, že jsi milá.“

„Okamžitě přestaň, Cobbe,“ vyhrožovala a znovu ho oslovila příjmením. Bylo to mnohem lepší, než kdyby použila přezdívku, kterou mu dala Margie. „O tobě bych toho taky mohla spoustu napovídat.“

„Co? Že jsem úžasný a inteligentní a sen všech dívek?“ Našpulil rty a podíval se jejím směrem, jak zatáčel na cestu k ranči. „Což mě přivádí k další otázce. Spíš už s tím tvým pitomcem šéfem?“

„Není to žádný pitomec!“ uraženě vykřikla.

„Jí tofu a sýrové koláče, jezdí v červeném kabrioletu veteránu, hraje tenis a neumí naprogramovat počítač, aniž by přitom nezničil operační systém.“

Bylo to příliš mnoho pravdivých údajů na to, aby jen tak střílel od boku. Přimhouřila oči. „Tys ho nechal sledovat!“ s jistotou ho obvinila.

Jen se usmál. Ale nebyl to hezký úsměv.

DRUHÁ KAPITOLA

„Nemůžeš takhle čmuchat v soukromí jiných lidí,“ vybuchla Jodie. „To není správné!“

„Jdu po vysoce postaveném divizním manažerovi, který pracuje pro nového drogového šéfa Houstonského teritoria,“ klidně odpověděl. „Prověřil jsem si každého, kdo by mohl mít sebemenší tušení o tom, co se děje.“ Mírně pootočil hlavu. „Prověřoval jsem dokonce i tebe.“

„Mě?“ vykřikla.

Významně se na ni podíval. „Kdyby můj společenský život byl stejný jako ten tvůj, vstoupil bych do kláštera.“

„Už tě vidím v dlouhé kutně…“

„To byl jen řečnický obrat,“ stroze řekl a zabočil na příjezdovou cestu k ranči. „Nebyla jsi na rande už dva roky.“ Pronikavě se na ni podíval. „Víš jistě, že už do mě nejsi blázen?“

Nadechla se. „No jasně, že jsem,“ zamumlala. „Přece jsem přijela jen proto, abych tady seděla, snila o tobě a vymýšlela, jak otrávit všechny tvé přítelkyně.“

Uchechtl se. „Dobrá. Pochopil jsem.“

„Koho přesně u nás podezříváš?“ naléhala.

Zaváhal a svraštil obočí, když se na konci dlouhé, prašné cesty objevil rančerský dům. „Nemůžu ti to říct,“ odpověděl. „Zatím mám jen podezření.“

„Mohla bych ti pomoct ho chytit,“ nabídla se. „Tedy pokud dostanu zbraň. Bez ní ti nepomůžu.“

Znovu se uchechtl.

„Střílíš stejně, jako řídíš, Jodie.“

Vztekle zavrčela. „Střílela bych dobře, jen kdybych měla víc praxe.“

„Řekni Margii, ať tě vezme střílet. Může tě to naučit stejně jako já.“

„Nevzpomínám si, že bych tě žádala, abys mě něco učil,“ odsekla.

Zastavil před domem. „No, určitě ne v poslední době,“ musel souhlasit.

Margie zaslechla auto a vyřítila se na verandu. Stejně jako Alexandr byla vysoká a měla i zelené oči, ale její tmavé vlasy měly slabě rezavý nádech. Na rozdíl od chudáka Jodie byla hezká a oblékala se elegantně. Všechny své šaty si navrhovala a šila sama a byly nádherné.

Běžela k Jodii a se smíchem ji objala. „Jsem tak ráda, že jsi přijela!“

„Myslela jsem, že pro mě přijedeš na letiště ty, Margie,“ vyčetla jí mírně.

Margie chvíli vypadala zaraženě. „Páni, měla jsem, že? Zabrala jsem se do návrhů a ztratila jsem pojem o čase. Kromě toho, Lex už byl na cestě, aby vyzvedl Kirry, ale ona se ho nemohla na mobil dovolat a tak zavolala mně, že přijede až zítra odpoledne. On už tam byl, a tak jsem mu zavolala a požádala ho, aby tě přivezl.“

Kirry byla Alexandrova současná přítelkyně. Margii ani nenapadlo, že kdyby musela jet na ranč spolu s Alexem a jeho přítelkyní, bylo by to pro Jodii mučení. Ale Margie nikdy o ničem moc nepřemýšlela. A k jejímu dobru se musí přičíst, že ji taky ani nenapadlo, že Jodie je do Alexandra Cobba pořád zamilovaná.

„Přijede se zítra podívat na mé návrhy,“ pokračovala Margie klidně, „a, pochopitelně, večírek, který pořádáme, je na její počest. Ona má moc práce.“

Jodie cítila, jak jí puká srdce, padá jí k nohám, ale neodvážila se to dát najevo. Víkend s Kirry Danovou, která nad Alexandrem slintá blahem a obráceně. Proč jen se víc nebránila a nezůstala doma?

Alexandr se podíval na hodinky. „Musím si zatelefonovat, a pak pojedu do města a podívám se po tom pletivu, co jsem objednal.“

„Na to máme přece předáka,“ informovala ho Margie.

„Chayce odjel na víkend do Georgie. Jeho otec je v nemocnici.“

„To jsi mi neřekl!“

„Potřebovala jsi to vědět?“ okamžitě odsekl.

Margie podrážděně zavrtěla hlavou, když se okamžitě otočil a beze slova šel pryč. „Já tady přece taky bydlím,“ zamumlala.

„Jestli je ten večírek na počest Kirry, budu tady jen překážet,“ ustaraně řekla Jodie. „Opravdu jsi mě neměla zvát, Margie. Není divu, že je Alexandr tak naštvaný.“

„Je to můj dům a já si mohu pozvat koho chci,“ stroze odpověděla Margie a prozradila tak, že se už s Alexandrem kvůli Jodii hádali. A to bolelo ještě víc. „Jsi má nejlepší přítelkyně, Jodie a já potřebuju trochu povzbudit své ego,“ nevzrušeně pokračovala Margie. „Kirry je tak zkušená a světaznalá. Ona to tady nenávidí a já jsem z ní nejistá. Ale potřebuju, aby mi pomohla ukázat mé modely v obchodě, ve kterém pracuje. Takže ty jsi má bezpečnostní pojistka.“ Vzala Jodii pod paží. „Kromě toho, když jsou Kirry s Alexem pohromadě, jdou mi na nervy.“

A co moje nervy? Řekla si Jodie v duchu. A moje srdce, které se bude muset celý víkend dívat na Alexandra s Kirry? Ale jen se usmála a předstírala, že na tom nezáleží. I když jí bude pukat srdce, když se bude muset dívat na to, jak muž, kterého miluje, se věnuje té krásné ženě, Kirry Danové.

Margie se zastavila přede dveřmi a vypadala ustaraně. „Nejsi už přece zamilovaná do mého bratra…“ ptala se rychle.

„Ty a tvůj bratr!“ Jodie zalapala po dechu. „Na pubertální lásky jsem už trochu stará, nemyslíš,“ zalhala, „a kromě toho, v kanceláři se mnou sedí bezvadný chlap a moc se mi líbí. Problém je v tom, že chodí s někým jiným.“

Margie se ušklíbla. „Chudáčku. S tebou je to pořád stejné, že?“

„Posluž si a pošlap moje ego, mě si nevšímej,“ odsekla Jodie.

Margie zrudla. „Jsem nemožná,“ řekla. „Promiň, Jodie. Nevím, co je to se mnou. Vlastně vím,“ najednou dodala. „Dnes ráno přijel nečekaně bratranec Derek. Jessie vyhrožovala, že ho usmaží na pánvi spolu s vejci, a jeden z kovbojů najel s traktorem do plotu, jen aby se mu vyhnul. Nakonec si Jessie vzpomněla, že si kdykoliv může vybrat volný víkend, a odjela do Dallasu k bratrovi. A tak nemám na zítřejší večírek žádnou kuchařku!“

„Kromě mě?“ odvážila se říct Jodie, a když viděla Margiinu tvář, znovu jí kleslo srdce. Není divu, že tak naléhala. Bez někoho, kdo by vařil, nebude žádné jídlo a Margie vařit neumí.

„Nevadí ti to, drahá, že ne?“ rychle se ptala Margie. „Koneckonců, ty opravdu umíš dělat ty nejúžasnější malé jednohubky a jsi vynikající kuchařka. Dokonce i Jessie si od tebe bere recepty.“

„Ne,“ zalhala Jodie. „Nevadí mi to.“

„A můžeš mi pomoct držet od sebe Dereka s Alexandrem.“

„Derek.“ Jodie zazářily oči. Měla toho bratrance Cobbových z Oklahomy moc ráda. Jezdil rodeo a v každé soutěži vyhrával. Bylo to sto osmdesát pět centimetrů čistých svalů, pohledná tvář a nesmělé chování – pokud zrovna nevymýšlel nějakou čertovi-nu. Hospodyně a kovbojové se z jeho žertíků mohli zbláznit a Alexandr ho sotva snášel. Margie ho měla ze všech bratranců nejraději. Vlastně ani jejich pokrevní bratranec nebyl, byli spříznění jen sňatkem. Margie to ale nevěděla. Derek to jednou řekl Jodii a požádal ji, aby si to nechala pro sebe. Často se divila, proč.

„Ať tě ani nenapadne, abys mu pomohla s nějakým darebáctvím,“ varovala Jodii. „Lex ještě neví, že je tady. Já, ehm, ještě jsem mu to neřekla.“

„Margie!“ Z Alexandrovy pracovny se nesl řev.

Margie zasténala. „Ach, bože, vypadá to, že Lex už o Derekovi ví.“

„Můj kufr,“ zastavila se Jodie a doufala, že se včas dostane z přímé palby.

„Lex ti je přinese, drahá, jen pojď.“ Téměř svou nejlepší přítelkyni táhla do domu.

Derek se opíral o zábradlí, krásný jako ďábel a hnědé oči mu pod černými vlasy jen zářily. Před ním stál Alexandr a držel za krk gumovou slepici.

„Myslel jsem, že máš kuřata rád,“ líně pronesl Derek.

„Upečená,“ napjatě odpověděl Alexandr. „A ne na židli u psacího stolu, předstírající, že jsou polštář!“

„Mohl bys to upéct, ale kouř by zcela jistě na nějakou dobu vyhnal z kuchyně každého ven,“ uchechtl se Derek.

Cobb hodil kuře po Derekovi, vrátil se do pracovny a práskl za sebou dveřmi. I přes silné mahagonové dveře slyšeli tlumené nadávky.

„Jak jsi mohl, Dereku?“ kvílela Margie. Hodil jí kuře, vzal ji do náručí a políbil na nos. „No tak, nemůžeš ode mě čekat, že se budu chovat důstojně. Nemám to v povaze. Ahoj, rybko!“ dodal, pustil Margii a zvedl Jodii do svého medvědího objetí. „Jak se má má nejlepší dívka?“

„Fajn, Dereku,“ odpověděla a políbila ho na tvář. „Vypadáš ohromně.“

„Ty taky.“ Tmavýma očima si prohlížel její zrůžovělou tvář. „Zase se do tebe Cobb celou cestu navážel?“ ptal se.

„Proč mu vy dva nemůžete říkat Lex jako já?“ chtěla vědět Margie.

„Nevypadá jako Lex,“ odpověděl Derek. „Vždycky se do mě naváží,“ povzdechla si Jodie, když ji Derek pustil. „Kdyby měl seznam lidí, které nemá rád, byla bych na prvním místě.“

„Myslím, že my dva bychom se o to místo přetahovali,“ odpověděl Derek a pomalu si prohlédl Margie. „Nový ohoz? Ta sukně se mi líbí.“ Margie se na něho zazubila. „Šila jsem ji.“

„Jsi dobrá. Kdy budeš mít přehlídku všech těch hezkých věcí, které vymýšlíš?“

„Pracuju na tom. Lexová přítelkyně Kirry se snaží domluvit mi přehlídku v obchodě, kde pracuje.“

„Kirry.“ Derek nakrčil nos. „Je jako pomalu účinkující jed. A on si myslel, že Ráchel je špatná!“

„Nemluv o Ráchel!“ rychle ho zarazila Margie. „Vedle Kirry vypadá jako kostelní myš,“ rozhodně řekl Derek. „Ona se snaží šplhat po společenském žebříčku a místo očí má dolarové symboly. Vzpomeň si na mě, ona nejede po jeho těle.“

„Má ji rád,“ odpověděla Margie.

„Má rád i játra na cibulce,“ ušklíbl se Derek.

Jodie se zasmála a Derek se na ni podíval. „Proč si tě nikdy nevšimne, rybko? Ty bys pro něho byla ta pravá.“

„Nebuď hloupý,“ nucené se usmála Jodie. „Vůbec nejsem jeho typ.“

„Ty nejsi zištná. Naletíš každému, kdo má potíže. Máš ráda kočky, psy a děti a nemáš ráda noční život. Jsi dokonalá.“

„On má rád operu a divadlo,“ odsekla.

„A ty ne?“ ptal se Derek.

Margie ho popadla za ruku. „Pojď, dáme si kávu a ty nám povíš o svém posledním triumfu v rodeu.“

„Jak to víš?“ škádlil ji.

„Kdy jsi naposled prohrál?“ zazubila se na něho. Jodie se ploužila za nimi a měla pocit, že to určitě nebude nejlepší víkend jejího života.

Později Jodie unikla škádlení mezi Margií a jejím bratrancem a vyšla si ven k ohradě, podívat se na nová telátka. Jeden ze starších pomocníků na ranči, Johnny, za ní přišel. Chyběl mu jeden přední zub a na jedné ruce prst. Kožené chrániče kalhot, klobouk a boty měl obnošené a špinavé od těžké práce. Ale měl zlaté srdce a Jodie ho milovala. Připomínal jí jejího zemřelého otce.

„Ahoj, Johnny!“ pozdravila ho. Ve starých džínsech, vysokých botách, kostkované košili s dlouhými rukávy a vlasy, vyčesanými do ohonu vypadala na dvanáct.

Zazubil se na ni. „Ahoj, Jodie! Chceš vidět moje miminka?“

„Jasně!“

„Nejsou roztomilá?“ líně pronesl. Stáli spolu u ohrady a pozorovali červená telátka s bílou tlamičkou.

„Moc,“ povzdechla si souhlasně. „Tohle mi v Houstonu chybí. Nejblíž se k dobytku dostanu, když do města dorazí rodeo.“

Trhl sebou. „Chudáčku,“ řekl. „O všechno jsi tenkrát přišla. A taky náhle.“

Usmála se na něho. „Čas všechny rány zhojí, Johnny. Kromě toho mohu občas přijet sem.“.

Vypadal rozzlobeně. „Přál bych si, abys sem jezdila častěji než ta ženská Daneová,“ brblal si pod vousy. „Nemůže vystát dobytek a prach, nemá ráda kovboje a dívá se na nás, jako bychom ji umazali jen tím, že na ni promluvíme.“

Poplácala ho po rameni. „Všichni musíme nosit svůj kříž.“

Povzdechl si.

„Asi jo. Proč se sem nepřestěhuješ?“ dodal. „Právě teď je v Jacobsvillu spousta práce. Slyšel jsem, že policejní šéf potřebuje novou sekretářku.“

Uchechtla se. „Nehodlám pracovat pro Cashe Gri-era,“ ujistila ho. „Říká se, že ta poslední mu vysypala na hlavu odpadkový koš a ten byl plný poloprázdných kelímků od kávy a kávové sedliny.“

„No víš, někteří lidé se pro policejní práci nehodí,“ zachechtal se.

„Nemáš co dělat, Johnny?“ zaslechli hluboký, přísný hlas.

Johnny se okamžitě napřímil. Právě jsem začal čistit stáj, šéfe. Jen jsem chtěl pozdravit slečnu Jodii.“

„Ráda jsem tě zase viděla, Johnny,“ rozloučila se.

„Já tebe taky, slečinko.“ Nadzvedl klobouk a pomalu se vracel do stáje.

„Neodváděj najaté pracovníky od práce,“ stroze pronesl Alexandr.

Seskočila z ohrady. „Byl to otcův přítel,“ připomněla mu. „Jen jsem byla zdvořilá.“

Otočila se a vystartovala k domu. „Utíkáš?“

Zarazila se, a podívala se mu zpříma do očí. „Nehodlám být tvým fackovacím panákem,“ informovala ho.

Zvedl obočí. „Špatný gramatický rod.“

„Však víš, co tím myslím. Zuříš, protože je tady Derek a Kirry ne, a chceš si na někom vylít vztek.“ Trhl sebou. „Nedělej to.“

Věděla, co tím míní. Vždycky dokázala přesně uhádnout důvod jeho špatné nálady. Na rozdíl od jeho vlastní sestry.

„Derek odjede ráno a odpoledne dorazí Kirry,“ řekla. „Derek toho přes noc moc nevyvede. Kromě toho víš, jak jsou si s Margií blízcí.“

„Je pro ni moc lehkomyslný, ať už je příbuzný nebo ne,“ zamumlal.

Povzdechla si a smutnýma očima plnýma vzpomínek se na něho podívala. „Jako já,“ řekla potichu.

Zamračil se. „Cože?“

„Tohle byl vždycky tvůj hlavní argument proti mně – že jsem příliš lehkomyslná. Proto se ti nelíbilo, když se Derek snažil se mnou před třemi lety chodit,“ připomněla mu.

Chvíli na ni zamračeně zíral. „To že jsem říkal?“

Přikývla a odvrátila se. „Musím jít pomoct Margii s jídlem a pitím,“ dodala. „Kdybych to nechala na ní, budeme jíst krocanové a slaninové závitky a pít pramenitou vodu.“

„A co jsi měla v úmyslu dělat ty?“ zeptal se pobaveně.

„Pečené kuře, mačkané brambory s česnekem a pórkem, ovocný salát, domácí rohlíčky a sušenky, omáčku, čerstvý chřest a čokoládový dort jako dezert,“ bezmyšlenkovitě odpověděla.

„Ty umíš vařit?“ ohromilo ho to.

Pohlédla na něho přes rameno. „Ty sis toho nevšiml? Kdykoliv jsem k vám přijela na víkend, Margie nikdy nevařila.“

Neřekl ani slovo, ale vypadal neobvykle zamyšleně.

Jídlo bylo vynikající. Než dorazilo na stůl, byla Jodie celá zrůžovělá a vlasy měla rozcuchané, ale uvařila perfektně.

Margie se rozplývala chválou nad každým chodem, stejně jako Derek, ale Alexandr mlčel. Nejdřív dojedl čokoládový dort a dopil druhý šálek kávy, a až pak se na sestru zamračil.

„Říkala jsi mi, že když tady není Jesse a Jodie ano, že všechno jídlo vaříš ty,“ zpříma řekl.

Margie se začervenala. Položila vidličku a nedokázala se na překvapenou Jodii ani podívat.

„Vždycky tolik naděláš, když jsou tady lidé navíc a Jesse je pryč,“ protestovala, a ani si neuvědomila, že to jen zhoršuje.

Alexandr zaskřípal zuby, když viděl, jak se Jodie zatvářila. Hodil ubrousek na stůl a hlučně se postavil. „Jsi citlivá asi jako kaktus, Margie,“ zuřivě řekl.

„A ty jsi snad lepší?“ odsekla a zvedla obočí. „To ty si pořád stěžuješ, když pozvu Jodii, i když ona nemá žádnou jinou rodinu kromě nás… kruci.“

Jodie už sbírala špinavé nádobí a na hašteření nereagovala. Ale bolelo ji, když teď věděla, že Alexandr ji sotva snáší. Skoro tolik, jako to, že Margie celé ty roky vydávala její vaření za své.

„Pomůžu ti, drahoušku,“ nabídl se Derek a významně se podíval na oba Cobbovy. „Vy oba byste potřebovali kurz citlivosti. Aniž byste si toho všimli, pošlapali jste Jodiiny city. Vy jste mi pěkná druhá rodina, jen co je pravda!“

Vstrčil Jodie před sebou do kuchyně a zavřel dveře. Vypadal neobvykle zuřivě. Usmála se na něho.

„Neber to tak osobně, Dereku,“ řekla. „Urážky se ode mě jen odráží. Jsem na Alexandra tak zvyklá, že teď už ho sotva poslouchám.“

Prstem jí zvedl bradu a v jejích očích viděl bolest. „Šlápne ti na srdce, kdykoliv k tobě promluví,“ vyhrkl. „Vůbec neví, jak se cítíš, i když by to i slepý viděl.“

Pohladila ho po tváři. „Jsi milý muž, Dereku.“

Pokrčil rameny. „Vždycky jsem byl takový, i když mi to není nic platné. Zeny se stejně budou vrhat k nohám Cobbovi, i když se na ně mračí a uráží je.“

„Jednou si tě najde hezká, milá žena, vezme si tě a každý den za tebe bude děkovat bohu,“ řekla mu.

Uchechtl se. „Ty bys mě nechtěla?“

Ušklíbla se na něho. „Jsi moc milý, ale já mám oči pro jednoho docela fajn muže u nás v kanceláři. Je taky milý, ale jeho přítelkyně s ním zachází jako s onucí. Zaslouží si někoho lepšího.“

„Bude mít štěstí, když tě dostane,“ odpověděl Derek.

Usmála se.

Oba sebou trhli, když se najednou otevřely dveře, dovnitř vpadl Alexandr a okamžitě se zastavil. Překvapilo ho, když viděl, jak Jodie odtrhla ruku od De-rekovy tváře a on stáhl svou ruku z její brady.

„Zapomněl jsi snad Jodii říct ještě něco o její nevítané přítomnosti v tvém životě?“ zavrčel Derek.

Alexandr se zamračil. „Margie to nemyslela tak, jak to vyznělo,“

„Margie nikdy nemyslí věci tak, jak znějí,“ chladně odpověděl Derek, „ale taky ji nikdy nenapadne přemýšlet o tom, jak svými slovy může lidem ublížit. Zabývá se jen sama sebou. I teď je Jodie tady jen proto, že umí dělat jednohubky na ten zítřejší večírek – copak jsi to nevěděl?“ nenávistně dodal.

Margie vešla za Alexem, sklíčená a tichá. Trhla sebou, když se setkala s Derekovýma obviňujícíma očima.

„Jsem zvíře,“ doznala se. „Opravdu nechci lidi urážet. Mám Jodii ráda. Ona to ví, i když ty tomu nevěříš.“

„Potom máš úžasný způsob, jak to dát najevo, zlato,“ odvětil Derek o trochu míň nenávistně. „Pozvat Jodii jen proto, aby ti na večírku vařila, je pěkně bezohledné.“

Margie sklopila oči. „Můžeš jet domů, Jodie, jestli chceš, opravdu je mi to moc líto,“ nabídla jí.

„Proboha, mně přece vaření nevadí!“ Jodie Margii objala. „Vždycky jsem mohla odmítnout, kdyby se tni nechtělo! Derek je jenom laskavý, to je všechno.“

Margie se na bratrance zamračila. „Laskavý.“

Derek jí ten pohled oplatil. „Jasně že jsem. Je to v rodině. Jsem rád, že jsi mohla přijet, Jodie, nechceš mi umýt a navoskovat auto, až umyješ nádobí?“ sarkasticky dodal.

„Přestaň!“ zuřila Margie.

„Tak pojď sem a pomoz jí s nádobím,“ zavrčel Derek. „Nebo se ti snad v teplé vodě rozpouštějí ruce?“

„Máme přece myčku,“ napjatým hlasem řekl Alex.

„Páni! Tak ty sis toho všiml?“ vykřikl Derek.

Alexandr pronesl sprosté slovo a vztekle vyběhl z kuchyně.

„Jeden je vyřízený,“ Derekovi zazářily oči, když se na Margie podíval. „Zbývá ještě jeden.“

„Přestaň, nebo tě vyhodí a já tu s nimi a s Kirry budu tvrdnout celý víkend,“ tiše řekla Jodie.

„Kirry?“ užasl a podíval se na Margie. „Tys pozvala Kirry?“

Margie zaskřípala zuby a sevřela své malé ruce v pěst. „Ona je čestným hostem!“

„Bože, já tedy padám!“ Popošel ke dveřím. „Promiň, zlato, masochista tedy nejsem a jeden večer s drahou Kirry a octnu se na psychiatrii. Odjíždím.“

„Vždyť jsi sotva přijel!“ kvílela Margie.

Ve dveřích se otočil. „Měla jsi mi říct, kdo přijede na večírek. Byl bych ještě v San Antoniu. Chceš jet se mnou, Jodie?“ nabídl jí. „Vezmu tě na fiestu!“

Margie se tvářila vražedně.

„Ona je moje přítelkyně.“

„Není, jinak bys ji nenutila trpět tady celý víkend s Kirry,“ dodal.

„Dej mi chvilku, než zmizím z palební linie, ano?“ Jodie zvedla ruce, nucené se usmála a vrátila se do jídelny pro zbytek špinavého nádobí.

Derek pohlédl na zavřené dveře a přistoupil blíž k Margii. „Nesnaž se mě přesvědčit, že nevíš, co Jodie cítí k tvému bratrovi.“

„Už před lety ji ta zamilovanost přešla, říkala to!“ odsekla Margie.

„Lhala,“ stručně řekl. „Miluje ho stejně jako vždycky, ne že by si toho někdo z vás dvou vůbec všiml! Je jí nanic jen z toho, když je s ním, a ty jí sem nasadíš ještě Kirry. Jak myslíš, že se bude cítit, když uvidí, jak se bude Kirry na Cobba celý večer lepit?“

Margie si skousla spodní ret a vypadala uštvaně. „Řekla…“

„No jistě, ona ti tak bude povídat o tom, že miluje Cobba.“ Přikývl. „Máš úžasné instinkty, Marge.“

„Neříkej mi Marge!“

Sklonil se a drze ji políbil na pootevřené rty, až zalapala po dechu. „Na mě takhle taky nikdy nemyslíš, že?“ líně pronesl.

„Ty jsi… můj… bratranec,“ ztěžka polkla.

„Nejsem vůbec tvůj blízký příbuzný, bez ohledu na Cobbovo nepřátelství. Jednoho dne si tě přehodím přes rameno a odnesu si tě pryč a Cobb proti tomu nebude moct nic dělat.“ Mrkl na ni. „Měj se, miláčku.“

Obrátil se a pomalu vyšel ze dveří. Když se Jodie vrátila s nádobím, Margie pořád ještě za ním bezmocně zírala a tiskla si ruku ke rtům.

„Co je s tebou?“ zeptala se Jodie.

„Derek mě políbil,“ chraplavě odpověděla.

„Vždycky tě přece líbá.“

Margie ztěžka polkla. „Takhle ne.“

Jodie zvedla obočí a zazubila se. „Myslela jsem si, že už je nejvyšší čas.“

„Cože?“

„Nic,“ rychle odpověděla Jodie. „Mohla bys otevřít myčku? Mám plné ruce.“

Margie se probrala a tiše jí šla pomoct.

„Nedovol Derekovi, aby tě naštval,“ řekla jemně Jodie. „Myslí si, že mi dělá laskavost, ale není to tak. Mně nevadí tady pomáhat. Tolik toho tobě a Cobbovi dlužím…“

„Vůbec nic nám nedlužíš,“ najednou řekla Margie. „Och Jodie, neměla jsi nám dovolit, abychom tě takhle využívali. Měla jsi něco říct. Nikdy se nebráníš.“

„Já vím. Proto jsem v práci ještě nepovýšila,“ musela připustit. „Já prostě nemám ráda hádky.“

„Užila sis jich v dětství dost, že?“ ptala se Margie.

Jodie zrudla.

„Milovala jsem své rodiče. Opravdu.“

„Ale oni se hádali. Stejně jako naši. Naše matka otce nenáviděla dokonce i po smrti. Pila a pila, snažila se na něho zapomenout. Znechutila mému bratrovi ženy, víš. Navážela se do něho od chvíle, kdy mu bylo šest, a každým rokem to bylo horší. Na střední škole měl obrovský komplex méněcennosti.“

„Ano? Rozhodně se z toho už dostal,“ uštěpačně podotkla Jodie.

Margie zavrtěla hlavou. „Ne tak docela. Kdyby ano, věděl by, že může mít někoho lepšího než Kirry.“

„Myslela jsem, že ji máš ráda!“

Margie se zatvářila zahanbeně. „Ale to ano. Svým způsobem. Víš, ona má důležité postavení a opravdu by mi mohla pomoct.“

„Ach, Margie,“ Jodie zavrtěla hlavou.

„Využívám lidi,“ připustila Margie. „Ale,“ vesele dodala, „snažím se to dělat hezky a vždycky jim pak pošlu květiny nebo dárky, ne?“

Jodie se bezmocně zasmála. „Ano, pošleš,“ přiznala. „Pojď, pomoz mi naplnit myčku a pak mi řekneš, jaké jednohubky mám na zítra udělat.“

Už nedodala, že je jí jasné, že tím stráví celý den, protože na večírek má dorazit skoro čtyřicet lidí a taky bude muset uvařit oběd. Bude to jako noční můra. Ale ona to zvládne. Už si to zažila. A Margie je přece její nejlepší přítelkyně.

TŘETÍ KAPITOLA

Jodie vstala za svítání, usmažila vdolky a připravila si těsto na jednohubky. Právě začala snídat, když do kuchyně přišel Alexandr. Byl čerstvě oholený a tmavé vlasy měl ještě mokré ze sprchy.

„Uvařila jsem snídani,“ nabídla mu Jodie, aniž se na něho příliš zblízka dívala. V těsných džínsech a rozepnuté košili vypadal tak přitažlivě, že měla co dělat, aby se k němu nevrhla a nezabořila mu prsty do hustých černých chlupů, kterými měl porostlou hruď.

„Je káva?“ zamumlal.

„V konvici.“

Nalil si šálek a ona mu naložila na talíř míchaná vajíčka, slaninu a párky a namazala vdolky máslem.

„Ty nejíš?“ zeptal se, když se usadil ke stolu.

„Nemám čas,“ odpověděla a sázela na plech malé jednohubky. „Většina hostů přijede na oběd a tyhle jednohubky musí být hotové dřív, než budu mít moc práce.“

Sevřel rty.

„Sice ho nemůžu vystát, ale v jedné věci má Derek pravdu. Dovolíš Margii, aby tě využívala.“

„Ty a Margie jste tady byli, když jsem nikoho jiného neměla,“ pronesla. „Ona má právo ode mě žádat cokoliv chce.“

„Dáváš se moc lacino.“

„Cením si toho, když pro mě lidi něco udělají, aniž bych je musela žádat,“ odpověděla. Vložila plech do trouby a odhrnula si z tváře zpocené vlasy.

