Diana Palmer

Long, Tall Texans 04. Zasněžené štěstí

PRVNÍ KAPITOLA

Před srubem opět něco zachrastilo a Amanda si neklidně poposedla. Večer se pohodlně usadila s knížkou do velkého křesla u krbu a zachumlala se do indiánského plédu. Doposud se tu cítila jako v ráji. Kolem chaty byl metr čerstvě napadaného sněhu, měla tu veškeré zásoby, které potřebovala na to, aby přežila několik týdnů zimního wyomingského počasí, a navíc tu nebyl telefon. Úplně nejlepší však bylo, že tu neměla sousedy.

I když vlastně měla. Ale nikdo se zdravým rozumem by toho člověka nahoře na svahu nenazval sousedem. Viděla ho jen jednou a úplně jí to stačilo. Jmenoval se Quinn Sutton a jeho rozlehlý ranč shlížel na její srub posazený na úpatí hory.

Setkala se s ním, pokud lze jejich srážku nazvat setkáním, když sem minulou neděli přijela. Potkali se zrovna, kdy Quinn venku krmil dobytek. Stál na saních, které byly plné obrovských balíků sena, a po jednom je bez zjevné námahy házel malému stádu červenobílého skotu. Když ho Amanda spatřila, zarazila ji míra starostlivé péče, která z něj vyzařovala. Vysoký, houževnatý rančer krmí ve sněhové vánici hladovějící dobytek. Ten výjev na ni tak hluboce zapůsobil, že se nevědomky usmála. Pak zastavila terénní auto, vystrčila z okýnka světlovlasou hlavu a zeptala se muže na cestu k chatě Blalocka Durninga. V tu chvíli se něžný obrázek rozplynul a před sebou měla jen nevlídnou a přísnou tvář.

Vysoký rančer se otočil a upřel na ni ty nejstudenější černé oči, jaké kdy viděla. Na zdrsnělé tváři měl denní strniště, které však ještě zcela nepřekrylo upřímnou prostotu hubené tváře. Měl úžasně vysoké lícní kosti, široké čelo a vyčnívající bradu a vypadal, jako by mu někdo přejel žiletkou po tváři. Na jedné z nich měl širokou jizvu. Amandu jeho zjev nijak nezarazil, Hank Shoeman a další tři kluci, s kterými ve skupině hrála, byli ještě ošklivější. Ale ti se aspoň dokázali smát. Tenhle muž vypadal, jako by měl patent na podmračený pohled.

„Ptala jsem se,“ zopakovala Amanda s rostoucí nervozitou, „jestli mi můžete říct, jak se dostanu ke srubu Blalocka Durninga?“

V Quinnově opálené tváři, kterou částečně skrýval okraj ošoupaného šedého klobouku, se nehnul ani sval.

„Jeďte pořád dál a u indiánských pinií zahněte doleva,“ řekl stroze hlubokým hlasem, který připomínal burácení hromu.

„U indiánských pinií?“ zarazila se Amanda. „Jaké indiánské pinie? Jak vypadají?“

„Madam,“ obrátil se na ni muž s přehnanou trpělivostí, „indiánská pinie je borovice. Je vysoká a borová a na dalším rozcestí jich roste u silnice několik u sebe.“

„Nemusíte být hned tak neurvalý, pane…?“

„Sutton,“ představil se stručně. „Quinn Sutton.“

„Těší mě,“ zamumlala zdvořile. „Jsem Amanda.“ Napadlo ji, jestli by ji tady daleko v horách mohl někdo náhodně poznat. Pro jistotu se však rozhodla použít raději matčino rodné příjmení. „Amanda Corriová,“ dodala nepravdivě. „Pár týdnů budu ve srubu bydlet.“

„Není turistická sezóna,“ prohlásil Quinn bez nejmenšího náznaku přátelství. Černé oči ji probodávaly jako dýky.

„To je dobře, protože já nejsem turista,“ prohlásila.

„Za mnou ale nechoďte, až vám dojde dřevo nebo vás v noci vylekají neznámé zvuky,“ dodal odměřeně. „Někdo vám určitě nakonec řekne, že pokud jde o ženy, nemám jim vůbec co dát.“

Zatímco přemítala, jak na jeho poznámku nejlépe odpovědět, přiběhl zezadu k saním asi dvanáctiletý chlapec.

„Tati!“ volal na Quinna Suttona a Amanda překvapeně vzhlédla. „Ve vedlejší ohradě se chystá slehnout jedna kráva, myslím, že jde o porod zadečkem.“

„Dobře, synku, naskoč si,“ řekl chlapci a v hlase mu na krátký okamžik zazněla něha. Když se však ohlédl na Amandu, nebylo v jeho tváři po něze ani památky. „Nezapomeňte se na noc zamykat,“ poradil jí. „Pokud ovšem nečekáte příjezd pana Durninga,“ dodal jízlivě.

Zpříma se na něj podívala pohledem stejně černým jako byl jeho a už se ho chystala informovat, že pana Durninga ani nezná, že je to přítel její tety, nikoli její. Ale zarazila se. S tímhle mužem nemá smysl se o čemkoli bavit. „Díky za radu,“ utrousila. Mrkla na chlapce, který si ji zvědavě prohlížel. „A zdá se, že nějaký užitek z vás ženy přece jen mají,“ dodala a lehce se pousmála. „Upřímnou soustrast vaší ženě, pane Suttone.“

Zavřela okýnko, než stačil něco říct, a ne příliš opatrně se rozjela po silnici. Smekala se cestou dolů po uklouzané rozjezděné cestě.

Zírala do plamenů, do nichž by nejradši hodila Quinna Suttona. Doufala, že se nestane nic, co by ji donutilo vyhledat jeho společnost. Radši by požádala o pomoc grizzlyho. Jeho syn se mu ani trochu nepodobá, vzpomněla si. Sutton vypadal nebezpečně jako vlk samotář, obličejem připomínal horský hřbet po zemětřesení a v uhelně černých očích měl neobyčejnou tvrdost. V kabátě z ovčí kůže a s rančerským kloboukem, které měl při jejich setkání na sobě, vypadal jako jeden z těch starých wyomingských horalů z dávných dob. Pěkně si ji podal a po jejich nepříjemné srážce si o něm nemyslela nic dobrého. Ale chlapec byl milý. Má modré oči a zrzavé vlasy a mezi ním a otcem nebylo ani zrnko podobnosti.

Znala rančerovo jméno jenom proto, že ho teta zmínila a zároveň Amandu varovala, aby se k jeho ranči nepřibližovala. Říkalo se mu Ricochet, což znamená odražená kulka, a Amanda si okamžitě představila výstřel a nechtěně zatoulanou kulku. Některý Suttonův předek si pravděpodobně občas rád zastřílel. Sutton sám vypadá víc jako bandita než jako rančer, neoholená tvář, široká, hrozivá jizva na tváři a zahnutý nos. Rozhodně tvář, na kterou nelze jen tak zapomenout, zvlášť na ty oči…

Přitáhla si kolem sebe pléd a netečně se podívala na knihu ve štíhlé ruce. Neměla zrovna dvakrát náladu na čtení. Tořád ještě ji pronásledovaly vzpomínky. Opřela si světlou hlavu o židli a temnýma očima pozorovala plameny, aniž by vnímala jejich krásu.

Noční můra několika minulých týdnů ji nakonec dohnala. Stála na jevišti, reflektory ozařovaly dlouhé světlé vlasy a béžové kožené šaty, v kterých vždy vystupovala, když jí jednoduše vypověděl hlas. To, že ze sebe nedokázala vydat jedinou hlásku, jí natolik vyrazilo dech, že omdlela, ke zděšení celého publika.

Odvezli ji do nemocnice, kde prošla všemi možnými testy. Hlas se jí však nevrátil, přestože mluvit mohla. Doktor jí řekl, že je to čistě psychická záležitost zapříčiněná prožitým traumatem. A že potřebuje odpočinek.

Tak Hank, vedoucí člen skupiny, zavolal Amandině tetě Bess a požádal ji, aby zařídila Amandě pobyt někde daleko od toho všeho. Tetin bohatý přítel měl ve wyomingských horách Grand Teton srub a velice rád ho Amandě poskytl k zotavení. Amanda protestovala, ale Hank s kluky a tetou trvali na svém. Tak byla teď tady, uprostřed zimy, zapadaná metrem sněhu, bez televize i telefonu a s přístroji, které sotva fungovaly. Trochu drsného trampského života ti udělá dobře, ujišťoval ji vousatý obr Hank.

Usmála se, když si vzpomněla, jak byli kluci starostliví a milí. Čtyři kluci, kteří tvořili zbytek skupiny Desperado, byli skvělí hudebníci, když se však objevili na jevišti v kožených oblecích s hustými, černými vousy, kníry a rozježenými vlasy, podobali se samotným andělům pekla. Pod drsným zevnějškem to však byli opravdoví andílci, jen nikdy nikdo nenašel dost odvahy, aby se pokusil jejich skryté jádro odhalit.

Hank, Deke, Jack a Johnson hledali práci v nočních podnicích střediska Virginia, když narazili na Amandu Corrii Callawayovou, která se tam taky snažila prosadit. Klub hledal zpěvačku a skupinu, takže se nemohli potkat v lepší dobu, přestože Amanda, která žila do té doby poměrně v ústraní, měla ze své nové skupiny trochu strach. Oni byli na druhé straně nervózní z ní, jelikož se tolik lišila od všech běžných zpěváků, s kterými do té doby zpívali. Díky svému vzezření se cítili v blízkosti téhle plaché, uzavřené mladé blondýnky nesví. Ale jejich první společné vystoupení mělo nečekaný úspěch a od té doby spolu zpívali již čtyři roky.

Teď byli slavní. Videoklipy Desperada se vysílaly už dva roky, zúčastnili se televizní show, dělali rozhovory pro časopisy a kam přišli, tam je znali. Zvlášť Amandu, která používá umělecké jméno Mandy Callawayová. Nežili si špatně a byli bohatí. Moc klidu a času na osobní život ale neměli. Kromě Hanka, nebyl nikdo ze skupiny ženatý, a i ten se právě teď rozváděl. Partner, který zůstane doma, se těžko srovnává s častou nepřítomností toho druhého, kterou s sebou koncertní šňůry přinášejí.

Ještě teď ji zamrazilo, když si vzpomněla, jakým pohledem ji Quinn zpražil. Musela myslet na tetu Bess, i když byla svobodomyslnější než ona a nejspíš věděla, na čem je. Ale Sutton Amandě jasně naznačil, že není první žena, která se v tomhle srubu objevila. Měla tomu arogantnímu rančerovi říct, jak to mezi ní a Blalockem Durningem doopravdy je, ale pravděpodobně by jí nevěřil.

Jistě, mohla by ho spojit s Jerrym a ten by jí to dosvědčil. Jerry Allen řídil jejich koncertní zájezdy a byl jeden z nejlepších ve svém oboru. Na začátku je držel nad vodou. Dneska měli navíc ještě zkušený tým elektrikářů a tesařů. Potřebovali pořádný autobus, aby se do něj vešli všichni lidé včetně zařízení, a říkali mu příhodně „Linka psanců‘.

Po té tragédii prosila Jerryho, aby jim dal několik týdnů volna. Ta nešťastná příhoda ji stála všechny nervy, ale odmítl. Radil jí, ať se vrátí zpátky do sedla. Pokusila se o to, vzpomínky však byly jednoduše příliš hrozivé.

Tak nakonec souhlasil s Hankovým návrhem a všichni dostali na měsíc oficiální volno. Možná že se dá během té doby dohromady a dokáže se zase vrátit zpátky.

Už tu byla týden a rozhodně se cítila lépe. Tedy, cítila by se, kdyby přestaly ty podivné zvuky zvenčí! Na mysli jí vytanula hrozivá představa, jak se dovnitř derou vlci a vrhají se na ni.

„Haló?“

Nečekaný hlásek ji polekal. Zněl chlapecky. Vstala, vzala pohrabáč a přešla k hlavním dveřím. „Kdo je tam?“ zavolala přiškrceným hlasem.

„To jsem já, Elliot,“ představil se hlas. „Elliot Sutton.“

Oddechla si, ale nebyla z toho nijak nadšená. To mi tak ještě scházelo, pomyslela si zničeně, co ten tu dělá? Ještě ho sem přijde hledat otec a ona rozhodně nesnese, aby jí byl ten… ten primitiv nablízku.

„Co chceš?“ vyhrkla nevlídně.

„Něco jsem vám přinesl.“

Přišlo jí nezdvořilé odmítnout dárek, zvlášť když se sem s ním brodil vším tím sněhem. Kdepak má asi otce? napadlo ji však zároveň.

Otevřela dveře. Široce se na ni usmíval zpod vlněné čapky, která skrývala zrzavé vlasy.

„Dobrý den,“ pozdravil. „Myslel jsem si, že byste si třeba dala trochu pražených arašídů. Sám jsem je pražil. Za chladných nocí přijdou k chuti.“

Přejela pohledem saně a statného tažného koně, který do nich byl zapražen. „Přijel jsi tímhle?“ zeptala se, když poznala saně, které řídili s otcem, když se tehdy potkali.

„Jasně,“ ujistil ji. „Jezdíme na nich v zimě, když je všude tolik sněhu. Vozíme na nich zvířatům krmení. Pamatujete, viděla jste nás přece. No, obvykle na nich vozíme seno. Když teda táta může,“ dodal bez obalu a modré oči byly výmluvnější než slova. Ještě dřív než otázku vyřkla, věděla, že bude litovat, že se ptá. Nechtěla se ptát. Ale žádný chlapec by nepřišel k cizím dveřím uprostřed zasněžené noci, jen aby přinesl balíček pražených arašídů.

„Co se stalo?“ zeptala se a odevzdaně čekala na nemilou zprávu.

Mrkl. „Co?“

„Ptala jsem se, co se stalo?“ zopakovala vlídněji. Nemůže za to, že je jeho otec primitiv, dobře viděla, že se chlapec pod úsměvem na tváři chvěje strachy. „No tak, klidně mi to řekni.“

Kousl se do spodního rtu a podíval se na zasněžené kozačky.

„Jde o tátu,“ začal. „Je hrozně nemocný a nedovolí mi dojet pro doktora.“

Tak a je to venku. Věděla, že se neměla ptát. „Nemůže s tím něco udělat maminka?“ zeptala se s nadějí v hlase.

„Maminka utekla s panem Jacksonem z družstva chovatelů, když jsem byl malej kluk,“ odpověděl a zaznamenal Amandin zděšený výraz. „Rozvedli se s tátou a před několika lety zemřela, ale táta o ní nemluví. Půjdete se mnou, slečno?“

„Nejsem doktor,“ váhala.

„To já vím,“ souhlasil dychtivě, „ale jste ženská. A ty přece vědí, jak se starat o nemocný!“ Odvaha se vytratila a byl tím, čím je – vyděšeným chlapcem, který nemá, na koho by se obrátil. „Prosím, paní,“ dodal. „Mám velký strach. Úplně hoří a třese se po celém těle a –“

„Vezmu si kozačky,“ řekla a vrátila se pro ně ke krbu. Obula se, pak si oblékla kabát a na světlé vlasy narazila vlněnou čepici. „Máte sirup na kašel, aspirin, pastilky proti kašli – a takový ty věci?“

„Ano, paní,“ kýval Elliot bouřlivě hlavou a pak si povzdychl. „Táta si je nechce vzít, ale máme je.“

„Má sebevražedné sklony?“ zeptala se Amanda rozladěně, když vyšla ven za chlapcem, zamkla hlavní dveře a vylezla na sáně.

„No, občas je toho na něj dost,“ začal. „Ale nikdy není nemocnej a nepřipustí si, že teď je. Ale je úplně mimo a mám strach. Mám jenom jeho.“

„Postaráme se o něj,“ slíbila mu Amanda a doufala, že svůj slib dokáže splnit. „Pojďme.“

„Znáte se s panem Durningem dobře?“ zeptal se, když zapískl na koně a rozjeli se po cestě nahoru k Suttonovu domu.

„Je to přítel jedné mé příbuzné,“ vysvětlila mu Amanda. Jízda na saních se jí moc líbila a příjemný byl i studený vítr a sníh na tváři. Vdechovala osvěžující horský vzduch. „Budu tu jen několik týdnů. Jen než… než mi bude lépe.“

„Jste taky nemocná?“ zeptal se zvědavě.

„Svým způsobem,“ řekla neurčitě.

Sáně se trhavě hnaly po svahu příkré hory. Amanda se pevně držela a doufala, že kůň neklopýtne. Ke konci cesty jim začal výstup dělat potíže, ale už byli téměř na vršku a za chvíli už se před nimi objevil obrovský ranč z červeného dřeva ozářený světlem z dlouhé, široké přední verandy.

„Je to krásný dům,“ poznamenala Amanda.

„Táta ho přistavěl pro mámu, než se vzali,“ řekl jí Elliot a pokrčil rameny. „Moc si na ni nepamatuju, jen to že měla zrzavý vlasy. Táta rozhodně nenávidí ženský.“ Omluvně se na ni podíval. „Nebude se mu líbit, že jsem vás sem přivedl…“

„Dokážu se o sebe postarat,“ ujistila ho s úsměvem. „Tak se jdeme podívat, jak to s ním vypadá.“

„Řeknu Harrymu, ať se postará o koně a sáně,“ řekl a hlasitě ho volal jménem, dokud nevyšel z osvětlené stodoly. Prošedivělý stařík se krátce seznámil s Amandou a odešel s koňmi do stáje.

„Harry tu žije od chvíle, co byl táta malý kluk,“ vysvětloval Elliot, zatímco ji vedl dřevem obitou halou a nahoru po příkrém schodišti do druhého patra. „Dělá většinu věcí, dokonce nám i vaří.“ Zastavil se a ustaraně se na Amandu podíval. „Táta bude určitě řvát.“

„No tak pusťme se do toho, ať to máme za sebou.“

Nechala jít Elliota první, aby se podíval, jestli má táta něco na sobě.

„Ještě pořád má džínsy,“ ujistil ji a usmál se, když se začervenala. „Je to dobrý.“

Odkašlala si. Konec s hraním si na světačku, pomyslela si, jsem jen obyčejná čtyřiadvacetiletá holka. Vyhnula se Elliotovu pobavenému úsměvu a vešla do místnosti.

Quinn Sutton ležel na břiše a holé svalnaté paže měl natažené před sebou. Záda mu žhnula a rosila se potem a husté, černé vlasy měl slepené a vlhké. Jelikož v místnosti nebylo horko, došlo Amandě, že musí mít obrovskou horečku. Sténal a něco nesrozumitelně mumlal.

„Elliote, můžeš mi přinést lavor s horkou vodou?“ zeptala se. Sundala si kabát a vyhrnula si rukávy halenky.

„Jasně,“ pokývl Elliot a odběhl z pokoje.

„Pane Suttone, slyšíte mě?“ zeptala se tiše Amanda. Posadila se vedle něj na postel a lehce se dotkla holého ramene. Byl rozpálený – doslova žhnul. „Pane Suttone,“ oslovila ho znovu.

„Ne,“ sténal. „Ne, to nemůžete…“

„Pane Suttone…“

Překulil se a otevřel černé oči lesklé horečkou, těch si však Amanda téměř nevšímala. Nedokázala spustit oči z jeho mužného trupu. Prohlížela si ho od ramen až k úzkým bokům a nemohla se na něj vynadívat. Byl temně opálený a husté, černé chlupy se táhly po hrudníku přes ploché břicho až k širokému pásku na bocích. Amanda, která byla neuvěřitelně nevinná nejen na svůj věk, ale i na svou profesi, zírala na Quinnovo tělo jako oslněná. Je nádherný, pomyslela si a žasla nad dokonalými křivkami jeho těla, pletenci svalů a hladkou, lesknoucí se kůží.

„Co tu zatraceně chcete?“ zavrčel.

Konec oslavování hrdiny, pomyslela si suše. Podívala se mu do očí. „Elliot měl strach,“ řekla tiše. „Přišel pro mě. Nemějte mu to za zlé, prosím. Šílíte horečkou.“

„K čertu s horečkou, okamžitě vypadněte,“ řekl tónem, který by zastavil útočícího vlka.

„To nemůžu,“ ohradila se. Otočila hlavu ke dveřím, ve kterých se objevil Elliot s lavorem horké vody a ručníkem a žínkou přes ruku.

„Tady máte, paní,“ řekl. „Ahoj, tati,“ dodal a nejistě se na zuřícího otce usmál. „Až ti bude dobře, tak si mě klidně můžeš zmlátit.“

„Nemysli si, že to neudělám,“ zavrčel Quinn.

„No tak, máte jen horečku a jste nemocný, pane Suttone,“ konejšila ho Amanda.

„Přiveď Harryho, ať ji vyhodí z mého pozemku,“ nařídil Quinn rozzuřeně Elliotovi.

„Co třeba nějaký aspirin, Elliote, a něco k pití? Malou whisky nebo něco horkého –“

„Nepiju whisky,“ ohradil se příkře Quinn.

„Občas si dá víno,“ vložil se do toho Elliot.

„Tak tedy víno.“ Namočila žínku do lavoru. „A můžeš zapnout topení. Nechceme, aby nastydl, až ho umyju.“

„K čertu vy na mě ani nesáhnete!“ zuřil Quinn.

Nevšímala si ho. „Běž pro ty věci, Elliote, prosím, a vem i sirup na kašel.“

„Jasně, paní!“ řekl s úsměvem.

„Jmenuju se Amanda,“ řekla nepřítomně.

„Amanda,“ opakoval si chlapec cestou po schodech dolů.

„Bůh ti pomáhej, až se znovu postavím na nohy,“ zuřil Quinn. Položil se do polštářů a zachvěl se, když se ho dotkla žínkou. „Nechte toho…!“

„Mohla bycřf na vás smažit vajíčka. Musím srazit horečku. Elliot říkal, že blouzníte.“

„Sám blouzní, když vás sem pustil,“ třásl se

Quinn. Prsty mu nechtěně přejela přes ploché břicho a Quinnem projel silný záchvěv a celé tělo mu strnulo. „Proboha, přestaňte,“ skučel.

„Bolí vás žaludek?“ zeptala se starostlivě. „Promiňte.“ Namáčela žínku a umývala mu ramena, paže a obličej.

Otevřel černé oči. Ztěžka dýchal a tvář měl strnulou napětím. To je tou horečkou, říkala si Amanda. Setřela si dlouhé vlasy z tváře a přála si, aby si je bývala stáhla do culíku. Neustále jí spadaly na Quinnovu vlhkou hruď.

„K čertu s vámi,“ vrčel.

„S vámi taky, pane Suttone,“ usmála se sladce. Domyla mu obličej a odložila lavor s žínkou stranou. „Máte nějakou košili s dlouhým rukávem?“

„Vypadněte!“

Elliot se vrátil s léky a malou sklenkou vína. „Hany dělá kakao,“ řekl s úsměvem. „Přinese ho nahoru. Tady jsou ty další věci.“

„Výborně,“ poděkovala mu a vzala si je od něj. „Má tvůj otec kabátek od pyžama nebo něco s dlouhým rukávem?“

„Jasně!“

„Zrádče,“ zavrčel otec na syna.

„Tady máte.“ Podával jí Elliot flanelovou košili, kterou se rozzuřenému Quinnovi rozhodla obléct i přes jeho protesty.

„Nenávidím vás,“ vyštěkl Quinn poslední trošku jedu, kterou v sobě ještě našel.

„Nápodobně,“ souhlasila. Musela se kolem něj natáhnout, aby mu oblékla kabátek, a ocitla se mu tak nečekaně blízko. Cítila, jak se jí Quinnova zarostlá hruď otřela o tvář a vlasy se dotkly holého ramena a hrudi. Zarazila se, když jí při dotyku s ním projel zničehonic zvláštně rozechvělý pocit. Ze všech sil se ho snažila nevnímat a oblékla mu druhý rukáv pyžama. Zatímco mu zapínala košili, snažila se ho dotýkat co nejméně a ne víc, než bylo nutné, protože dotek hustých chlupů ji zneklidňoval. Prudce se pod dotyky jejích prstů a dlouhých, hedvábných vlasů chvěl, ale usoudila, že je to horečkou.

„Už jste skončila?“ zeptal se odměřeně Quinn.

„Skoro.“ Přetáhla přes něj přikrývky, našla ovladač na elektrickou deku a zapnula ji. Pak do Quinna dostala sirup proti kašli, dala mu aspirin a donutila ho vypít trošku vína. Doufala, že ho tím nepředávkuje. Kofein v kakau však pravděpodobně neutralizuje účinek alkoholu a víno v kombinaci s prášky tak nebude mít žádné následky. Doušek vína by mu asi«ni tak neuškodil a pomůže při bolesti v krku, kterou určitě má.

„Tady je kakao,“ řekl Harry a přinesl jim na podnose hrnečky s kakaem ozdobené porcí šlehačky.

„Vypadá výtečně. Moc vám děkuju,“ řekla Amanda a plaše se na starého muže usmála.

„To rád slyším,“ vrátil jí úsměv a podíval se na Quinna. „Můžu být rád, když mi tu někdo vůbec poděkuje.“

„Těžko se děkuje někomu, kdo vás otráví jídlem,“ poznamenal vyčerpaně Quinn.

„Ten nezemře,“ poznamenal Harry na odchodu. „Je zatraceně jízlivý.“

„Mluvím pravdu,“ ohradil se Quinn a zavřel oči.

Usnul téměř okamžitě. Amanda si přitáhla židli blíž k posteli a posadila se vedle něj. Ještě pořád potřebuje, aby ho někdo hlídal, a chlapec jde určitě do školy. Vánoční prázdniny už skončily.

„Jdeš do školy, viď?“ zeptala se Elliota.

Přikývl. „Jedu na koni na autobus a pak ho pošlu samotného zpátky. Vrátí se do stodoly sám. Zůstanete tady?“

„Asi bych radši měla,“ přikývla Amanda. „Budu tu u něj sedět. Může se to v noci zhoršit. Ale zítra musí k lékaři. Je tu někde nějaký?“

„Ve městě je doktor James,“ řekl.

„Jestli bude tátovi hodně zle, tak sem přijde. Má dole na cestě pacientku s rakovinou a jednou za pár dní se na ni chodí dívat. Může se tu pak stavit.“

„Uvidíme, jak tátovi bude. Teď bys měl jít radši spát,“ řekla a usmála se na něj.

„Díky, že jste přišla, slečno… Amando,“ poděkoval Elliot a povzdechl si. „Nepamatuju se, že bych kdy měl takový strach.“

„To je v pořádku,“ řekla. „Ráda jsem přišla. Dobrou noc, Elliote.“

Usmál se na ni. „Dobrou noc.“

Vyšel z pokoje a zavřel dveře. Amanda se opřela o židli a pozorovala spící tvář divokého horala. Ve spánku vypadal najednou tak zranitelně. Měl nejhustší řasy, jaké kdy viděla, a husté obočí a hezké hluboko posazené oči. Rty měl poněkud tenké, ale dokonale tvarované a dolní ret působil smyslně. Líbila se jí vyčnívající brada s náznakem tvrdohlavosti. Měl impozantní, rovný nos, a když spal, nevypadal zas tak špatně. Možná to byl chlad v jeho očích, díky kterým působil na okolí tak tvrdě, když byl vzhůru. Ne že by teď vypadal nějak zvlášť bázlivě. Měl tolik tvrdých rysů…

Několik minut počkala a pak mu sáhla na čelo. Díkybohu, byl trochu chladnější, možná se mu do rána udělá dobře. Odešla do koupelny a umyla si obličej. Pak se vrátila a sedla si vedle něj. Někdy uprostřed noci usnula se světlovlasou hlavou položenou na velkém opěradle křesla. Vzbudily jí hlasy.

„Byla tu celou noc, Harry?“ ptal se Quinn. „Vypadá to tak. Chuděra malá, je utahaná.“

„Já toho Elliota zastřelím!“

„No tak, šéfe, tak se s dítětem nejedná. Vyděsil se a nevěděl jsem, co dělat. Ženy to s nemocemi umí. Moje máma dokázala vyléčit lidi, aniž by kdy měla nějaké lékařské vzdělání. Používala bylinky a takové ty věci.“

Amanda mrkla, cítila, jak se na ni někdo dívá. Zjistila, že je to Quinn Sutton, který sedí na posteli a upřeně na ni zírá.

„Jak se cítíte?“ zeptala se, aniž by zvedla ospalou hlavu.

„Jako v pekle,“ odpověděl. „Ale už je mi lépe.“

„Dáte si něco k snídani, paní?“ zeptal se Harry s úsměvem. „A trochu kafe?“

„Za kafe budu moc ráda. Ale snídani ne, díky, nebudu zdržovat,“ řekla ospale a zívla. Posadila se, a zatímco se bez zábran protahovala, odhalila bavlněná halenka dokonalou plnost jejích prsou.

Quinn cítil, jak mu opět strnulo tělo, stejně nečekaně a bolestně, jako když se ho včera večer dotýkala. Ještě pořád na své kůži cítil jak doteky prstů, tak letmý dotek dlouhých, hedvábných vlasů. Voněla po gardéniích a venkem a za ten krátký okamžik, kdy se ocitl tak zranitelný, ji nenáviděl ještě víc.

„Proč jste přišla s Elliotem?“ zeptal se Quinn, když Harry odešel.

Odhrnula si rozcuchané vlasy a pokusila se nemyslet na to, jak hrozně musí bez nalíčení a neučesaná vypadat. Když nezpívala, splétala si vlasy obvykle na vršku hlavy. Cítila se obnaženě, když tu led nechávala jejich neobvyklou délku na odiv muži, jako je Quinn Sutton.

„Vašemu synovi je teprve dvanáct,“ reagovala po chvíli. „Na tak malé dítě je to příliš mnoho zodpovědnosti,“ dodala. „Vím to. V tomhle věku jsem se starala o otce a neměla jsem matku. Táta pil,“ dodala s hořkým úsměvem. „Moc. Když pil, dostával se do problémů. Pamatuju se, že jsem už ve třinácti věděla, jak zavolat ručitele na kauci. Nikdy jsem s nikým nechodila, nikdy jsem si domů nevodila kamarády. Ani nevím, jestli ještě žije, a je mi to jedno.“

„Tenhle problém Elliot mít nebude,“ odpověděl tiše. „Jste tvrdá holka, co?“ dodal a v temných očích zahlédla upřímnou zvědavost.

Nechtěla mu toho o sobě tolik prozradit. Přivedl ji do rozpaků, tak mu věnovala jeden ze svých nejútočnější pohledů. „Dost tvrdá, díky,“ prohlásila Amanda. Vstala ze židle. „Jestli je vám dost dobře na to, že se můžete hádat, určitě už se o sebe zvládnete i postarat.Ale jestli se vám horečka zase vrátí, musíte zajet k doktorovi.“

„To si rozhodnu sám,“ řekl stroze. „Jděte domů.“

„Díky za radu.“ Vzala kabát a oblékla si ho, aniž by se zdržovala se zapínáním knoflíků. Vlasy si schovala pod kulíšek a celou dobu si byla vědoma jeho upřeného pohledu.

„Nepůsobíte jako typická příživnice,“ řekl nečekaně.

Pohlédla na něj a překvapeně zamrkala.

„Prosím?“

„Příživnice,“ opakoval. Zvedl bradu a přejížděl ji posměšným pohledem. „Pochopil jsem, že jste Durningova nová milenka. I když, jestli vám jde o peníze, tak jste si vybrala výborně. Malá hezká děvka by s ním mohla dojít daleko… Sakra!“

Stála nad ním, zírala na kakao rozlité na jeho hrudi a třásla se vzteky.

„Promiňte,“ omluvila se. „Zachovala jsem se příšerně, když vím, že jste nemocný, ale to, co jste řekl, je neomluvitelné.“

Otočila se, aby odešla, a ignorovala tlumené nadávky, když odhodil přikrývku a posadil se.

„Taky bych klela,“ řekla souhlasně, když se ve dveřích ještě jednou ohlédla a očima bezradně těkala po široké hrudi pokryté záplavou chlupů. „Tolik lepkavého kakaa v houštinách vaší hrudi,“ dumala. „Pravděpodobně to bude chtít napařit, jinak to dolů nedostanete. Velká škoda, že nedokážete přivábit příživnici, aby vám to pomohla vymýt. Ale asi prostě nejste tak bohatý jako pan Durning,“ rýpla si a s nosem ve vzduchu vyšla ven. Když šla ke schodům, měla pocit, že zaslechla smích. Něco lakového však bylo víc než nepravděpodobné.

DRUHÁ KAPITOLA

Když se Amanda vrátila do srubu, mrzela ji příhoda s kakaem, i když si Quinn Sutton zasloužil každičkou kapku. Jak si ji dovolil takhle nazvat!

Amanda měla konzervativní názory. Byla opravdová venkovská dívka z Mississippi, která měla za vzor jen svobodomyslnou tetu a otce alkoholika a ani jednomu z nich se nepodobala. Jen málokdy si teď s někým někam vyšla. Její pracovní kostým však nebyl zrovna z těch, který by ukázal mužům, jak konvenční jsou její ideály. Viděli před sebou nápadné, přiléhavé šaty a brali to tak, že Amanda, nebo jenom „Mandy“, jak si v uměleckém světě říkala, žije stejně bouřlivě, jak to vypadá, když je na scéně. Byly chvíle, kdy litovala toho, že vůbec kdy začala zpívat s Desperadem, ale byla příliš známá a vydělávala příliš mnoho na to, aby toho teď nechala.