Očima přejel její postavu v pytlovitých kalhotách a příliš velkém triku. „Oblékáš se jako vagabund,“ zamumlal.

Překvapeně na něho pohlédla. „Do práce chodím moc hezky oblečená.“

„Jako matrona,“ opravil se. „Nosíš stejné šaty, na které sis potrpěla, když jsi měla nadváhu. Což už teď nemáš. Proč nenosíš něco, co by ti padlo?“

Překvapilo ji, že si vůbec všiml, co nosí. „Margie je jako modelka, já ne,“ připomněla mu. „Kromě toho, já nejsem typ na módní oblečení. Jsem obyčejná.“

Zamračil se. Měla nízké sebevědomí. A ani on, ani Margie s tím nic neudělali. Přijímala všechno beze slova, jako by si to zasloužila. A překvapilo ho, jak moc mu vadí, když sama sebe tak podceňuje. Ne že by se o ni zajímal, ujistil se v duchu. Vůbec není jeho typ.

„Dopoledne přijede Kirry,“ dodal. „Musím ji v poledne vyzvednout na letišti.“

Jodie se jen usmála. „Margie doufá, že jí pomůže se prosadit s jejími návrhy.“

„Myslím, že to zkusí,“ odpověděl. „Najez se. Nemůžeš být celý den bez jídla.“

„Nemám čas,“ opakovala a pokračovala ve výrobě jednohubek. „Ledaže bys to chtěl udělat za mě,“ se šibalským úsměvem mu nabídla mísu s těstem.

Zelené oči mu zasvítily. „Díky, ne.“

„Myslela jsem si to.“

Jedl a přemýšlel o tom, že Jodie je natolik součástí jeho života, že se s ní nikdy necítil nepříjemně. V přítomnosti cizích lidí měl vždycky problémy. Na pohled vypadal vyrovnaně, ale ve skutečnosti byl introvert, který tak docela nevěděl, jak zapadnout mezi jiné lidi, pokud zrovna nepatřili mezi jeho spolupracovníky. Stejně jako Jodie, uvědomil si. I ona byla velmi stydlivá mezi lidmi, které neznala – a večer bude hozena do davu, který se jí pravděpodobně ani nebude líbit.

Přátelé Kirry byli kariéristé, kterým šlo jen o to, aby byli součástí takzvané „vyšší společnosti“. Alexandr se mezi nimi necítil moc dobře a Jodie na tom určitě bude stejně. Hodnotili ostatní lidi podle majetku a postavení, ne podle povahy.

„Ta banda se ti nebude líbit,“ řekl nahlas.

Letmo se na něho podívala. „Většinou budu v kuchyni,“ ledabyle odpověděla, „nebo budu pomáhat se servírováním.“

Vypadal rozhořčeně. „Jsi host a ne pomocnice v kuchyni!“

„Nebuď směšný,“ bezmyšlenkovitě zamumlala, „vždyť ani nemám šaty na takové večírky, na jaké Kirry chodí.“

„Tak proč jsi sem, sakra, vůbec přijela?“ zeptal se.

„Margie mě o to požádala,“ odvětila.

Prudce vstal a bez jediného slova odešel. Jodie bude své návštěvy litovat. On sám litoval, že Margie trvala na tom, aby přijela.

Večírek byl v plném proudu. Alexandr vyzvedl Kirry na letišti a odnesl jí kufry do druhého pokoje pro hosty. Kirry, blonďatá a štíhlá a z bohatého prostředí byla jako Cobbovi. Staré peníze a rodinné konexe. Přehlížela Jodii a u oběda se bavila jen s Mar-gií a Alexandrem. Naštěstí tam byla spousta jiných lidí, kterým nevadilo, že se s Jodií baví, jako třeba starší manželé, velmi bohatí, soudě podle diamantů, kterými byla dáma pokrytá od hlavy po paty.

Po obědě přinutila Kirry Alexandra, aby ji zavezl do města a Jodie se tiše omluvila a utekla do kuchyně.

Měla na sobě hezké, krátké černé šaty, koupené ve výprodeji v místním obchodním domě a boty s vysokými podpatky. Ale všechno bylo skryto pod velkou zástěrou, protože většinu večera jen aranžovala jednohubky, myla nádobí a skleničky. Ke společnosti se mohla přidat až v deset večer, ale to už se Margie lepila ke Kirry a Alexandr se držel poblíž.

Stála sama v rohu a přála si, aby Derek neutekl a ona by si aspoň s někým mohla povídat. Pohybovala se od jednoho kroužku ke druhému, ale s nikým z nich si neměla co říct.

Alexandr si všiml, že většinu večera byla sama. Začal vstávat, ale Kirry se mu nalepila na rukáv, zatímco Margie mluvila o své poslední kolekci a nabídla Kirry, že jí ji ráno předvede. Kirry se chovala velmi majetnicky. Neměli spolu takový vztah, jaký měl s jinými ženami, a možná proto ho od sebe nechtěla pustit. Nenáviděla i to, když se na něho jiné ženy dívaly. A to ho rozčilovalo. Byla krásná, ale k jiným lidem měla postoj, který se mu nelíbil, a ke všem jeho kolegům, kteří se odvážili na něho promluvit, zatímco byli spolu, se chovala velmi hrubě. Ne že by věděla, co Alexandr vůbec dělá. Stejně jako všichni ostatní si myslela, že se zabývá jen rančem. Naučil Jodii a Margii, aby se o jeho práci nikde nezmiňovaly, protože to bylo důležité pro jeho bezpečí, zejména když začal pracovat pro protidrogové.

Mezitím Jodie objevila šampaňské. Nikdy předtím na večírcích u Cobbů nepila, ale dnes večer se cítila zvlášť osaměle. Bublinky jí zachutnaly, a tak za krátkou dobu vypila tři skleničky a po další jí úplně přestalo vadit, že přátelé Margie a Alexandra se k ní chovají jako k servírce, která se snaží vetřít do jejich vznešené společnosti.

Všimla si, že to s pitím přehnala, když šla ke dveřím a vrazila do zárubně. Začala se tiše chichotat. Vlasy se jí z pečlivě vyčesaného uzlu uvolnily, ale bylo jí to jedno. Vytáhla si z nich hřeben a zatřepala hlavou, až jí husté, bohaté, vlnité vlasy spadly pod ramena.

To zaujalo muže, který stál opodál, znuděného automobilového závodníka, kterého na večírek přitáhla jeho žena. Prohlédl si Jodii a bez ohledu na šaty, které jí příliš neslušely, ho zaujala.

Přišel blíž a opřel se o dveře, do kterých tak nečekaně narazila.

„Udeřila jste se?“ zeptal se příjemným hlasem s mírným, cizím přízvukem.

Jodie se na něho zvědavě podívala a usmála se. Byl lesák, se svými kudrnatými, černými vlasy a zářícíma černýma očima, olivovou pletí a atletickým tělem.

„Jen do své tvrdé hlavy,“ uchechtla se. „Kdo jste?“

„Francisco,“ líně odpověděl. Připil jí. „Jste první, kdo se na to dnes večer zeptal.“ Sklonil se k ní. „Jsem cizinec, víte?“

„Opravdu?“

Okouzlilo ho to. Zasmál se a vůbec to nebyl zdvořilý společenský smích. „Jsem z Madridu,“ řekl. „Nevšimla jste si mého přízvuku?“

„Nemluvím žádným cizím jazykem,“ smutně se přiznala a usrkla si šampaňského. „Nerozumím vysokým financím, nečtu populární romány, ani neznám filmové hvězdy. A taky jsem nikdy nebyla na dovolené v cizině. A proto mě napadlo, že si sednu do kuchyně.“

Znovu se zasmál. „A mohl bych tam jít s vámi?“ zeptal se.

Významně se podívala na jeho levou ruku. Žádný snubní prsten.

Vytáhl ho z kapsy kalhot. „Na večírcích nedáváme najevo svůj vztah. Má žena to tak chce. Tamhle je má žena,“ znechuceně dodal a kývl k blonďaté ženě v těsných červených šatech. Nahýbala se k velmi hezkému blonďatému muži.

„Je krásná,“ poznamenala.

„Patří každému,“ chladně odsekl. „Ten muž, na kterého se lepí, je vycházející filmová hvězda. Je chudý. Ona je bohatá. Financuje jeho kariéru a on jí na oplátku příležitostně půjčuje své tělo.“

Málem jí vyskočily oči z důlků.

Zavrtěl hlavou. „Vy nejste příliš světaznalá, že ne?“ přemýšlel. „Máme otevřené manželství. Má žena si dělá, co chce. Stejně jako já.“

„Copak ji nemilujete?“ ptala se zvědavě.

„Vy si myslíte, že člověk se žení z lásky.“ Povzdechl si. „Jste ještě dítě. Oženil jsem se s ní, protože její otec vlastní automobilku. Jako jeho zeť můžu jezdit automobilové závody.“

„To vy jste ten automobilový závodník!“ tiše vykřikla. „Kirry se zmínila, že přijdete.“

„Kirry.“ Znechuceně se ušklíbl a pohlédl na druhou stranu místnosti nad hlavu Kirry Daneové do páru studených, naštvaných zelených očí. „Bavil jsem se s ní minulý rok,“ zamumlal. „Chtěla, aby ji viděli v Monaku.“

Jodii překvapil nedostatek jeho zábran. Zajímalo by ji, jestli o tomto vztahu Alexandr ví, nebo jestli je mu to jedno.

„Jejímu příteli se nelíbí,“ bezmyšlenkovitě zamumlal a ledově se usmál a zvedl skleničku.

Jodie se podívala nad ni. Kirry se odvrátila, ale Alexandr najednou kráčel přímo k nim.

Francisco se ušklíbl. „To je muž, kterého by si člověk neměl znepřátelit,“ svěřil se jí. „Jste příbuzná?“

Jodie se poněkud nahlas zasmála. „Dobrý bože, ne.“ Uchechtla se. „Já jsem kuchařka!“

„Prosím?“ zeptal se.

Mezitím k nim Alexandr dorazil a vzal jí skleničku z rukou.

„Neměla jsem v úmyslu ji rozbít, Alexandře,“ zamumlala. „Přece vím, že je to waterfordský křišťál!“

„Kolik skleniček jsi vypila?“ dožadoval se odpovědi.

„Nelíbí se mi, jakým tónem to říkáš,“ odsekla. Zakymácela se, takže ji musel Francisco chytit za ruku. „Měla jsem tři skleničky. Není to tak silné a já nejsem opilá!“

„Jo. A sloni umí létat,“ napjatě odsekl Alexandr. Popadl ji za druhou ruku a ne příliš jemně ji vytáhl z Franciscova sevření. „Já se o Jodii postarám. Neměl byste jít raději za vaší ženou?“ pronesl významně k mladšímu muži.

„Asi ano,“ povzdechl si Francisco. „Moc rád jsem vás poznal – Jodie se jmenujete, že?“

Jodie se opile zazubila. „Vlastně se jmenuju Jordána, ale lidé mi většinou říkají Jodie. A já jsem vás laky moc ráda poznala, Francisco! Ještě nikdy jsem se nesetkala s automobilovým závodníkem.“

Chtěl ještě něco říct, ale Alexandr ji už táhl pryč.

„Mohl bys mě přestat tahat?!“ zapřela se o vysoké podpatky.

Vtáhl ji do knihovny, zavřel dveře a zamračil se na ni. „Přestala bys laskavě svádět ženaté muže?“ vyštěkl na ni. „O Gomezovi a jeho ženě se právě teď píše v bulvárních novinách po celém Texasu,“ bez obalu dodal.

„Proč?“

„Její otec zrovna zemřel a ona zdědila automobilku. Snaží se ji prodat a její manžel s ní do krve bojuje u soudu.“

„A jsou pořád manželé?“

„Očividně jen podle jména. Slyšel jsem, že je těhotná, ale s jiným mužem.“

Chladně na něho pohlédla. „Vy tedy s Margií máte přátele,“ opovržlivě pronesla.

„Přátele, mezi které ty nikdy nezapadneš,“ souhlasil.

„Ani náhodou,“ pomalu pronesla. „A ani bych nechtěla. V mém světě se lidé berou, mají děti a domov budují spolu.“ Kývla hlavou ke dveřím. „Tamti by domov nepoznali, ani kdybys jim ho nakreslil!“

Přimhouřil na ni své zelené oči. „Máš dost. Proč nejdeš do postele?“

Zvedla bradu a zasněně se usmála. „Proč nejdeš se mnou?“ zapředla.

Kdyby byla střízlivá, výraz na jeho tváři by ji pobavil. Jen na ni šokované zíral.

Napřímila se v ramenou, pootevřela rty a pomalu si je olízla. Přesně tak, jak si přečetla v časopisech. Prý to má muže rozpálit.

Patrně ano, protože Alexandr jí se zvláštním výrazem zíral na rty a rychle dýchal.

Přistoupila k němu blíž a přitiskla se k němu přesně tak, jako to viděla udělat tu blondýnu v červených šatech. Zvedla nohu a přejela jí po jeho stehně a cítila, jak najednou ztuhl.

Rukama mu vklouzla pod sako a prsty ho hladila po svalnatém hrudníku. „Díváš se na mě, ale ve skutečnosti mě nikdy nevidíš,“ zamumlala. Přejela mu rty po krku. Voněl drahou kolínskou a mýdlem. „Nejsem hezká, ani sexy. Ale zemřela bych pro tebe…!“

Další slova zdusila jeho tvrdá ústa. Pevně si ji k sobě přitiskl a divoce líbal.

Nebylo to předem promyšlené. Její tělo ho vzrušilo jako ještě nikdy předtím a on vůbec nepomyslel na důsledky.

Byl bezmocný, stejně jako ona. Pevně ho pod sakem objala a zasténala, ale jeho to očividně vzrušilo ještě víc. Najednou ji líbal stejně hladově, jako ona jeho.

Vpletla mu prsty do vlasů a prohnula se jako luk.

Zašeptal něco, čemu nerozuměla. Sklonil se, zvedl ji do náručí a odnesl ji k pohovce. Položil ji na chladnou kůži, vklouzl na ni a jednou nohou jí od sebe roztáhl nohy. Ještě nikdy necítil takovou touhu, ale Jodie taky ne. Zvláčněla v jeho objetí a byla ochotná beze slova udělat všechno, o co by ji požádal.

Mírně se odsunul a vklouzl rukou mezi ně. Pohladil ji po krku, po krajkové podprsence a cítil, jak jí ztvrdly bradavky. A když mu začala rozepínat košili, celé jeho tělo se zachvělo touhou. Posunul si ji, aby cítila, jak moc je vzrušený.

Jodii se točila hlava. Všechny její sny se jí začínaly plnit. Alexandr ji chce! Cítila to! Líbal ji, jako by měl zemřít, jestli se s ní nebude moct milovat. A ona byla celá rozpálená. Zvedla se v bocích a zalapala po dechu.

Alexandr zvedl hlavu a podíval se na ni.

„Nepřestávej,“ zašeptala a jeho to lákalo. Ale železné sebeovládání mu nedovolilo se zachovat bezstarostně. Pila. Vlastně byla opilá a on měl podezření, že je ještě nevinná. Jeho tělo ho nutilo zapomenout na její nezkušenost a uvolnit se, ale měl příliš silnou vůli. Musí ji chránit, dokonce i před sebou samým.

„Jsi opilá, Jodie,“ řekl mírně rozechvělým hlasem. „A to vadí?“ zeptala se líně. „Nebuď směšná.“

Vstal a podíval se na ni, na její neupravené šaty a celé tělo ho bolelo. Ne, to nemůže udělat. Ne když je tak zranitelná.

Vzdychla a zavřela oči. Bylo tak sladké ležet mu v náručí. Zasněně se usmála.

„Vstaň, proboha!“ vyštěkl. „Okamžitě půjdeš do postele, než ze sebe uděláš blázna!“

Zamrkala a zírala na něho. „Nemůžu jít do postele. Kdo by umyl nádobí?“

„Jodie!“

Zachichotala se a snažila se o něho opřít. Odhodil ji, popadl za ruku a nasměroval ke dveřím. „Řekla jsem Franciscovi, že jsem kuchařka,“ vesele štěbetala. „Kuchařka, myčka sklenic, nejlepší přítelkyně a domácí otrok.“ Hlasitě se zasmála.

Táhl ji k jejímu pokoji a ona se smála ještě hlasitěji, ale hudba z obývacího pokoje to naštěstí ztlumila.

Vstrčil ji dovnitř. „Jdi do postele,“ procedil mezi zuby.

Opřela se o zárubeň.

„Můžeš jít dovnitř,“ uličnicky zamumlala. „Je tam postel.“

„Potřebuješ ji,“ sevřeným hlasem souhlasil. „Vlez si do ní.“

„Pořád bys jen poroučel,“ postěžovala si. „Copak se ti nelíbilo mě líbat, Alexandře?“

„Ráno se budeš nenávidět,“ ujistil ji.

Zívla a hlava se jí točila, stejně jako celý pokoj. „Myslím, že teď půjdu do postele.“

„Dobrý nápad.“

Odcházel.

„Mohl bys sem, prosím, poslat Francisca?“ škádlila ho. „Ráda bych si s ním popovídala o automobilových závodech.“

„Leda ve snu!“ chladně odpověděl.

Práskl za sebou dveřmi a chvíli počkal, jen aby se ujistil, že nikam nepůjde. Ale slyšel jen kroky k posteli a hlasité žuchnutí. Když nakoukl dovnitř, ležela v šatech tváří dolů a tvrdě spala. Zavřel dveře a rozhodl se, že už se k ní znovu nepřiblíží. Vrátil se na večírek a měl pocit, jako by ho někdo praštil do žaludku. Nemohl pochopit, co ho to posedlo, že dovolil Jodii, aby ho takovým způsobem pokoušela. A jeho nedostatek sebeovládání ho tak vyděsil, že byl ke Kirry dvakrát pozornější, než obvykle.

Po večírku ji doprovodil k jejímu pokoji a dychtivě ji políbil. Byla svolná, ale jeho tělo ho zradilo. Nedokázal v sobě vzbudit ani trochu zájmu.

„Jsi jen unavený,“ chápavě ho ujistila. „Máme spoustu času. Dobře se vyspi.“

„Jasně. Ty taky.“

Sel dolů, nervózní a rozezlený za svou náhlou neschopnost být s jedinou ženou, která by ho mohla uspokojit. Aspoň si myslel, že by mohla. Nikdy s Kirry nebyli milenci, i když kdysi už k tomu byli blízko. Teď pro něho byla jen příjemnou a příležitostnou společnicí.

Rozzuřilo ho, že Jodie, která je s největší pravděpodobností panna, byla schopná v něm vzbudit spalující touhu, zatímco taková zkušená žena jako Kirry to nedokázala. Asi přece jen stárne.

Zaslechl řinčení talířů a šel za zvukem. To Margie se zoufale snažila naplnit myčku.

„To nevypadá správně,“ zamračeně komentoval, když házela všechno dohromady. „Rozbiješ ten křišťál.“

Zamračila se na něho.

„Co já vím o mytí nádobí?“ vykřikla. „Na to přece máme Jessii!“ Zamyšleně se na ni podíval. „Jsi naštvaná.“ Vztekle si z tváře odhrnula narudlé vlasy. „Ano, jsem naštvaná! Kirry řekla, že si nemyslí, že už jsem připravená předvést svou kolekci. Povídala, že její obchodní dům má nasmlouvané přehlídky až do konce roku a ona mi nemůže pomoct!“

„A všechno to lichocení a tahání Jodie sem, aby vařila je k ničemu,“ sarkasticky řekl.

„Kde je vlastně Jodie?“ dožadovala se odpovědi. „Už jsem ji aspoň dvě hodiny neviděla a celá tato práce zůstala jen na mně!“

Opřel se o dveře a díval se na svou sestru. „Totálně opilá padla do postele,“ znechuceně řekl. „Potom, co se snažila svést toho automobilového závodníka a pak mě.“

Margie se napřímila a s nevírou na něho zírala. „Tebe?“

„Přál bych si ti vtlouct do hlavy, jak moc mě unavuje zakopávat o Jodii pokaždé, když vkročím do svého vlastního domu,“ chladně pronesl. „Neobejde se bez ní ani jeden večírek, ani jeden svátek. Moje vlastní narozeniny znamenají pozvání! Proč si jednoduše nenajmeš kuchařku, když ji potřebuješ, místo abys mě neustále oblažovala svou někdejší nejlepší přítelkyní?“

„Myslela jsem, že máš Jodii rád, trochu,“ koktala Margie.

„Ona patří do dělnické třídy, Margie,“ tvrdil, protože se pořád ještě nevzpamatoval z nedostatku sebeovládání a rozzuřilo ho, že za to mohla Jodie.

„Nikdy se nebude hodit do našich kruhů, bez ohledu na to, jak moc se ji tam snažíš protlačit. Dnes večer říkala lidem, že je kuchařka, a to není to nejhorší. Je to chodící společenská pohroma. Neví nic o našem životním stylu, nedokáže se inteligentně bavit a obléká se jako bezdomovec. Je to trapas, když je tady!“

Margie si nešťastně povzdechla. „Doufám, že jsi jí nic takového neříkal, Lexi,“ bála se. „Možná nepatří do nejvyšší společnosti, ale je sladká a laskavá a neklevetí. Je jediná opravdová přítelkyně, kterou jsem kdy měla. Ne že bych se k ní jako přítelkyně chovala,“ smutně dodala.

„Měla bys mít přítelkyně ze své vlastní vrstvy chladně poznamenal. „Už tady nechci Jodii vidět,“ pokračoval a zvedl ruku, když se Margie snažila něco říct. „Myslím to vážně. Najdi si nějakou výmluvu, ale drž ji odsud pryč. Nechci, aby se na mě lepila ta tvá hrozná přítelkyně. Nechci ji tady mít na žádné svátky a už vůbec ne na své narozeniny! Pokud se s ní budeš chtít vidět, zajeď si do Houstonu! Ale sem už ji nevoď.“

„Opravdu se tě snažila svést?“ divila se Margie nahlas.

„Nechci o tom mluvit,“ otevřeně ji odmítl. „Bylo to trapné.“

„Patrně se zhrozí, až se probudí a vzpomene si na to, co se stalo. Ať už to bylo, co chtělo,“ dodala Margie.

„Mně samotnému z toho bude ještě celé měsíce špatně. Kirry je má stálá přítelkyně,“ schválně dodal. „A nebudu jí za zády zahýbat s nějakou jinou ženskou. Jodie to dobře ví. Ne že by jí to nějak vadilo. Nebo ten ženatý závodník!“

„Pokud se pamatuju, ona nikdy nepila,“ jemně poznamenala Margie. „Ona není jako naše matka, Lexi.“

Zatvářil se bezvýrazně. Jodiino chování v něm vzbudilo bolestné vzpomínky na matku, která pila často a hodně a s chutí ztrapňovala svého syna.

„Nic na světě není tak nechutné jako opilá žena,“ nahlas řekl. „Z ničeho mi není víc špatně.“

„Tak jo,“ vzdala se. „Už Jodii nepozvu. Ale jak jí to řeknu, Lexi? Nikdy to nepochopí. A ublíží jí to.“

To dobře věděl a nemohl to snést. Tvář mu ztvrdla. „Prostě ji drž ode mě dál. Je mi jedno, jak.“

„Něco si vymyslím,“ smutně odpověděla Margie.

Venku v hale stála Jodie a tvář měla bílou jako zeď. Šla dolů umýt nádobí a vznášela se blahem, protože doufala, že se na ni Alexandr konečně začal dívat jinak. A pak uslyšela, co řekl. Slyšela každičké slovo a úplně ji to zničilo.

Má pravdu. Chovala se hloupě a teď za to zaplatí. Jediná rodina, kterou kdy měla, už o ni nestojí.

Vrátila se zpět do svého pokoje, tiše za sebou zavřela dveře a zvedla telefon. Změnila si odlet na ráno.

Za svítání šla k Margii do pokoje. Celou noc nezavřela oči. Sbalila si věci, převlékla se a byla připravená odjet.

„Odvezeš mě na letiště?“ zeptala se své ospalé přítelkyně. „Nebo mám požádat Johnnyho?“

Margie zamrkala. Pak si vzpomněla na Lexovy řeči a na to, jak ona sama se ke své přítelkyni chovala, a zrudla.

„Zavezu tě,“ odpověděla. „Ale nechceš počkat až po snídani?“ a znovu zrudla, když si uvědomila, že tu snídani by musela uvařit Jodie.

„Nemám hlad. V ledničce je slanina a párky i nějaké sušenky. Stačí to jen ohřát. Alexandr si k nim může uvařit vajíčka,“ dodala a skoro se jeho jménem zalkla.

Margie se cítila provinile.

„Jsi rozrušená,“ poznamenala.

Zůstat zticha byla nejtěžší věc, kterou kdy Jodie udělala. „Včera jsem se opila a udělala jsem nějaké… opravdu hloupé věci,“ shrnula to. „Prostě chci odjet, Margie. Ano?“

Margie se snažila nedat najevo, jak se jí ulevilo. Jodie odjíždí beze všech cavyků. Lex bude rád a ona si nebude muset nic vymýšlet. Usmála se. „Tak jo. Jen se obleču a můžeme jet!“

ČTVRTÁ KAPITOLA

Utéct pryč se jí zdálo snadné, ale zkomplikovalo se to ve chvíli, kdy s kufrem v ruce scházela po schodech dolů.

Poslední věc, kterou čekala, byl důvod jejího odchodu, který stál v hale a pozoroval ji. Stiskla zuby, aby nemusela promluvit.

Alexandr se opíral o zábradlí a vypadal, že se necítí dobře. Znepokojilo ho, když viděl bledou Jodii s napuchlýma očima.

Zamračil se. „Odpoledne vezu Kirry do Houstonu,“ všiml si jejího kufru. „Můžeš jet s námi.“

Jodie se donutila usmát, ale do očí se mu nepodívala. „Díky za nabídku, Alexandře, ale mám letenku.“

„Pak tě odvezu na letiště,“ tiše dodal.

Ztěžka polkla. „Díky, ale Margie se už oblékla a odveze mě. A taky si cestou musíme promluvit,“ dodala dřív, než svou nabídku mohl opakovat.

Rozpačitě ji pozoroval. Jodie se chovala jako uprchlík, který se snaží vyhýbat policii. Nepodívala se mu do očí, a taky se k němu ani nepřiblížila. Celou noc svého chování litoval a pořád jí za to dával vinu. Reagoval přehnaně. Věděl, že kdysi do něho byla zamilovaná a on ji svým chladným odmítnutím ranil. Napila se. Nebyla to její vina, ale on ji za celé fiasko vinil. Cítil se provinile za to, jak vypadá.

Než mohl něco říct, seběhla ze schodů Margie. „Tak jo, jsem připravená! Pojďme,“ řekla.

„Měj se, Alexandře,“ rozloučila se, aniž k němu zvedla oči.

Neodpověděl. Díval se za ní a nechápal své vlastní zmatené city. Doufal, že stráví nějaký čas s Jodií, aby mohl prozkoumat jejich vztah, který se najednou změnil. Ale ona se po včerejší noci zcela jasně cítila trapně, a tak vyděšeně utekla. Asi bude nejlepší ji nechat. Za pár dnů za ní zajde do kanceláře a urovná to. Nemohl snést to, jak vypadá a hlavně pomyšlení, že za to může on sám. Bez ohledu na svůj vzteklý výbuch mu na Jodii záleželo. Nechtěl jí ublížit.

„Jsi strašně bledá, Jodie,“ poznamenala Margie cestou k odletové hale. „Určitě jsi v pořádku?“

„Je mi trapně kvůli tomu, jak jsem se včera večer chovala, to je všechno,“ ujistila svou nejlepší přítelkyni. „Mimochodem, jak jsi dopadla s Kirry?“

„Ne moc dobře,“ povzdechla si Margie. „A myslím, že jsem rozbila křišťálové skleničky, když jsem je dala do myčky.“

„Promiň, že jsem to nemohla udělat,“ omlouvala se Jodie.

„To není tvoje chyba. Nic není tvoje chyba.“ Margie vypadala usouzené. „Chtěla jsem tě požádat, abys přijela příští měsíc na Lexovy narozeniny…“

„Margie, já se teď opravdu nemůžu s Alexandrem setkat, chápeš?“ jemně ji přerušila a všimla si, že se Margii ulevilo. „Takže se na nějakou dobu ztratím.“

„To bude asi nejlepší,“ připustila Margie.

Jodie se usmála.

„Díky, že jsi mě pozvala na večírek,“ řekla. „Měla jsem se fajn.“

Byla to lež a obě to věděly.

„Jednou ti to všechno vynahradím, slibuju,“ nečekaně řekla Margie a pevně ji objala. „Nejsem moc dobrá přítelkyně, Jodie, ale já se změním. Určitě. Uvidíš.“

„Nebyla bych moc dobrá přítelkyně, kdybych tě chtěla předělávat,“ usmála se na ni Jodie. „Uvidíme se, Margie,“ dodala a odešla dřív, než se jí Margie mohla zeptat, co tím chtěla říct.

Když se Margie vrátila z letiště, byl Alexandr sám v knihovně, ale vyšel jí naproti do haly. „Řekla ti něco?“ ptal se.

„A co?“ překvapilo ji, jak znepokojeně se ptal.

Zamračil se. „Proč tak najednou odjela. Vždyť měla letenku až na odpoledne. Musela ji změnit.“

„Říkala, že se před tebou cítí trapně,“ odpověděla Margie.

„A ještě něco?“ naléhal.

„Vlastně nic.“ Zrozpačitěla. „Vždyť znáš Jodii. Je strašně stydlivá, Lexi. Nikdy nepije. Myslím, že se po včerejšku za sebe stydí a je jí trapně. Časem se z toho dostane.“

„Myslíš?“ zapochyboval.

„Co vy dva tady děláte?“ nedůtklivě se zeptala Kirry. Sešla dolů po schodech a zažívala. „Připadám si, jako bych vůbec nespala. Už je hotová snídaně?“

Margie sebou trhla. „No, Jessie tady není,“ začala.