Spletla si vlasy, stočila si je na vršku hlavy a nechala je tak po zbytek týdne. Čas od času si vzpomněla na Quinna Suttona a přemýšlela, jestli se uzdravil. I když ne že by jí na tom záleželo. Pokud Ho o ni, mohl si klidně třeba pojit.

Ve srubu nebyl telefon ani piano. Neměla televizi, společnost jí mohlo dělat jen rádio a magnetofon. Zdálo se však, že pan Durning neposlouchá nic jiného kromě operní hudby, žádné jiné kazety tu alespoň nenašla. Umírala touhou po skladbičce lehkého rocku, nebo aspoň po nějakém nástroji, na kterém by mohla cvičit. Uměla hrát na bicí, syntetizér a klavír. Nakonec skončila v kuchyni a z čiré nudy vyťukávala o pult melodii dvěma nerez noži.

Když se v neděli večer hned po přeháňce mrznoucího deště zbláznila elektřina, pocítila téměř úlevu. Seděla ve tmě a smála se. Byla uvězněna v domě bez topení, bez světla a jediné, co věděla o krbech, bylo to, že potřebují dřevo. V domě nebyla ani tříska, všechna nařezaná polena ležela venku zcela promrzlá pod navátým sněhem. Nebyla tu ani krabička zápalek.

Přitáhla si kolem sebe kabát a zachvěla se zimou, nenáviděla samotu a studené počasí a cítila, jak se k ní v ledové noci opět přikrádá noční můra. Nechtěla myslet na důvod, proč ji zradil hlas, ale jestli tu bude ještě nějakou dobu sama, určitě zešílí z toho, jak si bude pořád dokola přehrávat tu noční scénu na jevišti.

Ztracena v myšlenkách, v hrůzostrašných vzpomínkách výkřiků a vlastní ztráty vědomí, přeslechla první zaklepání na dveře a zareagovala, až když se ozvalo podruhé.

„Slečno Corrieová!“ snažil se známý rozladěný hlas překřičet vítr.

Vstala a po citu pomalu přešla ke dveřím. „Jen se tak neplašte,“ mumlala, když prudce otevřela dveře.

„Vemte si, co potřebujete na pár dní a pojďte se mnou,“ oznámil jí Quinn Sutton a probodával ji pohledem. „Vypnuli elektřinu. Jestli tu zůstanete, zmrznete. Dneska večer bude pod nulou. Mám na ranči pro tyhle případy zvláštní generátor.“

Pohlédla na něj stejně vražedně. „Raději tu zmrznu, než bych s vámi někam šla, děkuju pěkně.“

Pomalu se nadechl. „Podívejte, to, jak žijete, je vaše věc. Jen jsem si myslel –“

V tu chvíli mu přibouchla dveře před nosem, Quinn je však stihl zarazit nohou a vešel za ní dovnitř.

„Řekl jsem, že jdete se mnou, madam,“ oznámil jednoznačně. Naklonil se, zvedl ji a vyrazil s ní ke dveřím. „A k čertu s tím, co potřebujete na pár dní.“

„Pane… Suttone!“ zalapala po dechu, ohromena nečekaným kontaktem s pevným, vypracovaným tělem, když ji jako peříčko vynášel ven a přibouchl za nimi dveře.

„Držte se,“ procedil mezi zuby, aniž by se na ni podíval. „Zrovna tady napadaly pořádné závěje.“

A opravdu sníh sahal skoro do pasu. Nebyla venku dva dny, tak si nevšimla, že ho tolik připadlo. Pevně se držela kabátu z ovčí kožešiny, který měl Quinn na sobě. Voněl kůží, tabákem a toaletním mýdlem. Kožešinový límeček ji hřál na studené Iváři. Cítila se malá a bezmocná a rozhodně z toho nebyla nijak nadšená.

„Vaše způsoby se mi nelíbí,“ ohradila se pobouřeně. Svištěl kolem nich vítr a sněhová plískanice ji bodavě štípala do tváří.

„Ale má svoje výsledky. Naskočte si.“ Postavil ji na sáně, vylezl si vedle ní, uchopil otěže a otočil koně směrem k hoře.

Chtěla protestovat a říct mu, ať si svou nabídku strčí někam. Ale zima jí zalézala za nehty a příliš se třásla chladem, aby se dokázala hádat. Chtě nechte musela uznat, že má Quinn pravdu. Snadno by mohla dole v chatě umrznout a našli by ji až na jaře, popřípadě až by teta přesvědčila pana Durninga, aby se na ni přijel podívat.

„Nechci být nt obtíž,“ namítla.

„To s tím nemá nic společného,“ odpověděl. „Máte jen dvě možnosti, buďto pojedete se mnou na ranč a přežijete, nebo zůstanete dole ve srubu a umrznete.“

„Jsem si jistá, jaké možnosti byste dal přednost vy,“ zamumlala a zachumlala se hlouběji do těžkého kabátu.

„Vážně?“ zeptal se a otočil se na ni. V jasném denním světle, které se odráželo od zasněžené krajiny, zahlédla v temných očích podivný záblesk. „Jen si zkuste tady v tom vykopat hrob.“

Výmluvně na něj pohlédla a odchodu na ranč se už dál nebránila.

Vjel na saních rovnou do stodoly, a zatímco vypřahal a odvedl koně do stání, nechal ji, ať si projde uličkou mezi stáními a prohlédne si koně a dvě nová telátka.

„Co se těmhle dvěma stalo?“ zeptala se a kývla směrem ke zvířátkům. Ruce měla v kapsách a uši jí mrzly.

„Maminky jim na pastvinách pošly hlady,“ odpověděl tiše. „Nedostal jsem se k nim včas.“

V hlase mu zazněla starost. Pohlédla mu do temné tváře a zahlédla v ní nový rys.

„Myslela jsem, že na jedné dvou kravách nezáleží,“ podotkla Amanda.

„Před několika měsíci jsem přišel o všechno,“ řekl věcně. „Snažím se z toho dostat a stále ještě nein úplně jisté, jestli tu ztrátu doženu. Každá kráva i důležitá.“ Podíval se na ni. „Ale nejde jen o pěnic Vadí mi, když cokoli zemře z nedostatku pé. t Dokonce i kráva.“

„Nebo i pouhá žena?“ zeptala se s náznakem ii iněvu. „Nebojte, vím, že mě tu nechcete. Jsem… Vdččná, že jste mě zachránil. Většina dřeva byla imrzlá a pan Durning zjevně nekouří, protože tam nebylo moc zápalek.“

I ‚chce se zamračil. „Ne, Durning nekouří. To jste nevěděla?“

Pokrčila rameny.

„Nikdy jsem neměla důvod se ptát,“ podotkla, •niž by mu osvětlila, že je to teta, ne ona, kdo zná I m ningovy zvyky. Jen ať si užije nechutný názor, který na ni má.

„Elliot říkal, že jste byla nemocná.“

Vzhlédla a na tváři měla obezřetně netečný výI. „Svým způsobem,“ odpověděla.

„To se Durnng ani nenamáhal za vámi přijet?“

„Pane Suttone, můj osobní život se vás ani trochu netýká,“ ohradila se pádně. „Myslete si o mně, co chcete. Je mi to jedno. Ale když už jsme u toho, nenávidím muže jfravděpodobně stejně, jako vy nenávidíte ženy, takže mě nebudete muset odhánět klackem.“

Při té poznámce se mu stáhla tvář, ale nic neřekl. Dlouhou chvíli se jí díval do očí, pak se otočil k domu a pokynul jí, ať jde s ním.

Elliot byl z hosta nadšený. Quinn Sutton měl televizi a různé kazety a k velkému překvapení našla na stole v obývacím pokoji i úplně nové klávesy.

Se zalíbením se jich dotkla a Elliot se na ni vesele zazubil. „Líbí se vám?“ zeptal se hrdě. „Dostal jsem je od táty k Vánocům. Víte, nestály moc, alej hezky se na ně hraje. Poslouchejte.“

Otočil se, zapnul klávesy a předvedl jí dost sluš nou reprodukci melodie písničky od Genesis.

Amanda, která prošla výukou hry na klavír, se I nad jeho snahou usmála. „Velmi dobré,“ chválila i ho. „Ale zkus zahrát béčko na konci posledního! taktu o tón výš a uvidíš, jestli ti nevyjde lepší zvuk.“ I Elliot naklonil hlavu. „Hraju podle sluchu,“ zaváhal.

„Promiň.“ Natáhla se a dotkla se klávesy, kterou měla na mysli. „Takhle.“ Přejela prsty po kláve– šách. „Máš velmi dobrý sluch.“

„Ale neumím číst noty,“ povzdechl si chlapec. „Vy to umíte, že jo?“ zeptal se a upřel na ni modré oči.

Přikývla a zasněně se usmála. „Kdysi jsem se I toužila naučit hrát na klavír. Chodila jsem jen na pár hodin a pak jsem požádala… přítelkyni, aby mi j dovolila cvičit na jejím klavíru. Trvalo mi léta, než jsem se naučila základy, ale už mi to celkem jde.“

„Celkem“ znamenalo, že s kluky vyhráli za poslední album cenu Grammy a že to byla její vlastní písnička, která podstatně přispěla k úspěchu. To vsak nemohla Elliotovi říct. Byla přesvědčená, že . uinn Sutton by ji okamžitě vyhodil na mráz, kdyby věděl, čím se živí. Nevypadá jako fanoušek rocku, a když by spatřil její jevištní kostým a skupinu, s kterou hraje, pravděpodobně by ji obvinil z mnohem horších věcí než jen z toho, že je příživnická milenka jeho souseda. Zachvěla se. Ještě štěstí, že se jí Quinn nelíbí. Neměl by být problém tu přeťkat, aniž by zjistil, kdo ve skutečnosti je. Ale i tak bude lepší, když si od něj bude držet odstup.

„Asi by se vám nechtělo učit mě číst noty?“ navrhl Elliot. „Pro zábavu, víte. Jak to tak vypadá, sníh hned tak neroztaje, tak by nám při tom alespoň utekla dlouhá chvíle.“

„Jasně že tě budu učit,“ usmála se na něj. „Jestli lata nebude proti,“ dodala a rychle se podívala ke dveřím.

Stál v nich Quinn Sutton a na sobě měl džínsy a červenou kostkovanou košili. V ruce držel šálek s černou kávou a mlčky je pozoroval.

„Žádný rockový věci,“ řekl krátce. „To má na děti špatný vliv.“

„Špatný vliv?“ Amanda snad nevěřila svým uším, přestože už předem jasně odhadla Quinnův vkus.

„Ty neurvalé texty a svůdné kostýmky a všechen ten satanismus,“ zamumlal. „Zabavil jsem mu kazety a schoval je. Jsou neslušné.“

„Některé z nich určitě,“ souhlasila tiše. „Ale nemůžete je všechny házet do jednoho pytle, pane Suttone. A dneska je hodně skupin, které podporují mravní bezúhonnost a bojují proti užívání drog…“

„Těmhle řečem sama nevěříte, nebo jo?“ zeptal se chladně.

„Je to pravda, tati,“ pípl Elliot.

„Ty buď zticha,“ napomenul syna. Otočil se. „Mám hodně práce. Nepouštěj to moc nahlas, jasný? Až si budete chtít jít lehnout, slečno Corriová, ukáže vám Harry pokoj,“ dodal a vrhl na ni pohled, jako by ji nejradši ubytoval v temném sklepení. „Nebo Elliot.“

„Ještě jednou díky,“ řekla, ale nepodívala se mu do očí. Cítila se naprosto nedostatečně a provinile. Měla pocit, jako by se svým způsobem vrátila zpět do oné noci…

„V devět hodin spát, Elliote,“ připomněl synovi Quinn.

„Jasně, tati.“

Amanda užasle pohlédla na vysokého muže. „Co to říkal?“ zeptala se. „Řekl, abychom šli v devět spát,“ odpověděl Elliot. „Všichni chodíme spát v devět,“ dodal s úsměvem nad jejím výrazem. „Nebojte, na to si zvykneic. To víte, rančerský život. Co to bylo s tím béčkem? Co je to béčko?“

Zjevně se po ní chce, aby chodila spát se slepicemi a pravděpodobně s nimi i vstávala. Nepřítomně vzala klávesy a začala Elliotovi vysvětlovat základy hudební nauky.

„Opravdu ti zabavil všechny kazety?“ zeptala se zvědavě.

„Ano,“ zazubil se Elliot a podíval se ke schodům. „Ale vím, kam je schoval.“ Pozoroval ji s přemýšlivě našpulenými rty. „Víte, strašně mi někoho připomínáte.“

Amanda dokázala udržet klidný výraz, i přesto že jí strachy píchlo u srdce. Fotka její skupiny byla na všech albech a kazetách. Bůh chraň, jestli je Elliot jejich fanouškem a má nějaké jejich album. U lidí jeho věku jsou populární. „Říká se přece, že všichni máme svého dvojníka,“ prohodila vesele. „Možná jsi viděl někoho, kdo se mi podobá. Podívej, takhle se hraje stupnice C dur…“

Podařilo se jí úfpěšně změnit téma a Elliot už o tom znovu nezačal. Za půl hodinky odešli nahoru spát a Amanda si mohla vydechnout úlevou. Jelikož jí despotický Sutton nedal čas na to, aby si zabalila, lehla si do čistých bílých peřin v šatech, které měla na sobě. Jenom doufala, že jí zde nebudou budit noční můry. Neodkázala snést pomyšlení na to, že by se jí na ně Sutton zeptal. Pravděpodobně by řekl, že má, co si zaslouží.

Ale noční můry nepřišly. Spala sladkým spánkem zapomnění a vůbec nic se jí nezdálo. Druhý den ráno se vzbudila kupodivu občerstvená, zrovna když vycházelo slunce, dokonce ještě dřív, než jí Elliot přišel zaťukat na dveře a říct jí, že Harry připravuje snídani.

Učesala se a přepletla si copy, obtočila si je kolem hlavy a sepnula tak, jak je měla včera večer. Upravila se, umyla a vesele sešla dolů.

Když přišla do kuchyně, byli již Quinn s Elliotem v půlce nadýchaných palačinek přelitých sirupem.

Harry přinesl čerstvou konvičku kávy a usmál se na ni. „Dáte si palačinky a párek?“ zeptal se.

„Párek si dám, ale palačinku jen jednu, děkuju,“ požádala a usmála se na něj. „Ráno moc nesnídám.“

„Jestli zůstanete v horách déle, naučíte se to,“ poznamenal Quinn a uštědřil jí výmluvný pohled. „Neuškodí vám, když se vám kosti trochu obalí masem. Dej jí tři, Harry.“

„Poslouchejte…“ začala.

„Ne, vy poslouchejte,“ přerušil ji rázně Quinn a usrkl si kafe. „V mém domě platí moje pravidla.“

Povzdechla si. Bylo to jako kdysi dávno v siroti inci během jednoho z otcových opileckých období, kdy musela žít podle pravidel paní Brimové. ,,Ano, pane,“ řekla nepřítomně.

Pronikavě se na ni podíval.

„Je mi třicet čtyři a vy nejste dost mladá na to,.ibyste mi říkala, pane.“

Zvedla k němu udivený pohled. „Je mi dvacet čtyři,“ řekla. „Opravdu je vám třicet čtyři?“ Začervenala se, už když to říkala. Vypadal o tolik slarší, ale neměla se o tom zmiňovat. „Promiňte. To sem nepatří.“

„Vypadám starší, než jsem,“ řekl nenucené. „V Texasu mám přítele, který si myslí, že je mi ke čtyřiceti a to mě zná léta. Není třeba se omlouvat.“ Nedodal, že velkou zásluhu na jeho ztrhaném vzhledu má jeho bývalá žena. „Vypadáte mladší než na dvacet čtyři,“ dodal.

Odsunul stranou prázdný talíř. Usrkl si kávu a pozorně si ji prohlížel skrz páru ze šálku. Modrou kostkovanou flanelovou košili měl zapnutou až ke krku a džínsy, které měl na sobě, mu padly, ale nebyly moc upnuté. Napadlo ji, že se neobléká jako muži v jejím světě. Muži, které znala, byli však úplně jiného ražení než tenhle horal.

„Amanda mě včera večer učila hudební stupnice,“ řekl Elliot nadšeně. „Opravdu hudbě rozumí.“

„Jak se vám to podařilo naučit?“ zeptal se Quinn a viděla mu na očích, že si vzpomíná na to, co mu řekla o otci alkoholikovi.

Zvedla oči od talíře. „Když byl táta opilý, tak jsem bydlela v místních sirotčincích. Byla tam paní, která hrála v kostele. Naučila mě hrát.“

„Žádné sestry nebo bratři?“ zeptal se tiše.

Zavrtěla hlavou. „Nikdo na celém světě kromě tetičky.“ Zvedla hrneček s kávou. „Je umělkyně a žije se svým posledním milencem –“

„Už bys měl radši jít do školy, synku,“ přerušil ji stroze Quinn a kývl na Elliota.

„To bych měl, nebo přijdu pozdě. Ahoj!“

Popadl knihy a kabát a jako blesk vyběhl ven. Harry zatím s úsměvem sebral talíře a zmizel v kuchyni.

„Nemluvte před Elliotem o takových věcech,“ okřikl ji Quinn. „Rozumí jim víc, než si myslíte. Nechci, aby se zkazil.“

„Nedochází vám, že většina dvanáctiletých chlapců ví o světě mnohem víc, než si dospělí myslí?“ zeptala se a pokusila se usmát.

„Ve vašem světě možná. V mém ne.“

Mohla mu říct, že mluví o tom, jaké věci jsou, ne o tom, jak by je radši měla, ale věděla, že by to bylo k ničemu. Byl zcela přesvědčený o její uvolněné morálce. Povzdechla si. „Možná,“ zamumlala.

„Jsem staromódní,“ dodal a pátravě se na ni po.hval. „Nechci, aby byl Elliot vystaven svobodomyslnému názoru na takzvaný moderní svět, dokud nebude dost starý na to, aby pochopil, že má u a výběr. Nemám rád společnost, která zesměšňuc čest, věrnost a nevinnost. Takže s ní bojuju jedinou zbraní, kterou mám k dispozici. Chodím v neděli do kostela, slečno Corrieová,“ vysvětloval a usmál se nad jejím překvapeným výrazem. „Ellini chodí se mnou. Z koukání na televizi to asi nevíte ani z chození do kina, ale v Americe ještě poi ad žijí lidé, kteří chodí v neděli do kostela. Tvrdě eelý týden pracují a odpočinek nacházejí ve způsobech, které nezahrnují drogy, alkohol nebo nevázaný sex. To je pro vás šokující překvapení, co?“

„Nikdo nikdy neobvinil Hollywood z toho, že obrazuje skutečný život,“ odpověděla s úsměvem. „Ale jestli chcete upřímný názor, tak se mi dost zvedá žaludek z nevázaného sexu, vulgárního vyladřování a míry zobrazování násilí v novějších filmech. Vlastně je mi to tak proti srsti, že jsem se vrátila ke sledování starších filmů ze čtyřicátých let.“ Rozesmála se, když viděla, jak se tváří.

Našpulil rty a díval se jí do černých očí. „Miluju Georgea Brenta, Georgie Sandersovou, Humphreye Bogarta, Bette Davisovou a Cary Granta,“ přiznal. „Ano, taky se na ně dívám.“

„Sama nejsem až zas tak moderní,“ přiznala a hrála si s ubrusem. Položila hrneček na stůl. „Chápu, proč cítíte to, co cítíte ohledně Elliota, že ho berete do kostela a to všechno. Elliot mi řekl něco o své matce…“

Quinn se okamžitě stáhl do sebe. „Nemluvím s cizími lidmi o svém osobním životě,“ prohlásil a nečekaně vstal. „Jestli se chcete dívat na televizi,“ řekl a divoce se nad ní tyčil, „nebo poslouchat hudbu, prosím. Já musím jít pracovat.“

„Můžu vám pomoct?“ zeptala se.

Zvedl těžká obočí. „Tady nejsme ve městě.“

„Umím otevřít žok slámy,“ řekla. „Sirotčinec byl na velké farmě. Pomáhala jsem tam. Umím i podojit krávu.“

„Moje krávy se nedojí,“ odpověděl a temné oči mu zpozorněly. „Jestli chcete, můžete jít nakrmit telátka ve stodole. Harry vám ukáže, kde jsou láhve.“

Což znamená, že s ní nemíní ztrácet čas. Přikývla. Snažila se necítit jako nezvaný host. Jenom na vteřinku se jí podařilo proniknout pod skořápku jeho ledové odtažitosti. Zdá se, že to pro začátek musí stačit. „Dobře.“

Přejel ji pohledem po vlasech. „Od té noci, co vás sem Elliot přivedl, jste neměla rozpuštěné vlasy,“ poznamenal jen tak mimochodem.

„Když jsem doma, většinou si je splétám,“ řekla

i ISe. „Padají mi do očí.“ A lidé mě podle nich snadno poznají, pomyslela si, což byl důvod, proč si neilovolila nosit rozpuštěné vlasy příliš často v Elliolově přítomnosti.

Na okamžik se na ni pozorně zadíval, pak se oto –

ii I a oblékl si kabát.

„Nechoďte dál než na dvorek,“ upozornil ji, když si na kštici tmavých hustých vlasů narazil ošlehaný rančerský klobouk. „Je tu divoká země. Máme tu medvědy a vlky a souseda, který na ně eště dneska líčí pasti.“

„Znám svoje možnosti, díky,“ řekla. „Máte tu kromě sebe nějaké další pomocníky?“

Otočil se a vrazil si velké, štíhlé ruce do pracovních rukavic. „Ano, mám čtyři kovboje, kteří pracují na pozemcích. Všichni jsou ženatí.“

Zčervenala.

„Díky, že jste mě tak přesně odhadl.“

„Možná se vám líbí staré filmy,“ řekl a pronikavě se na ni podíval. „Ale žádná žena vašeho vzezření není ve čtyřiadvaceti panna,“ řekl tiše, vědom si Harryho nastražených uší. „Jsem sice chlap ze zapadákova, ale byl jsem ženatý, a pokud jde o ženy, vím svoje. Nebudete ze mě dělat hlupáka.“

Přemýšlela, co by řekl, kdyby mu o sobě řekla celou pravdu. Nebylo to však pro ni nic příjemné

ho, sklopila proto oči k hřmotnému bílému hrnečku. „Myslete si, co chcete, pane Suttone. Stejně to uděláte.“

„Přesně tak.“

Vyšel ven, aniž by se ohlédl, a Amanda ucítila kousavý závan chladu, ještě než otevřel dveře a vyšel ven na studený zasněžený dvorek.

Počkala, až Harry dokončí ranní práce, a pak s ním šla do stodoly, kde ležela telátka stočená na kupkách slámy.

„Je jim jen pár dní,“ řekl Harry a usmál se, když vytáhl obrovské láhve, z kterých je krmil. Byly to vlastně kyblíky s teplou kaší a mlékem, které měly přes hrdlo natažené dudlíky. „Ale vyrostou. Posaďte se. Pozor, ať se neumažete…“

„Oblečení se vypere,“ řekla nenucené a usmála se. Ale to, co měla na sobě, bylo jediné oblečení, které tu měla. Bude muset odtažitého pana Suttona donutit, aby s ní zajel do srubu pro další oblečení, nebo si bude muset věci vyprat dneska v umyvadle.

Klekla si na čisté seno a snažila se přesvědčit telátko, aby vzalo dudlík do tlamičky. Když ochutnalo teplou tekutinu, nebylo těžké přinutit ho, aby pilo. Amanda nadšeně hladila hedvábný červenobílý kabátek. Zvíře mělo velké oči lemované růžovým okrajem, a zatímco ho krmila, bedlivě ji pozorovalo.

„Chudáčku malý,“ šeptala něžně a drbala ho mezi očima. „Sirotečku malý.“

„Nebojte, jsou to tvrdá stvoření,“ řekl Harry, zalímco krmil druhé tele. „Jako jejich šéf.“

„Jak to že o všechno přišel, jestli nevadí, že se ptám?“

Podíval se na ni a na očích jí viděl upřímný zájem. „Asi by mu nevadilo, kdybych vám to řekl. Obvinili ho, že prodává kontaminované hovězí.“

„Kontaminované… jak to?“

„To je na dlouhé vyprávění. Z jihozápadu k nám přišel dobytek, který měl zarděnky. Ne stejný druh,“ dodal, když viděl její zmatený výraz, „jaký mají lidé. Dobytek nemá skvrny na kůži, ale vytvoří se mu cysty ve svalových tkáních, a když je to moc špatné, musí se poražené zvíře zlikvidovat.“ Pokrčil rameny. „Nemoc nelze odhalit, protože neexistují žádné určité příznaky, a nedá se léčit, jelikož na to není lék. Dobytek, který k nám přišel, měl zarděnky a nakazil zbytek stáda. Byla to katastrofa. Quinn prodal hovězí do závodu na zpracování masa. Kdyžbylo nařízeno, že se má maso zlikvidovat, chtěl závod peníze zpátky, Quinn už za ně ale stačil nakoupit nový dobytek. Soudili jsme se… No, abych to zkrátil, nakonec Quinna zprosti

li všech obvinění a poskytli mu náhradu majetku. Na oplátku se soudil s lidmi, kteří mu nakažený dobytek prodali.“ Lítostivě se usmál. „Jakž takž jsme se z toho dostali, ale znamenalo to začít úplně od začátku. To bylo loni. Ještě pořád z toho nejsme venku, ale Quinn je tvrdý a má hlavu na obchod. Dostane se z toho, sázím na něj.“

Amanda o tom přemýšlela a říkala si, že Quinnův nedávný život byl stejně těžký jako ten její. Alespoň má Elliota. To musí být útěcha. Podělila se o svou myšlenku s Harrym.

Zvláštně se na ni podíval. „No, ano Elliot pro něj hodně znamená,“ souhlasil, ale Amanda měla z tónu jeho slov pocit, jako by jí něco tajil.

„Zvládnou to tihle hoši?“ zeptala se, když tele dopilo.

„Myslím, že jo,“ řekl Harry. „Podejte mi tu láhev, odnesu ji dovnitř.“

Povzdechla si a něžně telátko pohladila. Milovala farmy a ranče. Byly tak opravdové v porovnání s umělým světem, ve kterém žila od chvíle, kdy byla dost velká na to, aby mohla opustit domov. Milovala svou práci a vždycky ji bavilo zpívat na koncertech, ale občas z toho má pocit, jako by žila v jiném světě. Veškeré hodnoty v něm byly mlhavé. Pokud vůbec existovaly. Svět, který znala, zesměšňoval nebo dokonce ignoroval tradiční hodnoty, jakoje morálka, čest a ctnost. Amanda se snažila zůItat svá a udržet si soukromí neporušené. S nikým

0 svých pocitech nemluvila. Pravděpodobně by se ují přátelé a partneři srdečně pobavili, kdyby věděli, kolik má s moderním světem potíží, a jak moc se její názor na život liší od jejich.

„Tady je další,“ ozval se Quinnův hlas od dveří stodoly.

Amanda otočila hlavu překvapena že ho vidí, protože odjel už před nějakou chvílí. Nesl malé telátko, ale vypadalo hůř než ta mladší.

„Je velmi hubené,“ poznamenala.

„Má běhavku.“ Položil ho vedle ní. „Harry, sezen ještě jednu láhev.“

„Už běžím, šéfe.“

Amanda se dotkla šlachovité hlavičky. „Nevypadá dobře,“ zašeptala.

Ustaraný pohled na její tváři ho překvapil.

když by asi neměl. Proč by jinak přišla s Elliotem uprostřed noci starat se o muže, kterého ani nemá ráda, kdyby nebyla laskavá?

„Asi se z toho nedostane,“ souhlasil a tmavýma očima vyhledal její. „Bylo tam venku samo dlouhou dobu. Mámvelký pozemek a je to velmi malé telátko,“ bránil se, když se na něj významně podívala. „Nebylo by to poprvé, co nám nějaké umřelo, je mi to líto, ale je to tak.“

„Já vím.“ Vzhlédla, když přišel Harry s třetí láhví, a natáhla se pro ni ve stejnou chvíli jako Quinn. Rychle ruku stáhla. Při krátkém doteku s jeho hubenou, jistou rukou jí projelo zvláštní zachvění.

„Tady máš,“ naklonil se Quinn k mláděti a přidržel mu tlamičku. Musel ji sám pootevřít, aby do ní dostal dudlík. Telátko ho sotva udrželo. Po minutě se však zdálo, že se vzpamatovalo, protože se hladově pustilo do pití.

„Díkybohu,“ zamumlala Amanda. Usmála se na Quinna a oči se mu zablýskly, když se setkaly s jejími pátravými a plnými tajemství. Přivřel oči a najednou přenesl pohled na její hebká ústa a s tázavým roztrpčením se na ně díval. Jako by ji chtěl strašně moc políbit a nenáviděl se za to. Při tom vědomí jí poskočilo u srdce. Zdálo se, že se o tomhle odtažitém muži dozvěděla něco nového a podstatného, čemu ovšem ani trochu nerozuměla, stejně jako svému postoji vůči němu. Je panovačný, tvrdohlavý a nepředvídatelný a měla by ho nenávidět. Ale cítila v něm něhu, která ji brala za srdce. Chtěla ho poznat.

„Můžu to udělat sám,“ řekl krátce. „Co kdybyste šla dovnitř?“

Začínám ho zajímat, pomyslela si nadšeně. Ale brání se tomu. Všimla si, že se vyhnul tomu, aby se jí znovu podíval přímo do očí, a vrhl na ni zlostný pohled.

No rozhodně by jí nijak neprospělo, kdyby ho zase rozzuřila, zvlášť když tu podle toho, jak to vypadá s počasím, ještě několik dnů jako nechtěný host zůstane.

„Dobře,“ vzdala to. Pomalu si stoupla. „Pokusím se najít si nějakou práci v domě.“

„Harrymu se určitě bude hodit v kuchyni společnost. Viď, Harry,“ dodal a podíval se na staříka pohledem, který říkal, ať si radši dobře rozmyslí ivou odpověď.

„Jistě, šéfe, společnost se mi bude hodit,“ okamžitě souhlasil Harry.

Amanda si vrazila ruce do kapes a naposledy se podívala na telátka. Usmála se na ně.

„Můžu je krmit, zatímco tu budu?“ zeptala se něžně.

„Jestli chcete,“ řekl Quinn bez váhání, ale už se na ni nepodíval.

„Díky.“ Zaváhala, ale cítila se s ním plaše a jazyk měla jako svázaný. Nervózně se otočila a vrátila se do domu.

Jelikož Harry jjiěl kuchyň dobře pod kontrolou, navrhla, že vyžehlí nějaké Quinnovy košile. Harry jí vyndal žehlící prkno, ale pro žehličku si musela dojít do komory sama. Vypadala staře, ale doufala, že bude fungovat.

Už ji chtěla strčit do zásuvky, když vešel do pokoje Harry a zatajil dech.

„Ne, tu ne!“ vykřikl a něžně jí ji vzal z ruky. „Ta je Quinnova!“

Otevřela ústa, aby něco poznamenala, když se Harry rozesmál.

„Voskuje s ní lyže,“ vysvětlil trpělivě.

„Jasně,“ pokývala hlavou, „Quinn si žehlí lyže. Naprosto chápu.“

„Vážně. Nevíte nic o lyžování?“

„No, stojíte za rychlým člunem…“

„Ne vodním, myslím o tom na sněhu,“ zdůraznil.

Pokrčila rameny. „Pocházím z jižního Mississippi.“ Usmála se na něj. „Víte, se sněhem tam moc do styku nepřijdeme.“

„To máte pravdu, promiňte. No, když bylo Quinnovi asi dvacet, měl jet na olympijské hry a zúčastnit se soutěže v obřím slalomu. Byl by s olympijským týmem odjel, ale oženil se a Elliot byl na cestě. Tak to vzdal. Ještě pořád hodně trénuje,“ dodal a pokrčil rameny. „Na starém Železném vršku. Nikdo, ale opravdu nikdo, na něm nelyžuje a sjede ho jen Quinn a pár dalších zkušených lyžařů ze zimního střediska Larry Lodge v Jackson Hole.“

„Železný vršek jsem na mapě neviděla…,“ namítla Amanda, která si před cestou sem podrobně prostudovala mapu.

„Ach, to není na mapě, tak tomu říká Quinn.“ I Ismál se. „No, používá žehličku, když si voskuje lyže. Nic si z toho nedělejte, já jsem taky nejdřív nic netušil a navoskoval jsem pár košil. Tady je správná žehlička.“

Podal jí přístroj a zapnul ho, aby mohla začít žehlil. Zdá se, že nepolapitelný Sutton má skryté schopnosti, pomyslela si. Každý čtvrtý rok se dívala na zimní olympijské hry a sjezdové lyžování si oblíbila. Ale zdálo se jí, že obří slalom vyžaduje zvláštní spojení schopnosti riskovat a nehledět při tom na rychlost, a měla pocit, že k tomu je potřeba značná dávka tvrdosti a umíněného přesvědčení. Když o tom přemýšlela, ani ji příliš nepřekvapovalo, že je v tom Sutton tak dobrý.

TŘETÍ KAPITOLA

Amanda pomohla Harrymu s nádobím a dala vyprat várku prádla. Když však prádlo vyndávala ze sušičky, všimla si, že některým Quinnovým košilím chybí knoflíky a mají povolené švy.

Harry jí obstaral jehlu a nit a Amanda se pustila do spravování. Měla tak aspoň co dělat, zatímco se dívala na staré policejní drama v televizi.