„Kde je ta malá kuchařka, která byla včera na večírku?“ zeptala se lhostejně. „Proč nemůže udělat snídani ona?“

„Jodie není žádná kuchařka,“ objasnil jí Alex. „Je nejlepší přítelkyní Margie.“

Kirry zvedla obočí. „Mně připadala jako mazavka,“ zle řekla. „Takoví lidé by nikdy neměli pít. To má tak velkou kocovinu, že nemůže uvařit snídani?“

„Odjela domů.“

Ani Margii se její poznámka nelíbila.

„Tak kdo mi udělá toast a kávu?“ ptala se Kirry. „Musím se nasnídat.“

„Udělám ti ten toast,“ Margie se otočila ke kuchyni. Chtěla, aby jí Kirry pomohla s její kolekcí, ale okamžitě k ní pocítila silný odpor.

„Jdu se obléct. Nechceš mi jít zapnout zip, Lexi?“ zavrkala Kirry.

„Ne,“ kategoricky odmítl. „Uvařím kávu.“ A následoval Margii do kuchyně.

Kirry za nimi nechápavě zírala. Ještě nikdy s ní takhle nemluvil a Margie byla otevřeně hrubá. Ani oni by neměli pít, říkala si, když šla po schodech nahoru. Očividně to vypadá, že mají všichni kocovinu.

O dva týdny později seděla Jodie na schůzce Brodyho a zaměstnance informačního oddělení, který se choval hrubě ke svému kolegovi. K Brodyho práci patřilo dohlížet na takové záležitosti a on byl diplomat. Jodie tak mohla vidět, co může čekat, pokud v zaměstnání postoupí na vedoucí pozici.

„Pane Koswalski, tohle je slečna Clayburnová, má asistentka. Bude si dělat poznámky,“ dodal.

Jodii to překvapilo, protože se domnívala, že se měla zaučovat do nové práce. Ale pak se usmála a připravila si blok a pero.

„Vy jste na mě dostali stížnost, že?“ povzdechl si Koswalski.

Brody zvedl obočí. „No, ano…“

„Jeden z našich pracovníků najal specialistku na počítačový systém s žádnou praxí v průzkumu ropy,“ řekl mu Koswalski. „Psal jsem článek do našeho časopisu a systém se zhroutil. Poslali ji, aby to opravila. Spatřila můj článek a pronesla nějaké poznámky o výrazech, které jsem tam použil, a o tom, jak ne-profesionálně to vypadá. Očividně nerozuměla rozdílu mezi montérem a naftařem. Když jsem se jí to snažil vysvětlit, obvinila mě, že s ní mluvím spatra a odešla.“ Rozhodil ruce. „Pane, já jsem nebyl hrubý a není pravda, že nespolupracuji. Jen jsem se ji snažil naučit jazyk, jaký se v oboru používá.“

„Takže jste jí nenadával, pane Koswalski?“ zeptal se Brody.

„Ne, pane,“ zdvořile odpověděl muž. „Ale ona mi pár nadávek řekla. A kromě toho, abych pravdu řekl, měla skelný pohled a červený nos.“ Zatvářil se napjatě. „Pane Vanci, viděl jsem příliš mnoho drogově závislých lidí na to, abych si spletl symptomy. Neopravila systém, ještě ho zhoršila. Musel jsem zavolat jiného odborníka, aby to udělal místo ní. Mám jeho jméno,“ dodal a podal Brodymu papír. „Je mi líto, že musím podávat žalobu na jiného pracovníka pro neschopnost, ale v sázce je moje čest.“

Brody si přečetl jméno a znovu se na mladšího muže podíval. „Znám tohoto technika. Je nejlepší, koho máme. Potvrdí, co jste řekl?“

„Ano, pane Vanci.“

Brody přikývl. „Ověřím si to a dám vám vědět naše rozhodnutí. Děkuji, pane Koswalski.“

„Děkuji, pane Vanci,“ odpověděl mladý muž a vstal. „Mám moc rád svou práci. Jestli o ni mám přijít, nemělo by to být kvůli lžím.“

„Úplně souhlasím,“ odpověděl Brody. „Hezký den.“

„Na shledanou.“ Koswalski důstojně odešel.

Brody se otočil k Jodii. „Jak bys charakterizovala našeho pana Koswalskiho?“

„Zdá se být seriózní, čestný a pracovitý.“

Přikývl. „Vždycky je včas v práci, nikdy nezůstává na obědě déle, než má, a ochotně a bez protestů udělá všechno, co se po něm žádá, i když to znamená zůstat v práci přesčas.“

Vzal do ruky složku. Na druhé straně paní Burge-lová, přišla pozdě skoro každý den, co tady pracuje. Každé druhé pondělí není v práci. Stěžuje si, kdykoliv má pracovat přesčas a její práce není příliš uspokojivá.“ Vzhlédl. „Co bys na mém místě dělala?“

„Propustila bych ji,“ řekla.

Pomalu se usmál. „Má invalidní matku a dvouletého syna,“ překvapil ji. „Z posledního zaměstnání ji vyhodili. Jestli ztratí i tohle, bude mít před sebou velmi nejistou budoucnost.“

Skousla si ret a podívala se na něho smutnýma očima. „Není to moc hezká práce, Brody.“

„Jestli tu práci vezmeš, budeš muset dělat podobná rozhodnutí. Pracuješ ve firmě, která závisí na zisku. Nekompetentní zaměstnanci nás budou stát čas, peníze a možná i klienty. Žádná firma by takhle nemohla dlouho existovat.“

„Chápu.“ Vzhlédla od svých poznámek. „Tak co bys doporučil ty?“

„Aby ji naše bezpečnostní oddělení důkladně prověřilo,“ odpověděl. „Jestli má problémy s drogami, dostane se jí pomoci. Pokud ovšem nebude brát drogy v práci,“ chladně dodal. „V tom případě půjde do vězení.“

Ztuhla. To, co se zdálo být nádherným postavením, na ní najednou leželo jako kámen.

„Jodie, je tohle opravdu to, co chceš dělat?“ usmál se jemně. „Nejsi na to dost tvrdá.“

„Začínám si to uvědomovat,“ tiše odpověděla. „Na vysoké jsem byla opravdu dobrá na počítače. Nechtěla jsem být specialistkou na počítačové systémy, protože nejsem moc technicky založená, ale se softwarem jsem dokázala všechno, co mě napadlo.“

Pohlédla na něho. „Možná mám úplně špatnou práci. Třeba jsem měla být softwarovou specialistkou.“ Zazubil se.

„Jestli se rozhodneš, že to chceš dělat, napiš, co všechno umíš, dej to na osobní a ucházej se o tu práci,“ poradil jí.

„Děláš si legraci?“

„Nedělám. Takhle jsem svou práci dostal já,“ svěřil se jí.

„No tohle!“

„Nebudeš muset propouštět software,“ připomněl jí. „Nemusíš se rozhodnout právě teď. Kromě toho,“ povzdechl si. „Nemusím dostat to povýšení, ve které doufám.“

„Určitě ho dostaneš,“ ujišťovala ho. „Jsi opravdu moc dobrý, Brody.“

„Myslíš?“ zeptal se a zdálo se, že mu na její odpovědi opravdu záleží.

„Určitě.“

Usmál se. „Díky. Cara si o mých schopnostech moc nemyslí. Asi proto, že je tak dobrá na marketing. Pořád ji povyšují. A to cestování…! Tráví víc času na cestách než doma, ale ona to miluje. Minulý týden byla v Mexiku a předtím v Peru. Jen si to představ! Moc rád bych jel do Mexika a viděl všechny ty památky na Aztéky a tak.“ Povzdechl si.

„Já taky. Máš rád archeologii?“ vyzvídala.

Zazubil se. „Miluju ji. A ty?“

„Moc!“

„V uměleckém muzeu je výstava mayské keramiky,“ nadšeně řekl. „Cara tyhle věci nenávidí. Nechtěla bys tam se mnou příští sobotu zajít?“

Příští sobotu. Alexandrovy narozeniny. Celé uplynulé dva týdny jí bylo mizerně. Ale ji stejně nepo-zvou a i kdyby ano, stejně by nejela.

„Moc ráda,“ rozzářila se. „Ale… nebude to tvé přítelkyni vadit?“

Zamračil se. „Nevím.“ Podíval se na ni. „My, ehm, nemusíme to přece nikomu říkat, ne?“

„Ne, nemusíme,“ souhlasila. „Budu se těšit.“

„Prima!“ rozzářil se. „Zavolám ti v pátek večer a domluvíme se, kdy a kde se setkáme, ano?“

„Fajn!“

Nový život, nová práce a cítila se jako nový člověk. Dokonce začala chodit po večerech do kavárny, kde podávali dobrou kávu a lidé četli na jevišti poezii ?1 hráli na kytary folkovou hudbu. Jodie se mezi nimi cítila tak dobře, že sama přečetla svou báseň. Každý |í tleskal a ona postupně získala sebevědomí. Byla z ní nová, lepší Jodie, která mohla dobýt svět. A teď s ní chtěl chodit Brody. Těšilo ji to.

Ten pocit jí vydržel přesně dvě hodiny. Vrátila se z oběda a v kanceláři našla Alexandra Cobba, jak sedí na jejím psacím stole a čeká na ni.

Chtělo se jí utéct, ale už ji zahlédl.

Klidně šla ke stolu a uložila si kabelku do spodní zásuvky.

„Ahoj, Alexandře,“ vážně ho pozdravila. „Co pro lebe můžu udělat?“

Její chování jím otřáslo. Jodii vždycky vyvedlo z míry a těšilo ji, když se s ním nečekaně viděla. Neuvědomil si, jak moc se mu její reakce líbila. Až teď, když žádná nebyla.

Zmateně na ni zíral. „To, co se stalo, nebyla ničí chyba,“ strnule řekl. „Netrap se tím.“

„Moc jsem toho vypila. Už to po druhé neudělám,“ ujistila ho. „Jak se má Margie?“

„Je tichá,“ odpověděl. To bylo alarmující. Margie nebyla nikdy tichá.

„Proč?“ zeptala se.

Pokrčil rameny. „Nemůže prorazit se svými modely. Čekala okamžitý úspěch a teď se nedostane ani ke dveřím.“

„To mě mrzí. Je opravdu dobrá.“

Přikývl a měřil si ji svýma zelenýma očima. „Potřebuju s tebou mluvit,“ řekl. „Můžeme se setkat dole v kavárně, až tady skončíš?“

Nechtělo se jí a bylo to vidět. „Nemůžeš mi zavolat domů?“

Zamračil se. „Ne. O tomhle nemůžu mluvit do telefonu.“ Pořád váhala. „Máš snad jiné plány?“ Zavrtěla hlavou.

„Ne. Nechci zmeškat svůj autobus.“

„Odvezu tě…“

„Ne! Chci říct –“ ztišila hlas „– ne, nechci ti působit potíže. Jedou mi dva autobusy. Ten druhý jede za hodinu.“

„Nebude to trvat hodinu,“ ujistil ji.

„Tak dobrá,“ nakonec neochotně souhlasila. „Uvidíme se pět minut po páté.“

Přikývl a odcházel. U dveří se otočil. „Tohle pro tebe není,“ najednou poznamenal.

„Já mám svou práci moc ráda,“ zalhala.

„Ne, nemáš. Je to škoda. Vždycky jsi měla talent na počítačové programy. Vsadím se, že od chvíle, co jsi tady, jsi s nimi ani nepřišla do styku.“

Zaťala zuby. „Ty nemáš co dělat? Protože já ano.“

„Jak chceš. Přijď, co nejdřív budeš moct, prosím,“ řekl a záměrně dodal, „jdu na večeři.“

S Kirry. Vždycky jen s Kirry. Věděla to. Nenávidí Kirry. A nenávidí i jeho. Ale usmála se. „Měj se.“ Obrátila se ke svému počítači a přitáhla si svůj poznámkový blok. Alexandra ignorovala. Ten se na ni ještě jednou dlouze a zvědavě podíval a odešel.

Poprvé v životě ji napadlo, jestli by se neměla přestěhovat jinam. Firma měla ústředí v Tulse, v Oklahomě. Třeba by se mohla nechat přeložit tam.

Když skončila školu, Alexandr se jí pořád vyptával, kdy začne pracovat, a tak vzala první místo, které se vyskytlo. Možná tím nemyslel, že by ho finančně využívala, ale ona to tak vzala.

Třeba měla víc hledat. Její profesor jí doporučoval, aby si hledala práci třeba na soudě nebo u policie jako počítačový specialista, ale ona skočila po první práci, o kterou zavadila. A teď byla uvázaná v práci, která ji ani nebavila.

Přesně pět minut po páté hodině vešla do malé kavárny v přízemí. Alexandr tam na ni čekal a už objednal vanilkové cappuccino, které měla tak ráda a čokoládové sušenky.

Překvapilo ji, že si pamatuje, co má ráda. Přehodila si kabát přes židli a sedla si.

„Přesně včas,“ poznamenal Alexandr a ověřil si čas na svých drahých hodinkách.

„Obvykle ano,“ bezmyšlenkovitě odpověděla a usrkávala kávu. „Tohle je vynikající,“ s úsměvem dodala.

Rozpačitě se usmál.

„Copak ty sem nechodíš?“

„Nějak se mi to nevejde do rozpočtu,“ přiznala se. Zatvářil se šokované. „Máš přece dobrý plat,“ poznamenal.

„Jestli chceš bydlet někde, kde je to dostatečně bezpečné, dost to stojí,“ řekla mu. „Musím se do práce slušně oblékat a to taky není levné. A když k tomu přidám elektřinu, vodu a dopravu, už moc nezůstane. Nejsme všichni v tvé příjmové třídě, Alexandře,“ bez závisti dodala.

„Nikdy mě nenapadlo, že bys patřila do jiné ekonomické třídy,“ řekl.

„Opravdu?“ O tom už věděla své. Nemohla zapomenout, jak říkal sestře, že patří jen do dělnické třídy a k nim se nehodí.

Zpříma se posadil. „Něco tě trápí,“ otevřeně řekl. „Jsi jiná. Od večírku jsi jiná.“

Ztuhla. Její hrdost jí nedovolila mu otevřeně říct, co slyšela.

„Proč se mnou nemůžeš mluvit?“ naléhal.

„Bylo by to jako házet hrách na zeď,“ odpověděla. „Jsi tady proto, že něco potřebuješ. Tak co je to?“

Napil se pomalu kávy a opatrně položil šálek na talířek. „Proč myslíš, že něco chci?“

„Margie mě zve na večírky, abych mohla uvařit a uklidit v kuchyni, když není k dispozici Jessie,“ bezvýrazně odpověděla. „Nebo když je nemocná a potřebuje, aby ji někdo ošetřoval. Ty za mnou přijdeš jen tehdy, když potřebuješ něco přepsat, nebo kvůli počítačovému programu, či vyhledat něco na internetu. Žádný z vás nepřijde, pokud něco nepotřebuje.“

Zastavil se v něm dech. „Jodie, tak to není!“

Pevně se na něho podívala. „Ano, je. Vždycky to tak bylo. Já si nestěžuju,“ rychle dodala. „Nevím, co bych dělala, kdyby nebylo tebe a Margie. Dlužím vám víc, než kdy budu moct splatit. Já prostě vím, že jsi přišel jen proto, že něco potřebuješ. Žádný problém. Řekni, co ode mě chceš.“

Zavřel oči. Měla pravdu. On i Margie ji bezostyšně využívali, aniž by si uvědomili, jak je to jasné. Nenáviděl se za to.

„Je pozdě mít najednou svědomí,“ pousmála se. „Stejně to nemáš v povaze. Tak povídej. Co chceš?“

Hrál si se sušenkou. „Říkal jsem ti, že sledujeme stopu ke drogovému kartelu.“

1’řikývla.

„Ve tvé firmě,“ dodal.

„Řekl jsi, že ti nemůžu pomoct,“ připomněla mu.

„Zdá se, že jsem se mýlil. Ve skutečnosti jsi jediná, která mi s tím může pomoct.“

I’odíval se jí přímo do očí. „Chci, abys předstírala, že spolu chodíme,“ oznámil jí, „abych měl důvod se kolem potloukat.“

Nereagovala a byla na sebe za to pyšná. Měla obrovskou chuť mu vylít zbývající kávu na jeho dokonalé kalhoty.

Zvedl obočí.

„Ano, máš pravdu. Využívám tě. Je to jediný způsob, na který jsem přišel. Nemůžu se držet Jaspera, jinak by si lidé mysleli, že jsem do něho blázen!“

Pousmála se. „Jeho ženě by se to nelíbilo.“

Pokrčil rameny. „Uděláš to?“

Zaváhala.

Očekával to. Vytáhl fotografii a podal jí ji.

Byli na ní dva mladí, usměvaví chlapci, asi tak pěti či šestiletí. Měli husté, černé, rovné vlasy, černé oči a tmavou pleť. Tázavě se na Alexandra podívala.

„Jejich matka už měla dost narkomanů v jejich sousedství. Scházeli se v sousedním opuštěném domě. Často tam byly hádky a občas dokonce i střílení. Dealer, který si z domu udělal svou základnu, měl čím dál tím větší ambice. Rozhodl se, že převeze nové vedení, které převzalo oblast po Manuelů Lopezovi,“ nezúčastněně vyprávěl. „Mama Garcia zavírala oči nad tím, co se dělo a neustále informovala policii. Udělala osudnou chybu, když svému sousedovi prozradila, že jeho dny jsou sečteny. Ten to oznámil novému dodavateli.

To všechno se doneslo k nové dealerské síti. Takže když si pro zrádného dealera přišli, přesně věděli, kam mají střílet. Věděli, kde bydlí mama Garcia a mířili na ni i na svého rivala. Miguel a Juan byli zasaženi skoro dvaceti střelami z automatické zbraně. Zemřeli při přestřelce spolu s rebelským dealerem. Jejich matka je těžce zraněná a pravděpodobně už nikdy nebude chodit.“

Trhla sebou, zatímco se dívala na fotografii dvou malých chlapců, tak šťastných a usměvavých. Oba zemřeli kvůli drogám.

Pozoroval ji a přikývl. „Místní distributor, po kterém jdu, si to střílení objednal. Pracuje v této budově, v této firmě, v této divizi.“ Naklonil se dopředu a ona ho ještě nikdy neviděla tak hrozivého. „Mám v úmyslu ho dostat. Takže se tě ptám znovu, Jodie. Pomůžeš mi?“

PÁTÁ KAPITOLA

Jodie v duchu zasténala. Moc dobře věděla, že jakmile se na fotografii podívá, nebude moct odmítnout. „Ano, udělám to,“ tiše odpověděla. „Kdy mám

začít?“

„Zítra v poledne spolu půjdeme na oběd. Můžeš mě provést po budově.“

„Dobře.“

„Pořád vypadáš neochotně,“ přimhouřil oči.

„Brody mě právě poprvé pozval ven,“ přiznala se. Alexandrovi neuškodí, když zjistí, že po něm netruchlí.

Tvářil se nevyzpytatelně. „Myslel jsem, že je zasnoubený.“

Ušklíbla se. „No, už to není tak horké,“ bránila se. „Jeho přítelkyně cestuje po celém světě. Právě se vrátila z cesty do Mexika a Peru, a když je tady, tak se Brodymu zrovna moc nevěnuje!“ zamumlala.

„Z Peru?“ zamyslel se. Dlouho ji pozoroval. „Pořád ještě jsou zasnoubeni, Jodie.“

A on jí pohrdá za to, že ignoruje práva jiné ženy. Ani jí se to moc nelíbilo a věděla, že s Brodym nikam nepůjde.

„Máš pravdu,“ musela připustit. „To jen že ona se k němu chová tak špatně. On je moc milý muž. Vždycky mě v práci povzbuzuje, důvěřuje mi.“

„Ale to není důvod k tomu, abys s tím chlapem měla poměr,“ rozzlobilo ho, že jiný muž se snažil zvednout Jodii sebevědomí, zatímco on sám ho jen snižoval.

Ztišila hlas. „Já s ním žádný poměr nemám!“

„Ale měla bys, kdyby chtěl,“ loupl po ní studenýma zelenýma očima.

Byl to její život a on neměl právo to říkat. „Jak mám předstírat, že spolu chodíme?“ zeptala se zaho-řkle. „Mám se ti vrhnout kolem krku a líbat tě, kdykoliv vejdeš do mé kanceláře?“

Rozšířily se mu oči. „Prosím?“

„Na tom nesejde, budu se řídit instinktem,“ podrážděně odpověděla.

Opravdu vypadá jinak, napadlo ji, když si všimla, jak zaváhal. Pak vytáhl z vnitřní kapsy saka disketu a podal jí ji.

„Další úkol,“ dodal a rozhlédl se, jestli je někdo nesleduje. „Chci, abys zkontrolovala tyto webové stránky a e-mailové adresy, aniž by tě někdo vystopoval. Chci vědět, jestli jsou legální a komu patří. Jsou pod heslem a zakódované.“

„Bez problémů,“ klidně odpověděla. „Dokážu se všude dostat.“

„Nenech za sebou žádnou adresu, aby tě nemohli vystopovat,“ zdůrazňoval. „Tito lidé neváhají zabíjet děti. Vůbec by jim nevadilo zlikvidovat i tebe.“

„Já to chápu. Nejsem pitomec.“ Schovala disketu do kabelky a dopila kávu. „Ještě něco?“

„Ano. Margie vzkazuje, že ji to mrzí.“

Zvedla obočí. „A co?“

„Všechno.“ Zadíval se jí do očí. „A mimochodem, nemusíš nám být nekonečně vděčná.“ Vstala.

„Já vím. Ty informace pro tebe budu mít zítra.“

Taky vstal a sebral účet. „Já to zaplatím,“ upřeně na ni zíral. „Ty něco tajíš,“ pronesl tichým, hlubokým hlasem.

Rozčilovalo ji, že pořád ještě jí dokáže číst myšlenky. Přimhouřil oči.

„Opravdu tady ráda pracuješ, Jodie?“

„To ty jsi mi pořád říkal, abych se přestala flákat a našla si práci,“ hořce mu připomněla. „A tak jsem si ji našla.“

Trhl sebou.

„Říkal jsem, aby sis srovnala priority,“ odsekl. „Ne že máš skočit po práci, kterou nenávidíš.“

„Mám ráda Brodyho.“

„Brody není to zatracené zaměstnání,“ napjatým hlasem odpověděl. „Monotónní práce pro tebe není. Ubije tě.“

„Nemáš náhodou rande?“ sarkasticky se zeptala.

Ztěžka si povzdechl. „Ano. Proč ho nemáš ty?“

„Chlapi za ty potíže nestojí,“ zalhala.

„A jak to víš?“ zavrčel. „S tvým hektickým společenským životem?“

Vztekle se k němu otočila. „Počkej, až bude Brody volný!“

Neodpověděl, ale sledoval ji pohledem, dokud mu nezmizela z očí.

Vztek jí vydržel po celou cestu domů. A pak začala přemýšlet. Má k dispozici ty nejlepší počítačové experty v zemi. Tak proč chce tu práci po amatérovi, který to pro něho ani nechce dělat?

Odpověď jí docházela pomalu, jak si dávala dohromady to, co občas vyslechla během vyšetřování Lopeze. Znala v Jacobsvillu lidi, kteří s ní byli ve styku i poté, co se přestěhovala do Houstonu. Někdo se zmínil, že mezi zaměstnanci protidrogového je někdo, přes koho proudily informace k Lopezovi, takže mohl uniknout zatčení.

Pak Alexandrova neobvyklá žádost dávala smysl. Potřeboval někoho, komu mohl bezvýhradně důvěřovat.

Dojalo ji to. Nikdy dřív po ní něco takového nechtěl. Musí mu tedy na ní záležet. Aspoň trochu.

No, možná je na čase, aby vyšla ze svého stínu. Je chytrá a schopná. A může dělat jakoukoliv práci, kterou si zamane.

Chytat kriminálníky je vzrušující práce. Vzpomněla si na dva malé chlapce a jejich chudinku matku. Pomůže Alexandrovi dopadnout to zvíře, které nařídilo tu popravu.

Jodie strávila většinu večera a noci u počítače. Nejdřív se nemohla nikam dostat. Drogoví dealeři musí mít ve svých řadách opravdové počítačové experty, napadlo ji, když neustále narážela na slepé uličky.

Ale nakonec našla webovou stránku, která poskytovala jen povrchní informace o UFO. Ale jedna z adres souhlasila s materiálem z Alexandrovy diskety. Po usilovné práci ji do očí udeřily zmínky o Texasu, Mexiku a Peru, jako možných místech přistání UFO. To je zvláštní, pomyslela si. Ale Peru je hned vedle Kolumbie. A drogy a Kolumbie k sobě sedí jako jablka a závin, ale jen málo lidí, kromě pracovníků protidrogového oddělení, si bude spojovat Peru s pašováním drog.

Byly dvě hodiny ráno, a ona byla ospalá jako kotě. Ale jak se dívala na poslední stránku, najednou jí čísla a místa přistání začala dávat smysl. Rychle si tu stránku vytiskla.

Byl v tom určitý systém. Bylo to tak jasné, že ji to udeřilo do očí. Popadla tužku a blok a začala čísla psát. Od této chvíle bylo snadné si je spojit s písmeny. Dávaly e-mailovou adresu.

Rychle udělala opatření, aby nikdo nemohl její počítač vystopovat. Pak použila zařízení hackera a zjistila, odkud je ta e-mailová adresa. Pocházela z cizího serveru a směřovala přímo do města v Peru. Ba co víc, do města blízko hranic s Kolumbií. Vytiskla si všechny informace, aby jí nezůstaly v počítači a rychle se z internetu odhlásila.

Složila stránky a uložila si je do kabelky. Ospale zívla a napadlo ji, že na Alexandra to určitě udělá dojem.

A taky že ano. Ve skutečnosti se nezmohl ani na slovo. Prošel si všechny stránky na parkovišti v autě cestou na oběd a zavrtěl hlavou. „To je geniální,“ zamumlal.

„Udělali dobrou práci, jak se to všechno snažili zakrýt…“ souhlasila.

„Ne! Myslím tím tvou práci,“ okamžitě ji opravil. „To je kvalitní práce, Jodie. Neznám nikoho, kdo by to udělal líp.“

„Díky,“ odpověděla.

„A ty pracuješ pro Brodyho Vance,“ znechuceně prohlásil. „To on by měl pracovat pro tebe.“

„To by se pro něho nehodilo.“

„Ty se nehodíš pro práci, kterou děláš,“ odsekl. „Jakmile tento případ skončí, chci, abys přemýšlela o změně zaměstnání. Každá instituce, která se zabývá počítačovými zločiny, by byla pyšná, kdybys tam pracovala.“

Kromě té tvé, pomyslela si, ale nic neřekla. Jeho chvála jí stačila.

„Možná to udělám,“ lhostejně řekla.

„Dobře toho využiju,“ vložil papíry do vnitřní kapsy. „Kde chceš obědvat?“ dodal.

„Obvykle jím dole v kavárně.“

„Kam chodí jíst tvůj šéf?“

„Brody?“ zamrkala. „Když je tady jeho přítelkyně, chodí obvykle do mexické restaurace, jmenuje se La Ranchería.“

„Vím, kde to je. Jaká je ta jeho přítelkyně?“

Pokrčila rameny. „Tmavovlasá, velmi hezká, velmi elegantní. Je oblastním marketingovým managerem pro celý jihozápad. Dohlíží na odbyt plynu a distribuční síť propanu. Prodáváme po celém světě, nejen v Texasu.“

„Ale ona cestuje do Mexika a Peru,“ zamumlal.

„Má na obou místech rodinu,“ řekla bez zájmu. „Její matka se stěhovala z města v Peru poblíž Kolumbijských hranic do México City a Cara to musela jet pomoct zařídit. Takhle to řekla Brodymu.“ Zamračila se. „To je divné, myslela jsem, že Brody povídal, že její matka je mrtvá. Ale já jsem tomu ani nevěnovala moc velkou pozornost, viděla jsem ji jen párkrát. Vodí Brodyho za nos a on se moc nebrání.“

„Máš ráda mexické jídlo?“

„Pravé mexické ano,“ povzdechla si. „Obvykle si dělám své čili z konzervy. A to není ono.“

„Ne, to není.“

„Míval jsi rád rančerská vejce k snídani,“ vyhrkla a nejraději by si hned ukousla jazyk.

„Ano. Udělala jsi mi je ve čtyři ráno ten den, kdy zemřel táta. Jessie i Margie plakaly. Vrátil jsem se ze zámoří a měl jsem hlad jako vlk. Ty jsi mě slyšela lomozit v kuchyni, když jsem se pokoušel si udělat sendvič,“ s podivně něžným úsměvem vzpomínal. „Ty jsi přišla do kuchyně a začala vařit. Neřekla jsi ani slovo,“ dodal. „Položila jsi přede mě talíř, nalila mi kávu a odešla pryč.“ Pokrčil rameny. „Nezmohl jsem se ani na slovo. Byl jsem z jeho smrti úplně zničený a tys to věděla. Nikdy jsem nepochopil, jak.“

„Já taky ne,“ přiznala se a vyhlédla z okna. „Co tě na tom Vanceovi tak přitahuje?“ zeptal se najednou.

„Na Brodym?“ No, je laskavý a lidé se s ním vždycky cítí dobře. Jsem s ním ráda. On je… já nevím… uklidňující.“

„Uklidňující.“ Od něho to znělo jako urážka.

„Ptal ses, tak jsem odpověděla,“ zdůraznila.

Zajel na parkoviště před mexickou restaurací, vypnul motor a pohlédl na ni.

„Bůh nedopusť, aby o mně někdy žena řekla, že jsem uklidňující.“

„To nehrozí,“ poznamenala sladce.

Jen se zasmál.

Obědvali v tichu. Brody tam nebyl, ale Alexandr se neustále rozhlížel po místnosti, jako by ho čekal.

„Hledáš někoho?“ zeptala se nakonec.

Právě jedli karamelový dort. „Vždycky někoho hledám,“ odvětil. „Je to má práce.“

Většinou nemyslela na to, čím se živí. Ale dnes, poté, co spojenými silami dosáhli určitého úspěchu, ji napadlo, jak nebezpečné je jeho povolání. Vždyť mohl být raněn, nebo dokonce i zabit!

„Na co myslíš?“ zeptal se, když viděl, jak se tváří.

„Na nic zvláštního. Ten dort je vynikající.“

„Nedivím se, že tvůj šéf sem často chodí.“

„A moc mi chutná jejich káva…“

„Kennedy!“ zavolal Alexandr na muže, který právě vešel do restaurace.