Za několik hodin se vrátil domů Quinn s Elliotem.

„Páni, tam je ale sněhu,“ poznamenal Elliot, když si mnul ruce před ohněm, který rozdělal Harry ve velkém kamenném krbu. „Táta pro mě musel přijet na saních, protože autobus nemohl sjet z hlavní dálnice.“

„Když mluvíte o saních,“ řekla Amanda a podívala se na Quinna, „potřebovala bych dovézt ze srubu pár věcí. Je mi to strašně líto, ale nemám tu moc oblečení…“

„Dojedu tam s vámi hned teď, než zase půjdu.“

Odložila šití stranou.

„Dojdu si pro kabát.“

„Elliote, můžeš jet s námi. Oblékni se,“ řekl mu Quinn nečekaně a nevšímal si synova překvapeného pohledu.

Amanda se na něj nepodívala, ale pochopila, proč s sebou chce Elliota. Je z ní nervózní. Přitahuje ho, ale za žádnou cenu se tomu nehodlá poddat. Přemýšlela, proč z ní má takový strach.

Zastavil se a zvedl košili, na které pracovala, a když se znovu podíval na Amandu, tvářil se ještě nepřístupněji než kdy předtím. „Tohle dělat nemusíte,“ řekl úsečně.

„Musím vám nějak oplatit vaši pohostinnost,“ povzdechla si. „Můžu alespoň krmit telátka a pomáhat s domácností. Nejsem zvyklá na to jen tak sedět a nic nedělat,“ dodala. „Jsem z toho nervózní.“

Zaváhal. Obličejem mu projela vlna zvláštního pohnutí, když si prohlížel úhledné stehy v místech, kde si roztrhl rukáv. Chvilku košili držel, než ji zase položil zpátky na sedačku. Odešel k hlavním dveřím, aniž by se na Amandu podíval.

Cesta do srubá netrvala dlouho. Elliot přecházel z místnosti do místnosti. „Na lince jsou nože,“ poznamenal, když se ocitl v kuchyni. „Chcete, abych je uklidil?“

„Klidně. Používala jsem je jako paličky,“ zavolala, zatímco zavírala kufr.

„Nevypadají, že by se s nima dalo něco naklepat,“ smál se Elliot.

Vyšla z ložnice a pobaveně se na něj podívala. „Ne na maso, ty truhlíku. Takhle,“ položila kufr a vzala mu tupé nerez nože z rukou. Rozhlédla se, aby se ujistila, že Quinn nevešel do srubu, a pak se pustila do improvizovaného bubnování, při kterém se Elliot rozesmál ještě víc.

„Páni, jste dost dobrá,“ poznamenal uznale.

Uklonila se.

„Jen jeden z mých mnoha talentů,“ řekla. „Ale lépe mi to jde na klávesách. Můžeme jít?“

„Kdykoli budete chtít.“

Chtěla vzít kufr, ale Elliot se natáhl a zvedl ho dřív než ona. Pihovatá tvářička se na ni široce usmívala. Znovu ji napadlo, jak to že se ani trochu nepodobá otci. Věděla, že jeho matka byla zrzka, ale přišlo jí zvláštní, že ani trochu nepřipomíná Quinna.

Quinn čekal na saních, tvářil se nepřístupně a netrpělivě kouřil cigaretu. Počkal, až nastoupí, a pak otočil koně směrem k ranči. Mírně sněžilo a foukal vítr, nebyl prudký, ale štípal i tak. Amanda se nadechla a nastavila tvář padajícímu sněhu. Bylo jí jedno, že jí spadla kapuce a odhalila jemné li a minky světlých vlasů. Ve městě se nikdy necítila lak živá jako tady venku. Tady v té divočině byli něco, co ji uklidňovalo, a poprvé od té tragédie, která ji sem přivedla, se cítila v pohodě.

„Líbí se vám tu?“ zeptal se Quinn nečekaně.

„Víc, než vám dokážu popsat,“ odpověděla. Neznám žádné jiné místo, jako je tohle.“

Přikývl. Tmavým pohledem jí přejel po obličeji I tvářích zčervenalých chladem a vzrušením I dlouho si ji prohlížel, než stočil pohled zpět na i cstu. V Amandě se při tom pohledu usadilo neblahé tušení. Jako by se zlobil.

A taky že ano. Než skončil den, bylo dost jasné, ře se stáhl někam do sebe a nemá v úmyslu vracet ie zpátky. Za celý večer jí řekl sotva dvě slova.

„Je zadumaný,“ poznamenal Elliot, než odešli s Amandou spát. „Moc často to nedělá a nikdy to netrvá dlouho, ale když mu něco vrtá hlavou, je lepší nechodit mu do cesty.“

„Ach, budu se snažit,“ slíbila Amanda a v duchu zvedla dva prsty.

Zjevně to ale píliš nezabralo, protože na ni příšl i ráno při snídani i obědě vrhal vražedné pohledy, a když skončila s opravou závěsů do kuchyně a pomohla Harrymu upéct dort, cítila se jako velmi nevítaný host.

Těsně před tím, než se měl Quinn vrátit k večeři, šla nakrmit telátka, což byla její nejmilejší povinnost. Elliot se zavřel v pokoji a psal si úkoly, aby se mohl hned po večeři dívat na scifi film. Quinn trval na tom, že úkoly se musí udělat nejdřív.

Nakrmila dvě ze tří telátek a Harry se nabídl, že nakrmí třetí, maličké, které Quinn přinesl nemocné. Odešla tedy zatím nakrájet dort a prostřít stůl. Zrovna dokončovala prostírání, když zaslechla, jak před vchodem zastavily sáně.

Při zvuku Quinnova pevného, rázného kroku na verandě se jí rozbušilo srdce. Otevřely se dveře a dovnitř vešel Quinn a s ním vlétlo do místnosti i několik sněhových vloček.

Krátce se zastavil a podíval se na Amandu ve staré bílé zástěře. Podél znachovělé tváře jí splývalo několik uvolněných světlých pramínků a v rukou nesla misku našlehané bramborové kaše.

„Vy ale vypadáte domácky,“ poznamenal s hořkou ironií.

Přestože mohla útok čekat, přišel nečekaně. Byl podrážděný od chvíle, kdy si včera všiml toho, že mu spravuje košili.

„Jenom Harrymu pomáhám,“ bránila se. „Krmí telátka a já prostírám.“

„Všiml jsem si.“

Položila hrnec s bramborami a dívala se, jak vě –

klobouk a kabát a se zalíbením přejížděla pohledem po jeho vysoké, statné postavě a širokých, svalnatých zádech. Je tak osamělý, pomyslela si. lak sám. Dokonce i když je tu Elliot a Harry. Netěkané se otočil a přistihl ji, jak si ho prohlíží, a lemné oči mu zajiskřily.

Přešel k umyvadlu, aby si umyl ruce, a téměř se chvěl potlačovaným vztekem. Vycítila to, ale jen to popíchlo její zvědavost. Reaguje na ni. Cítila to, když vzala utěrku a přešla k němu a něžně mu ji položila na mokré ruce. Velké černé oči se střetly s jeho a prsty nechala položené na jeho. Jako by se v teplé kuchyni zastavil čas.

Temné oči se mu zúžily a zdálo se, že přestal dýchat. Mísilo se v něm tolik pocitů. Hlad. Zlost. Osamělost. Touha. Hlava mu jimi vířila a chřípí měl plné vůně její čisté, něžné ženskosti. Bezmocně sjel pohledem k jemné křivce rtů a dostal chuť zjistit, jaké by to bylo, kdyby překlenul těch několik cenh metrů a drsně si vzal její rty. Už je to tak dávno, co políbil ženu. Držel ji v náručí. Amanda je neuvěřitelně ženská a naráží na vše, co je v něm mužské. Zmítal se potřebou natáhnout se pro ni.

To by však vedlo jen k dalšímu drtivému zklamání, připomněl si pevně. Je to jen další zrádná žena, která se pravděpodobně nudí nečinností a jen se baví tím, že se ho snaží svést. Nejspíš z něj má pocit, že je snadný cíl a hodlá ho okouzlit, aby si z něj mohla vystřelit. Pomalu a zhluboka se nadechl a jiskřičky v očích mu zlostně zablýskly, když jí vytrhl ručník z rukou a odstoupil. „Promiňte,“ zamumlala.

Cítila, jak jí vzplály tváře, když se v jeho chování najednou objevila stopa chladného násilí. Varovalo ji to, aby se měla na pozoru, kdyby se náhodou přestal ovládat. Odstoupila od něj. Násilí je věc, o kterou u mužů nestojí. Než utekla z domu, žila s jeho neustálou přítomností.

Vrátila se ke kamnům a zamíchala omáčku, kterou dělala k vařeným knedlíkům.

„Moc se tu nezabydlete,“ varoval ji. „Kuchyň je Harryho soukromá doména a nemá rád, když se mu do ní někdo vtírá. Jenom procházíte.“

„Na to jsem nezapomněla, pane Suttone,“ odpověděla a oči jí zažhnuly temným plamenem, když se na něj podívala. Neměl důvod dávat jí najevo, jak moc je tu nevítaná. „Hned jak přijde obleva, zmizím odsud.“

„Nemůžu se dočkat,“ ujistil ji rázně.

Amanda unaveně vzdychla. Takhle si dokonalé místo pro odpočinek rozhodně nepředstavovala. Přišla sem ze scény, protože se potřebovala uzdravit, a našla akorát další bojové pole.

„Cítím se tu tak doma, pane Suttone,“ řekla rozlouženě. „Jako bych patřila do rodiny. Díky moc za in vřelou pohostinnost. Nemáte náhodou sklenici jedu na krysy…?“

Quinn se musel hodně kousat do jazyka, aby se nerozesmál. Otočil se a odešel z kuchyně, jako by mu hořelo za patami.

Po večeři se Amanda nabídla, že umyje nádobí, nic Harry jí to zatrhl. Quinn se zjevně věnoval papíi ování každý večer, protože se po večeři zavřel v pracovně a Amandu s Elliotem nechal ať se zabaví mezi sebou. Nejprve se dívali na scifi film, který chtěl Elliot tolik vidět, a teď hráli na klávesách.

„Myslím, že už jsem dostal do ruky stupnici ‚ dur,“ oznámil Elliot a ukázkově projel celou slupnici.

„Velmi dobře,“ chválila ho nadšeně Amanda. „Dobře, tak si projedeme G dur.“

Naučila ho stupnici a dívala se, jak ji hraje, a přemýšlela o Quinnově nepřátelství vůči ní.

„Trápí vás něco?“ otočil se na ni tázavě Elliot.

Pokrčila rameny. „Tvůj táta mě tu nechce.“

„Nenávidí ženský,“ řekl Elliot. „To jste snad věděla, ne?“

„Ano. Ale proč?“

Zavrtěl hlavou.

„Kvůli matce. Udělala mu něco opravdu hrozného a nikdy o ní nemluví. Nikdy o ní nemluvil. Máir její obrázek v pokoji.“

„Myslím si, že ji máš rád,“ odhadovala Amanda

Podal jí klávesy.

„Mám zrzavé vlasy a pihy jako ona,“ přiznal „Ale je mi jen líto… no, že nevypadám ani trochi jako táta. Jsem rád, že se o mě přesto všechno sta rá. Není to skvělý, že mě má rád?“

To je zvláštní způsob, jak mluvit o otci, pomyslela si Amanda a pozorně si ho prohlížela. Chtěla ještě něco podotknout, vrátit se k tomu, co říkal ale bylo příliš brzo. Schovala proto zvědavost v humoru.

„Mezi nebem a zemí je toho víc, Horácio, než kolik toho vysnila vaše filozofie,“ přednesla hlubokým hlasem.

Pobaveně se rozesmál se. „To je z Hamleta,“ řekl. „Shakespeare. Toho jsme měli v angličtině minulý měsíc.“

„Kultura na vysočině,“ zatleskala. „To je skvělé, Elliote.“

„Když já nejradši tu rockovou,“ zašeptal hraným tónem. „Zahrajte něco,“ vybídl ji Elliot.

Podívala se směrem ke Quinnově zavřené pracovně a protáhla obličej. „Něco rozumného.“

„Ne!“ protestoval a zubil se. „No tak, jen mu to nandejte.“

„Elliote!“ plísnila ho.

„Říkám vám, že potřebuje, aby s ním někdo zaiiisl, nebo zemře jako stará panna. Hned celý iiulne a tak divně se chová, když s ním mluví I kostele neprovdané ženy a jen se podívejte, jak lubručený je od chvíle, co jste tady. Musíme ho za. hranit, Amando,“ prohlásil vážně.

Vzdychla si.

„Dobře. Ale je to tvůj konec.“

Zapnula klávesy, nastavila automatický tón ? hlas dala na maximum. Rozpustile mrkla na Ellila a pustila se do známé rockové písničky od konkurenční skupiny.

„Dobrý bože!“ zahřmělo tlumeně z Quinnovy liacovny.

Amanda vypnula klávesy a podala je Elliotovi.

„Ne!“ zajíknul se překvapeně Elliot.

Ale bylo příliš pozdě. Otec už vyšel z pracovny B viděl, jak Elliot drží klávesy, a začal doutnat.

„To ona!“ obviňoval Elliot Amandu a ukazoval na ni prstem.

Koukla na Quinna přes kolena, která měla přii.iená k bradě. „Hrála bych já takhle nahlas na k lávesy ve vašem cfómě poté, co jste mi jasně řekl, ubych to nedělala?“ zeptala se nejpoddajnějším hláskem.

Quinn se zamračil. Podíval se zpět na Elliota.

„Lže,“ řekl Ellliot. „Jako ten chlap v těch reklamách s náklaďákem…!“

„Hrajte potichu,“ nakázal jim Quinn odměřeně. „Nebo tuhle zpropadenou věc vyhodím, tak jak by si to zasloužila. A už žádný rock v mém domě! Tahle věc má sluchátka. Používejte je!“

„Ano, pane,“ povzdechl si Elliot.

Amanda zasalutovala. „Slyšíme a poslechneme, Vaše Výsosti!“ pronesla a chabě se snažila napodobit španělský přízvuk. „Vaše přání je naším rozkazem. Žijeme jen, abychom sloužili…“

Bouchnutí dveří ji přerušilo. Rozesmála se, zatímco po ní Elliot házel polštáře ze sedačky.

„Vy jste ale,“ obviňoval ji vesele. „Lhát tátovi, svádět na mě, že jsem dělal něco, co jsem nedělal. Jak jste mohla?“

„Dočasné šílenství,“ popadala dech. „Nedokázala jsem si pomoct.“

„Oba zemřeme,“ ujišťoval ji. „Bude celou noc vzhůru, aby přišel na to, jak nám to vrátit, až to budeme nejmíň čekat.“

„To klidně může. Tak, projeď ještě jednou G dur.“

Nechal ji zapnout klávesy, ale dal si pozor, aby ztlumil zvuk, jak jen to šlo.

Už bylo skoro devět, když vyšel Quinn z pracovny a zhasnul. „Čas jít spát,“ oznámil.

Amanda se chtěla dívat na film, který právě začal, ale věděla, že bude lepší, když to nechá být. Pravděpodobně se občas večer na televizi i dívají. Mude to muset co nejdřív zjistit.

„Dobrou noc, tati a Amando,“ řekl Elliot a zubil le, zatímco se poklonil a odešel spát.

„Udělal jsi si úkoly?“ zavolal za ním Quinn.

„Skoro.“

„Co to sakra znamená?“ dožadoval se otec.

„To znamená, že je dodělám, hned jak ráno vstanu. Dobrou, tati!“ řekl a zavřely se za ním dveře.

Quinn vrhl pohled na Amandu. „Takhle to nepůjde,“ řekl stroze. „Úkoly nejdřív. Hudba je hezký koníček, ale neuživí ho.“

Proč ne, už už se chtěla zeptat, jí vynáší šestimístný roční příjem, ale byla zticha.

„Slibuju, že se příště ujistím, že udělal úkoly, než mu navrhnu, že ho budu učit hrát na klávesy.“

Zlostně si povzdechl.

„Dobře, tak jdem. Do postele.“

Založila si pažena prsou a vydechla, oči rozšířené údivem.

„Spolu? Vážně pane Suttone!“

V temných očích se opět mihla skrytá hrozba.

„To dřív zamrzne peklo, než mě dostanete s vámí do postele,“ prohlásil ledově. „Už jsem vám řekl že nechci použité zboží.“

„Vaše smůla,“ povzdechla si a potlačila chuť praštit ho lampou po hlavě. „V mém světě se zku šenost cení.“ Vědomě si svůdně přejela rukama od pasu k bokům a prostopášně na něj pohlédla, za tímco se dívala, jak pozoruje její pohyby. „A jí jsem velmi zkušená,“ řekla protáhle. Alespof v hudbě určitě.

Zatnul čelisti.