Starší muž pohlédl jejich směrem, na chvíli zaváhal a pak se zeširoka usmál a zamířil k nim. „Cobbe!“ pozdravil. „Rád tě vidím!“

„Myslel jsem, že jsi v New Orleansu,“ poznamenal Alexandr.

„Byl jsem tam, ale vrátil jsem se dřív, než jsem čekal. Kdo je tohle?“ zvědavě se podíval na Jodii.

„Jodie je má dívka,“ lhostejně řekl Alexandr. „Jo-die, tohle je Bert Kennedy, jeden z mých starších agentů.“

Podali si ruce. „Těší mě, pane Kennedy.“

„Mě taky, slečno…?“

Alexandr otázku ignoroval a Jodie se na něho jen usmála.

„Ehm, dozvěděl ses něco o té loděnici?“ zeptal se Kennedy.

Alexandr zavrtěl hlavou. „Nevyšlo to.“ Nepodíval se mu do očí. „Příští týden můžeme dát jednoho muže do Thorn Oil,“ tiše odpověděl a rozhlédl se kolem, jestli náhodou někdo neposlouchá. „Povím ti o tom později.“

Kennedy byl nervózní, ale teď se uklidnil a zazubil se. „Výborně! Moc rád bych to byl já,“ dodal.

„Promluvíme si o tom později. Měj se.“

Kennedy přikývl a šel si sednout ke stolu u okna.

„On je jedním z tvých nejlepších agentů?“ zeptala se Alexandra.

„Kennedy je zrádce,“ chladně zamumlal. „To on předloni přivedl do Jacobsvillu ty žoldáky, aniž by mi o tom řekl. Jeden z nich byl pak málem zabit, protože jsme nevěděli, kdo to je.“

„Muži Eba Scotta,“ domyslela si.

Přikývl. „Už jsem byl naštvaný, protože Manuel Lopez zabil mého tajného agenta, Walta Monroea. Byl mým nejnovějším agentem. Poslal jsem ho, aby se infiltroval do Lopezovy organizace.“ Měl smutné oči. „Chtěl jsem dostat Lopeze. Moc jsem ho chtěl. Tu noc, kdy jsme dělali zátah, jsem neměl ani ponětí o tom, že tam jsou Scottovi muži. Pracovali pro mexickou vládu. Jestli to Kennedy věděl, neřekl mi to.

Mohli jsme ho zabít. Nebo Scotta, či kteréhokoliv z jeho mužů. Vůbec tam neměli být.“

„Předpokládám, že pan Kennedy toho litoval.“

Chladně se na ni podíval. „To ano, litoval toho.“

Dopila kávu. „Díky za oběd,“ řekla. „Opravdu byl moc dobrý.“

Se zájmem se na ni podíval. „Máš vynikající způsoby,“ poznamenal. „Stejně jako tvá matka.“ Zrudla. „Potrpěla si na slušné chování.“

„Tvůj otec taky. Byli to dobří lidé.“

„Stejně jako tvůj otec.“

„Moc jsem ho měl rád. Matka mu nikdy neodpustila, že od ní odešel za mladší ženou,“ překvapil ji. „Pila jako duha. Margie a já jsme s ní museli zůstat, protože u soudu sehrála divadlo. Nikdo by neuvěřil, že je to alkoholická. Museli jsme s ní zůstat a až do její smrti jsme platili za otcovu nevěru. Ale to už jsme hýli skoro dospělí. Ale stejně jsme ho milovali.“

„Miloval jsi i svou matku?“ zeptala se.

Zamračil se na ni. „Nenáviděl jsem ji.“

Ztěžka polkla a vzpomněla si na večírek a na své chování. Až teď pochopila, proč tak divoce reagoval. Připomněla mu jeho matku. Ale řekl i jiné věci, na které nemohla zapomenout. Věci, které ji bolely.

„Opravdu se už musím vrátit do práce,“ podívala se na hodinky.

Vzal ji za ruku. „Netvař se tak! Já vím, že normálně nikdy nepiješ. Reagoval jsem přehnaně. Neznič všechno mezi námi, Jodie.“

Pomalu se nadechla a přála si, aby ji políbil, ale to se nikdy nestane. Pousmála se a ujistila ho: „Necítím k nikomu nenávist, Alexandře. Ale opravdu už musím jít. Mám plnou disketu dopisů, které musí do konce pracovní doby odejít.“

„Dobře,“ souhlasil. „Pojďme.“

Kennedy jim zamával a Alexandr ji vzal kolem pasu. Ale hned jak dorazili na parkoviště ji zase pustil. Jen to hraje, řekla si v duchu. A rozhodně bude lepší na to nezapomínat. Nepotřebuje přece další bolest.

Druhý den ráno zazvonil na jejím pracovním stole telefon.

„Máš pořád ráda symfonické koncerty?“ uslyšela hluboký hlas.

Alexandr! „Ehm, ano.“

„Zítra večer je mimořádný koncert a hrají Debussyho.“

„Četla jsem o tom v novinách,“ řekla. „Dávají Faunovo pozdní odpoledne a Moře. Moje oblíbené.“

Uchechtl se. „Já vím.“

„Moc ráda bych šla,“ přiznala.

„Mám dva lístky. Vyzvednu tě v sedm. Budeš mít čas se do té doby navečeřet?“ dodal a dal tím najevo, že ji zve jen na koncert, ne na večeři.“

„Samozřejmě,“ odpověděla.

„Budu dlouho v práci, jinak bychom šli předtím na večeři,“ tiše dodal. „Takže se sejdeme v sedm.“

„V sedm.“ Zavěsila a celá se zachvěla. V duchu prošla svůj šatník. Měla jen jedny vhodné šaty, ty černé. Vezme si k nim malou šňůru perel, které dostala od Margie a Alexandra k promoci. A taky by si mohla vyčesat vlasy nahoru.

Cítila se jako puberťák před prvním rande. Dokud si neuvědomila, proč jdou spolu. Alexandr neobjevil věčnou lásku. Jen předstíral. Ale proč koncert?

Odpověď na tuto otázku přišla z nečekané strany. Chvíli po Alexandrově telefonátu se za ní zastavil Brody a vypadal nervózně.

„Stalo se něco?“ zeptala se.

Pořádně se nadechl. „Příští sobotu…“ začal.

„Já nemůžu,“ skočila mu do řeči.

Bylo zřetelně vidět, jak moc se mu ulevilo. „Jsem moc rád, že to říkáš,“ uvolnil se. „Přijede Cara a chce být celý den se mnou.“

„Alexandr má v sobotu narozeninový večírek,“ pronesla a zabolelo ji to, protože ona pozvaná nebude, i když Alexandr určitě chce, aby si její kolegové mysleli, že ano.

„Já, ehm, jsem si všiml, že tě vzal včera na oběd,“ řekl. „Už ho znáš dlouho.“

„Velmi dlouho,“ souhlasila. „Vlastně mi právě volal a pozval mě na koncert Debussyho…“

„Debussyho?“ vykřikl.

„No, ano…?“

„Uvidíme se tam,“ řekl. „Jdeme tam s Čarou taky. No není to náhoda?“

Zasmáli se. „Ani jsem nevěděla, že máš rád Debussyho!“

Ušklíbl se. „Vlastně nemám,“ musel doznat. „Ale Cara ano.“

Uličnicky se usmála.

„Myslím, že ani Alexandr ho nijak zvlášť nemiluje, ale kvůli mně to bude předstírat.“

Pousmál se. „Promiň, ale nezdá se mi, že by to byl tvůj typ,“ začal a trochu se začervenal. „Je tak trochu drsný, že? A myslím, že včera měl u sebe zbraň… Jo-die?“ dodal, když vybuchla smíchy.

„Na částečný úvazek pracuje v ochrance,“ oznámila mu. Teď teprve začínala Jodie chápat, proč po nich vždycky chtěl, aby se o jeho skutečném zaměstnání nikdy s nikým nebavily.

S úlevou se zasmál. „Páni, a já už jsem si myslel, že se zapletl s gangstery!“

Nesmí to zapomenout říct Alexandrovi. „Ne, tak špatný zase není,“ ujistila ho. „A co se týká té soboty, Brody, stejně bych to musela zrušit. Nebylo by to správné.“

„Máš pravdu,“ odpověděl. „My oba jsme poněkud konzervativní, Jodie. Nikdy nepřekračujeme hranice. Vsadím se, že jsi nikdy nedostala ani pokutu za překročení rychlosti.“

„Nikdy,“ souhlasila. „Ale já moc v autě nejezdím. Autobus je pohodlnější,“ dodala a nepřiznala se, že své auto musela už před měsíci prodat. Byl to starší model a opravy začínaly být drahé.

„Asi ano. Jo, taky jsem si všiml, že tvůj přítel jezdí v novém jaguáru.“

Klidně se usmála.

„On a jeho sestra jsou bohatí,“ řekla mu. „Patří jim ranč, kde chovají nejlepší dobytek v jižním Texasu. Proto si může dovolit jezdit v jaguáru.“

„Aha.“ Vrazil ruce do kapes a pozoroval ji. „Debussy. Nikdy mě nenapadlo, že bys měla ráda klasickou hudbu.“

„Ale já mám. Taky miluju balet a divadlo. Ne že bych poslední dobou měla nějak moc příležitostí chodit do divadla.“

„Tvůj přítel to taky má rád?“

„On mě to naučil,“ přiznala se. „Když jsme byly v pubertě, brával mě i svou sestru na představení. Tehdy jsme tím moc nadšené nebyly, ale nakonec jsme se to naučily mít rády.“ Uchechtla se. „A já si někdy myslím, že toho skladatele mám ráda jen proto, že on ne.“

„Takže se uvidíme na koncertě.“

„Asi ano.“ Věděl Alexandr, že Brody se svou přítelkyní tam budou? A pak ji napadlo ještě něco jiného. Co když podezřívá Brodyho?

ŠESTÁ KAPITOLA

Jodie nad svým podezřením přemýšlela celý zbytek dne. Brody je jemný, milý muž. Přece se nemohl /uplést do pašování drog!

Jestli Alexandr vyšetřoval někoho v její firmě, nemůže se o tom zmínit před svým šéfem, jinak by ho prozradila. Ale počkat, copak neřekl svému agentovi, Kennedymu, že vyšetřují v Thorn Oil Corporation? Pak si vzpomněla, proč Alexandr chtěl předstírat, že se zajímá o Jodie. Něco tady nesedělo. Proč by lhal Kennedymu?

Zavrtěla hlavou. Nebude sama hledat žádné odpovědi.

Byla oblečená a připravená hodinu předtím, než Alexandr zazvonil. Otevřela dveře a on si ji nepříliš nadšeně prohlédl. Myslela si, že ve svých usedlých černých šatech, botách na vysokém podpatku a vlasech, vyčesaných do uzlu vypadá hezky. Očividně ne. On, na druhé straně, byl úžasný ve večerních šatech a naleštěných černých botách.

„Nikdy nenosíš rozpuštěné vlasy,“ řekl Alexandr stroze. „A máš na sobě stejné šaty, které nosíš na každý náš večírek.“

Zrudla.

„Jsou jediné, které mám, Alexandře,“ napjatě odpověděla.

Naštvaně si povzdechl. „Margie by ti moc ráda něco ušila, kdybys jí to dovolila.“

Studenýma rukama zamkla dveře. Pořád ji jen musí kritizovat. Chtělo se jí plakat…

Zalapala po dechu, když si ji najednou otočil k sobě a prudce ji políbil. Polibek skončil dřív, než stačila zareagovat. Stála na místě a dívala se na něho svýma velkýma, vlhkýma, šokovanýma očima.

„Nedovol mi tě pořád ponižovat,“ nečekaně řekl. „Vím, že jsem tvému sebevědomí moc neprospěl, ale musíš se sama bránit. Nejsi rohožka, Jodie, nedovoluj lidem, aby na tebe šlapali.“

Dělalo jí potíže dýchat a přemýšlet současně.

Vytáhl kapesník. „Myslím, že jsem od rtěnky. Mohla bys mě otřít?“

„Je… neslíbatelná,“ zajíkla se.

Zvedl obočí a čekal na vysvětlení.

„Je to ten nový druh, co inzerují. Vydrží celý den a nenechává stopy ani na šálku od kávy nebo na ubrousku.“

Chvíli na ni beze slova zíral a pak vztáhl ruku a rozpustil jí vlasy, které jí v měkkých vlnách spadly až pod ramena.

Alexandr zadržel dech. „Nádhera,“ zašeptal.

„Trvalo celou věčnost to učesat,“ protestovala.

„Miluju dlouhé vlasy,“ chraplavě řekl. Sklonil se k ní a něžně ji políbil. „Nech si je tak.“

Vzal ji za ruku a s propletenými prsty šli ven.

Koncertní sál byl plný. Očividně má víc lidí v Houstonu rádo Debussyho, napadlo Jodie uličnicky, když šli ke svým sedadlům.

Věděla, že Alexandr ho vůbec nemá rád a znepokojovalo ji pomyšlení na to, že by mohl špehovat Brodyho. Nemohla věřit, že by se Brody mohl zaplést do něčeho tak nečestného. Byli si tak podobní. Ale proč by pak Alexandr trávil tolik času u ní v práci, kdyby Brodyho nepodezříval? Mátlo ji to.

Posadili se a vzápětí ucítila, jak ji vzal za ruku. A nepustil ji až do přestávky.

„Chceš si protáhnout nohy?“ vybídl ji.

„Ano,“ souhlasila. Tentokrát už ji za ruku nedržel a ona si v duchu říkala, proč.

Jakmile vešli do vestibulu, zahlédl je Brody a rychle k nim i se svou přítelkyní zamířil.

Je hezká, všimla si Jodie, velmi elegantní, tmavovlasá, s dlouhýma nohama. Přála si být aspoň z poloviny tak hezká. Brodyho přítelkyně vypadala hispánsky a byla opravdu překrásná.

„Ahoj!“ vřele je pozdravil Brody. „Zlato, tohle je moje sekretářka, Jodie Clayburnová… promiň,“ rychle a rozpačitě dodal, když si všiml, jak Jodie sevřela rty a loupla po něm pohledem „chci říct, moje administrativní asistentka. A tohle je její přítel, pan, ehm, pan…“

„Cobb,“ napověděl mu Alexandr.

„Pan Cobb,“ opakoval Brody. „Tohle je má přítelkyně, Cara Dominguezová,“ představil ji.

„Těší mě,“ znuděně pronesla Cara.

„Mě taky,“ opakovala Jodie.

„Cara pracuje v marketingu,“ snažil se o konverzaci Brody. „Pracuje pro firmu Bradford Marketing Associates. Jsou přidruženi k Ritter Oil Corporation. Prodávají vrtné soupravy a strojírenské zařízení pro těžbu ropy po celých Spojených státech. Cara má na starosti jihozápadní divizi.“

„A co děláte vy, pane Cobbe?“ zeptala se Cara Alexandra, který se na ni beze slova díval.

„On pracuje pro bezpečnostní agenturu,“ pospíšil si Brody.

Cara zvedla obočí. „Opravdu?“ bez skutečného zájmu se ptala.

„Já pracuju pro protidrogové oddělení,“ pousmál se Alexandr a koutkem oka si všiml, jak šokované se Jodie zatvářila. „Často pracuju v utajení mimo zemi,“ dodal s tím nejchladnějším výrazem, který kdy Jodie viděla. „Nemusel bych vůbec pracovat, samozřejmě,“ dodal s chladným úsměvem, „ale líbí se mi úcty-hodnost úkolů, které s sebou to postavení nese.“

Jodie se snažila na něho nedívat, ani nereagovat, ale bylo to těžké.

„Jak hezké,“ řekla po minutě Cara a zdálo se, že ji jeho čestnost vyvedla z míry. „Pracujete teď na něčem?“ vyzvídala.

Jednou z prvních věcí, kterou je Alexandr naučil, bylo nikdy neříkat, čím se živí. A teď to všechno vyklopil!

„Dá se to tak říct,“ líně odpověděl. „Vyšetřujeme firmu, která je napojena na Houston,“ úmyslně dodal.

Cara byla samé ucho.

„To nebude Thorn Oil Corporation.“

Alexandr se na ni velmi šokované podíval.

Zasmála se.

„Člověk občas něco zaslechne,“ přemítala. „Nebojte se, nikdy neříkám, co vím.“

„Správně,“ uchechtl se Brody, který až do této chvíle nevěděl, kde Alexandr pracuje.

Alexandr se taky zasmál. „Musím se občas něčím rozptýlit,“ přiznal se. „Můj otec byl bohatý a já se svou sestrou jsme byli jeho jedinými dědici.“

Cara se na něho dívala s rostoucím zájmem. „Bydlíte v Houstonu, pane Cobbe?“

Přikývl.

„Líbí se vám koncert?“ promluvil Brody, kterému se moc nelíbilo, jak se jeho přítelkyně dívala na Alexandra.

„Je nádherný,“ řekla Jodie.

„Slyšela jsem, že houstonský balet dává od listopadu Louskáčka,“ zapředla Čara a usmála se na Alexandra. „Jestli máte rád balet, možná se znovu setkáme.“

„Možná ano,“ odvětil Alexandr. „Vy taky bydlíte v Houstonu, slečno Dominguezová?“

„Ano, ale hodně cestuju,“ řekla nevýrazně. „Mé kontakty sahají daleko.“

„Právě se vrátila z Mexika,“ nervózně se zasmál Brody.

„Ano, pomáhala jsem své matce se stěhováním,“ napjatým hlasem řekla Cara. „Když můj otec… zemřel, přišla o domov a neměla kam jít.“

„To mě mrzí,“ řekla jí Jodie. „Před pár lety jsem přišla o oba rodiče a chápu, jak se cítíte.“

Cara se obrátila na Brodyho. „Musíme se vrátit na místa. Moc ráda jsem vás oba poznala,“ dodala se společenským úsměvem, vzala Brodyho za ruku a táhla s sebou. Sotva měl čas se rozloučit.

Alexandr se podíval na Jodii. „Tvůj šéf vypadal šokované, když jsem mu řekl, co dělám.“

Zavrtěla hlavou. „Mně jsi říkal, abych to nikdy nedělala, ale ty jsi jim všechno vysypal.“

„Neřekl jsem nic, co by už Čara nevěděla,“ záhadně poznamenal. Vzal ji za ruku a tajemně se usmál. „Pojďme pryč.“

„Je to moc hezký koncert,“ protestovala.

„Opravdu? Nesnáším Debussyho,“ zamumlal.

„Tak proč jsi mě na něj pozval, když jeho koncerty nesnášíš?“

Pohlédl na ni. „Měl jsem své důvody. Co si myslíš o přítelkyni tvého šéfa?“

„Je dost hezká. Ale vodí Brodyho za ručičku jako dítě.“

„To dělá většina žen,“ líně řekl. „On není příliš sebevědomý.“

„Určitě je,“ bránila ho. „Musí propouštět lidi.“

„Pro tebe se nehodí, Jodie, ať už přítelkyni má nebo ne,“ překvapil ji. „V takovém vztahu bys jen stagnovala.“

„Je to můj život,“ zdůraznila.

„To je.“

Zbytek cesty jeli v tichu. Doprovodil ji ke dveřím a dlouze na ni zíral. „Kup si nové šaty.“

„Proč?“ překvapeně se zeptala.

„Příští měsíc tě vezmu na Louskáčka. Vzpomínám si, že to je jeden z tvých oblíbených baletů.“

„Ano,“ zajíkla se.

„Tak tě na něj vezmu,“ řekl a podíval se na hodinky. „Musím si zavolat a začátkem týdne mám nějaké schůzky. Ale ve středu tě vezmu na oběd.“

„Dobrá,“ odpověděla.

Chvíli se jí upřeně díval do očí a pak ji dlouze a důkladně políbil.

„To nebylo špatné,“ tiše zamumlal, když konečně zvedl hlavu. „Ale hodilo by se ti trochu praxe. Dobře se vyspi.“

A bez ohlédnutí odešel.

Obvykle chodila na oběd v půl dvanácté a Alexandr to věděl. Ale ve středu se opozdil, a než konečně dorazil, ukousala si tři své dlouhé nehty. Byla právě ve vestibulu, když vešel a vypadal, jako by mu došel humor.

„Nestihnu oběd,“ vyhrkl. „Mrzí mě to, ale něco do toho přišlo.“

„To je v pořádku,“ snažila se nedat najevo své zklamání. „Tak půjdeme jindy.“

„Příštích pár dnů budu mimo město,“ pokračoval, aniž ztišil hlas, „ale nezapomeň, že v sobotu je můj narozeninový večírek. Zavolej mi z letiště a já pro tebe zajedu. Pokud se do té doby nevrátím, vyzvedne tě Margie. Ano?“

Udivilo ji, jak moc to znělo, jako by ji tam opravdu chtěl mít. Ale ona dobře věděla, že to jen předstírá.

„Dobrá,“ souhlasila. „Uvidíme se v sobotu.“

Něžně ji pohladil po tváři. „Měj se,“ usmál se a pomalu, jako by se mu nechtělo, šel pryč. Lidi kolem se usmívali, takže to funguje. Lidé věřili, že spolu chodí, o což Alexandrovi šlo.

Později, když Brody podepisoval dopisy, které mu přinesla, si v duchu říkala, kam jede na tak dlouho.

„Vypadáš zamyšleně,“ zvědavě poznamenal. „Musí být hezké mít večírek,“ zamumlal. „Já jsem s nimi přestal už před lety.“

„Cara by ti nějaký mohla uspořádat,“ navrhla mu.

Ušklíbl se. „Ona není ani trochu sentimentální. Většinou je samá práce a zdá se, že si od ní nikdy ne-odpočine. Tento týden je v Arizoně a usiluje o nového klienta.“

„Určitě ti po ní bude smutno,“ poznamenala Jodie.

Pokrčil rameny. „Budu se snažit.“ Zrudl. „Promiň, to mi jen vyklouzlo.“

Usmála se. „Všichni máme své problémy, Brody.“

„Ano, všiml jsem si, že tvůj přítel, Cobb, se tě málokdy dotýká, jen když si myslí, že se někdo dívá. Musí to být pěkně studená ryba,“ znechuceně dodal.

Jodie zrudla, když si vzpomněla na Alexandrovu vášeň.

V sobotu ráno, když Jodie ve svém bytě uklízela, zazvonil telefon.

„Jodie?“ zeptala se jemně Margie.

„Ano. Jak se máš, Margie?“ ptala se, ale obvyklé veselé přátelství v jejím hlase chybělo.

„Pořád se na mě zlobíš, že?“ povzdechla si. „Opravdu mě moc mrzí, že jsem tě přinutila k tomu všemu vaření…“

„Já se nezlobím,“ odpověděla Jodie.

Uslyšela dlouhý povzdech. „Myslela jsem si, že mi Kirry pomůže prosadit se s mými návrhy,“ smutně přiznala. „Ale to se nikdy nestane. Jen předstírala, že je mou přítelkyní, aby se dostala k Alexandrovi. Asi už víš, že je vzteky bez sebe, protože tě s ním viděli!“

„Nemá důvod kvůli tomu žárlit,“ chladně odpověděla Jodie.

„Můžeš jí to vyřídit. Je to všechno, co jsi chtěla?“

„Jodie, to není důvod, proč volám!“ vykřikla Margie. Zaváhala. „Alexandr chtěl, abych ti zavolala, že máš určitě přijet na večírek.“

„Nepřipadá v úvahu,“ pevně odvětila Jodie.

„Ale… ale on tě čeká,“ zajíkla se Margie. „Povídal, že jsi slíbila, že přijedeš, ale že ti musím zavolat a ujistit se, že se určitě ukážeš.“

„Kirry je samozřejmě pozvaná, že?“ zeptala se Jodie.

„No… no víš, já jsem předpokládala, že ji tam bude chtít a tak jsem ji pozvala taky.“

„Předpokládám, že jsem pozvaná proto, aby žárlila.“ Nastalo ticho.

„Jodie, co se děje? Neodpovídáš mi na vzkazy, nechceš jít se mnou na oběd, nevoláš mi. Jestli se na mě nezlobíš, tak co se stalo?“

Jodie se podívala na podlahu a napadlo ji, že potřebuje vytřít.

„Alexandr ti řekl, že ho unavuje o mě zakopávat pokaždé, když se vrátí na ranč, a že mě zvlášť na jeho narozeniny nemáš zvát.“

Na druhém konci telefonní linky bylo několik vte-im ticho. „Panebože,“ zasténala Margie. „Ty jsi slyšela, co tehdy večer říkal!“

„Slyšela jsem každé slovo, Margie. Říkal, že si myslí, že jsem pořád do něho blázen a že je z toho… znechucený. Že k vám nepatřím a že by ses měla přátelit s někým s vaší společenské třídy.“ Nadechla se. „Možná má pravdu, Margie. Vy dva jste se o mě postarali, když jsem nikoho jiného neměla a já jsem toho celé ty roky využívala a uvěřila jsem, že jste mou lodinou. Vlastně jsem Alexandrovi vděčná, že mi otevřel oči. Byla jsem hlupák.“

„Jodie, on to tak nemyslel! Vím, že by ti nikdy umyslně neublížil.“

„Nevěděl, že ho slyším. Moc jsem pila a chovala |scm se jako idiot. Ale teď jsem přišla k rozumu a nehodlám se vnucovat…“

„Ale Alexandr chce, abys přijela!“ namítala Mar-gie. „Řekl mi to!“

„Ne, nechce, Margie. Využívá mě jen kvůli vyšetřování a neodvažuj se mu říct, že to víš. Mezi námi nic osobního není. Nemůže být. Já nejsem jeho typ a my obě to víme.“

„Ale co mu řeknu?“

„Nebudeš mu muset nic říkat. On mě nečeká. Jednou ti o tom poví. No, musím jít do kuchyně, Margie, jinak se mi to všechno spálí,“ zalhala.

„Mohly bychom jít spolu příští týden na oběd, Jodie.“

„Ne. Ty si potřebuješ najít přátele ve své třídě, Margie. Já do vaší rodiny nepatřím a ty mi nic nedlužíš. Měj se!“

Zavěsila a vypnula telefon, aby jí Margie už nemohla volat. Jakmile Alexandr chytne toho svého zločince, nechá ji být. Ona se z jejich života ztratí hned. Je to jediný rozumný způsob, jak zapomenout na své city k Alexandrovi.

Když Alexandr dorazil na ranč, dům byl plný lidí. Margie na něho čekala u dveří. „Vsadím se, že jsi unavený, ale dobře, že už jsi tady.“ Snažila se nedat najevo své obavy. „Nech si tašku tady a pojď dovnitř. Všichni si už dávají dort.“

Vešel do velkého obývacího pokoje, ve kterém bylo asi dvacet lidí. Prohlédl si je a začal se mračit.

„Nevidím Jodii,“ najednou řekl. „Kde je? Volala jsi jí?“

„Ano,“ zasténala, „ale ona nepřijede. Prosím, Lexi, nemůžeme si o tom promluvit později? Podívej, je tady Kirry!“

„K čertu s Kirry,“ procedil mezi zuby a zamračil se na sestru. „Proč nepřijela?“

Zhluboka se nadechla. „Protože nás slyšela, když jsme spolu posledně mluvili,“ pomalu odpověděla. „Řekla, že jsi měl pravdu, když jsi říkal, že nepatří do naší společenské třídy a že tě slyšela říkat, že poslední věcí, o kterou chceš o svých narozeninách zakopnout, je ona.“ Trhla sebou, protože výraz na jeho tváři byl plný bolesti.

„Ona mě slyšela,“ skoro se těmi slovy zalkl. „Dobrý bože, není divu, že se na mě tak dívala. Nedivím se, že se chovala tak divně!“

„Nepůjde se mnou na oběd, nepřijede sem, dokonce už ani nechce, abych jí telefonovala,“ smutně řekla Margie. „Cítím se, jako bych ztratila sestru.“

Jeho vlastní ztráta byla mnohem horší. Bylo mu až do hloubi duše zle. Když si jen pomyslí, že Jodie slyšela ta hrozná slova, kterými reagoval na svou vlastní neschopnost se ovládnout, když byla poblíž. Ironie byla v tom, že na ni myslel dnem i nocí, zatímco ona… Kdyby tak mohl vrátit čas! Jodie, tak sladká, něžná a milující, Jodie, která ho kdysi milovala a pak slyšela, jak říká Margie, že je mu z ní špatně…!

„Měli by mě zastřelit,“ zaskřípal zuby. „Zastřelit!“

„Ne. Máš narozeniny,“ připomněla mu Margie. „Prosím, všichni ti lidé ti chtějí popřát.“

Už neřekl ani slovo a šel dál. Ale necítil se moc slastně. Měl pocit, jako by mu srdce v hrudi zemřelo.

Tu noc, když Kirry mluvila s Margií, vklouzl do své kanceláře a zavolal Jodii. Už měl v sobě dvě whisky bez vody a nebyl tedy úplně střízlivý. Ale musel nějak utlumit svou bolest.

„Nepřijela jsi,“ řekl, když zvedla telefon.

Nečekala, že si toho všimne.

„Vždyť to pozvání bylo jen na oko,“ chraplavě odpověděla. „Nečekal jsi mě.“

Chvíli bylo ticho. „Vyšla sis přece jen s Brodym?“ sarkasticky zavrčel. „Proto jsi nepřijela?“

„Ne, proto ne,“ zamumlala. „Nehodlám strávit jedinou minutu svého života tím, že bych se snažila patřit do tvé vznešené společnosti,“ naštvaně dodala. „Nevěrné ženy, manželé, kterým to nevadí, kariéristé… to není večírek po mé chuti!“

Opřel se zády o židli. „Možná tomu nebudeš věřit, ale ani po mé,“ rezolutně řekl. „Radši bych si dal s kolegy hamburger a popovídal si s nimi.“

To bylo překvapující, ale ona mu moc nevěřila. „To není zrovna styl Kirry,“ významně podotkla.

Studeně se zasmál. „Kdyby si myslela, že mě tím přiměje ji požádat o ruku, okamžitě by to byl její styl. Jsem bohatý. Nevšimla sis?“

„To se dá těžko přehlédnout,“ odpověděla.

„Kirry si potrpí na život v bohatství. Chtěla by mít diamanty od hlavy po paty a čtyři dny v týdnu chodit do nejluxusnějších podniků. Pět o dovolených.“

„Určitě chce taky tebe.“

„A co ty?“

„Já skládám šaty, Alexandře. Chceš ještě něco?“ formálně dodala a snažila se ho tím přimět, aby zavěsil. Rozhovor začínal být příliš bolestivý.