„To je vidět,“ procedil mezi zuby. „Svoje posto je si laskavě nechte pro sebe. Nechci, aby se mů syn zkazil.“

„Jestli tohle myslíte vážně, tak ho nechte, ať se dívá na filmy a poslouchá rockovou hudbu a věřte mu, že si na to sám udělá správný názor.“

„Je mu teprve dvanáct.“

„Nepřipravujete ho na skutečný svět,“ protes tovala.

„Tohle,“ zdůraznil, „je skutečný svět. Ne nějaký přepychový byt ve městě, kde ženy, jako jste vy, slí dí po barech a svádějí muže.“

„Tak to pozor, pane Suttone,“ ohradila se. „Ne slídím po barech a nikoho nesvádím.“ Udělah krok směrem k němu. „Chodím do zoo a oslňuji starší muže v dlouhém plášti.“.

Bezmocně rozhodil rukama do vzduchu. „Vzdánu to.“

Dobře! Můj pokoj, nebo váš?“

lemné oči mu rozzuřeně zablýskly. Smála se čisi. provokativně a cítil, jak se ho vědomě snaží [Vést. Stáhla se mu čelist a měl chuť ji popadnout i zatřást s ní za to, jak mocně na něj její škádlení působí.

„Dobře, nechrne toho,“ řekla Amanda, protože Kila, že začíná zacházet příliš daleko. Neměla od ilm zjistit, co by se stalo, kdyby se přestal ovládat. I obrou noc. Spěte sladce.“

Neodpověděl. Vyšel po schodech za ní a díval se, jftk vešla do svého pokoje a zavřela za sebou dveh Po chviličce odešel do svého a zamkl za sebou. Nevesele se usmál nad vlastní prudkou reakcí, ale doufal, že slyšela, že zastrčil zástrčku.

Slyšela. Šokovalo ji to, než jí došlo, že to udělal th valně. Pravděpodobně se jí snažil ublížit. Lehla NÍ na postel a dlouze si vzdychla. Nevěděla si s panem Suttonem rady. Začínal se jí nebezpečně zadíiai pod kůži. Musí si udržet odstup. Je to jen doI asné. Bylo by dobře, kdyby na to nezapomínala.

Quinn myslel na totéž. Ale když zhasnul a zavřel Oči, pořád cítil Aniandiny rozpuštěné vlasy na hrudi, na plochém břichu, na slabinách. S prudkým zai hvěním se uprostřed noci celý zpocený probudil.

Rozhodně prožíval tu nejhorší a nejdelší noc svéhc života.

Když odešel následující ráno Elliot do školy, vr hal Quinn na Amandu během snídaně nevraživí pohledy.

„Nechte moje košile na pokoji,“ řekl jí krátce „Jestli najdete nějaká roztržená místa, Harry j spraví.“

Zvedla obočí. „Nemám vyrážku,“ podotkla. „Př sešívání vám košile nenakazím.“

„Nechte je na pokoji,“ zopakoval příkře.

„Dobře. Jak chcete.“ Povzdechla si. „Vrhnu s tedy na vyšívání polštářů do vaší postele.“

Když na to reagoval jadrnou a obscénní po známkou, zůstala na něj civět s otevřenou pusou Nikdy od něj nic podobného neslyšela.

Zdálo se, že jeho samotného ta slova mrzí. Polo žil vidličku, nechal vajíčka vajíčky a zmizel ve dve řích, jako kdyby se ho chystal napadnout tygr.

Amanda se vrtala ve vajíčkách na talíři a cítila sq nepřímo vinna za to, že ho tak provokuje a že mu sel odejít bez snídaně. Nevěděla, proč ho popichuje. Zdálo se, že si z toho udělala nový koníček a možná si tím snažila od něj udržet odstup, aby si nevšiml, jak moc ji přitahuje.

„Jdu nakrmit telata, Harry,“ ozvala se po minutce

„Teple se oblečte. Zase sněží,“ volal za ní nahoru. „Díky.“

Vzala si kabát a klobouk a přešla ke stodole cesHčkou, kterou pro ně Quinn v hlubokém sněhu iiilélal. Slibovala si, že už nikdy nebude reptat nad • metrovými závějemi ve městě, teď když ví, jak in vypadá, když doopravdy nasněží.

Ve stodole bylo tepleji než venku. Setřela si vlčela v obličeje a šla připravit láhve, jak jí Harry ukáMI, ale Quinn už tam byl a sám na tom pracoval.

„Nemusíte mě sledovat a snažit se upoutat mou pozornost,“ zamumlala Amanda s prostopášným úsměvem. „Už jsem si všimla, jak jste hezký a sexy.“

Zuřivě se nadechl, když už se ale chystal promluvit, naklonila se k němu a položila mu prsty na studené rty.

„Zlomíte mi srdce, jestli použijete neslušná slova, pane Suttone,“ pronesla rozhodně. „Jen nakrmím telátka a budu vás z dálky obdivovat, jestli vám to nevadí. Zdá se to bezpečnější než se na vás vrhat.“

Vypadal, jako by se zmítal mezi touhou jí zatřást n políbit. Stála velmi klidně, zatímco se nad ní Quinn tyčil, v hustém ovčáckém kožichu a vysokém šedivém klobouku působil ještě větší než «bvykle. Nehnuté shlížel na její tvář a pátravě ulpěl pohledem na nachových tvářích a něžných, pool evřených rtech.

Opírala se o jeho kabát a on ji k sobě přitahoval za paže. Nemohla skoro ani dýchat, když jí došlo, že se jí vlastně dobrovolně dotkl. Prudce ji vzal za bradu a v temnotě jeho očí, které se vpíjely do jejích, až zčervenala, viděla zlost a něco jako hořkost.

„O co vám jde, městská slečinko?“ zeptal se chladně.

„Úsměv, milé slovo a dovolím si říct srdečné zasmání?“ sledovala ho širokýma očima a snažila se, aby nepostřehl, jak moc je z něj nesvá.

Temný pohled sjel na rty.

„To je všechno? Nic víc?“

Přerývavě vydechla.

„A… musím nakrmit telátka.“

Přimhouřil oči.

„To ano.“ Sevřel jí prsty na pažích, tak že cítila stisk i přes rukávy kabátu. „Dávejte si pozor, co mi nabízíte,“ řekl hlasem lehkým a chladným jako sníh venku. „Byl jsem bez ženy zatraceně dlouhou dobu a žiju tu sám. Jestli nejste, co ze sebe děláte, tak byste si mohla říkat o potíže.“

Zírala na něj a jen zpola jí docházelo, co říká. Jak jí začal docházet smysl jeho slov, zahořely jí tváře a došel jí dech.

„Vy… to zní, jako byste mi hrozil,“ vydechla.

„Přesně tak, Amando,“ odpověděl, poprvé jí řekl jménem. „I přes Elliotovu a Harryho přítomnost byste snadno mohla spustit něco, co se mnou ne In cle dokončit.“

Nervózně si skousla spodní ret. To ji nenapadlo. Vypadal mnohem dospěleji a hrozivěji, než kdy M edtím a cítila, jak v něm stoupá žár, i když ji jen

Iržf.

„Dobře,“ řekl po chvíli.

Pustil ji a odešel pro láhve. Podal jí je a dlouze . pátravě si ji prohlížel.

„Nebojte,“ mumlala rozpačitě. „Nenapadnu vás vadu. Téměř nikdy muže neznásilňuju.“

Zvedl obočí,, ale neusmál se. „Nymfomanko,“ zamumlal.

„Svatoušku,“ vrátila mu.

Nečekaně se mu pohnul koutek úst. „To máte pravdu,“ souhlasil. „Držte se za tohohle počasí Mízko domu, nechceme vás ztratit.“

„To se vsadím že ne,“ zamumlala a vyplázla jazyk na jeho odcházející záda.

Ještě pořád otřesena ze střetu s Quinnem si klekla, aby nakrmila telátka. Ten muž je pro ni záhada. Vsadila by se, že s ní na konci jejich hovoru vtipk i val, jeho vážné tvář však neprozradila vůbec nic. Nevypadá jako muž, který by se často smál.

Nejmenší telátko nereagovalo tak dobře jako clu v. Vzala ho do náruče a snažila se ho přemluvit, aby pilo. Ale pilo bez nálady. S povzdechem ho po ložila zpátky. Nevypadalo ani trochu dobře. Celý ve čer si o něj dělala starosti a ani neprotestovala, když v devět vypnuli televizi. Šla hned spát a Quinn s El liotem se za ní překvapeně dívali.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Při snídani byla Amanda zamlklá a pod Quinnovým temným, vyčítavým pohledem se do sebe stáhla ještě víc. Věděla, že ho poslední dva dny vědomě popichovala, a teď jí to bylo líto. Naznačil jí, že by svým chováním mohla něco spustit, a nerada by to mezi nimi ještě víc zhoršila.

Problém byl v tom, že se jí líbil. Čím víc času s ním trávila, tím víc ji přitahoval. Byl jiný než i statní povrchní, materialističtí muži z jejího světa. Byl tvrdohlavý a paličatý. Měl své hodnoty a držel ie jich. Žil podle přísného zákonu etiky a čest bylo slovo, které pro něj hodně znamenalo. Pod tím vším byl citlivý a starostlivý. Nemohla si pomoct, aby k němu něco necítila. Jen si přála, aby to s ním bývala nezačala tak špatně.

Rozhodla se, ze se pokusí získat si jeho přízeň lim, že bude víc sama sebou. Bude taková, jaká je, slušná, zdvořilá a laskavá, ale vynechá ty světácké postoje a přestane ho provokovat. Dál mu i přes je

ho protesty zašívala košile a ze zbytků látky, které jí Harry dal, ušila polštářky na sedačku. Ale ať udělala v domácnosti cokoli, jen to její vztah s Quinnem zhoršilo. Teď už na ni vrhal zlostné pohledy zcela otevřeně a nad nedostatkem jeho zdvořilosti zvedal obočí dokonce i Harry.

Amanda začínala pomalu tušit, že jeho špatná nálada je důsledkem právě toho, že v ní našel zalíbení. I přesto, že si prošel manželstvím, nechoval se ani trochu jako zkušený muž. Díval se na ni tak roztouženě. Napadlo ji, že kdyby dokázala prolomit jeho odtažitost, možná by se jí podařilo to napětí mezi nimi trochu zmírnit.

Věnovala se svým povinnostem a dál krmila telátka. Nejmenší jí však dělalo starosti, protož dneska vůbec nechtělo pít. Když se vrátil Elliot, odmítla ho učit hrát na klávesy, dokud si neudělá domácí úkoly. Výmluvně se podíval na otce a s lítostivým úsměvem odešel do svého pokoje a pustil se do úkolů.

Zatím šel Harry pro trochu dříví a Amanda zůstala sama s Quinnem v obývacím pokoji a díval se na odpolední zprávy.

Ty byly jako vždy všechny špatné. Quinn napůl zlostně zhasl cigaretu a temným pohledem prodléval na Amandině něžném obličeji.

„Nechybí vám město?“ zeptal se.

Usmála se. „Jasně. Chybí mi vzrušení a přátelé, le tady je taky hezky.“ Přešla k velkému křeslu, ve kterém seděl, a nervózně zvažovala další krok. „Nevadím vám zas tak moc, že ne? Myslím to, že klem tady.“

Vrhl na ni zlostný pohled. Měl na sobě modrou kostkovanou flanelovou košili zapnutou ke krku, lod kterou se rýsovaly pevné svaly. Vypadal dvak rát větší než obvykle a černé nepoddajné vlasy se mu vlnily na širokém čele.

„Myslím si, že si na vás začínám zvykat,“ řekl tuha. „Jen se tu moc nezabydlujte.“

„Opravdu mě tu nechcete, co?“ zeptala se tiše.

Rozzlobeně si povzdechl. „Nemám rád ženy,“ amumlal nevrle.

„Já vím.“ Posadila se na opěradlo židle a dívala »e na něj. „Proč ne?“ zeptala se něžně.

Okamžitě mu ztuhlo celé tělo. Byla příliš blízko. I’i iliš ženská. V chřípí cítil její vůni a neklidně si poposedl.

„To se vás sakra vůbec netýká,“ obořil se na ni. Vstala byste laskavě?“

Tón jeho hlasu ji rozpálil. Takže je z ní nesvůj! Amanda se něžně usmála a naklonila se dopředu.

Iste si jistý, že přesně to chcete?“ zeptala se a naivinou odhodila veškerou opatrnost stranou, sklouzla mu do klína a hladově přitiskla své něžné rty na jeho hrubé.

Ztuhl. Trhl sebou. Velké ruce jí zaťal do paží tak tvrdě, že jí udělal modřiny. Ale po jednu dlouhou, sladkou chvíli se jeho tvrdé rty poddaly jejím a polibek jí vrátil. Drsné a teplé rty se tvrdě tiskly na její a zasténal, jako by se právě naplnily jeho sny.

Tu krátkou vteřinu, kdy přijal její polibek, chutnal po cigaretách. Pak najednou vzplál rozhořčením a chladnou zuřivostí. Prudce vstal, zvedl ji s sebou a doslova ji při tom pohybu odhodil stranou. Tak tvrdě že spadla na sedačku.

„K čertu s vámi,“ uzemnil ji. Zatnul pěsti a bylo vidět, že zuří vzteky. „Vy laciná malá děvko!“

Ležela na sedačce a třásla se vyděšená z násilí v jeho teď bílé tváři a planoucích temných očí. „Nejsem děvka,“ bránila se slabě.

„To bez toho nedokážete žít ani pár dní, nebo jste natolik zoufalá, že se snažíte svést i mě?“ syčel. Shlížel na ni s ledovým pohrdáním. „Nevyjde vám to. Už jsem vám řekl, že nechci něco, co může mít kterýkoli muž! Nechci z vás vůbec nic a nejmíň ze všeho vaše obnošené tělo!“

Stoupla si, přestože hrozilo, že se neudrží na nohou. Musela utéct od jeho zlosti. Ani nemohla mluvit. Přesně takový byl otec, když příliš pil. Zbledl, tvář mu ledově žhnula a naprosto se přestal ovládat. A když se dostal do takového transu, bil ji. Krčila se před Quinnem a plížila se pryč, když k ní pomalu přecházel. Pak najednou vyskočila a vyrazila ven z pokoje.

Zarazil instinktivní pohyb směrem k ní. Takže se bojí, co? Zamračil se, snažil se přijít na to proč. Jen jí řekl pravdu do očí. Nelíbí se jí slyšet, co je? Možnost, že nemá pravdu a že Amanda není malá laciná děvka, si nechtěl připustit ani sobě.

Posadil se a bez valného zájmu sledoval televizi. Když přiběhl Elliot dolů, sotva vzhlédl. „Kam to Amanda jde?“ ptal se otce. Quinn zvedl obočí.

„Co?“

„Kam Amanda tak rychle odchází?“ zeptal se novu Elliot. „Viděl jsem ji z okna, jak se prodírá po pás hlubokým sněhem. Copak se nepamatuje, co jsi jí řekl o pastech starého McNabera? Namířila si to přímo k nim. Jestli bude tímhle směrem pokračovat… Kam jdeš?“

Quinn už byl na nohou a mířil k zadním dveřím. Mlčky si oblékl ovčácký kabát a klobouk. Byl bledý a oči mu planuly směsicí strachu a zlosti.

„Plakala,“ zamumlal Harry a pátravě se na něj podíval. „Nevím, co jsi jí řekl, ale –“

„Mlč,“ řekl Quinn chladně. Zpražil staříka pohledem, vyšel ven zadním vchodem a vrhl se dal stop, které udělalo Amandino tělo. Už byla z dol hledu a pasti jsou přikryté metrovou vrstvou sněhu. Pasti na medvědy, kterých si všimne, až když na ně šlápne. Nesnesl pomyšlení na to, že by jí nelíJ tostná ocel pasti projela jemnou kůží. A bude to jel ho vina, protože jí ublížil.

Několik metrů před ním, teď už v lese, Amandal tiše klela, zatímco se snažila prodrat závějemi, temné oči jí zuřivě blýskaly i skrz slzy. Zatracený Quinn Sutton, supěla. Doufala, že ho během zimy snědí moli, že mu kůň šlápne na nohu, nebo že ho přejedou sáně a zavalí ve sněhu a najdou ho až na jaře. Byl to koneckonců jen polibek a na několik vteřin jí ho dokonce oplatil.

Cítila, jak jí slzy studeně hoří na tvářích, jako by se zase spustily. K čertu s ním, nemusel z ní hned dělat lacinou děvku jen proto, že ho políbila. Záleží jí na něm. Jen s ním chtěla navázat přátelštější vztah. Ale teď to pěkně pokazila. Určitě ji nenávidí, viděla mu to na očích, když ji osočil. Malá laciná děvko! Dobře, svatouškovský Suttone, jen počkejte, až vás zase políbím!

Zastavila se, aby nabrala dech, a pak se prodírála dál. Srub je někde tam dole. Bude v něm, i kdyby měla zmrznout. Radši se ubytuje v noře s medvědem, než aby strávila další noc pod střechou i iiinna Suttona. Zamračila se. Jsou v téhle části lemě medvědi? „Amando, stůjte!“

Zastavila se, měla pocit, že zaslechla své jméno, nebyla si ale jistá, jestli to není jen skučení větru. Je u borovic a srub je tam dole v údolí. Ale to není ub pana Durninga. Že by to byl srub McNabera?

„Amando!“

Tohle už bylo určitě její jméno. Ohlédla se přes rameno a poznala ovčácký kožich a tmavý vršek I. lohouku na známé arogantní hlavě.

„Jděte k šípku, vy svatoušku!“ zakřičela na něj. „Jdu domů!“

Znovu se vydala na cestu a teď se do toho opřela. Ale měl náskok, protože šel v jejích stopách. Navíc je větší a rychlejší a má dvakrát víc energie. Než se dostala o dva metry dál, chytil ji za pás.

Bojovala s ním, kopala a tloukla kolem sebe, ale lednoduše ji objal pažemi a držel ji, dokud jí nedošel dech.

„Nenávidím vás,“ supěla a třásla se, když na ni dolehla zima a vyčerpání. „Nenávidím vás!“

„Nenáviděla byste mě ještě víc, kdybych vás nezastavil,“ řekl« zhluboka dýchal. „Tam dole žije McNaber. Má tu všude pasti na medvědy. Jen něko k kroků a byla byste v nich až po kolena, hlupáčku leden! V takhle hlubokém sněhu nejsou vidět!“

„A vám by to snad vadilo?“ vrčela. „Nechcete mě tady. A já s vámi taky dál zůstávat nechci. Risknu to ve srubu!“

„Ne, to nedovolím, Amando,“ zarazil ji. Nepovolil sevření. Postavil ji před sebe a pevně ji držel za rukávy, zatímco s ní lehce zatřásl. „Půjdete zpátky se mnou, i kdybych vás měl nést.“

Trhla sebou, násilí v něm ji děsilo. Polkla, rozechvěl se jí spodní ret a slabě se proti němu vzepřela.

„Pusťte mě,“ šeptala. Třásl se jí hlas a nenáviděla se za svou zbabělost.

Zamračil se. Byla bledá jako stěna. Opožděně mu došlo, co se děje, a pustil ji. Odstoupila od něj, jak jen to ve vysokém sněhu šlo, a stála jako laňka zahnaná do kouta, oči potemnělé a vyděšené.

„Bil vás?“ zeptal se tiše.

Nemusela se ptát, koho tím myslí. „Jen když pil,“ řekla nejistým hlasem. „Ale pil pořád.“ Hořce se usmála. „Stačí když… se ode mě budete držet dál, dokud nevychladnete, prosím.“

Pomalu se nadechl, aby se uklidnil. „Omlouvám se,“ prohlásil, čímž jí vyrazil dech. „Vážně. Opravdu je mi to líto. Neuhodil bych vás, jestli si to myslíte. Jenom zbabělec by vztáhl ruku na ženu,“ pronesl s chladným přesvědčením.

Objala se rukama a stála na místě. Pomalu dýchala a třásla se zimou.

„Měli bychom se radši vrátit, než zmrznete,“ řekl přiškrceně. Její obranný postoj ho odzbrojil. Cílil se provinile a ochranitelsky zároveň. Chtěl si ji přivinout na srdce a utěšit ji, ale i když k ní udělal jen jediný krok, uhnula stranou. Nenapadlo ho, jak moc ho to raní, až když se to stalo. Zastavil se, kde byl, a zvedl ruce v podivně bezbranném gestu. „Nedotknu se vás,“ slíbil. „Tak pojďte, zlato. Můžete jít první.“

Oči se jí zastřely slzami. Tohle bylo první milé slovo, které od něj slyšela, a hluboce ji dojalo. Ale věděla, že mu jen tak uklouzlo. Její chování ho překvapilo a nevěděl, co dělat. Dlouze si vydechla.

Bez dalšího odmlouvání se kolem něj opatrně protáhla a vyrazila na cestu zpátky. Sledoval ji a děkoval bohu, že dorazil včas, a že nenarazila na McNaberovy pasti. Ale podařilo se mu to výtečně zkazit. Konečně docílil toho, že z něj má strach.

Vešla před ním do domu. Elliot a Harry se jí podívali do tváře, potom Quinnovi, a na nic se neptali.

U večeře seděla Amanda jako zařezaná. Nemluvila, ani když se jí Elliot snažil přimět k hovoru. A potom se schoulila do křesla v obývacím pokoji a seděla jako myška a dívala se na televizi.

Quinn nemohl tušit, jaké vzpomínky se jí vrátily.

Myslela na všechen ten sežehující strach, který v dětství zažívala. Otec byl velký, a když pil, vždycky se choval násilně. Bylo mu to pak líto, někdy dokonce brečel, když viděl, jak ji zbil. Ale nikdy ho to nedonutilo s pitím přestat. Utekla, protože už to nedokázala snášet, naštěstí ji přijal azylový domov. Naučila se tam od těch lidí spoustě laskavosti. Ale hořké vzpomínky zůstaly a Quinnovo násilné chování je přihnalo zpět jako bouřkové mraky.

Elliot se neptal, jestli se dneska budou učit hrát. Popřál jim dobrou noc o půl hodinu dřív než obvykle a šel spát. Harry odešel spát už dávno předtím.

Quinn seděl ve velkém křesle a kouřil cigaretu, ale zarazil se, když dala Amanda nohy na podlahu a ostražitě na něj pohlédla.

„Nechoďte ještě,“ řekl tiše. „Chci si s vámi promluvit.“

„Nemáme si co říct,“ zašeptala. „Je mi moc líto, co jsem dneska odpoledne udělala. Bylo to impulzivní a hloupé a slibuju, že už to nikdy neudělám. Jestli mě tu snesete, než sníh roztaje, nikdy víc už mě neuvidíte.“

Unaveně si povzdechl. „Tohle si myslíte, že chci?“ zeptal se a pátravě se jí zadíval do tváře.

„Ano,“ odpověděla krátce. „Od chvíle, co jsem tu, je vám moje přítomnost proti mysli.“

„Možná. Mám víc důvodů, než si myslíte, ženám nevěřit. Ale o tom s vámi mluvit nechci,“ řekl a odvrátil pohled od její pobledlé tváře. Nechtěl myslet na její polibek a na to, jak ho rozrušil. „Chci vědět, proč si myslíte, že bych vás uhodil.“

Sklopila oči. „Jste velký jako můj otec,“ řekla. „Když se přestal ovládat, vždycky mě bil.“

„Nejsem váš otec,“ podotkl Quinn a temné oči se mu zúžily. „A nikdy jsem nikoho ve vzteku neuhodil, možná snad jen občas jiného muže, ale jen když lo bylo na místě. Nikdy jsem nevztáhl ruku ani na I dliotovu matku, přestože jsem měl párkrát upřímnou chuť. Nikdy jsem ji neuhodil, ani když mi řekla, že čeká Elliota.“

„Proč byste měl?“ nechápala Amanda. „Je to váš syn.“

Chladně se usmál. „Není.“

Udiveně na něj zírala. „Elliot není váš?“ zašeplala nevěřícně.

Zavrtěl hlavou. „Jeho matka měla románek s ženatým mužem a přišlo se na to.“ Pokrčil rameny. „Bylo mi dvaadvacet a byl jsem zelenáč a políčila si na mě. Myslím si, že jsem byl dost snadný cíl. Byl lo kus krásný ženský a během chvilky jsem jí zobal z ruky. Vzali jsme se a hned po obřadu mi řekla, co udělala. Smála se tomu, jak jsem byl během námluv nemotorný a jak se musela obrnit, aby se nepozvracela, kdykoli jsem ji líbal. Řekla mi o Elliotově otci a jak moc ho miluje, a pak se mi odvážila hrozit tím, že řekne lidem pravdu o tom, jak snadno mě přesvědčila, abych si ji vzal.“ Vyfoukl kouř a oči mu zledověly vzpomínkou. „Měla mě v šachu, tehdy jsem měl dvakrát víc hrdosti než dnes. A nesnesl jsem pomyšlení na to, že se mi bude smát celé město. Tak jsem to skousl. Když se Elliot narodil, utekla s jeho otcem někam pryč, aby si užila víkend lásky. Jak spěchali do motelu, měli bohužel autonehodu a oba na místě zemřeli.“

„Ví to Elliot?“ zeptala se tiše a pohlédla ke schodišti.

„Jistě,“ řekl. „Nemohl jsem mu lhát. Ale starám se o něj od chvíle, kdy se narodil. Vychoval jsem ho. To ze mě dělá otce stejně jistě, jako kdybych zasadil semeno, z kterého vyrostl, do těla jeho matky. Je to můj syn a jsem jeho otec. Miluju ho.“

Pozorně si prohlížela Quinnovu tvrdou tvář a viděla v ní bolest, kterou musel prožít. „Miloval jste ji, že?“

„Telecí láska,“ podotkl. „Potřeboval jsem někoho milovat. Pokud šlo o holky, byl jsem vždycky plachý a nemotorný. Ve škole jsem pro svou neohrabanost nikdy s nikým nechodil. Hodně se mi věnovala. Byl jsem osamělý.“ Pokrčil rameny. „Jak jsem řekl, snadný cíl. Dostal jsem od ní tvrdou lekci o vašem pohlaví,“ dodal a pozorně se na Amanilu podíval. „A hned tak na ni nezapomenu. A nikdo se mnou nedostane druhou šanci.“

Povzdechla si. „To jste si tedy myslel dneska odpoledne, když jsem vás políbila,“ zamumlala a červenala se za svou přímost. „Je mi to líto. Nedošlo ni i, že si myslíte, že vás beru za zelenáče.“

Zamračil se. „Proč jste mě políbila, Amando?“

„Věřil byste tomu, když vám řeknu, že jsem prošlé chtěla?“ zeptala se s tichým úsměvem. „Jste velmi přitažlivý muž a je ve vás něco, z čeho se mi podlamují kolena. Ale nemusíte se bát, už se na vás nevrhnu,“ dodala a stoupla si. „Dostala jsem od vás ivrdou lekci. Dobrou noc, pane Suttone. Jsem ráda, že jste mi řekl o Elliotovi. Nebojte, nic mu neleknu, ani nikomu jinému. Neroznáším historky ani drby.“

Otočila se ke schodišti a Quinnovy temné oči ji sledovaly. Měla v postoji eleganci, hrdost a vznešenost, která ho uchvacovala. Bylo mu líto, že ji svými krutými slovy tak hrubě urazil. Opravdu nechtěl. Měl jen strach, že ho zklame, že si s ním jen hraje. Nenapadlo ho, že se jí líbí, nebo že ho políbila, protože doopravdy chtěla.

Ošklivě to s ní žbabral. Ublížil jí a donutil k útěku a teď si přál, aby mohl vzít svá zbrklá slova zpět. Vůbec se nepodobala ženám, s kterými se doposud setkal. Vlastně se zdálo, že si ani není vědoma své krásy, jako by o ní moc nepřemýšlela. Možná že to celé popletl a není o mnoho zkušenější než on. Kéž by se jí mohl zeptat. Byl z ní nesvůj a teď si říkal, jestli to není oboustranné.

Amanda ležela v posteli a plakala. Byl to strašný den a nenáviděla Quinna za to, jak se k ní choval. Až když si vzpomněla, co jí řekl, přestala brečet a začala přemýšlet. Řekl, že nikdy nespal s Elliotovou matkou a že na škole nedokázal s nikým chodit. Takže jakékoli zkušenosti s ženami přišly pravděpodobně až poté, co zemřela Elliotova matka. Zamračila se. Vsadila by se, že mnoho žen ve svém životě neměl. Zdá se, že toho o ženách moc neví. Jestli pořád ještě nenávidí ženy, jak získal jakoukoli zkušenost? Nakonec se unavila lámáním si hlavy nad tou hádankou a usnula.

Druhý den ráno pomáhala Harrymu v kuchyni, když Quinn sešel dolů po divokém, erotickém snu, z kterého se probudil zpocený a s nadávkou na rtech. Amanda v něm hrála hlavní roli, měla rozpuštěné světlé vlasy a splývaly jí po páteři. Vpletl si do jejich záplavy ruce a pomalu se s ní v tichosti ložnice miloval. Sen byl tak živý, že i přes silný, bílý svetr, který měla na sobě, viděl téměř jasně růžovou dokonalost jejích prsou a skoro zasténal, když se zastavil pohledem na její klesající a stoupající hrudi.

Rychle se podívala na Quinna a doslova se začervenala, než se vrátila pohledem zpátky k plechu se sušenkami, které dávala do trouby.

„Nevěděl jsem, že umíte péct sušenky,“ zamumlal Quinn.

„Naučil mě to Harry,“ řekla odtažitě. Znovu se na něj podívala a znovu uhnula pohledem.

Zamračil se nad tím plachým pohledem, než mu došlo, co za ním je. Obvykle si zapínal košile až ke krku, ale dneska ráno nechal košili zpola rozepnutou, protože se po tom snu ještě pořád potil. Našpulil rty a pátravě se na ni podíval. Napadalo ho, jestli je možné, že ji vzrušuje stejně jako ona jeho. Rozhodl se, že na to musí přijít, ještě než Amanda odejde. Když už pro nic jiného tak, aby si zahojil narušené sebevědomí.

Vyšel za Elliotem a zastavil se ve dveřích. „Jak se má telátko?“ zeptal se Amandy.

„Včera na tom bylo dost špatně,“ povzdechla si. „Možná že dneska se mu daří lépe.“

„Podívám se na něj, než odjedu.“ Vyhlédl ven. „Nepokusíte se vráit zpátky do srubu, viďte že ne? Nemůžete projít skrz McNaberovy pasti, pokud nevíte, kde přesně jsou.“

Zněl ustaraně. Mlčky si prohlížela jeho tvrdou tvář. Jeho starostlivá slova zněla hezky. Jestli za nimi ovšem nestojí strach, že si ublíží a zůstane mu tu na krku ještě déle, napadlo ji.

„Přestane někdy sněžit?“ zeptala se.

„Těžko říct,“ odpověděl. „Viděl jsem už horši přeháňky, dokonce i letos už tu byly silnější bouře, Ale myslím, že to zvládneme.“

„Doufejme.“ Upřeně na něj pohlédla.

Natáhl si kabát, zapnul ho a nasadil si klobouk. „Máte dneska špatnou náladu, co?“ přemítal.

V očích se jí slabě zablýsklo. Odstoupila o krok zpátky a opřela se o pult, vděčná, že Harry šel nahoru ustlat. „Proč myslíte? Laciné malé děvky si přece nepotrpí na nálady!“

Zvedl jedno obočí. „To jsem vám včera řekl, že jo?“ Pomalu ji přejel pohledem. „Neměla jste mě tak políbit. Nejsem zvyklý na agresivní ženy.“

„Můžete být klidný, už se na vás nikdy nevrhnu, vy svatoušku.“

Lehce se zakuckal smíchy. „Opravdu ne? No, zdá se, že zklamání je mým osudem.“

Užasle se na něj podívala. Nebyla si jistá, jestli mu dobře rozuměla. „Byl jste na mě hrozný!“

„Myslím si, že máte pravdu,“ přikývl a podíval se jí do očí tak horoucně, až jí zamrazilo. „Myslel jsem, že si se mnou jen hrajete. Víte, malá neškodná hra na účet venkovského balíka.“

„Nehraju s muži žádné hry, ani něco takového umím,“ řekla upjatě. „A vám by nikdy nikdo nekk do tváře, že jste venkovský balík. Nedělala bych si z vás legraci, ani kdybych to uměla.“

Temné oči se na ni smály. „V tom případě můžeme prozatím vyhlásit příměří.“

„Myslíte, že byste na mě dokázal být hodný?“ zeptala se trpce. „Jsem si jistá, že to dá pořádnou práci.“

„Nejsem zlý člověk,“ podotkl. „Jen toho o ženách moc nevím, nebo vás tahle myšlenka nenapadla?“

Podívala se mu do očí. „Ne.“

„Musíme si spolu pořádně promluvit.“ Srazil si klobouk do očí. „Jdu se za vás podívat na telátka.“

„Díky.“ Dívala se, jak odchází, a srdce jí bušilo pohledu, kterým se na ni podíval těsně před tím, než zavřel dveře. Byla z něj nervóznější, než kdy předtím a nevěděla si s tím rady. Doufala, že teplá vlna přijde dřív, než to bude muset začít řešit. Měla ze všeho v hlavě pořádný zmatek.

PÁTÁ KAPITOLA

Amanda nejprve domyla nádobí od snídaně a pak také odešla do stodoly. Quinn tam ještě pořád byl a temným pohledem tiše sledoval nejmenší z telátek. Nemusel mít věštce, aby poznal, že je na tom zvířátko zle. Leželo na boku, matnou kůží červenobílého kabátku prosvítala žebra, oči se zamženě leskly a dívaly se do prázdna a velmi ztěžka dýchalo.