„Nevěděl jsem, že jsi mě tenkrát v noci slyšela, Jodie,“ řekl hlasem, ve kterém byla slyšet bolest. „Je mi to líto víc, než můžu říct. Ty nevíš, jak to u nás o večírcích vypadalo. Matka pila jako duha…“

„Pila jsem šampaňské, a protože nepiju, přemohlo mě to. Moc mě mrzí, jak jsem se chovala.“

Zase bylo ticho. „Mně se to moc líbilo,“ drsným hlasem pronesl.

Teď nemohla promluvit pro změnu ona.

„Mluv se mnou!“ zabručel.

„Co mám říct?“ nejisté se ptala. „Měl jsi pravdu. Já se do vaší společnosti nehodím. A nikdy nebudu. Říkal jsi, že jsem otravná, a měl jsi pra –“

„Jodie!“ vydechl. „Jodie, neříkej to! Já jsem to tak nemyslel. Tys nikdy nebyla otravná!“

„Je příliš pozdě,“ povzdechla si. „Už nikdy na váš ranč nepřijedu, Alexandře, ani kvůli tobě, ani kvůli Margie. Hodlám žít svůj vlastní život a najít si své vlastní místo na světě.“

„Tím, že nás z něj vytlačíš?“ zeptal se.

Povzdechla si. „Asi ano.“

„Ale ne dokud nevyřeším tento případ,“ dodal po chvíli. „Ano?“

Chtěla odmítnout, ale vzpomněla si na dva malé chlapce. „Ano.“

Vydechl. „Dobře.“

„Alexandře, kde jsi?“ velmi hlasitě zakřičela Kirry.

„Moment, Kirry! Telefonuju!“

„Budeme rozbalovat tvé dárky. Pojď!“

Jodie uslyšela Alexandrovu reakci a tiše se zasmála. „Myslela jsem, že ty máš narozeniny?“ přemítavě lekla.

„Začaly tak, ale můj dárek je v Houstonu a skládá laty,“ důrazně řekl.

Srdce jí poskočilo. „Já nejsem ničí dárek, Alexandře,“ oznámila mu. „A teď už opravdu musím jít. Všechno nejlepší.“

„Je mi třicet čtyři,“ řekl. „Margie je jediná rodina, kterou mám. Mým dvěma kolegům se právě narodily děti,“ poznamenal. „Na stolech mají spoustu fotografií svých dětí a manželek. Víš co mám na stole já, Jodie? Kirry v plesových šatech.“

„Myslím, že ti ženatí hoši by si to s tebou vyměnili…“

„To jsem tím říct nechtěl! Já jsem ji tam nedal, to ona. Místo manželky a dětí jsem dostal budoucí debutantku, která chce vlastnit Paříž.“

„Sám sis to vybral,“ zdůraznila.

„To si jen myslíš.“ Odmlčel se. „Proč jsi mi nikdy nedala fotku?“

„Jistě. Proč ne? Řekni, čí fotku chceš a já se ji pokusím získat.“

„Tvou, ty hlupáčku!“

„Já nemám žádné své fotky.“

„Proč ne?“

„A kdo by je dělal?“ ptala se. „Vždyť nemám ani fotoaparát.“

„S tím tedy budeme muset něco udělat,“ zamumlal. „Máš ráda parky? Mohli bychom si jít v pondělí ráno zaběhat. Třeba do toho, který je poblíž tvého domu. S tou pitomou sochou.“

„To je moderní umění. To není pitomé.“

„Máš právo na svůj názor. Běháš?“

„Moc ne.“

„Máš tepláky a boty?“

Znechuceně si povzdechla. „No, mám, ale…“

„Žádné ale. Dokonce se ti i omluvím.“

„To bude událost hodná publikování.“

„Myslím to vážně,“ tiše dodal. „Nikdy v životě jsem ničeho víc nelitoval.“

Na omluvu to bylo docela dlouhé. Alexandr se nikdy neomlouval.

„Tak jo,“ řekla po chvíli.

„Začneme znovu,“ rozhodně řekl.

„Alexandře, vylezeš už?“ zaslechl netrpělivý hlas Kirry.

„Asi bys to měl říct Kirry,“ rýpla si.

„Řeknu jí… vypadni sakra z mé pracovny!“ zařval najednou.

„Co jsi to provedl?“ vykřikla Jodie.

„Hodil jsem po ní knihu. Ale neboj se, nebyla to kniha, kterou mám rád. Bylo to něco o politice v Kolumbii.“

„Mohl jsi někomu ublížit!“

„Jsem necivilizovaný. Potřebuju někoho, kdo mě vylepší.“

„Kirry už tam je.“

„Ale ne dlouho, pokud otevře znovu ty dveře. Uvidíme se v pondělí. Ano?“

Dlouho váhala, ale nakonec řekla: „Ano.“ Zavěsila a zírala na sluchátko. Její život začínal nabírat směr, o kterém netušila, kam povede.

SEDMÁ KAPITOLA

Jodie se zrovna převlékla do tepláků a v ponožkách vařila snídani, když Alexandr zaklepal.

I on byl ve sportovním oblečení. Pořádně si ji prohlédl. „Nelíbí se mi, když máš na hlavě drdol,“ poznamenal.

„Nemůžu běhat s rozpuštěnými vlasy. Čuchají se.“

Začichal.

„To je snídaně?“ zadoufal. „Jen slanina s vejci a vdolky.“

„Jen! Já jsem měl celozrnnou tyčinku,“ pohrdavě řekl.

Nervózně se zasmála.

„Jestli mě nakrmíš, dovolím ti celou cestu běžet vedle mě.“

„To zní podezřele jako úplatek,“ škádlila ho. „Co by na to řekli tví šéfové?“

„Ty nejsi klient,“ poznamenal a posadil se ke stolu. „Áni pachatel. Takže se to nepočítá.“

Nalila mu kávu a uvědomila si, že se talíře a hrnky k sobě nehodí. Stůl koupila ve výprodeji a neměla ani ubrus.

Alexandr si kousl a blaženě zavzdychal. „Kéž by Jessie taky uměla takové vdolky,“ řekl.

Potěšilo ji to. „To je jediné, co dobře umím.“

„Ne, to není pravda.“ Ochutnal džem a zamračil se. „Nevěděl jsem, že se dá koupit ostružinový džem,“ poznamenal.

„Dá se koupit, ale já si raději dělám svůj,“ odpověděla. „Je z ostružin, které jsem loni v létě nasbírala na ranči. Vlastně jsou to tvé vlastní ostružiny,“ rozpačitě dodala.

„Můžeš jich mít kolik chceš, pokud mě budeš tímto džemem krmit,“ s plnou pusou odpověděl.

„Jsem ráda, že ti chutná.“

Když jim nalívala druhý šálek kávy, všechny vdolky byly pryč.

„Teď si opravdu potřebuj u zaběhat, abych se zbavil kil, která jsem právě nabral. Bylo to opravdu moc dobré.“

„Jen jsi měl hlad.“

„Spoustu věcí děláš líp než většina lidí, ale jsi moc skromná.“

Pokrčila rameny.

„Já prostě ráda vařím.“

Usrkl si kávy a díval se na ni. Po ránu byla moc hezká. Tvář jí bez nalíčení jen zářila a rty měly moc hezký tvar. Okamžitě si vzpomněl, jaké to bylo ji líbat a moc se mu chtělo to zopakovat. Ale pro ni to bylo něco nového. Nemůže na ni spěchat, jinak o ni přijde. Až teď si začínal uvědomovat, jak moc pro něho Jodie znamená. Nejradši by si nakopal za to, co o ní tehdy po večírku řekl.

„Ten večírek byl pořádný výbuch,“ vyhrkl.

Vykulila oči. „Prosím?“

„Kirry otevírala dárky a komentovala jejich cenu a užitečnost, dokud hosté nezačali pít tvrdý alkohol,“ zelené oči mu zajiskřily. „Pak se urazila, když se tam objevila její dřívější přítelkyně s expřítelem a udělala scénu. Vztekle odjela taxíkem ještě dřív, než začala hrát hudba.“

„To asi Margie zničilo všechny šance na módní přehlídku,“ smutně řekla.

„Kirry by jí stejně nepomohla,“ lhostejně poznamenal. „Nikdy by neriskovala svou práci kvůli nějaké neznámé návrhářce. Vodila Margii za nos jen pro-ÍO, aby se mohla potloukat kolem nás. Už před sobotním večerem ji to začalo nudit.“

„To mě mrzí,“ nevěděla, co jiného by měla říct.

„Nebyli jsme milenci,“ bezostyšně řekl.

Zrudla.

„Alexandře…!“

„Chtěl jsem, abys to věděla pro případ, že by ještě někdy někdo něco říkal o mém vztahu k ní,“ velmi vážně dodal. „Nikdy to nebylo víc než povrchní přitažlivost. Nesnáším ženské, které chodí nalíčené do postele.“

Nezeptá se na to, nezeptá a nezeptá…! „Jak to víš?“ vyhrkla.

Zakřenil se na ni. „Margie mi to řekla. Ptala se Kirry, proč a ona jí odpověděla, že žena nikdy neví, kdy jí na dveře po půlnoci zaklepe džentlmen.“ Naklonil se dopředu. „Nikdy jsem to neudělal.“

„Neměla jsem v úmyslu se tě na to ptát!“

„Určitě měla. Chováš se ke mně majetnicky. Nechceš, ale děláš to.“

Raději vstala a významně si kontrolovala tkaničky na botách. „Neměli bychom jít?“

Vstal a začal sklízet ze stolu. Šokované ho pozorovala.

„Tohle jsi nikdy nedělal,“ poznamenala.

Pohlédl na ni. „Jestli se ožením, a to bych mohl, myslím si, že manželství by mělo být rovnocenné. Na muži, potloukajícím se po bytě ve špinavém tričku a sledujícím v televizi fotbal, zatímco jeho manželka otročí v kuchyni, není nic romantického.“ Zamyšleně se zamračil. „Když na to myslím, já vlastně fotbal ne mám rád.“

„A taky nenosíš špinavá trička,“ poznamenala a bylo jí smutno, protože se zmínil o tom, že se ožení. Třeba je v jeho životě jiná žena, než Kirry.

„Nikdy jsme se spolu o ničem osobním nebavili. Nevím o tobě o nic víc než kterýkoliv cizí člověk. Máš ráda děti? Chceš je mít? Nebo je právě teď pro tebe na prvním místě kariéra?“

Ty otázky ji vyděsily a bylo jí to vidět na tváři.

„Nevadí,“ rychle řekl. „Netrap se tím. To není důležité.“

Uvolnila se. „Já… miluju děti,“ zajíkla se. „Taky ráda pracuju, tedy pokud mám tu správnou práci. Ale to neznamená, že bych chtěla odkládat založení rodiny, jestli se vdám. Má matka pracovala, když jsem vyrůstala, ale vždycky se mi věnovala, když jsem ji potřebovala, a nikdy nedávala přednost práci před rodinou. Ani já nebudu.“ Dívala se mu do očí a napadlo ji, jak krásné zelené oči by mohly mít jejich děti. Tvářila se zasněně. „Sláva a bohatství jsou možná lákavé, ale nikdy ti nenahradí člověka, který tě miluje.“ Pokrčila rameny. „Asi to zní pěkně staromódně.“

„Spíš velmi dospěle.“ Sklonil se k ní a jemně ji políbil. „Mám stejný názor.“

Nevědomky si ho přitáhla blíž. Bezmocně zasténala, když polibek prohloubil.

„Víš, co se mnou dělají ty zvuky, které vydáváš?“ zašeptal.

„Zvuky?“ zmateně se ptala a zírala mu na rty. „To je jedno,“ odtáhl se a ze všech sil se snažil ovládnout.

„Alexandře,“ zašeptala prosebně a vzhlédla k němu zamlženýma očima.

„V pondělí skoro nikdy nepřivádím ženy do jiného stavu, ale tohle by mohla být výjimka,“ pronesl sevřeným hlasem.

Zrudla, když jí došlo, co říká.

Vybuchl smíchy a couvl. „Když chodím běhat, beru si s sebou jen služební průkaz a dvacet dolarů,“ přiznal se. „Ty druhé věci, které nosím v peněžence, jsou pořád v mém bytě,“ dodal.

„Samozřejmě, dnes spousta moderních žen má své vlastní zásoby,“ líně řekl. „Předpokládám, že i ty jich máš v koupelně plnou krabici.“

Ještě víc zrudla, ale pak se na něho zamračila.

Pobaveně se zasmál. „Tví rodiče byli velmi přísní,“ vzpomněl si. „A hluboce nábožensky založení. Pořád ještě máš ten staromódní přístup k předmanželskému sexu,že?“

Přikývla a ušklíbla se.

Pokrčil rameny. „Překvapilo by tě, kolik žen u nás v kanceláři má stejný názor,“ něžně se na ni usmál. „A taky tam máme pár mladých agentů, kteří se chovají stejně!“

„Ty si děláš legraci!“

Zavrtěl hlavou.

„Třeba je to nový trend. Dřív byli muži se špatnou pověstí stejně nežádoucí jako ženy.“

„Vsadím se, že ty jsi nikdy neřekl ženě, že se zdržíš sexu,“ škádlila ho.

Dlouho se na ni díval. „Říkám ti, že to udělám. Kvůli blízké budoucnosti.“

Nevěděla, co si o tom má myslet, a bylo to na ní vidět.

„Nejsem v tom nováček jako ty,“ přiznal se, „ale nejsem ani žádný prostopášník. Poslední dobou o jiné ženy nestojím. Jen o tebe.“ Pokrčil rameny. „Dej si pozor, mohlo by to být nakažlivé.“

Zasmála se a celá zkrásněla.

Znovu si ji k sobě přitáhl a krátce ji políbil. „Měli bychom jít,“ řekl. „V deset mám v kanceláři poradu. Pak bychom mohli jít na oběd.“

„Dobře,“ odpověděla. „Můžu se na něco zeptat?“

„Klidně.“

„Podezříváš Brodyho z pašování drog?“

„Jsi chytrá, Jodie. Budu si muset dát pozor na to, co říkám.“

„Což znamená, že mi to neřekneš, že?“ Zakroutil hlavou. „Správně.“ Zamkla a vložila si klíč do kapsy.

Porady se zúčastnil zvláštní agent FBI z Houstonu, policista, specialista na místní gangy, texaský ranger, agentka z celní správy a šerifova zástupkyně z Harrisského okrsku, která vedla protidrogovou jednotku.

Usadili se v konferenční místnosti, aby se poradili o dalším postupu.

„Máme dobré zprávy o novém šéfovi divize Culebra kartelu v Mexiku,“ prohlásil Alexandr, když na něho přišla řada. „Víme, že má na své výplatní listině někoho z Ritter Oil Corporation a že drogy proudí přes skladiště, kde vrtné soupravy a ropné regulátory čekají na transport po celém jihozápadě. Protože parkoviště, které patří k tomu skladišti, je zamčené a má kódovaný zámek, divizní šéf musí mít někoho uvnitř.“

„Víme, jak a kdy se dostávají dovnitř?“ zeptal se agent FBI.

Alexandr měl své podezření, ale žádný konkrétní důkaz. „Čekáme na přesné datum. Ale máme informátora, mladíka, který se vyděsil a přišel za celníky s informací o pašování drog. Mluvil jsem s ním díky pomoci celníků,“ dodal a usmál se na malou brunetu, která s nimi seděla u stolu.

„To jsem musela být já,“ zazubila se.

„Informátor říká, že dodávka kokainu je na cestě sem, jedna z největších za několik let. Poslali ji z Gua-jira v Kolumbii do Střední Ameriky a letadlem převezli na opuštěné místo v Mexiku. Odsud všechno odvezli do skladiště v Mexiko City, které patří sesterské firmě naftařské společnosti v Houstonu. Tam ji uložili do krabic s legálním naftařským zařízením, které se vyrábí v Evropě. Ty krabice mají falešné dno. Legálně to všechno převezli do kanceláře oblastní naftařské firmy v Galvestonu, kde to rychle prohlédli a protáhli přes celnici.“

„Ta naftařská společnost nikdy nebyla zapletená do žádné ilegální činnosti,“ řekla celnice zamyšleně, „takže agent nehledal ukrytý kontraband.“

„Dál,“ pokračoval Alexandr, „to převezou do skladiště v Houstonu přes Houstonský lodní kanál jako domácí zásoby z Galvestonu.“

„Což znamená žádné další celní prohlídky,“ uzavřel texaský ranger.

„Přesně tak,“ souhlasil Alexandr.

Bruneta z celní správy zavrtěla hlavou. „Několik zásilek našim inspektorům ujde, ale moc ne. I my máme všude kontakty a jeden z nich nám řekl o mladíkovi, který je ochotný nás informovat o dodavatelích příští zásilky kokainu,“ řekla ostatním.

„Nezapomeňte, že jste měli kontakty, které jsem vám dala,“ s úsměvem jí připomněla blonďatá poručice od houstonských detektivů.

„Máme vůbec podezřelého?“ zeptala se celnice.

Alexandr přikývl. „Dostal jsem někoho dovnitř do Ritter Oil a sleduju možného podezřelého. Zatím nemám dost důkazů, abych mohl vznést obvinění, ale doufám, že je brzy dostanu. A dělám to tajně, takže tahle informace se nesmí dostat ven. Rozhlásil jsem, že prověřujeme jinou společnost, Thorn Oil. V žádném případě se nikdo z vás nesmí bavit o čemkoliv, co tady bylo řečeno, ani s jiným protidrogovým agentem – hlavně s žádným protidrogovým agentem – až do další zprávy. To je nezbytné.“

Policejní poručice se na něho ostře podívala. „Můžu se zeptat proč?“

„Protože naftařská společnost není jediným subjektem, kde je vnitřní informátor,“ řekl rozhodně. „A to je všechno, co můžu říct.“

„Můžeš se na nás spolehnout,“ ujistil ho texaský ranger. „Neprozradíme tě. Ta osoba, kterou sleduješ, můžeš nám říct, proč ji sleduješ?“

„Aby mohl používat to skladiště, musí tam mít ten drogový šéf přístup,“ vysvětloval Alexandr. „Vsadím se, že má nějaký přístup ke kódovanému zámku v bráně a že platí nočního vrátného, aby hlídal jinou cestu.“

„To by dávalo smysl,“ souhlasila celnice pochmurně. „Ti lidé vědí, jak málo se vydělává ve státní správě. Snadno si mohou dovolit zaplatit mizerně placenému nočnímu hlídači šesticiferný příspěvek za to, že v pravý čas jen otočí hlavu jinam.“

„Takové peníze by lákaly dokonce i člověka, který uznává zákony,“ souhlasil Alexandr. „Ale víc než to, velmi často zničí čest takového člověka. Šerif v jiném státě měl ženu, která umírala na rakovinu a neměla pojištění. Dostal padesát tisíc dolarů za to, že si nevšiml zásilky drog, která dorazila do jeho obvodu.“

„Chytli ho?“ ptala se policistka.

„Ano. Jako zločinec za moc nestál. Přiznal se dřív, než ho začali podezřívat.“

„Kolik lidí z tvé agentury o tomto ví?“ ptala se zástupkyně šerifa.

„Nikdo,“ odpověděl. „A tak to musí zůstat až do zátahu. Ti lidé, kteří pracují pro nového drogového bosse, mají automatické zbraně a v Mexiku zabili tolik lidí, že nebudou váhat a zastřelí každého, kdo jim přijde do cesty.“

Alexandr přišel za Jodií do kanceláře a cítil se optimističtěji, než celé týdny předtím. Blížil se zátah, ale několik příštích dnů bude kritických. Po poradě dostal zprávu od informátora, že zásilka dorazí do I loustonu následující týden. Bude muset být ve střehu a musí trávit spoustu času u Jodie v kanceláři, aby mu nic neuniklo.

Vzal ji na oběd, ale myšlenkami byl jinde.

„Něco tě trápí,“ uhádla.

S úsměvem přikývl.

„Něco velkého. Jak by se ti líbilo být součástí pozorování?“

„Já? Páni. A dostanu zbraň?“ Zamračil se na ni. „Ne.“

Pokrčila rameny. „Dobře. Ale nečekej, že ti bez ní zachráním život.“

„Třeba mi ho zachrání, když ti žádnou zbraň nedám,“ odsekl.

Ignorovala ho. „Pozorování?“ zeptala se. „Čeho?“

„Zjistíš včas, kam půjdeme a nikomu ani slovo.“

„Tak jo,“ souhlasila. „Jak to uděláme?“

„Budeme sedět v zaparkovaném autě, pít kávu a přát si, abychom seděli u televize,“ vážně řekl. „Bývá to neuvěřitelně nudné. Ale už ne tolik, když máme společnost. A proto půjdeš se mnou,“ zazubil se. „Můžeme sedět v autě, mazlit se a nikdo nebude tušit, že je sledujeme.“

„V jaguáru,“ zamumlala. „To si nás opravdu nikdo nevšimne!“

Dlouze se na ni podíval. „Budeme v tajném státním služebním vozidle.“

„Jasně. V autě se státní značkou a čtyřmi anténami…“

„Mohla bys mlknout?“ zasténal.

„Promiň!“ zazubila se na něho. „Ale ta část s mazlením se mi líbí.“

Mrkl na ni. „Mně taky.“

Byli na cestě k autu, když dorazil jeho agent, Kennedy. Vystoupil a se širokým úsměvem kráčel k nim.

„Ahoj, Cobbe! Jak to jde?“ zeptal se.

„Lepší už to být nemůže,“ spokojeně mu řekl Alexandr. „Co je nového?“

„Ale nic. Pořád dělám na tom pašování.“ Zvědavě pohlédl na Alexandra. „Slyšel jsi něco o tom novém protidrogovém komandu?“

„Jen řeči, nic určitého,“ ujistil ho Alexandr a všiml si nepatrné reakce u druhého muže. „Nic není definitivní. Dám ti vědět, až se něco dozvím.“

„Díky.“ Kennedy pokrčil rameny. „Vždycky se toho napovídá.“

„Máš někoho v Thorn Oil, jen tak pro případ?“ ostře se ho ptal Alexandr.

Kennedy si odkašlal a zasmál se. „Vůbec nikoho. Proč?“

„Jen tak. Nech si chutnat.“

„Díky. Poslední dobou tě vůbec není vidět na poradách,“ dodal. „Děláš na něčem tajném?“

Alexandr si úmyslně přitáhl Jodie blíž a podíval se na ni tak, že by tím pohledem mohl ohřát kávu. „Na něčem,“ řekl a usmál se na Kennedyho. „Měj se.“

„Jo, jasně.“

Jodie počkala, až byli v autě, a pak poznamenala: „Tys mu neřekl nic pravdivého.“

„Kennedy moc mluví,“ odpověděl. „Čestně, je horší než Margie!“

Zasmála se.

„Není to divné, že se objevuje na místech, kde čas-to jíme?“

„Spousta chlapů jí tam, kde my,“ líně odpověděl. „Víme, kde se dobře jí.“

„Někdy bych ti mohla uvařit,“ nabídla se a zrudla.

„Až uzavřu tento případ,“ vřele, se na ni usmál. „Do té doby mám spoustu práce.“

Přemýšlela o tom, když ji vysadil před prací. A myslela na to, když vystupovala z výtahu a narazila do Brodyho.

„Promiň!“ vykřikla a až pak si všimla, že je s ním Cara. „Ahoj,“ pozdravila ji.

Cara neměla chuť být zdvořilá. Chladně se na Jodie podívala a otočila se zpět k Brodymu. „Nechápu, proč mi nemůžeš udělat tuto malou laskavost,“ reptala. „Nežádám tě o něco zase tak často.“

„Ano, ale drahá, není to divné místo? Jsou tam garáže;,,“

„Moje auto je moc drahé,“ zdůraznila a její slabý přízvuk zesílil, stejně jako vztek v jejích černých očích. „Jenom po tobě chci, abys mě pustil dovnitř, jen to.“

Jodie nastražila uši. Předstírala, že má potíže otevřít dveře kartou a úmyslně si pro sebe bručela, ale ne tak hlasitě, aby je neslyšela.

„Nařízení firmy…“ začal.

„Nařízení, nařízení! Budeš vedoucím pracovníkem, ne? Musíš žádat o dovolení kvůli takové maličkosti? Nebo snad nejsi chlap, abys mohl dělat taková rozhodnutí?“ dodala úlisně.

„Ráda jsem vás oba viděla,“ řekla Jodie a pomalu odcházela pryč. Zajímalo ji, co Cara chtěla.

„Myslím, že bych pro jednou mohl,“ kapituloval Brody. „Ale víš, drahá, skladiště není tak bezpečné jako garáže s hlídací službou.“

Jodie poskočilo srdce.

„To vaše určitě je, máte tam přece ozbrojenou stráž, ne?“

„Dobrá, dobrá,“ řekl Brody. „Takže zítra večer. V kolik hodin?“

„V půl sedmé,“ řekla mu. „Bude tma, takže budeš muset dvakrát bliknout světly, abych věděla, že jsi to ty.“

Mluvili dál, ale Jodie už se dostala z doslechu. Slyšela toho dost, aby to v ní vzbudilo podezření, ale byla příliš opatrná na to, aby Alexandrovi ze svého pracoviště volala.

Bude to muset počkat, až se dostane domů.

Později odpoledne za ní přišel Brody.

„Potřebuješ něco?“ usmála se na něho.

Vypadal nejisté. „Ne, jen mě napadlo, co si myslíš o tom, co po mně chtěla Cara?“

Nechápavě se na něho podívala. „A co po tobě chtěla?“ ptala se ho. „Promiň, ale právě jsem se vrátila z oběda s Alexandrem.“ Povzdechla si. „Abych řekla pravdu, nevšímala jsem si ničeho kromě hodin. Co po tobě chtěla?“ Nevinně na něho vykulila oči.

„Na tom nezáleží. Volala a zmínila se o tom, že jsi tam byla. Nic to není. Vůbec nic.“

Usmála se na něho. „Líbil se ti tehdy ten koncert?“

„Vlastně ano, bez ohledu na to, že Cara odešla na toalety a vrátila se až za hodinu.“ Zavrtěl hlavou. „Ta ženská je tak záhadná! Nikdy nevím, na co myslí.“

„Je dost ostrá, že?“ přemýšlela. „Chci říct, je energická a agresivní. Asi bude dobrá na marketing.“

„To ano,“ povzdechl si. „Aspoň si to myslím. Moc jsem toho od šéfa o její práci neslyšel. Vlastně před měsícem nebo dvěma byly nějaké řeči o tom, že by měla odejít, protože přišla o zakázku. Je to legrační, protože měla být tehdy pryč na jednání, ale klient povídal, že se ani neukázala. Pan Ritter ho přemluvil, ale Cara si od něho vyslechla své.“

„Nemohlo to být tehdy, když onemocněla její matka?“ zeptala se.

„Pokud vím, její matka nebyla nikdy nemocná,“ zamumlal. „Přestěhovala se z Peru do Mexika, ale to už víš.“ Vrazil si ruce do kapes. „Chce po mně, abych udělal něco ne zcela správného, a já jsem z toho nervózní, protože mám být povýšen. Nechci se do něčeho podezřelého zaplést.“

„A co po tobě chce, Brody?“ nevinně se zeptala.

„No, nic to není, opravdu. Jen maličkost.“ Pokrčil rameny. „Asi dělám z komára velblouda. Nikdy jsi mi neřekla, že tvůj přítel pracuje pro protidrogové.“

„On se tím moc nechlubí,“ zajíkla se. „Hodně pracuje v utajení a v noci,“ dodala.

Brody si povzdechl.

„Zdá se, že spolu dobře vycházíte.“

„Známe se dlouho.“

„Mě znáš taky dlouho,“ usmál se.

„Ani ne. Jen tři roky.“

„Opravdu? Myslel bych si, že je to dýl.“ Hrál si s vázankou. „Zdá se, že spolu trávíte hodně času.“

„Ne tolik, kolik bychom chtěli,“ odpověděla a viděla šanci pomoct Alexandrovi a shodit Caru. „A já mám u sebe na návštěvě sestřenici, a tak trávíme spoustu času mazlením v autě,“ dodala.

Brody se začervenal a podíval se na hodinky. „Musím jít, mám poradu. Měj se.“

„Ahoj, Brody.“ Byla moc ráda, že se naučila držet jazyk za zuby. To, co uklouzlo Brodyho přítelkyni, byla opravdu výbušná informace. Bude mu mít co říct, až se uvidí. Alexandr na ni bude hrdý, to je jasné!

OSMÁ KAPITOLA

Jakmile Jodie dorazila domů, vrhla se k telefonu a zavolala Alexandrovi.

„Můžeš hned přijet?“ rychle se zeptala.

Zaváhal. „Do tvého bytu? Proč?“

Nebyla si jistá, jestli nemá odposlouchaný telefon. To nemohla riskovat a tak si teatrálně povzdechla. „Protože mám na sobě průhledný župánek olemovaný kondomy…“

„Jodie!“ šokované vykřikl.

„Poslyš, musím ti něco říct,“ důrazně řekla.

Znovu zaváhal a pak si povzdechl. „Teď zrovna nemůžu…“

„Kdo volá, Alexi?“ zaslechla svůdný hlas.

Jodie se ani nemusela ptát, komu ten hlas patří. Zachvěla se bezmocnou zlostí. „Promiň, že jsem tě vyrušila,“ pronesla ironicky. „Určitě máte s Kirry o čem mluvit.“

Položila telefon a vyvěsila ho. Teď aspoň ví, jaké jsou Alexandrovy city k ní. Už zase je s Kirry, sám a ve svém bytě. S ní chodí jen proto, aby odvrátil podezření od Ritter Oil. Ty sladké řeči měly sloužit jen k tomu, aby si nemyslela, že ji využívá. Cobbovi ji vždycky jen využívali.

Potlačila slzy a šla k počítači. Třeba by mohla využít svých zkušeností a prověřit si slečnu Caru Dominguezovou. Uvidíme, jestli má ta ženská čistý trestní rejstřík. S tichou omluvou místním soudním orgánům pronikla do kriminálních záznamů a prověřila si ji.

To, co našla, bylo tak zajímavé, že přestala myslet na Alexandra. Cara vůbec neměla minulost bílou jako padlý sníh. Ve skutečnosti ji jednou zavřeli za držení kokainu s úmyslem ho prodat, ale podařilo se jí z toho dostat, protože obvinění bylo staženo. Kromě toho, má velmi podivné mezinárodní kontakty. Mezinárodní protidrogová agentura naznačovala, že jejím strýcem je jeden z kolumbijských drogových baronů. Zajímalo by ji, jestli o tom Alexandr ví.

Záleželo by mu na tom? Byl s Kirry. Zatracená Kirry! Vztekle praštila o zeď kelímkem od kávy.

A téměř okamžitě se zdola ozval zvonek. Zamračila se, ale návštěvník byl vytrvalý. „Ano?“ zeptala se vztekle.

„Pusť mě dovnitř,“ napjatě řekl Alexandr.

„Jsi sám?“ jedovatě pronesla.

„Víc, než si uvědomuješ,“ hlubokým a podmanivým hlasem odpověděl. „Pusť mě dovnitř, Jodie.“

Otevřela a čekala na něho v otevřených dveřích. Pořád ještě měl na sobě oblek a vypadal elegantně, draze a velmi podrážděně. Vešel dovnitř a zamířil rovnou do kuchyně.

„Chtěl jsem tě vzít na večeři, když se objevila Kirry a se slzami v očích mě prosila, abychom si promluvili,“ vysvětloval a prohlížel hrnce, až našel jeden s pěkným dušeným hovězím. „Nemáš kukuřičný chléb?“ zeptal se toužebně, protože ho ucítil, když vešel do bytu.

„Právě se dopekl,“ vzala si chňapky a vytáhla z trouby krásně upečený chléb.

„Mám hlad,“ oznámil jí.

„Ty máš pořád hlad,“ obvinila ho, ale už se cítila líp.

Popadl ji za ramena a přitáhl k sobě. „Řekl jsem, že nechci Kirry a myslím to vážně.“

„I kdybys nemyslel, nemohl bys to říct,“ zamumlala. „Potřebuješ mou pomoc.“

Zamračil se. „Opravdu si myslíš, že jsem takový mizera?“ ublíženě se zeptal. „Připouštím, že jsme se s Margií k tobě zrovna moc hezky nechovali, ale rozhodně bych nepředstíral něco, co necítím jen proto, abych chytil darebáky.“

Rozpačitě si přešlápla a neodpověděla.

Zavrtěl hlavou. „Žádné ego,“ přemítal a díval se na ni. „Vůbec žádné. Nevidíš, co máš přímo pod nosem.“

„Mám tam bradu a ne, nevidím ji…“

Zasmál se, sklonil se k ní a krátce, vášnivě ji políbil. „Nakrm mě. Pak se spolu můžeme chvíli dívat na televizi. Skoro každý večer budu muset pracovat, ale v pátek bychom mohli jít do kina nebo tak něco.“

Poskočilo jí srdce. „Do kina?“

„Nebo na bowling. Míval jsem ho rád.“

Zatočila se jí hlava. On s ní opravdu chce být! Ale znovu mezi ně vstoupila chladná realita. „Ani ses nezeptal, proč jsem chtěla, abys přišel,“ začala a odnesla mu jídlo ke stolu.

„Ne, nezeptal. Proč?“ nalil si kávu a vzal jí z rukou talíř s nakrájeným chlebem.

„Cara přemluvila Brodyho, aby ji zítra, po pracovní době, pustil do areálu skladiště. Chce tam kolem půl sedmé zaparkovat své auto. Zdálo se mi to divné.“

Zadržel dech. „Jodie, ty jsi zázrak.“

„To není všechno,“ dodala, usrkla si kávy a přidala víc smetany. „Když jí bylo sedmnáct, zavřeli ji za držení drog s úmyslem je prodat a dostala se z toho, protože obvinění bylo staženo. A taky existuje nepotvrzené podezření, že její strýc je jedním z nejmocnějších drogových baronů.“

„Odkud to máš?“

Zrudla. „Nemůžu ti to říct. Promiň.“

„Tys pronikla do nějakých chráněných složek, že?“ zeptal se přísně, ale oči mu zářily.

„Nemůžu ti to říct,“ opakovala.

„Dobře, vzdávám se.“ A s chutí se pustil do jídla. „Takže na tu hlídku půjdeme už zítra večer, že?“

Samolibě se usmála. „Ano, v půjčeném autě tvého šéfa, protože mám na návštěvě sestřenici a v bytě se nemůžeme mazlit. Tohle jsem řekla Brodymu a on to určitě poví Caře, takže když nás zahlédnou poblíž kanceláře, nebude jim to divné.“

„Absolutní génius,“ díval se na ni. „Jak jsem říkal, jsi stvořená pro práci v soudních orgánech. Měla bys získat nějaký certifikát pro práci s počítači a změnit zaměstnání, Jodie. Marníš své nadání.“

Nakrčila nos. „Možná.“

V klidu dojedli a pak se Jodie vytáhla s broskvovým koláčem se šlehačkou.

„Jestli tady budu často jíst, ztloustnu,“ zamumlal.

Zasmála se. „Ani náhodou. Koláč je z rostlinného tuku a nízkotučného mléka. Všechno tak peču, protože nechci mít do třiceti ucpané tepny. A už vůbec nechci vypadat jako dřív,“ dodala.

Vřele se na ni usmál. „Mně ses tak líbila,“ překvapivě poznamenal. „Líbíš se mi, ať jsi, jaká jsi, Jodie,“ tiše pokračoval. „Na tom se nic nezměnilo.“

Nebyla si jistá, jestli mu má věřit, a bylo to na ní vidět.

Povzdechl si. „Tohle bude trvat ještě dlouho,“ řekl záhadně.

Později se stočili na pohovku a dívali se na večerní zprávy. Byl tam krátký šot z Mexického zálivu o zátahu na pašeráky drog. Ukazovali helikoptéry, které používali, a malé rychlé čluny.

„Ty čluny jsou rychlé jako vítr,“ poznamenala Jodie.

Zívl. „To ano. Před pár lety objevila kolumbijská policie dokonce ponorku, kterou stavěli na pašování drog.“

„To je neuvěřitelné!“

„Taky objevili tunel přes mexické hranice. Víš, že přinutili malé děti polykat balónky plněné kokainem a pronášet je tak přes hranice?“

„To je barbarské,“ řekla.

Přikývl. „Je to výnosný kšeft. A chamtivost dělá někdy z mužů zvířata. A z žen taky.“

Přitulila se k němu. „Ty nejdeš po Brodym, že ne? Ty jdeš po jeho přítelkyni.“

Zasmál se a objal ji. „Ty jsi na mě příliš chytrá.“

„Učila jsem se od odborníka,“ zvedla oči k jeho pohledné tváři a on ji políbil.

Po chvíli zvedl hlavu a odtáhl se. „Dnes v noci už ne,“ chraplavě řekl.

„Kazisvěte,“ zamumlala.

„To ty máš přehnaně vyvinuté svědomí, zlato,“ významně pronesl. „Já jsem ochotný, ale ty by ses s tím nevyrovnala.“

„Asi ne,“ přiznala se, ale oči měla vlhké a roztoužené.

„A s Kirry nespím!“

Usmála se.

Políbil ji na špičku nosu a vstal. „Musím se na zítřek připravit. Vyzvednu tě zítra přesně deset minut před půl sedmou a zaparkujeme před skladištěm na parkovišti.“ Zaváhal. „Možná by bylo lepší, kdybych měl s sebou agentku…“

„Ne nebylo,“ pevně řekla a vstala. „Tohle je můj případ. Kdyby nebylo mě, nikdy bys nevěděl, kam jít, nebo kdy.“

„Máš pravdu. Ale mohlo by to být nebezpečné,“ dodal pochmurně. „Já se nebojím.“

„Dobře,“ nakonec řekl. „Ale zůstaneš v autě a budeš se držet stranou.“

„Udělám, co řekneš,“ okamžitě souhlasila.

Parkoviště bylo opuštěné. Ve vratech skladiště spatřili nočního hlídače, jak dvakrát otevřel dveře a podíval se ven.

„Taky v tom jede,“ chladně řekl Alexandr a přitáhl si Jodii do náručí. „Ví, že přijedou a vyhlíží je.“

„Určitě. Au.“ Sáhla si pod žebro a nahmatala v jeho kapse malý tvrdý předmět. „Co je to, další zbraň?“

„Další mobil,“ odpověděl. „Mám dva. Pro případ, kdybys viděla něco, co já ne, až budu uvnitř,“ dodal a položil ho na palubní desku.

„Kryje tě někdo?“ polekala se.

„Ano. Celý můj tým. Jsou dobře schovaní, ale jsou na svých místech.“

„Díkybohu!“

Posunul si ji v náručí, aby viděl na skladiště, zatímco ji bude líbat.

„Srdce ti bije hrozně rychle,“ zamumlala mu do úst.

„To je adrenalin,“ potichu odpověděl. „Žiju z něho. Nikdy bych nemohl od devíti do pěti sedět v kanceláři.“

Pousmála se. „Ani já.“

Zrovna se mazlil s jejím krkem, když kolem nich projelo auto. Jelo směrem ke skladišti. Na chvíli zpomalilo a pak zrychlilo.

„To je Brodyho auto,“ zamumlala.

„A to druhé za ním?“ ukázal na malý červený kabriolet od nějakého drahého cizího výrobce. „Cary.“

„Udivuje mě, že si může dovolit ferrari z platu pětatřiceti tisíc dolarů ročně,“ přemítal, „zvlášť když její matka je chudá.“

„Taky mě to napadlo,“ řekla. „Dej mi ještě pusu.“

„Není čas, zlato.“ Vytáhl vysílačku a mluvil do ní. „Všechny jednotky, pozor. Cíl na dohled. Opakuji, cíl na dohled. Připravte se.“

Několik hlasů odpovědělo. Alexandr pozoroval, jak se znovu objevilo Brodyho auto, vyjelo ven a vrata se za ním zavřela. U Alexandrova auta se znovu zastavil a pak odjel pryč.

Jakmile zmizel z dohledu, zahlédli dodávku. U vjezdu na parkoviště se objevila Cara, klíčem otevřela vrata a pokynula dodávce, aby vjela dovnitř. Vrata zůstala otevřená.

Alexandr počkal, až se dostanou k nákladišti a osádka vozidla vystoupí z auta a otevře zadní dveře. Pak znovu vytáhl vysílačku.

„Všechny jednotky, jdeme. Opakuji, všechny jednotky, jdeme.“

Vzal z palubní desky mobil a vtiskl ho Jodie do ruky. „Seď tady, zamkni dveře a nehýbej se, dokud ti nezavolám a neřeknu, že je to bezpečné. Za žádných okolností tam nesmíš přijít. Rozumíš?“

Přikývla. „Ano. Nenech se zastřelit,“ dodala.

Políbil ji. „Nemám to v plánu. Ahoj.“

Vystoupil z auta a šel k budově, sousedící se skladištěm. Další postava v černém se k němu připojila a za chvíli zmizeli z dohledu.

Jodie sklouzla na sedadle dolů a byly jí vidět jen oči a vrch hlavy. S bušícím srdcem čekala, až zaslechla první výstřel. Na parkovišti se rozpoutalo peklo.

Tmavé postavy pobíhaly sem a tam a bylo slyšet víc střel. Srdce jí vyskočilo až do krku. Stiskla zuby a přála si, aby Alexandr nebyl v palebné linii.

Pak ho najednou zahlédla, spolu s další, tmavě oděnou postavou. Zatkli dvě osoby, muže a ženu. Stáli blízko dalšího nákladiště a zjevně mluvili s mužem, když před vraty Jodie zahlédla osamocenou postavu, jak se po chodníku sune k otevřeným vratům. Postava byla drobná a v rukách držela něco, co vypadalo jako automatická zbraň. Viděla něco podobného u Alexandra.

Stiskla knoflík na mobilu, ale nic se nestalo. Telefon nefungoval.

Muž se zbraní se zatím přibližoval k místu, kde zády k vratům stál Alexandr s druhým mužem a oběma zatčenými.

Klíč byl ve startéru. Viděla jen jedinou cestu, jak Alexandra zachránit. Sedla si k volantu, nastartovala a zamířila přímo na ozbrojeného muže, který teď stál ve vratech.

Jela s autem přímo na něho. Když zaslechl nějaký hluk, prudce se otočil a pokropil auto střelami.

Jodie se za volantem skrčila a modlila se, aby v pušce neměl kulky, které by pronikly motorem nebo nádrží tak snadno jako předním sklem. Něco hlasitě žuchlo.

Musela zastavit, protože neviděla, kam jede. Teď uslyšela střely, které zněly jinak než ty, co zasáhly auto.

Najednou se prudce otevřely dveře, ona vystrašeně vzhlédla a dívala se přímo do Alexandrovy bílé tváře.

„Jodie!“ vydechl. „Vypni motor!“ Alexandr ji vytáhl ven, začal ji ohmatávat po celém těle a ucítil krev. Byla pokrytá drobnými kousky skla.

Krvácela na obličeji a na rukách. Přikryla si jimi tvář, jakmile muž začal střílet.

Pomalu si uvědomila, že Alexandrovi se třesou ruce.

„Jsem v pořádku,“ slabým hlasem řekla. „A ty?“

„Ano.“

Ale byl vyděšený.

‚ „Chtěl tě zastřelit zezadu,“ začala. „Řekl jsem ti, abys použila mobil!“ rozzuřil se. „Nefungoval!“

Sáhl po mobilu a zavřel oči. Baterie byla vybitá.

„A přestaň na mě ječet,“ na oplátku na něho zařvala. „Nemohla jsem ho nechat, aby tě zastřelil!“

Sevřel ji pevně v náručí a divoce ji políbil. Pak ji ten tak držel a tiskl ke svému silnému tělu. „Ty bláznivá ženská,“ šeptal jí do ucha. „Ty statečná, bláznivá, nádherná ženská!“

Zavřela oči. Bylo po všem a on byl živý. Díkybohu.

Neochotně ji pustil, když k nim přistoupili dva muži a zvědavě se na ně podívali.

„Je v pořádku,“ odtáhl se trochu. „Má jen pár škrábanců od rozbitého předního skla.“

„Nikdy v životě jsem od ženy nic statečnějšího neviděl,“ zamumlal jeden z nich, starší muž s inkoustově černými vlasy a očima. „Vjela přímo doprostřed palby.“

„Kdyby to neudělala, byli bychom mrtví,“ zazubil se druhý. „Díky!“

„Není zač,“ přitiskla se k Alexandrovi.

„Auto je na odpis,“ přemítal starší muž.

„Děláš, jako bys nikdy v přestřelce nezničil auto, Huntere,“ zasmál se Alexandr.

Muž pokrčil rameny. „Možná jedno nebo dvě. Co na tom. Stát má spoustu peněz za drogy, které jsme zkonfiskovali a klidně může nakoupit nová auta. Můžeš šéfa požádat o to roztomilé malé ferrari, Cobbe.“

„Už mám jaguára,“ zasmál se. „S veškerou úctou k ferrari, nevyměnil bych ho za nic jiného.“

„Já jsem vám pomohla,“ stěžovala si Jodie. „Mohli by ho dát mně!“

„V to bych moc nedoufal,“ suše poznamenal muž. „Myslím, že Cobbův šéf si potrpí na italská auta a ze svého platu si ferrari dovolit nemůže.“

„Zatraceně,“ povzdechla si Jodie. „Zase mám smůlu.“

„Měl bys ji vzít do nemocnice na kontrolu,“ řekl Alexandrovi Hunter. „Krvácí.“

„Mohla být mrtvá,“ rozčilil se znovu Alexandr.

„Ani mi nepoděkují za záchranu života,“ pronesla Jodie.

„Pojď, svezeme se s někým.“ Pobídl ji.

„Možná se v tvém autě dá jet,“ Jodie se podívala na roztříštěné přední sklo a zachvěla se. „Asi ne.“

„Ne,“ souhlasil Alexandr. „Uvidíme se, Huntere a Lane. Díky za pomoc.“

„Není zač,“ odpověděl Hunter. „Colby Lane přijel a k smrti se nudil, tak jsem ho přivedl, aby se trochu pobavil.“

„Kdo byli ti dva muži?“ zeptala se Jodie cestou z nemocnice.

„Phillip Hunter a Colby Lane. O Hunterovi jsi určitě musela slyšet.“

„Je místní legendou,“ usmála se, „ale v tom černém převleku jsem ho nepoznala. Je šéfem naší ochranky.“

„Lane dělá totéž pro firmu Hutton, ale stěhují se do zámoří a on tím není moc nadšený. Tak ho Hunter přemlouvá, aby přišel sem jako jeho zástupce v Rit-ter Oil.“

„Je hodně tmavý,“ poznamenala.

„Oba jsou Apači,“ vysvětloval. „Hunter se oženil se senzační blondýnou, která u Ritterů pracuje jako geoložka. Mají mladou dceru. Lane je svobodný.“

„Zavřel jsi Caru?“

„Udělala to naše houstonská policistka, aby Cara nevěděla, že to já jsem velel celé operaci. Zajistili ji spolu se dvěma dalšími muži, o kterých přísahala, že je nezná,“ odpověděl. „Našli jsme tady dost kokainu na omámení celého města a ti dva muži z náklaďáku měli něco u sebe.“

„A co Cara?“

Povzdechl si. „Byla čistá. Teď ji musíme usvědčit.“ Omluvně na ni pohlédl. „To znamená zapojit do toho tvého šéfa. Přece jen jí dovolil vjet na uzamčené parkoviště.“

„Ale nepracoval pro ně ten noční hlídač? Nemohl je tam vpustit on?“

„Mohl. Ale já mám pocit, že Cara do toho chtěla zaplést Brodyho, aby udělal, co po něm chtěla, a aby nemusela prozradit, že to kvůli ní porušil přísná nařízení firmy,“ odpověděl a usmál se. „Neboj se, nenechám ho zažalovat.“

„Díky, Alexandře.“

Přitiskl se k ní a zblízka si prohlížel rány na obličeji a na rukou. Trhl sebou. „Chudáčku,“ jemně řekl. „Ani za živý svět bych ti nenechal ublížit.“

„Kdybych něco neudělala, byl bys mrtvý,“ věcně řekla. „Telefon byl vybitý a tys byl moc daleko na to, abys mě slyšel, kdybych ječela. Kromě toho,“ uchechtla se, „nenávidím pohřby.“

„Já taky.“ Políbil ji. „Musím se vrátit do práce a napsat hlášení. Budeš muset jít se mnou na nejbližší policejní stanici a podat výpověď. Jsi očitá svědkyně.“ Zamračil se.

„Co se děje?“ zeptala se.

„Cara tě zná a mohla by zjistit, kde bydlíš,“ řekl. „Je to pomstychtivá mrcha. Je možné, že jí to dojde. Zajistím ti nějakou ochranu.“

„Myslíš, že je to nutné?“

Přikývl. „Bohužel ano. Chtěla bys vědět, jakou hodnotu by měl ten kokain, který jsme zkonfiskovali, na trhu?“

„Ano.“

„Od třiceti do třiceti pěti milionů dolarů.“

Tiše hvízdla. „Teď chápu, proč tak ochotně střílí. A to je jen jediná zásilka.“

„Jediná, i když neobvykle velká. Další vyšetřování o pašování drog, které se týká kolumbijských rebelů, zrovna probíhá, ale o tom ti nemůžu nic říct. Je to přísně tajné.“ Uhladil jí vlasy a díval se na ni jako na poklad. „Děkuju za to, co jsi udělala,“ řekl po chvíli. „I když to bylo bláznivé, zachránilo mi to život, nehledě na život Laneův a Hunterův.“

Pohladila ho po tváři, kde mu už rašily vousy. „Opravdu není zač. Kdyby šlo o mě nebo o Margii, taky bys to udělal.“

Pořád ale vypadal ustaraně. „Mohl jsem tě dnes ztratit,“ stroze řekl.

„Och, já jsem jako plevel,“ pronesla. „Nás je těžké vykořenit.“

„I tak si hlídej záda,“ sevřel ji v náručí ještě pevněji. „Jestli se tě Brody zeptá, co víš, a on se zeptá, nic mu neříkej,“ dodal. „Byla jsi se mnou, když to všechno začalo, a nic jsi neviděla, dokud jsi neslyšela střelbu. Ano?“

„Ano.“

Povzdechl si a naposled ji políbil. „Musím jít chlapům pomoct s papírováním,“ neochotně řekl. „Radši bych byl s tebou. Nezapomeň zamknout dveře a měj po ruce telefon.“

„Mám pěknou velkou a těžkou baterku,“ drze řekla. „Jestli se někdo o něco pokusí, bude ho pořádně bolet hlava.“

„Nikdy nepodceňuj nepřítele,“ varoval ji.

Zasalutovala.

Znovu ji políbil. „Jsi nenapravitelná, ale neumím si bez tebe představit svůj život, tak buď opatrná!“

„Budu. Slibuju. Ale ty mi to taky musíš slíbit,“ dodala.

Vřele se na ni usmál. „Neboj se, já taky myslím na budoucnost,“ ujistil ji. „Právě teď nemám v úmyslu natáhnout bačkory. Zítra ti zavolám.“

„Dobře. Dobrou noc.“

„Dobrou. A zamkni se,“ dodal.

Šla do postele, ale nespalo se jí dobře. Ráno jí zavolal Alexandr a pozval ji na oběd.

Oblékla se a šla do práce. Nic nemohlo skrýt malé ranky na tváři a bradě, ale nemohla říct pravdu, a tak si vymyslela, že spadla ze schodů.

Každý tomu věřil, kromě Brodyho.

„Jsi v pořádku?“ nečekaně se zeptal. „Celou noc jsem se bál.“

Nepředstírala údiv.

„Jak ses to dozvěděl?“ zajíkla se.

„Dnes brzy ráno jsem musel Caru vytáhnout z vězení na kauci,“ chladně řekl. „Obvinili ji z pašování drog, umíš si to představit? Jen tam parkovala auto, když ti šílenci začali střílet!“

DEVÁTÁ KAPITOLA

Vzpomněla si, před čím ji Alexandr varoval, a podařilo se jí na Brodyho usmát. Jak jen může být ten chlap tak naivní?

„Pašování drog?“ vykřikla. „Cara?“

„To říkají,“ odvětil. „Zdá se, že někteří členové z ochranky Ritter Oil hlídali skladiště. Když začalo střílení, patrně zavolali policii. Vlastně u toho byl tvůj přítel Cobb, když zavřeli Caru.“

„Áno, já vím. Zaslechl střílení a vběhl tam,“ opatrně volila slova. „Parkovali jsme přes ulici…“

„Zahlédl jsem vás, když jsem pouštěl Caru na parkoviště,“ rozpačitě řekl Brody. „Jeden z mužů toho gangu měl automatickou zbraň a říká se, že jsi s Cobbovým autem najela přímo na něho a pod palbou kulek jsi mu zachránila život. Asi ti na něm opravdu záleží.“

„Ano,“ přiznala se. „Záleží.“

„To bylo odvážné. Cara řekla, že musíš být do toho chlapa blázen, abys udělala něco takového.“

„Chudinka Cara,“ odvětila a obešla otázku. „Je mi moc líto, že má takové potíže. Proč si, proboha, myslí, že je v tom namočená? Vždyť byla jen ve špatnou dobu na špatném místě.“

Zdálo se jí, že se Brody uvolnil. „To Cara taky řekla. Ehm, Cobb při tom zásahu nebyl úmyslně, že ne?“

„My jsme seděli v zaparkovaném autě před skladištěm. Vůbec jsme o tom zátahu nevěděli,“ odpověděla.

„Tak proto jste tam byli,“ bezmyšlenkovitě zamumlal a přikývl. „Napadlo mě, že je to něco podobného. Cara žádného z policistů neznala, ale jeden z detektivů byla žena a další byla zástupkyní šerifa. Zadržela ji ta policistka.“

„Nezapleť se s texaskými ženami,“ zarecitovala motto, velmi známé po celém Texasu.

Zasmál se. „Vypadá to tak. Hm, měl tam taky být agent z protidrogového oddělení v Houstonu, ale poslední dobou je hodně mimo město a ona se s ním nemohla spojit. Říkala, že je to legrační, ale měla pocit, že se jí vyhýbá.“ Divně se na ni podíval. „Napadlo mě, že je to Cobb. Ale nevíš náhodou ty, kdo je tím agentem?“

„Ne,“ nehnula ani brvou. „Ani Alexandr se o ničem nezmínil. Říká mi všechno, takže bych o tom věděla, kdyby to byl on.“

„Aha.“

V duchu si říkala, jestli se ten přítel Cary na protidrogovém nejmenuje náhodou Kennedy, ale dělala, že nic neví. „Co bude Cara dělat?“ se zájmem se zeptala.

„Asi si najde právníka,“ ztěžka si povzdechl.

„Kéž jí to vyjde. Moc mě to mrzí, Brody.“

Znovu si povzdechl. „Asi bych měl jít zavolat právníkovi, jehož jméno mi dala. Určitě jsi v pořádku?“

„Určitě, Brody.“ Usmála se na něho a oddechla si, když odešel. Musela improvizovat, ale snad se jí to podařilo a on si nebude Alexandra spojovat s událostmi ve skladišti.

Když jí Alexandr zavolal, dohodli se, že si jen dají dole v kavárně kávu, protože ho tlačil čas.

„Stala ses místní legendou,“ uličnicky se na ni usmál.

„Já?“ zvolala.

Zazubil se na ni. „Úřednice naftařské firmy, která projela deštěm kulek, aby zachránila milence.“

Zrudla a zamračila se na něho. „Za prvé, nejsem úřednice, ale administrativní asistentka. A za druhé, nejsem tvá –!“

„Já jsem ty řeči nezačal.“ Uchechtl se. „Ale ta část o hrdince se mi moc líbí. Když o tom mluvíme, nechtěla by sis vylepšit pověst?“

Zpozorněla. „Děláš si legraci? Co mám udělat?“

„Cara se dnes s někým spojila,“ řekl jí. „Dali jsme ji sledovat, ale to určitě čekala. Sejde se s jednou ze svých podřízených, na nějakém veřejném místě, o kterém si myslí, že ji tam nebudeme moct nahrávat. A až tam bude, chci, abys jí pod stůl nenápadně umístila mikrofon.“

„Páni! Jako Jane Bondová!“

„Jane?“ podivil se.

Pokrčila rameny. „Pojmenovat ženu jménem James by byla novinka.“

„Takže jsi pro?“

„No jasně. Ale proč to nenecháš udělat někým z vašich lidí?“

Měl výmluvnou tvář. „Poslední profesionál, kterého jsme pověřili takovým malým úkolem, zakopl o své vlastní nohy a padl hlavou na stůl, u kterého seděl náš podezřelý. Vylil na něho konvici horké kávy a oba skončili v nemocnici.“

„Co když se mi taky něco podobného podaří?“ vyděsila se.

Jemně se usmál. „Ty nejsi ani trochu nemotorná, Jodie. Ale i kdybys byla, Cara tě zná. Podezřívala by mě, ale tebe nebude.“

„Kdy začnu?“

„Dám ti vědět,“ slíbil. „Zatím měj oči a uši otevřené a ne…“

Zatímco mluvil, před kavárnou nastal rozruch. Mladá žena s dlouhými blond vlasy táhla pryč malou tmavovlasou holčičku, která se tvářila šokované. Za nimi jeden z mužů, kterého Jodie poznala při zátahu – jeden z Alexandrových přátel – mával rukama a hlasitě mluvil jazykem, který Jodie nikdy předtím neslyšela, a vypadal pořádně rozzuřeně.

Trio zmizelo z dohledu, ale Jodie ho konečně poznala. Byl to Colby Lane.

„Co se to proboha…?“ podivila se.

„To je dlouhý příběh,“ řekl Alexandr. „A já nemám dovolení ho opakovat. Řeknu jen tolik, že Colbyho poněkud náhle představili dosud neznámému členu jeho rodiny.“

„On klel – a v jakém jazyce?“ naléhala.

„V jazyce Apačů nemůžeš klít,“ ujistil ji. „Je to jako japonština –jestli chceš v Japonsku někoho opravdu zpérovat, řekni něco o pupku jeho matky.“

„Opravdu?“ fascinovalo ji to.

„Pan Lane vypadal opravdu naštvaně. A myslím, že jsem poznala tu mladou ženu. Před pár týdny ji sem přeložili z arizonské pobočky. Má malou holčičku přibližně stejně starou jako je dcera pana Huntera.“

„Nech to být,“ poradil jí Alexandr. „Máme svých starostí dost. Chtěl jsem říct, že jsme našli jednoho z Cařiných společníků. Pracuje jako číšník v malé kavárně v Allamedě. Jmenuje se to Beat…“

„Já tam chodím!“ vyjekla. „Často tam chodím! Mají tam všechny možné druhy kávy a lidi tam čtou své vlastní verše.“ Zrudla. „Vlastně i já jsem je tam minulý týden četla.“

Udělalo to na něho dojem. „Ty, a před těmi všemi lidmi? Nevěděl jsem, že pořád píšeš básničky, Jodie. Jsou o mně?“

Zamračila se. „Ve chvíli, kdy jsem je psala, jsi byl mým nejméně oblíbeným člověkem na světě,“ informovala ho.

„Au!“ Znovu přemýšlel. „Ale jestli tě tam už znají, bude ještě míň podezřelé, když se tam objevíš ve stejné době, jako Cara – pokud tu kavárnu využije. Budeme muset počkat a uvidíme.“

Vzal ji za ruku a zelenýma očima si prohlížel její tvář. „Pořád jsou vidět ty rány,“ tiše řekl. „Bolí to?“

„Ani zdaleka tolik, jak moc by mě bolelo, kdybys mi zemřel před očima,“ odpověděla.

Sevřel jí ruku.

„Přesně tak jsem se cítil, když jsem viděl, jak bouchají kulky do předního skla mého auta a ty sedíš za volantem.“

Zamračil se. „Nelíbí se mi, že zase budeš riskovat.“

„Já do té kavárny chodím docela často,“ připomněla mu. „Nic neriskuju.“ Možná jen své srdce, řekla si v duchu.

Povzdechl si. „Doufám, že poznáš, kdyby tě někdo sledoval?“

„Vzadu na krku dostanu husí kůži,“ ujistila ho. „Budu opatrná. A ty buď taky,“ pevně dodala. Jemně se usmál. „Dám si pozor.“

Překvapilo ji, když jí druhý den večer zavolal Alexandr a požádal ji, aby přijela ke kavárně. „Setkáme se dole na parkovišti.“ řekl. „Vezmi si taxi. A pospěš si, Jodie.“

Rychle na sebe hodila dlouhou černou sukni, černý svetr a mokasíny, hřebenem si prohrábla vlasy a na hlavu si nasadila malý černý baret. Popadla kabát a málem zapomněla zamknout. Od výtahu se musela vrátit, protože si zapomněla na pohovce kabelku.

Za chvíli už vystupovala u kavárny, kde na ni čekal Alexandr. Na dobře osvětleném parkovišti viděla jeho utrápené oči.

„Tak jsem tady,“ řekla. „Co mám udělat?“

„Nejsem si jistý, jestli vůbec chci, abys něco dělala,“ otevřeně řekl. „Tohle je nebezpečné. V této chvíli nemá důvod tě podezřívat. Ale jestli jí dáš pod stůl štěnici a ona to zjistí, budeš v nebezpečí.“

„Poslouchej, to tys mi řekl o těch dvou chlapcích,“ připomněla mu. „Vím, co riskuju, a jsem ochotná to udělat.“

„Klepou se ti kolena,“ zamumlal. Trochu nejisté se zasmála.

„Asi ano. A taky mi tluče srdce. Ale pořád ještě to chci udělat. Dejme se do toho.“

Otevřel jí dveře auta. „Nastup si. Budu stručný.“

„Je uvnitř?“ zeptala se.

„Ano. Sedí u stolu, který je nejblíž kuchyni a po levé straně jeviště. Tu máš.“ Podal jí plnicí pero.

„Ne, díky,“ odmítla. „Už mám dvě v kabelce…“

Rozevřel jí ruku a vložil do ní pero. „Je to miniaturní přijímač,“ řekl. Vytáhl malou černou krabičku s anténou a něco, co vypadalo jako sluchátko s tenkým drátkem. „Má to dosah několik set metrů, takže to uslyším i ze svého auta.“

„Mám to zapomenout na jejím stole?“

„Chci, abys to nenápadně upustila pod její stůl,“ řekl. „Jestli to uvidí, nastane problém.“

Vtáhla dech. Začínala chápat. Cara není žádný hlupák. „Dobře. Nakloním se nad stůl, abych ji pozdravila, a pustím to na podlahu tak, aby na to nenarazila nohou. Bude to v pořádku?“

„Ano. Ale nesmí tě vidět.“

„Budu opatrná.“

Začínal si to rozmýšlet. Je statečná, ale jen odvaha na takový úkol nestačí. Nespal moc dobře, protože myslel na to, že by mohla zemřít. Poslední dobou myslel na to, jak těžko by se mu bez ní žilo. Nebyl si jistý, jestli by to dokázal.

Něžně ji políbil. „Tak běž.“

„Co mám udělat, až odejde?“

„Vezmi si taxi a jeď domů. Přijedu za tebou. Jestli se něco pokazí,“ pevně dodal, „nebo jestli tě začne podezřívat, zůstaň tam a zavolej mi na mobil.“ Podal jí vizitku se svým číslem.

Nerozhlížela se, když šla ke stolu, kde obvykle sedávala. Když si vytahovala židli, přejela očima po místnosti a zahlédla Caru, sedící u stolu s jinou ženou. Usmála se a Cara se zamračila.

Ale, ale, pomyslela si, ale nasadila úsměv a zamířila k ní.

„Myslela jsem si, že to jsi ty,“ vesele řekla. „Nevěděla jsem, že sem vůbec chodíš! Brody nikdy nic neřekl!“

Cara se na ni velmi podezřívavě podívala. „Tohle přece není tvá obvyklá večerní zábava, že ne?“

„Ale já sem chodím dost často,“ vážně odpověděla Jodie. „Johnny je jedním z mých fanoušků.“

„Fanoušků.“ Cara to slovo obracela na jazyku, jako by ho nikdy neslyšela.

„Píšu poezii,“ oznámila jí Jodie.

„Ty?“

Od ní to znělo jako urážka. Žena vedle ní, klidná starší žena s tváří tvrdou jako ocel, se jen dívala.

Jodie ucítila strach a začaly se jí potit ruce. Ale mezitím přišel ke stolu Johnny ve své zástěře.

„Ahoj, Jodie!“ pozdravil. „Nemusíš se bát, jen tyto dvě ženy jsou tady neznámé, ostatní už znáš. Jen běž a ukaž, co umíš. Bude to výborné!“

„Hned se cítím líp, Johnny,“ řekla mu

„Tyto dvě ženy jsou tvé přítelkyně?“ zeptal se a pozoroval je – zvlášť Caru – svýma tmavýma očima.

„Cara je přítelkyně mého šéfa,“ řekla Jodie.

„Šťastný to muž,“ zamumlal Johnny potichu.

Cara se uklidnila a usmála se. „Já jsem Cara Dominguezová,“ představila se. „A tohle je moje amiga, Chiva.“

Johnny se naklonil nad stůl, aby jim potřásl rukou a Jodie předstírala, že do ní vrazil. Zatímco se vzájemně omlouvali, podařilo se jí upustit pero pod stůl, kde zůstalo zcela nepovšimnuto několik centimetrů od nohy druhé ženy.

„Promiň, Jodie, z takových krásných žen jsem celý nemotorný.“

„Nic se nestalo.“

Zazubila se na něho.

„Tak jo, běž klidně na jeviště.“ Chceš své obvyklé francouzské vanilkové cappuccino?“

„To se vsaď. Velké a s croissantem, prosím.“

„Bude to na účet podniku,“ oznámil jí. „Aby se ti dobře četlo.“

„Páni, díky!“ zvolala.

Cara pohlédla na Jodii, už méně podezřívavě. „Takže ty píšeš básně. Ráda si je poslechnu.“

Jodie se uchechtla. „Není to nic moc, ale lidé jsou obvykle milí. Ráda jsem tě viděla.“

Cara pokrčila rameny, ale ta druhá žena neřekla nic.

Jodie si svlékla kabát a s rozechvělými koleny šla na jeviště. Moc si přála, aby ty dvě Alexandr slyšel. Protože ve chvíli, kdy si vzala mikrofon, představila se a vytáhla papír se svou básní, Cara se naklonila k druhé ženě a začala naléhavě mluvit.

Jodie se usmála a začala číst. Její úsilí očividně nevyšlo nazmar, protože lidé pozorně poslouchali, a když skončila, nadšeně tleskali.

Cara se svou přítelkyní byly ovšem tak zabrané do hovoru, že Jodie nevěnovaly žádnou pozornost. Ta se vrátila ke svému stolu a zády k nim si snědla svůj croissant a vypila kávu.

Za chvíli k ní přišel Johnny a pohladil ji po zádech. „To bylo dobré!“ zvolal. „Mrzí mě, že tvá přítelkyně si na básně moc nepotrpí. Vůbec neposlouchala.“

„Nemá moc ráda poezii,“ přiznala.

„Asi ne. Ona, ani ta její divná přítelkyně ani nedopily kávu.“

„Odešly?“ ani se neotočila.

Přikývl. „Asi před pěti minutami. Žádná škoda.“

„Díky Johnny, za kávu a za povzbuzení,“ dodala.

„Ehm, moc rád bych chtěl kopii té básně.“

Vykulila oči. „Opravdu?“

Pokrčil rameny.

„Je opravdu dobrá. Znám jednoho chlápka. Pracuje pro malé nakladatelství, kde tisknou poezii. Kdyby ti to nevadilo, ukázal bych mu ji.“

„Nevadilo!“ Podala mu papír. „Vůbec mi to nevadí! Díky, Johnny!“

„O nic nejde.“ Obrátil se a pak se zastavil a sáhl do kapsy. „Poslechni, není tohle tvoje? Asi jsem na to šlápl. Leželo to pod stolem, kde seděla tvá přítelkyně.“

„Ano, je,“ vzala si od něho pero. „Díky.“

„Jestli jsem ho rozbil, koupím ti nové, ano?“

„Je to jen pero,“ lhostejně řekla. „Na tom nesejde.“

„Počkej, zavolám ti taxi.“

„To by bylo fajn!“

„Je rozbité?“ ptala se Alexandra, který si prohlížel pero.

„Dám ho zkontrolovat do laboratoře,“ řekl jí. „Slyšel jsi něco?“

Zeširoka se zazubil. „Nejen že jsem toho spoustu slyšel, já jsem to i nahrál. Máme stopu, jakou bychom bez tebe nikdy neměli. Jenom jedna věc je špatná.“

„Ano?“

„Cara si myslí, že tvá báseň je odporná,“ zazářily mu oči.

„Ať si myslí, co chce, ale Johnny ji chce ukázat nějakému svému známému redaktorovi. On si myslí, že je hezká.“

Podíval se na ni. „Já si to taky myslím, Jodie.“

Byla trochu nervózní, ale nemohl přece vědět, že byla o něm, a tak mu jen co nejlhostejněji poděkovala.

„Teď vím, že jsem stvořená pro špionáž,“ zamumlala.

„Možná, ale já nevím, jestli by to mé nervy vydržely.“

„Ty sis myslel, že to zkazím,“ hádala.

Zavrtěl hlavou a pevně jí sevřel ruku. „To ne. Ale už nechci, abys riskovala, Jodie. I když jsi mi včera zachránila kůži.“

„Nechtěla bych žít ve světě, ve kterém bys ty nebyl,“ řekla, ale pak zrozpačitěla, zasmála se a dodala, „opravdu bych nemohla žít bez tvého popichování.“

„Nápodobně,“ zasmál se. Pohlédl na hodinky. „Nechce se mi odejít,“ nečekaně řekl, „ale musím se vrátit do kanceláře a projít ten pásek. Zítra mám poradu se svou protidrogovou jednotkou. Předstírej, že se nic nestalo, jen jsi viděla Caru ve své oblíbené kavárně. Ano?“

„Ano,“ ujistila ho.

„Zavolám ti.“

„To říkají všichni,“ suše poznamenala. Zastavil se u dveří a podíval se na ni. „Kdo?“

„Promiň?“

„Kdo ještě ti slibuje, že zavolá,“ vyzvídal. „Prezident, aby ze mě udělal svého poradce, samozřejmě.“

Zasmál se. „Nenapravitelná,“ řekl sám pro sebe, mrkl na ni a vyšel na chodbu. „Zamkni si!“ zavolal na ni přes dveře.

Druhý den se zdálo, že Brody má plno práce. „Jsi v pořádku?“ zeptala se ho, když běhal po kanceláři.

Otočil se a zvědavě na ni zíral. „Nejedeš náhodou v nějaké vysoce tajné operaci, nebo tak něco?“ Vykulila oči. „Prosím?“

Odkašlal si. „Vím, že jsi byla včera v kavárně, kde se Cara sešla se svou přítelkyní. Tak mě napadlo, jestli ji náhodou nesleduješ…?“

„Chodím tam už hezky dlouho, Brody,“ překvapeně mu řekla. „Alexandrova oblíbená večerní zábava je koncert nebo divadlo, ale já mám raději amatérskou poezii a hudbu. Už tam chodím celé týdny, to není žádné tajemství. A majitel mě velmi dobře zná.“

Najednou se uvolnil a usmál.

„Díkybohu! Cara to taky říkala, ale zdálo se mi divné, že jsi na stejném místě jako ona. Chci říct, stejně jako jste se s tvým přítelem ukázali ve stejné restauraci, kde jsme obědvali, nebo na koncertě. A tvůj přítel pracuje pro protidrogové…“

„To je jen náhoda,“ lhostejně pronesla. „To je všechno. Pokud si ovšem nemyslíš, že jdu po tobě,“ dodala a stydlivě sklopila oči.

Dlouho bylo ticho. „Páni, nikdy jsem si nemyslel… nenapadlo mě… opravdu?“

Přehodila si nohu přes nohu. „Myslím si, že jsi moc milý, Brody, a Cara s tebou zachází jako s ochočeným pejskem,“ řekla s patřičným pobouřením. Nenápadně se na něho podívala. „Jsi pro ni příliš dobrý.“

Očividně mu bylo trapně, ale taky mu to polichotilo a cítil se rozpačitě. „Páni… promiň, ale věděl jsem, že Cobb pracuje v protidrogovém, a pak nečekaně přišel ten zátah. Víš, zdálo se logické, že by mohl s tvou pomocí sledovat Caru…“

„Nikdy by mě nenapadlo, že vypadám jako tajný agent!“ vykřikla a pak se zasmála. „Jako by mi Alexandr vůbec věřil, když jde o něco tak nebezpečného,“ dodala a sklopila oči, aby do nich neviděl.

Povzdechl si. „Odpusť mi to. Měl jsem pěkně bláznivé nápady. Cara si myslela, že jsem cvok, zvlášť když mi řekla, že tě majitel té kavárny velmi dobře zná a povzbuzuje tě číst… no… velmi špatnou poezii. Napadlo ji, že na tebe možná trpí.“

„To nebyla špatná poezie! A jemu se líbila Cara, ne já,“ uraženě odpověděla.

„Opravdu?“

„Řekla jsem mu, že je tvá přítelkyně, neboj se,“ vyloudila ze sebe lítostivý tón.

„Jodie, moc mi to polichotilo,“ hlesl.

„Nemluvme o tom, Brody, ano? Prostě diktuj a já budu psát.“

Povzdechl si a pozorně si ji prohlížel. Po chvíli pokračoval v diktátu, ale teď už vypadal klidně. Jodie spadl ze srdce kámen. Tentokrát měla namále, ale vůbec ne proto, že by ji podezřívala Cara. Zdá se, že je to Brody, kdo dokáže vycítit potíže.

DESATA KAPITOLA

Jodii se ulevilo, že ji Cara už nepodezřívá, ale bála se, že Brody ano. Je to inteligentní muž. A bude těžké mu něco namluvit. Bude to muset říct Alexandrovi, až ho uvidí.

Přišel k ní večer, brzy potom, co přišla z práce, zachmuřený a ustaraný.

„Něco se stalo,“ znepokojila se.

Přikývl.

„Nemáš trochu kávy?“

„Jistě. Pojď do kuchyně.“

Posadil se ke stolu a napil se. „Dnes se vrátil Kennedy. On je tou spojkou Cary.“

„Ach, bože,“ vycítila, že něco je moc špatné.

Přikývl. „Zavolal jsem si ho do kanceláře a řekl mu, že ho propouštím a proč.“ Povzdechl si. „Řekl, že ví, že jsi do toho byla zapletená, že jsi mi pomohla sledovat Caru a že jí to řekne, pokud neustoupím.“

„Tím se netrap,“ odpověděla a v duchu začínala panikařit, i když se to snažila nedat najevo. „Po tom, co provedl, sis ho nemohl nechat u sebe.“

Upřeně se na ni zadíval. „Ty mě neustále překvapuješ, Jodie. Jak víš, že bych neustoupil?“

Jodie se pousmála. „Nebyl bys tím Alexandrem, co znám.“

„Ano, děvče, ale on neblafuje.“

„Tak co budeme dělat?“ zeptala se znepokojeně.

Něžně se na ni usmál. „Dokud se tento případ neuzavře, budeš pár dnů bydlet s Margií. Stejně jsme prozrazeni.“

„Margie sice umí střílet, ale zase tak dobrá v tom není, Alexandře,“ poznamenala.

„Náš předák, Chayce, to umí, stejně jako bratranec Derek,“ odpověděl. „Hned jak skončil vysokou, pracoval nějakou dobu pro národní bezpečnostní agenturu a dorazí i se svými dvěma bratry.“ Uchechtl se. „Je to legrační. Jen jsem řekl, že ty s Margií byste mohly být v nebezpečí, a hned se nabídl.“

„Vždyť ho nemáš rád,“ připomněla mu.

Pokrčil rameny.

„Nelíbí se mi, že by se mohla zaplést s bratrancem. Ale Derek mi řekl něco, o čem jsem až dosud nevěděl. On není synem mého strýce. Jeho matka měla poměr se svým dřívějším milencem a narodil se on. Až do včerejší noci to bylo rodinným tajemstvím. Což znamená,“ dodal, „že není náš pokrevní příbuzný.“

„On ti to řekl?“ zeptala se.

„Ano. A tobě zjevně taky. Ale Margii to neřekl.“

„A ty jí to řekneš?“

„To je na něm,“ odvětil. „Už jsem se do toho pletl až dost.“ Podíval se na hodinky. „Musím jít. Nechal jsem jednoho muže hlídat tvůj byt,“ dodal. „Ale zítra řekni Brodymu, že si bereš pár dnů volna, abys mohla ošetřovat nemocnou příbuznou, a pojedeš k Margii. Rozumíš?“

„Ale má práce…!“

„Jde o tvůj život!“ odsekl a oči mu zaplály. „Tohle není žádná hra. Tito lidé tě zastřelí tak, jak zastřelili ty děti. Nechci tě vidět umírat, Jodie.“

Zadržela dech. Tohle bylo mnohem vážnější, než si uvědomila.

„Pochop,“ zdůraznil, „Cara ví, že jsi do toho byla zapletená. Musíš pryč z města. Tečka.“

Zírala na něho a věděla, že je v pasti. Její práce bude už brzy minulostí. Vyhodí ji.

„Jestli přijdeš o práci, bude to pro tebe požehnání,“ četl jí myšlenky Alexandr. „Jsi příliš dobrá na to, abys marnila čas psaním podle diktátu někoho jiného. Až bude po všem, pomůžu ti najít něco lepšího. Vezmu tě do počítačového kurzu, aby sis doplnila kvalifikaci, a pak donutím personální agenturu, aby ti našla pořádnou práci.“

Opřel se v židli a upíjel kávu.

„I když,“ najednou dodal, „by tady byla jistá alternativa.“

„Alternativa?“

„O tom si promluvíme později,“ řekl a dopil. „Musím jít.“

Šla ho doprovodit ke dveřím. „Buď opatrný,“ domlouvala mu.

Rozepnul si sako a ukázal na kožené pouzdro s automatickou pistolí ráže 45. –

„Samo to nevystřelí,“ drze mu připomněla.

Vzal ji do náručí a políbil. Po chvíli zvedl hlavu a řekl: „Tolik roků jsem promarnil tím, že jsem na tebe štěkal.“

„Zdálo se, že tě to těší,“ poznamenala první, co ji napadlo.

„Nestál jsem o takové manželství, jako měli mí rodiče. Chodil jsem se ženami, ale vždycky věděly, že to se mnou nemůžou myslet vážně,“ přiznal se. Něžně ji políbil. „Ale ty,“ chraplavě pokračoval, „nikdo jiný mě tak neohrožoval jako ty, s těmi svými staromód-ními ideály a pevným charakterem. Ale nemohl jsem dovolit, aby sis všimla, jak mě to k tobě táhne. A docela se mi to dařilo. A pak ses na večírku napila o trochu víc šampaňského a stalo se to, čeho jsem se obával od chvíle, kdy jsi skončila vysokou.“

„Ty ses bál…?“

„Věděl jsem, že jakmile se ke mně dostaneš příliš blízko, nikdy tě nenechám odejít,“ vášnivě zašeptal. „Všechno to, co jsem vychrlil na Margii, jsem nemyslel vážně. Strašně moc jsem tě chtěl, zlato. Celou noc jsem kvůli tomu nespal.“

„Ani já jsem nespala a myslela na to, jak mě nenávidíš,“ přiznala se.

Lítostivě si povzdechl. „Nevěděl jsem, že jsi mě slyšela, ale řekl jsem dost, když jsem odcházel z tvého pokoje. Cítil jsem se provinile, když jsem sešel dolů a viděl tvou tvář. Styděla ses a cítila se ponížená, a to všechno byla moje vina. Chtěl jsem to napravit, ale ty ses stáhla a nepřestala jsi s tím. Tehdy mi došlo, jakou chybu jsem udělal.“

„A pak jsi potřeboval pomoct s tím pašováním,“ přemýšlela.

Dlouho bylo ticho.

„Jsi dobrá, Jodie a já jsem potřeboval někoho mimo agenturu, aby mi něco zjistil. Ale…“

„Ale?“

Zaraženě se usmál. „Houstonská policie mi dluží laskavost. Stejně jako texasští rangeři nebo šerifova kancelář.“

„Tak proč jsi to chtěl ode mě?“ vykřikla.

Vzal jí tvář do dlaní.

„Ztrácel jsem tě,“ zašeptal. „Nedovolila jsi mi, abych se ti přiblížil.“

Objala ho kolem krku. „Ale byla tady Kirry…“

„Strašně jsem Margii vynadal za to, že ji pozvala. Neříkala ti to?“

Zavrtěla hlavou.

„Hrozně jsem se opil, když mi Margie řekla, že jsi nás slyšela,“ zašeptal. „Potřeboval jsem dvě pořádně velké whisky, abych sebral odvahu ti zavolat a omluvit se. A víš, jak rád se omlouvám, miláčku.“

Přitiskla se k němu. „Strašně jsem se styděla za to, co jsem udělala…“

Vášnivě ji políbil. „Líbilo se mi to,“ zamručel. „Nelhal jsem, když jsem ti to všechno říkal. Celou noc se mi o tobě zdálo.“

„Mně taky,“ šeptala.

„Myslel jsem si, že chceš toho zatraceného Brodyho,“ stěžoval si, „dokud jsi s autem nezamířila na toho střelce. Z celého srdce jsem se modlil, dokud jsem neviděl, že jsi v pořádku. Navždycky jsem tě mohl ztratit. Vyděsilo mě to!“

„Jsem tvrdší než staré kovbojské boty,“ zašeptala, celá pryč z toho, co jí říkal.

„A hebčí než hedvábí, na všech správných místech. Pojď sem.“ Opřel ji o zeď, přitiskl se k ní a důkladně ji zlíbal. Když zasténala, celé jeho tělo se zachvělo.

„Ty mě zabíjíš,“ vyrazil.

„Ccože?“

Zvedl hlavu a zahleděl se do jejích zvědavých hnědých očí. „Ty nemáš ani ponětí,“ zamručel. „Copak nepoznáš, když muž umírá touhou?“ Opřel se rukama o zeď a přitiskl k ní boky.

Ztěžka polkla. „Alexandře, to co jsem říkala o šatech, lemovaných kondomy, byla jen legrace…“

Vybuchl smíchy. „Nikdy v životě jsem se tolik nezasmál, jako s tebou,“ povzdechl si. „Ale teď zrovna bych dal půl ruky za to, abych si tě mohl položit na koberec, Jodie.“

Zrudla. „To by měl asi jeden z nás skočit do drogerie,“ suše podotkla.

„Teď ne,“ škádlil ji. „Ale vydrž, dokud neuzavřu tento případ.“

Zasmála se. „Tak jo.“

Okusoval jí horní ret. „Kolem deváté tě vyzvednu v práci,“ zvedl hlavu. „A odvezu tě do Jacobsvillu.“

„Ty se opravdu bojíš,“ uvědomila si, když viděla, jak vážně se tváří.

„Ano, Jodie. Opravdu se bojím. Zamkni dveře a nezvedej telefon.“

„A co když budeš volat ty?“ ptala se.

„Máš pořád ještě ten mobil, co jsem ti půjčil?“

„Ano.“

Podala mu ho. Zapnul ho a zkontroloval baterii. „Je nabitý. Nech ho zapnutý. Kdybych s tebou potřeboval mluvit, zavolám ti na tohle číslo. Zavolej mi, kdyby ses bála. Ano?“

„Dobře.“

Naposledy ji políbil a odešel.

Zamkla a chvíli se nehýbala. Alexandr se jí snažil něco říct, ale ona dost dobře nechápala, co. Chtěl si začít poměr? Určitě neuvažoval o manželství, vždyť nesnášel ani pomyšlení na něco takového. Tak co tedy chce? Ta otázka ji trápila až do rána, ale odpověď pořád neznala.

„Ty si chceš vzít tři dny volno? Jen tak?“ vybuchl Brody druhý den ráno. „Jak si mám sakra poradit bez sekretářky?“ zuřil. „Neumím si naklepat své vlastní dopisy!“

Teď ukázal svou pravou tvář, pomyslela si Jodie a fascinovaně Brodyho pozorovala. Nikdy ho neviděla opravdu rozzuřeného.

„Nejsem jen sekretářka,“ připomněla mu.

„Jo, sakra, ještě vyřizuješ poštu a vyplňuješ formuláře,“ chladně odpověděl. „Říkej si tomu, jak chceš, stejně je to pomocná práce.“ Přimhouřil oči. „To je kvůli tomu, co jsi provedla Caře, že ano? Ty se bojíš, a tak utíkáš pryč!“

Zlostí zrudla. Vstala od stolu a probodla ho pohledem.

„A ty by ses s radostí potloukal kolem, kdyby na tebe stříleli? Poslouchej mě, Brody, těmto drogovým baronům je jedno, koho zastřelí, jen aby dostali své peníze. Cara je součástí toho špinavého obchodu a jestli ji bráníš, ty taky!“

S otevřenými ústy na ni zíral. Za celé roky, co s ním Jodie pracovala, mu nikdy neodmlouvala.

Popadla kabelku a vzala si ze stolu pár osobních věcí. „Nemusíš mi držet místo. Dávám výpověď!“ oznámila mu. „V životě by měl člověk dělat víc než jen podporovat ego chlapa, který si myslí, že jsem hlupák. A ještě něco ti řeknu, Brody,“ dodala s náručí plnou svých věcí. „Ty a tvá v drogách namočená přítelkyně můžete jít k čertu. S mým požehnáním!“

A vypadla z kanceláře, jako by jí za patami hořelo. Moc se jí líbilo, jak na ni Brody s otevřenými ústy zíral. Alexandr měl pravdu. Jen tady marnila čas. Najde si něco lepšího.

Cestou ven málem vrazila do Phillipa Huntera. Přidržel ji a svraštil obočí.

„Odcházíte, slečno Clayburnová?“ zeptal se.

„Odcházím, pane Huntere,“ odpověděla, pořád ještě celá rozechvělá z hádky s Brodym.

„Prima. Pojďte se mnou.“

Pokynul bradou. Celá zmatená šla za ním, protože nikdy dřív s ní nemluvil jinak, než srdečným, neosobním způsobem.

Odvedl ji do zasedací místnosti a zavřel dveře. Uvnitř byl ten druhý tmavý muž, se kterým se krátce setkala během drogového zátahu ve skladišti, Colby Lané a sám majitel firmy, Eugene Ritter.

„Posaďte se, slečno Clayburnová,“ Ritter se na ni vřele usmál a pod stříbrnými vlasy mu zazářily oči.

Klesla na židli a plnou tašku svých osobních věcí si tiskla k hrudi.

„Pane Rittere,“ začala a v duchu si říkala, co teď bude dělat. „Můžu vám to vysvětlit…“

„Nemusíte,“ jemně řekl. „Už všechno vím. Až tento drogový případ skončí – a Cobb mě ujistil, že to bude už brzy – co byste ve firmě ráda dělala, aby se nemarnily vaše znalosti?“

Nezmohla se ani na slovo. Jen na něho zírala.

„Phillip se chce vrátit domů do Arizony a pracovat tam v naší pobočce a tady Colby Lane –“ ukázal na druhého tmavého muže, „– ho nahradí. On ví o vašich počítačových dovednostech a Cobb už mu říkal, že jste skvělá ve vyšetřování. Jak by se vám líbilo pracovat pro Lanea jako konzultant pro ochranu počítačových údajů? Je to dobře placená a samostatná práce uvnitř korporace. Trochu nepříjemné,“ pomalu dodal, „je to, že občas budete muset trochu cestovat do různých našich poboček, pracovat s Hunterem a ostatními našimi poradci. Je to problém?“

Zavrtěla hlavou a pořád se snažila chápat, co se děje.

„Výborně!“ Zamnul si rukama. „Takže sepíšeme smlouvu a až se vrátíte, můžete ji dát odsouhlasit svému právníkovi a podepsat.“ Najednou se zatvářil vážně. „V blízké budoucnosti tady bude spousta změn. Zdržoval jsem se na ředitelství v Oklahomě a nechal jsem pobočky, aby se staraly samy o sebe. Málem jsme na to doplatili. Kdyby se Hunter nedozvěděl od Cobba, že skladiště se využívá k úschově drog, obvinili by nás federálové z mezinárodního pašování drog, aniž bychom si toho byli vědomi. Vyřiďte Cobbovi, že to má u nás.“

Zazubila se. „Vyřídím. A, pane Rittere, moc děku-ju za tu příležitost. Nezklamu vás.“

„Vím, slečno Clayburnová. Hunter vás doprovodí. Jen tak pro jistotu. Ne že bych si myslel, že potřebujete moc velkou ochranu,“ ušklíbl se. „Není moc lidí, kteří s autem vjedou přímo doprostřed palby, aby někoho zachránili.“

Zasmála se. „Kdybych měla čas o tom přemýšlet, možná bych to taky neudělala. Ale budu ráda, když mě doprovodí ke vchodu,“ přiznala se. „Vezmu si taxi domů.“

„Jsem úplně ohromená,“ mumlala Jodie cestou ven.

„Ritter vidí v lidech víc, než si sami myslí,“ zasmál se Hunter. „Je chytrý a moc mu toho neujde. Řekněte Cobbovi, že i já jsem mu vděčný. Má žena a já jsme poslední dobou měli dost práce – právě jsme zjistili, že čekáme další dítě. Nemyslel jsem na práci tak, jak bych měl.“

„Gratuluju!“

Pokrčil rameny. „Nevadila by mi další holčička, ale Jennifer chce tentokrát syna, do páru, jak řekla. Chce být blízko své sestřenice Danety, která taky čeká druhé dítě. Ona a Cabe Ritter, syn starého pána, mají chlapce a tak by chtěli dceru.“ Uchechtl se. „Uvidíme, jak nám to všem vyjde.“ Rozhlédl se, něco uviděl a souhlasně přikývl. „Cobb vás dal hlídat. Neohlížejte se. Kdyby se něco dělo, sedněte si na podlahu a nechte svůj doprovod dělat svou práci, ano?“

„Dobře. Ale já nejsem nervózní.“

„To jsem si tuhle večer všiml,“ odvětil. „Máte silné nervy. Budete se do bezpečnostního oddělení hodit.“

Zazářila. „Budu se snažit. Ještě jednou děkuju.“

Nasedla do taxíku a její doprovod v tmavém autě se rozjel za nimi. Skoro si přála, aby se Cara se svými kumpány o něco pokusila. Vůbec by jí nevadilo, kdyby se na dlouho octla ve vězení.

Alexandr ji vyzvedl z bytu a odvezl na ranč. Ještě neměla čas mu říct o změnách, které v jejím zaměstnání nastaly. Nechávala si to jako překvapení. Získala sebevědomí, jaké nikdy dřív neměla, a začala věřit ve své schopnosti.

Margii to mírně šokovalo. Objala ji, ale oči měla ostražité. „Něco se na tobě změnilo,“ vážně řekla.

„Cvičila jsem,“ pobaveně ji ujistila.

„To ano,“ uchechtl se Alexandr. „Vjela s autem přímo do mužů s automatickými zbraněmi.“

„Cože?“ Margie zalapala po dechu.

„Víš, chtěli zastřelit Alexandra,“ vysvětlila jí Jodie. „Co jsem měla dělat?“

Margie se s bratrem na sebe dlouze, vážně dívali. Pomalu přikývl a pak se usmál. Margie se rozzářila.

„Co se děje?“ hlasitě se zeptala Jodie.

„Vyměňujeme si tiché vzkazy,“ usmála se Margie. „Na tom nesejde. Přijela jsi právě včas na to, aby sis vyzkoušela šaty na flamengo, které jsem ti ušila na halloweenský večírek.“

„Halloweenský večírek,“ bezvýrazně pronesla Jodie.

„Je v sobotu,“ nadšeně vykřikla Margie. „Vždycky ho míváme o víkendu před Halloweenem, pamatuješ?“

„Neuvědomila jsem si, kolikátého je,“ řekla Jodie. „Myslím, že jsem měla víc práce, než jsem si uvědomila.“

„Píše o mně básně,“ pronesl Alexandr, když jí nesl nahoru zavazadlo.

„Nepíšu je o tobě!“ křičela za ním Jodie.

Jen se zasmál. „A taky je předčítá na jevišti v retro beatnické kavárně.“

„Opravdu?“ ptala se Margie. „Jodie, budu muset za tebou přijet do Houstonu, abys mě tam vzala. Miluju kavárny a poezii!“ Zavrtěla hlavou. „Neumím si představit, jak čteš na jevišti básně. Nebo vjíždíš autem mezi kulky, když na to přijde.“ Vypadala šokovaně. „Ty ses změnila, Jodie.“ Jodie přikývla. „Asi ano.“

Margie ji impulzivně objala. „Jsme pořád přítelkyně?“ ptala se. „Vím, že jsem ti moc dobrou přítelkyní nebyla, ale budu se snažit. Dokonce už umím dělat jednohubky!“ dodala. „Učím se. Takže klidně můžeš přijet na večírek, i když tu Jessie nebude, nebudu po tobě chtít vůbec žádnou práci!“

Jodie vybuchla smíchy. „Na to si tedy počkám.“

„Uvidíš v pátek. Myslím, že nám to zabere celý den i s výzdobou a všechno budu dělat sama. Derek říká, že se rychle měním k lepšímu,“ dodala a zrudla.

„Bratranec Derek už je tady?“ zeptala se.

„On vlastně vůbec není můj bratranec, ale to jsem právě zjistila.“ Vyprávěla Margie a táhla Jodii do obývacího pokoje. „Má dva bratry a všichni jedou sem. Jeden z nich chová dobytek a druhý je rozvedený medvěd grizzly.“

„Cože je?“

Margie vypadala ustaraně. „On pracuje pro zemskou mysliveckou společnost. Stopuje pytláky, nelegální střelce a tak. To je ten, od kterého odešla žena k prodavači aut. Je strašně zahořklý.“

„Má k nim Derek blízko?“

„K tomu rančerovi ano,“ odpověděla Margie. S tím medvědem se díkybohu moc nevídá.“

„Díkybohu?“ jemně vyzvídala Jodie.

Margie se začervenala. „Myslím, že bratranec Derek by chtěl být něčím víc než bratrancem.“

„Však už bylo na čase,“ škádlivě se usmála Jodie. „Je přesně tvůj typ.“

Margie se ušklíbla. „Pojďme do kuchyně a zjistíme, co je tam k jídlu. Nevím jak ty, ale já mám hlad.“ Náhle se zastavila. „Nevysvětluj si to špatně, ale proč sem jede Derek i s bratry a proč jste tady s Alexandrem uprostřed týdne?“

„Někdo se mě pokouší zabít, to je všechno,“ věcně řekla Jodie. „Ale Alexandr s pomocí Dereka, trochou práce protidrogového oddělení a Alexandrovou zvláštní jednotkou je víc než schopný je zvládnout.“

„Snaží se tě zabít.“ Přikývla Margie. „No jasně.“

„To není vtip,“ ode dveří řekl Alexandr. Vešel dovnitř, přitáhl si Jodii k sobě a jemně ji políbil. „Musím jet. Derek ví, co má dělat, a jeho bratři tady budou za hodinu či dvě. Není proč si dělat starosti.“

„Kromě toho, že by tě mohli zastřelit,“ ustaraně odpověděla Jodie.

Rozepnul si sako a ukázal jí zbraň.

„Já vím. Jsi nezničitelný. Ale vrať se vcelku, ano?“ tiše ho požádala.

Něžně se na ni usmál. „Dohodnuto. Uvidíme se později.“ Mrkl na Margii a naposled se podíval na Jodii.

„Jak se lidé mění,“ suše poznamenala Margie.

Alexandr se s ostatními sešel ten večer, aby naplánovali další postup. Zatím věděli, kde je Cara Dominguezová i se svou kohortou a jak moc ví Brody Vance o její činnosti. Strážný, který měl službu ve skladišti, do organizace patřil také, ale myslel si, že jeho domov je v pořádku. Nemohl tušit, že Alexandr má soudní povolení odposlouchávat mu kancelář a že agent, který na něho dohlížel, má zajímavé informace o dodávce drog, která je pořád ještě ve skladišti. Byla mnohem větší než ta předcházející, kterou se podařilo zabavit při zátahu.

Problém byl v tom, že pašeráky museli chytit při činu. Museli mít spoustu důkazů, které by spojily Caru Dominguezovou s drogami.

A právě když byl Alexandr připravený nechat spadnout klec, Cara zmizela z povrchu zemského. Strážce okamžitě zavřeli, ale povolal si mazaného advokáta a podle jeho rad jim nic neřekl.

Když šli s Colbym a Phillipem do skladiště zabavit drogy, našli jen kartony s částmi vrtacích souprav. Ani se speciálně cvičenými psy nenašli ani stopu po dodávce. A každého, kdo byl ve spojení s Čarou Dominguezovou, najednou postihla ztráta paměti a nikdo si na ni nepamatoval.

Jedinou dobrou věcí bylo to, že celou operaci očividně přesunuli na jiné místo, takže nebylo nutné zabíjet Jodie. Pořád ještě je ale museli vypátrat. Alexandr si byl jistý, že s náhlým zmizením Cary a zásilky má něco společného Kennedy, ale nemohl nic dokázat. Mohl ho zažalovat jen za to, že prozradil tajné informace známému drogovému dealerovi, a to taky dokázal. Obvinil ho ze spiknutí za účelem distribuovat zabavenou substanci, což mu zničilo každou šanci na zaměstnání ve státních orgánech, i kdyby se mu podařilo dostat se z vězení, do kterého byl na dlouhé roky odsouzen.

Alexandr se vrátil na ranč v pátek a našel Margii i Jodii v kuchyni, kde vyráběly jednohubky, zatímco bratranec Derek a druzí dva muži seděli u stolu. Derek ochutnával rohlíčky s párkem, zatímco vyšší tma-vooký muž s černými vlasy olejoval svou zbraň a druhý tmavovlasý muž s očima zelenýma, jako má Alexandr, se na své dva společníky mračil.

„Je pryč,“ ztěžka pronesl Alexandr. „Práskla do bot. Zatím po ní není ani stopa a po zásilce taky ne. Ale musím říct, že kvůli tobě se mi ulevilo,“ řekl rozzářené Jodii. „Ale nechtěl jsem, aby se tohle stalo.“

„Tvůj špion zmizel?“ zeptal se zelenooký muž hlubokým basem.

„Neměl jsem špiona, Zekeu,“ odpověděl Alexandr. „Bohužel.“

„Nevšímej si ho,“ pronesl druhý cizinec. „Je dokonalý. Nikdy nepřijde o případ a nikdy nemine cíl. A umí vařit.“

Zeke se na něho zamračil. „Hodilo by se ti pár hodin cvičné střelby, Josiáši,“ stroze odsekl. „Vždyť ani netrefíš terč.“

„To je fakt,“ souhlasil najednou Derek a tmavé oči mu zazářily. „Jednou se snažil zastřelit hada a brokovnicí sestřelil poštovní schránku.“

„Trefím, co chci a kdy se mi zachce,“ mrzutě řekl Josiáš. „Nesnášel jsem tu zatracenou schránku a sestřelil jsem ji schválně.“

Jeho bratři smíchy málem spadli na podlahu. Josiáš si povzdechl a nalil si další šálek kávy. „Asi odletím zpět do Oklahomy.“

„A já do Wyomingu.“ Zeke přikývl.

Derek se do nich zabodl pohledem. „A já mám jet rodeo v Arizoně. Poslechněte, co kdybychom všechno prodali a přestěhovali se sem? Myslím, že někde poblíž bychom nějaký ranč bez problémů našli.“

„To by šlo,“ řekl jim Alexandr. Nalil si kávu, rozcuchal Jodii blonďaté vlasy a něžně se na ni usmál. „Slyšel jsem, že ranč starého Jacobse je znovu na prodej. Ten frajer z východu, co ho převzal, přišel na burze o poslední košili. Taky dobře. Stejně toho o koních moc nevěděl.“

„To je koňská farma?“ se zájmem se ptal Josiáš.

Alexandr přikývl. „Zůstala tam plemenná arabská kobyla a pár hříbat od jezdeckých koní.“

Zeke zavrčel. „Nejsem blázen do koní. A pracuju ve Wyomingu.“

„Stejně jste si vzpomněli trochu pozdě,“ přerušila je Margie, ale dívala se na Dereka. „Slyšeli jsme, že jeden z bratrů Cashe Griera se na něj přijel podívat. Očividně mají taky zájem.“

„Grier má bratry?“ vykřikla Jodie. „To je hrozné pomyšlení! Kolik?“

„Tři. Byli dlouho pryč, ale snaží se zase sblížit.“

„Jsou i jiné ranče, pokud máte opravdu zájem,“ podotkl Alexandr.

„On z Oklahomy nikdy neodjede,“ ukázal Derek na Josiáše. „A náš rodinný medvěd neopustí Wyoming.“ Zazubil se na Margii. „Třeba si koupím poblíž nějaký malý srub a o víkendech budu jezdit zpívat Margie serenády.“

Margie zrudla a zasmála se.

„Zůstanete všichni na večírek?“ zeptala se všech bratrů.

Zeke dopil kávu a vstal. „Nechodím na večírky. Omluvte mě, musím zavolat aerolinky.“

„Já taky,“ s omluvným úsměvem následoval bratra Josiáš.

„Takže to zůstalo na mně,“ teatrálně si povzdechl Derek. „Co myslíš, Margie, nemohl bych si půjčit Alexandrův oblek a jít za univerzitního profesora?“

Alexandr vzal Jodii za ruku a táhl ji z kuchyně ven.

„Kam jdeme?“ ptala se.

„Na procházku,“ odpověděl. „Kdy se musíš vrátit do práce?“

„O tom jsme nemluvili, ale myslím, že tak příští týden.“

„Pořád si myslím, že Brody Vance je v tom nějak namočený.“

„Mám stejný názor,“ překvapila ho. „Mimochodem, dala jsem výpověď.“

„To je úžasné, Jodie. Jsem na tebe moc pyšný!“

„Nebuď! Pořád budu pracovat pro pana Rittera. Ale úplně jinde.“

„Kde?“ ptal se bez okolků.

„Budu pracovat pro Colbyho Lanea jako počítačový expert.“

„A co Hunter?“

„Vracejí se s manželkou do Arizony. Cekají druhé dítě a myslím, že potřebují trochu klidu. Takže Colby Lane přebírá jeho práci. Pan Ritter řekl, že jako poradce bych později musela trochu cestovat, ale ne příliš často.“

Klidnýma očima ji pozoroval. „Pokud to bude jen občas a nebude to moc dlouho trvat, je to v pořádku. Colby Lane bude muž na správném místě.“

„Myslím, že Huntera naštvalo, že Cara pronikla do toho skladiště,“ odvážila se poznamenat.

„A pořádně. Ale to se mohlo stát každému. Pořád je naší divokou kartou Brody Vance. Budeme ho muset sledovat. A ne, ty to nemůžeš dělat,“ pevně dodal. „Ty se drž své práce a přestaň nasazovat svou hlavu.“

„Ale mně se to líbí!“ vykřikla. „A kdo to byl, kdo mě vyzval, abych nasadila krk a umístila pod stůl v kavárně štěnici?“

„Odvedla jsi úžasnou práci. Byl jsem na tebe pyšný.“

„Povedlo se nám to, že?“

Pohladil ji po vlasech. „Teď mám ale na mysli trochu jinou spolupráci,“ sklonil se k jejím rtům.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

„Jakou spolupráci?“ ptala se. „A budou v tom štěnice a zbraně?“

Usmál se. „Myslel jsem spíš na ochranu a tak…“

„Jodie!“ zaječela Margie. „Kde jsi?“

„Už jdu!“ odpověděla taky zaječením.

Alexandr zvedl hlavu. „To je zvláštní, že všechny sestry jsou občas jako hřebík v patě.“

Usmála se. „Určitě je to nějaká maličkost, se kterou si jen já umím poradit,“ ujistila ho.

Zasmál se. „Tak jdi. Ale dnes v noci budeš moje,“ dodal.

Zrudla a chtěla se začít hádat, ale Margie znovu zakřičela a tak se rozběhla k domu.

Alexandr zíral na Jodii, která sestupovala ze schodů. Blond vlasy měla rozpuštěné a vlnité. Oblékla si červené šaty s volánem a hlubokým výstřihem, nabíraným do gumy, který jí odhaloval krémovou pleť na ramenou. K tomu boty na vysokých podpatcích a výrazné nalíčení. Brala mu dech. Musel zatřást hlavou, aby se vzpamatoval. Celý den strávili spolu, projeli se na koních a povídali si. Nedotýkali se, ale bylo mezi nimi něco, čeho si každý všiml. Nová blízkost.

„Mohla bys být místo dezertu,“ zamumlal, když k němu sešla.

„Ty taky,“ odpověděla a v očích měla obdiv. „A to ani nemáš žádný kostým.“

„Mám,“ ironicky se usmál. „Jsem maskovaný vládní agent.“

„Alexandře!“ zakvílela.

Zasmál se a vzal ji za ruku. „Vypadám líp než De-rek. Ten má na sobě oblečení kovboje na rodeu, včetně obnošených bot a přezky šampióna, která je větší než moje noha.“

„Bude vypadat autenticky,“ odvětila.

„Já taky. Nemyslíš?“

Povzdechla si, protože se jí moc líbil. „Asi ano. Margie říkala, že tady bude hrozně moc lidí.“

Vzal ji za bradu. „Nebude tady nikdo jiný než my dva, Jodie.“

Přikývla. Cítila se s ním jako v sedmém nebi. A pokud byl výraz na jeho tváři pravdivý, byl na tom stejně.

„Co si myslíš o krátkém zasnoubení?“ zeptal se najednou.

„To záleží na těch, koho se to týká. Když se dobře znají…“

„Znám tě déle než kteroukoliv jinou ženu, kromě mé sestry,“ přerušil ji. „Chci se s tebou oženit, Jodie.“

Údivem otevřela ústa a nezmohla se na slovo.

Ušklíbl se. „Napadlo mě, že by tě to mohlo šokovat. Nemusíš odpovídat hned,“ vzal ji za ruku. „Chvíli o tom přemýšlej. Pojďme si popovídat s hosty a zatančit. Pak se tě zeptám znovu.“

Šla s ním a pohybovala se jako ve snu. Alexandr nebyl na ženění. Musel se dočasně pomást. Ale z toho, jak se ni díval a jak ji držel, to tak nevypadalo.

A nejenom to, měl oči jen pro ni. Kirry nepřijela, ale na večírku byla spousta jiných, atraktivních žen, ale on se na ně ani nepodíval. Tančil jen s ní a držel si ji tak blízko, že si jich lidé začínali všímal a přemýšlet o jejich vztahu.

„Lidé nás pozorují,“ zašeptala Jodie, když skonči li jeden tanec a začali tančit druhý.

„Tak je nech,“ chraplavě odpověděl. „Jsem rád, že pracuješ v Houstonu, Jodie. Nebudu si muset hledat výmluvy, proč tak často jezdím do Jacobsvillu.“

„Nikdy jsi mě neměl rád,“ podotkla.

„Nikdy jsem ti nebyl tak blízko,“ odpověděl. „Celý život jsem se snažil zapomenout, jaká byla moje matka, Jodie,“ přiznal se. „Ještě pořád mám citové jizvy. Držel jsem si ženy od těla. Dokonce jsem si myslel, že i ty jsi bezpečně daleko,“ dodal. „A pak jsem s tebou začal mluvit ze služebních důvodů a chytil jsem se do své vlastní pavučiny.“

„Opravdu?“ podivila se.

„Opatrně,“ zašeptal. „Jsem k smrti vážný.“ Sklonil se k ní a mazlil se s ní. „Je příliš pozdě couvnout, Jodie. Nejde to.“

Přitiskl si ji k sobě ještě těsněji.

„Dej si pozor!“ vydechla. „Jsem jako v ohni! Mohl bys skončit svedený na dně skříně, jestli s tím nepřestaneš.“

„Slibuješ?“ napůl v žertu řekl.

Zasmála se.

On ne.

Sevřel ji ještě pevněji a sevřeným hlasem jí zašeptal do ucha: „Jodie, co kdybychom utekli a vzali se?“

„Cože?“

Zvedl hlavu a upřeně se na ni díval. „Nastoupíme do auta a uprostřed večírku utečeme do Mexika a vezmeme se. Ty sňatky jsou platné i tady. Za šest minut můžeme být na letišti a letadlem jsme tam za míň než hodinu.“

„Kde?“ ohromeně ze sebe vyrazila.

„Kdekoliv v Mexiku,“ zasténal. „Můžeme se pak vzít znovu v Jacobsvillu, kdykoliv budeš chtít.“

„Tak proč bychom měli jet dnes v noci do Mexika?“ popleteně se ptala.

Sklouzl jí rukou po zádech, přitiskl si k sobě její boky a podíval se na ni tak, že zrudla.

„To není dobrý důvod pro to, abychom j eli bez přemýšlení do Mexika,“ řekla, zatímco její tělo nařizovalo mozku, aby zmlkl.

„To si myslíš ty.“

„A co když řeknu ano?“ vyhrkla. „Zůstal bys ke mně až do konce života připoutaný, zatímco všechno, co chceš, je jen okamžitá úleva! A když je řeč o okamžité úlevě, nahoře nad schodištěm je ložnice…!

Přestal tancovat. „Řekni mi, že by ti nevadila jedna rychlovka v mé posteli, Jodie,“ provokoval ji. „Řekni, že tvé svědomí by se s tím vyrovnalo.“

Povzdechla si. „Ráda bych,“ začala.

„Ale rodiče tě takhle nevychovali,“ dořekl za ni. „Vlastně i můj otec byl stejný,“ rychle dodal. „Byl to staromódní muž a já jsem stejný jako on. Neměl jsem zase tolik žen, Jodie, když to chceš vědět,“ přiznal se. „A právě teď bych si přál, aby nebyla ani jedna.“

„To je to nejsladší, co mi kdo řekl,“ zašeptala.

„Uteč se mnou,“ vyzval ji. „Hned teď!“

Byl to bláznivý nápad. Musel se zbláznit. Ale pokušení dostat ho k oltáři dřív, než si to stačí rozmyslet, bylo příliš velké. Najednou byla stejně nadšená jako on. „Ale ty přece vůbec nejsi impulzivní!“

„Ráno budu zase velmi konvenční,“ sliboval. „Dnes večer to chci porušit. Popadni kabát. Nikomu neříkej, kam jdeme. Vymyslím si něco pro Margii.“

Pohlédla na druhou stranu pokoje, odkud je Margie nadšeně pozorovala a šeptala Derekovi něco, co ho rozesmálo.

„Dobře. Asi jsme se oba zbláznili, nebudu se tebou hádat. Řekni jí, co chceš, ale ať to stojí za to.“ řekla a vyběhla po schodech nahoru.

Čekal na ni u předních dveří a vypadal dopáleně,

„Co se stalo?“ zeptala se Jodie a srdce jí v hrudi poskočilo. „Rozmyslel sis to?“

„Ani za nic!“ popadl ji za paži, vytáhl ven a zavřel dveře. „Margie je nějak moc chytrá a Derek taky.“

„Jí toho moc neujde,“ zasmála se. „A Derekovi taky ne.“

Utíkali ke garáži, kde byl schovaný jeho jaguar. Odemkl dveře a váhavě se na ni podíval. „Já jsem pro,“ řekl jí. „Ale jestli chceš vycouvat, můžeš.“

Zavrtěla hlavou. „Mohl by sis to rozmyslet.“

„To je k smíchu.“ Nastoupili a za pár minut už byli na cestě k letišti.

Po celý let do El Pasa se drželi za ruce a dělali si plány. Alexandr si na letišti pronajal auto a na celnici vypadali tak rozzářeně, že strážce okamžitě uhádl, kam jedou.

„Vsadím se, že se jedete vzít,“ zazubil se muž. „Bu-ena suerte“ dodal a podal jim zpět průkazy. „A jeďte opatrně!“

Našli malou kapli, ve které byl pastor. Ten, po krátkém rozhovoru s policistou poblíž křižovatky, byl ochotný je oddat.

Jodie si od pastorovy manželky půjčila jedno peso pro štěstí a dostala malou kytici z hedvábných květin. Obřad proběhl ve španělštině.

Alexandr jí všechno překládal, a když pastor prohlásil, že od této chvíle jsou manželé, díval se na ni vřele a majetnicky. Vytáhl z kapsy prsten, nádhernou rytou zlatou obroučku a nasadil jí ho na prst. Seděl jí perfektně. Rozeznala v něm prsten, nad kterým vzdychala kdysi dávno, když si s Margií prohlížely snubní prsteny. Očividně mu o tom řekla.

Podepsali nezbytné dokumenty, Alexandr pastorovi zaplatil a s oddacím listem nasedli do auta.

Jodie s doširoka otevřenýma očima zírala na svůj prsten a na nového manžela. „Museli jsme se zbláznit,“ poznamenala.

Zasmál se. „Nejsme blázni. Jsme velmi rozumní. Nejdřív jsme utekli a vzali se, teď budeme mít líbánky a nakonec normální svatbu s Margií a našimi přáteli.“ Zazářily mu oči. „Říkala jsi, že do práce musíš až příští týden. Takže předtím budeme mít líbánky.“

„A kam přesně jsi chtěl jet na líbánky?“ zeptala se.

O tři hodiny později už s Alexandrem leželi v obrovské posteli a venku za oknem narážely na písčitou pláž vlny Mexického zálivu. Hotel byl prvotřídní, jídlo nejlepší v celém Galvestonu a písek na pláži bílý jako cukr. Ale ona viděla jen Alexandrovu tvář, která se k ní nakláněla, a po celém těle cítila jeho polibky.

„Chutnáš jako cukroví,“ zašeptal jí na bříšku.

„Ještě nikdy jsi mi neřekl, že jsem sladká,“ bez dechu ho škádlila.

„Vždycky jsi byla. Jen jsem nevěděl, jak to říct.“ Tvrdě ji políbil na břicho.

Vpletla mu prsty do vlasů. „Bylo to vzájemné.“ Přitáhla si jeho tvář na ňadra a přitiskla si k nim jeho ústa. „Tohle je moc krásné,“ rozechvěle zašeptala.

„A bude to ještě lepší.“ Slíbil. Po celém těle ji hladil svýma velkýma rukama. Začala protestovat, ale přitiskl jí rty na pootevřená ústa ve stejné chvíli, kdy ji jeho hlazení vzneslo až do nebe.

„Tak tohle se ti líbí, že?“ zamručel. „A co tohle…?“

Vykřikla. Vtiskl jí nohu mezi stehna a vášnivě ji políbil, zatímco se jí dotkl svým tvrdým pohlavím.

Cítil, jak sebou trhla a podvědomě se snažila zabránit invazi. Ale on ji líbal a hladil, až se uklidnila. Zalapala po dechu a zaryla se mu rukama do zad.

„Nebude to dlouho bolet,“ ujišťoval ji šeptem a špičkou jazyka jí olízl horní ret, když nasadil pomalé, pravidelné tempo. „To je ono,“ mumlal. „Přitiskni se ke mně a najdi si takový rytmus, jaký ti vyhovuje. Ano. To je-ó… ono!“

Udivilo ji, že ji nechal experimentovat a dokonce byl ochotný ji nechat, aby prozkoumala jeho tělo. Od svých dřívějších přítelkyň si vyslechla spoustu děsivých historek o svatebních nocích. Tahle k nim nepatřila. Našla si muže, kterému se líbila dychtivá spoluúčast, ne pouhý pasivní souhlas. Byla celá rozpálená. Divoce se pod ním zmítala, vyzývala ho, provokovala. A on s ní držel krok a krůček po krůčku se probojovali k ohromujícímu orgasmu. Držela se ho a křičela štěstím.

„A teď už to znáš,“ zašeptal a políbil ji na víčka.

„Ano, znám.“

Zaryla se mu nosem do vlhkého krku a pevně se držela, zatímco se pomalu vraceli na zem.

„Miluju tě, drahoušku,“ něžně jí zašeptal.

„Já tebe taky!“ bez dechu odpovídala. Zívla, přitiskla se k němu a spokojeně usnuli.

„Haló.“ Zaslechla jeho hlas a začichala. Ucítila čerstvou, voňavou, úžasnou kávu. Oči ještě neotevřela, ale otočila se za vůní.

Zasmál se.

„Myslel jsem si, že to bude fungovat.“ Byl úplně oblečený, zatímco ona na sobě neměla nic a trochu se styděla.

„Vždycky jsem věděl, že budeš vypadat nádherně,“ řekl.

„A kdy přesně?“ hádala se. „Před nebo potom, co jsi mě obvinil že jsem povaleč?“

„Au!“ zasténal.

„To je v pořádku. Odpouštím ti,“ škádlila ho. „Nikdy bych se nemohla zlobit na muže, který je tak dobrý v posteli.“

„A to jsem se ještě ovládal, aby ses napoprvé nevyděsila.“

Zajíkla se. „No tohle!“

Zvedl obočí.

„Jen si pomysli! Jestli tě dnes večer nebudou určitá místa bolet, můžeme experimentovat dál.“

Přemýšlivěji pozoroval. „Na druhou stranu,“ dloubal do palačinky, „jestli se ti nechce jít ven, mohli bychom se povalovat v posteli a poslouchat oceán, zatímco…“

Ruka nad talířem se jí zastavila. „Zatímco.“

Zasmál se. I ona se zasmála a najednou si leželi v náručí. Pyšnil se svým sebeovládáním, protože to skoro stihli dostat se do postele.

O dva dny později, vyčerpaní, ale ne z turistické prohlídky, se vrátili na ranč i s taškou plnou dárků pro Margii.

Ta se na ně jen dlouze, pobaveně podívala. „Tady bude svatba,“ oznámila jim. „Nestačí odjet do Mexika a vzít se. Aby vám lidé věřili, že jste manželé, budete se muset vzít i tady, v Jacobsvillu.“

„To mi nevadí,“ spokojeně řekl Alexandr, „ale zařizovat to nebudu.“

„My to s Jodií zvládneme.“

„Ale já se musím vrátit do práce,“ řekla Jodie. „A to jsem ti ještě nic neřekla o svém novém místě!“

„A co tvůj nový manžel?“ zaúpěl Alexandr. „Ty mě chceš opustit?“

Škádlivě se na něho podívala. „Nemáš si o čem promluvit se svým předákem?“

Povzdechl si. „Tak na tohle jsou manželé,“ brblal. „Člověk se ožení a manželka mu uteče, aby si mohla poklábosit s přítelkyní.“

„Později ti upeču dobrý jablečný koláč, Alexandře,“ slíbila.

„Tak jo, to beru,“ zazubil se na ni. „Ale teď, když jsme manželé, nemohla by sis pro mě najít nějaké jiné oslovení?“

Chvíli přemýšlela. „Drahoušku,“ řekla.

Zasmál se, zavrčel jako tygr a odešel.

Jodie se s obavami vrátila do práce, hlavně kvůli tomu, co řekla Brodymu Vanceovi, ale ten se tvářil, jako by si nevyměnili křivé slovo. Cara Dominguezová se pořád ještě nikde neobjevila, stejně jako její spolupachatelé. Pořád ještě nenašli tu chybějící dodávku, ale ochranka se dušovala, že do skladiště se nikdo cizí nedostal.

Byl zajištěn jeden z rivalů Cary a Alexandr o tom řekl Jodii ještě dřív, než se to objevilo ve zprávách po celé zemi. Taky ji ujistil, že teď je na řadě organizace Cary.

Mezitím se Jodie zacvičovala v nové práci a vrátila se do školy doplnit si znalosti v některých speciálních předmětech. Také Margii se konečně podařilo prorazit a připravovala přehlídku svých modelů v jiném obchodním domě v Houstonu, než pracovala Kirry.

Alexandr si zkrátil pracovní dobu, aby mohl trávit víc času s Jodií, se kterou si koupili malý dům na předměstí Houstonu. Margie jim ho pomohla zařídit.

Pořád ještě nemohla pochopit, jak se její přítelkyně mohla změnit v tak nezávislou, sebevědomou ženu.

Jodii pak jednou nečekaně zavolal Johnny a oznámil jí, že jeho známý redaktor chce koupit její básně.

„Chce je zařadit do antologie texaské poezie!“ nadšeně oznamovala Alexandrovi. „Není to úžasné?“

„Je,“ souhlasil. „Ale teď mi řekni pravdu. Jsou o mně, že?“

Povzdechla si. „Ano, jsou. Ale bojím se, že jsou to jediné básně, které kdy vytvořím.“

„Opravdu? A proč?“

Kousla ho do brady. „Protože jen z trápení vznikají dobré básně. A jen tak mezi námi,“ nenápadně se kradla prsty ke knoflíkům na košili. „Jsem příliš šťastná na to, abych psala dobré básně.“

Vedl jí prsty dolů a tajemně se usmál. „Mám v plánu tě v tom štěstí udržovat,“ zamručel.