Klekla si vedle Quinna a on se na ni starostlivě podíval.

„Měla byste se vrátit zpátky domů, zlato,“ vybídl ji.

Přejela pohledem telátko. Za svůj život už byla svědkem toho, jak zvířata umírají, a na telátku teď viděla stejné příznaky. Pochopila, že je konec. Quinn to taky ví a snaží se ji ochránit.

To ji nečekaně dojalo, víc než cokoli, co udělal nebo řekl, do té chvíle, co je na Ricochetu. Podívala se na něj. „Jste hodný muž, Quinne Suttone,“ řekla něžně.

Pomalu se nadechl. „Myslíte tehdy, když si vás rovna neberu do prádla?“ odpověděl. „Strašně mě bolí, když se ode mě odvracíte. Nevíte, jak moc je mi líto to, co se včera stalo.“

Nepřestával jí vyrážet dech. Alespoň se mu podařilo odvést na chvíli její pozornost od malého umírajícího stvoření vedle nich. „Je mi to taky lilo,“ řekla. „Neměla jsem být tak…“ zarazila se, odvrátila pohled. „Moc toho o mužích nevím, Quinne,“ řekla nakonec. „Celý svůj dospělý život jsem strávila snahou příliš se nezavázat, ani citově ani fyzicky Umím jen trochu flirtovat.“ Odvážila se vzhlédnout a podívat se mu do očí. Když viděla, jak se na ni dívá, uklidnila se. „Víte, to teta je Durningova milenka. Je umělkyně. Trochu nestálá, ale hodná. Nikdy… nikdy jsem neměla milence.“

Tiše přikývl. „Dochází mi to od chvíle, co jsme se včera ocitli u McNaberova srubu. Na zkušenou ženu jste reagovala dost prudce.“ Podíval se stranou. Ta zranitelnost v její líbezné tváři ho dostávala. „Běžte teď dovnitř. Poradím si s tím tady sám.“

„Nemám strach ze smrti,“ opáčila. „Viděla jsem umírat matku. Vůbec to nebylo děsivé. Jen zavřela oči.“

Quinnovy temné oči se setkaly s jejími. „Můj otec zemřel stejně.“ Podíval se na telátko. „Už to nebude dlouho trvat.“

Seděla na seně vedle něj a vložila mu svou malou ručkou do jeho velké. Dlouhou chvíli ji držel. „Je po všem,“ prolomil nakonec ticho. „Běžte si dát šálek kávy. Postarám se o ně.“

Nechtěla se rozplakat, ale telátko bylo tak malé a tak bezbranné. Quinn si ji přitáhl k sobě a konejšivě ji držel v náručí, zatímco brečela. Pak jí palci setřel slzy a něžně se usmál. „Bude to dobrý,“ zamumlal a myslel na to, jak je hezké, když se v ženě snoubí odvaha s citlivostí.

Ona si myslela totéž o něm. Vlhce se na něj usmála skrz slzy, naposledy se lítostivě podívala na telátko a odešla do domu.

Elliotovi se po něm bude stýskat stejně jako mně, pomyslela si. Dokonce se zdálo, že i Quinn ho měl rád. Viděla ho, jak u něj občas sedí, hladí ho a mluví na ně. Miluje malé věci. Je to jasné podle všech těch kočiček a pejsků, kteří jsou tu všude kolem, a z něžné péče, kterou věnuje svému dobytku a telatům. A přestože Quinn proklínal pasti starého McNabera, prozradil jí Elliot, že k němu každý týden zajede, aby se podíval, jak se zarputilému staříkovi vedej a ujistil se, že má dost dřeva a zásob. Na mlčenlivého zarytého horala měl překvapivě vřelé srdce.

Řekla Harrymu, co se stalo, a ještě trochu popotahovala, zatímco upíjela kafe. „Můžu nějak pomoct?“ zeptala se.

Usmál se. „Děláte dost,“ zamumlal. „Je příjemný mít tu pomocnou ruku.“

„Quinn si to zrovna dvakrát nemyslí,“ řekla suše.

„Ale jo, myslí,“ řekl přesvědčivě, zatímco sklízel nádobí. Měli k obědu domácí polévku s kukuřičným chlebem. „Kdyby chtěl, mohl vás vzít dolů k paní Pearsonové. Nemusel by vás tu mít. Paní Pearsonová by měla ráda společnost.“ Podíval se na ni a široce se usmál, když viděl její zmatený výraz. „’oslední dobou vás pořád pozoruje. Dívá se, jak mu zašíváte košile a děláte závěsy a šijete ze zbytků polštářky. Je to pro něj nové, když je tu žena. I ost těžko si zvyká na změny.“

„Ale to snad každý, ne?“ namítla Amanda, když si vzpomněla, jak jasný byl její život, než přišla ta osudná noc. Ale bylo hezké vědět, že ji Quinn sleduje. Ona ho pozorovala rozhodně. A dneska ráno se zdálo, že se mezi nimi všechno změnilo. „Kdy bude tát?“ zeptala se a teď se toho hrozila. Nechtěla, aby tálo. Nechtěla odejít z ranče. Ani od Quinna.

Harry pokrčil rameny. „Těžko říct. Může to trvat dny. Týdny. Tohle je drsná horská země. Nelze předvídat, kdy přijdeobleva. I když hodně lidí si myslí, že to dokáže,“ dodal a vyprávěl jí o Blackfootovi, který předvídá počasí ze sklenic s medvědím tukem.

Když se Quinn konečně vrátil, byla mnohem klidnější, ale ještě pořád smutná.

Než si svlékl kabát, věnoval jí krátký pohled. Umyl si ruce a opálená předloktí a usušil si je do ručníku.

Nic jí neřekl a Harry, který vycítil napjatou atmosféru, jim rychle nalil dva šálky kávy a vypařil se.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Quinn po chvilce a upřeně se díval na temeno její sehnuté hlavy.

„Jasně.“ Donutila se usmát. „Bylo tak maličké, Quinne.“ Zarazila se, když se jí zlomil hlas, a sklopila oči ke stolu. „Hádám, že si myslíte, že jsem měkkota.“

„Vůbec ne.“ Aniž by o tom přemýšlel, vzal ji za paže a zvedl ji k sobě. Držel ji před sebou, takže se dívala přímo do tmavě modré kostkované flanelové košile. Měl vyhrnuté rukávy a u krku rozepnutou košili. V rozhalence se mu vlnily husté, tmavé chlupy a vypadal a voněl tak silně mužně, až se Amandě z té nečekané blízkosti podlomila kolena. Velké ruce jí zatínal do jemné kůže a jen tak mimochodem ji napadlo, jestli mu dochází, jak je silný.

Zažívala nový a neskutečně opojný pocit z jeho blízkosti, o to silnější, že se pro ni takhle natáhl poprvé. Nevěděla co očekávat a srdce jí bušilo jako o závod. Sklopila oči k jeho hrdlu. Prudce mu tepal pulz a tázavě si ho prohlížela, jenom z polovičky si uvědomovala jeho sevření a náhlý zrychlený dech.

Dalo mu nesmírnou práci nepřestat dýchat. liřípí měl plné její vůně a doslova se v ní topil. Zeny voní. Sladce a teple. Zatnul zuby. Stačí, že se na ni musí dívat. Když je u něj navíc takhle blízko, jako by v něm zažehávala plamen. Takhle divoce mu nevřela z něčí přítomnosti krev od mládí. Ani troChu nechápal, co se děje, ale už dny po ní silně toužil. Měl tak neskonalou chuť ji políbit, stejně jako ona předtím políbila jeho, ale jinak. Nebyl si však cela jistý, jak na to.

„Voníte po květinách,“ řekl zdrsnělým hlasem.

Ta poznámka zněla od nepoetického muže, jako byl Quinn, tak nezvykle, že se Amanda v duchu pousmála.

„To je šampon,“ zamumlala.

Nadechl se, aby se uklidnil. „Vůbec nenosíte rozpuštěné vlasy, co?“

„Jenom v noci,“ odpověděla vědoma si toho, že lakhle blízko mu u obličeje doposud nestála. Na cele cítila jeho dech. Zdál se být o tolik vyšší, když byl takhle blízko. Cítila se vedle něj maličká a velmi ženská.

„S tím telátkem je mi to moc líto, Amando,“ řekl. „Každou zimu o pár přijdeme. Je to čás rančeřiny.“

Nečekané vyslovení jejího jména ji donutili zvednout hlavu. Zvědavě si ho prohlížela. „Asi má te pravdu,“ řekla a dívala se mu do temných, klid ných očí. „Neměla bych si to tak brát. Myslím si, ži muži to tak neprožívají jako ženy.“

„Nevíte, jaký jsem muž,“ odpověděl. Ruce se mi nepatrně chvěly. Napadlo ho, jestli má Amanda tu šení, jak moc ho přitahuje. „Když na to přijde, tak se k nim taky citově vážu.“ Těžce si povzdechl „Maličké věci nemají v tomhle světě moc na výběr Jsou vystavené na milost všeho a všech.“

Zněžněly jí oči, zatímco se hluboko vpíjela do jeho. Zněl jinak, když mluvil takhle. Zranitelně. Téměř něžně. A tak osaměle.

„Nebojíte se mě, že ne?“ zeptal se, jako by ho ta myšlenka moc trápila. Protáhla obličej.

„Ne. Jistě že ne. Styděla jsem se za to, co jsem udělala, a byla jsem trochu nervózní z vaší reakce, to je všechno. Vím, že byste mi neublížil,“ naí dechla se. „Vím, že je vám proti mysli, že td jsem,“ přiznala. „Taky nejsem nadšená z toho, že jsem na vás závislá kvůli přístřeší. Ale sníh brzy roztaje a odejdu.“

„Myslel jsem si, že jste měla milence,“ přiznal ti še. „To jak jste se chovala… no, jen to zvýšilo mole podezření.“

Amanda se usmála. „Jen jsem vás schválně trochu provokovala. Ani nevím, proč jsem to dělala. Myslím si, že jsem se snažila odpovídat vaší představě o mně.“

Miloval pocit, který v něm vyvolával vášnivý pohled jejích temných očí. Nevědomky ji stiskl pevněji. „Nikdy jste neměla žádného muže?“ zeptal se zastřeně.

Uchvacoval ji ten zvláštní stín temné barvy, který se mu rozprostřel kolem lícních kostí. Přemýšlela o tom, jaké asi rozpaky v něm tahle otázka vyvolala. „Ne. Nikdy,“ vykoktala.

„Ale vypadáte tak,“ naznačil a výmluvně se na ni podíval.

„Co tím chcete říct?“ naježila se.

„Jste tak krásná,“ opáčil. Oči mu potemněly. „Žena s vaším vzezřením by mohla mít na každém prstu deset mužů.“

„Možná,“ souhlasila bez známky ješitnosti. „Ale já nikdy o muže nestála, nechtěla jsem, aby někdo řídil můj život. Prosadila jsem se ve světě sama. Jsem hudebnice,“ řekla mu, protože tím zas tak moc neprozradí. „Živím se hraním na klávesy.“

„Já vím, Elliot mi to řekl. Slyšel jsem, jak hrajete. Jste dobrá.“ Pohlédl na ni a srdce se mu okamžitě rozbušilo rychleji. Tak krásně voněla. Podíval se jí na rty a vzpomněl si, jak se cítil těch několik vteřinek, když se poddal jejímu hravému polibku. Nechá ho to udělat? Ví toho tak málo o těch nenápadných zprávách od žen, které prý vysílají, když mají o muže zájem. Nedokázal číst v Amandiných očích. Ale měla pootevřené rty a poněkud zrychleně dýchala. Tváře měla znachovělé, ale to mohlo být zimou.

Zírala mu do očí a nedokázala odtrhnout pol hled. Není hezký. Obličej, který vypadal jako rozeklaný hřbet Skalnatých hor, byl samý hrbol a ostrá hrana. Měl tenké, poněkud přísné rty. Přemýšlela, jestli by byly na dotek stejně tvrdé jako na pohled, kdyby si ji vzal a pomalu si podmaňoval její rty. Bylo by to jiné než její polibek…

„Na co myslíte?“ zeptal se jí zastřeně, protože se mu zcela otevřeně dívala na rty.

„Jen… jen jsem si říkala,“ váhavě zašeptala, „jaké by byly na dotek vaše rty, kdybyste mě políbil.“

V ten okamžik se mu zastavilo srdce a vzápětí se rozbušilo jako o závod.

„Copak to už nevíte?“ zeptal se hlubším, hrubším hlasem. „Políbila jste mě.“

„Ne… úplně.“

Říkal si, co asi myslí tím úplně. Manželka ho políbila jen když musela a jen na úplném začátku jeu h vztahu. Vždycky ho odstrčila a mumlala něco ? lom, že jí rozmaže rtěnku. Nepamatoval si, že by kdy někoho vášnivě políbil, nebo někdo vášnivě políbil jeho.

Pustil ji ze sevření pevných, teplých rukou a vzal do dlaní její oválnou tvář. Naklonil se nad ní a z prsou se mu vydral vzdech, když neprotestovala.

„Ukažte mi, co myslíte… tím úplně,“ zašeptal.

Přece to musí vědět, pomyslela si omámeně. Pak ie však jeho rty dotkly jejích a ona ochutnala vítr ÍI slunce zároveň. Sevřela hustý flanel košile a zakázala si hledat knoflíky, protože tak strašně moc zatoužila projet prsty houští jeho černých, vlnících sc chlupů na široké hrudi. Stoupla si na špičky a s takovou vášní si přitiskla rty na jeho, že rozevřela jak jeho tak svoje rty a cítila, jak ztuhl a zaslechla, jak zasténal, když se jejich otevřená ústa.iřetla.

Postavila se zpět na nohy a její okouzlené oči se lazavě setkaly s jeho bouřkovými.

„To je všechno?“ šeptal nevrle a nakláněl se, aby to zopakoval vlastními rty. „Nikdy jsem to nedělal s otevřenými rty,“ zašeptal jí do pootevřených rtů.

Nedokázala uyěřit, že to řekl. A stejně neuvěřitelné jí přišly i pocity, které se přes ni přelévaly a projížděly jí celým tělem až k prstům na nohou, zatímco se poddávala síle jeho vášně a nechala se od něj líbat drsnými a žádostivými rty. Velkou rukou ji vzal za zátylek a přitáhl si ji ještě blíž.

Slabě zasténala, když se k němu nemohla dostat dost blízko. Přitiskla se mu na tvrdou hruď a cítila bouřlivý tlukot jeho srdce. Ale chtěla být ještě blíž, chtěla utonout v jeho náruči, chtěla, aby ji rozdrtil.

„Ublížil jsem ti?“ zeptal se rozechvělým šeptem.

„Co?“ šeptala omámeně.

„Zavzlykala jsi.“

Upřeně se mu zadívala do očí, vlastní měla užaslé a zastřené touhou. „Zasténala jsem,“ šeptala. Nehty ho hladila přes košili a líbilo se jí, jak jeho tělo lehce strnulo pod jejími doteky. „Líbí se mi, když mě takhle líbáš.“ Otřela se o něj čelem a vdechovala z něj mýdlo a čistotu. „Mohla bych ti sundat košili?“ šeptala.

Její ruce ho doháněly k šílenství a už ho samotného napadlo, že si košili svlékne. Ale někde vzadu své mysli si vzpomněl, že je tu někde Harry a že by mohlo být kompromitující, kdyby jí dovolil, aby se ho tak důvěrně dotýkala. Vlastně by to mohlo být velmi trapné, protože cítil, jak mu tuhne tělo, tak jak se mu nestalo od svatby. A protože tím byl zranitelný a nechtěl, aby to cítila, vzal ji něžně za paže a s tlumenou nadávkou ji od sebe odsunul.

„Harry,“ řekl hlubokým a zdrsnělým hlasem.

Zčervenala. „Ach, jistě.“ Odstoupila od něj a oči jí divoce zaplály.

„Nebojte se, už to neudělám,“ omluvil se, když od něj tak prudce odstoupila. Znovu ji vyděsil?

„Ach, to není to. Nevyděsil jste mě.“ Sklopila oči k podlaze. „Jen si říkám, jestli si budete myslet, že jsem povolná…“

Zamračil se. „Povolná?“

„Obvykle se na muže nevrhám,“ řekla tiše. „A doposud jsem nikoho nepožádala, aby si sundal košili.“ Vzhlédla k němu uchvácena výrazem na jeho tváři. „No, vážně ne,“ řekla útočně. „A nemusíte se bát, už se na vás nevrhnu. Jen jsem se nechala unést horkostí chvíle…“

Vyklenulo se mu obočí. Nic z toho, co říkala, nedávalo smysl.

„Stejně jako včera?“ zeptal se přemítavě a líbilo se mu, jak zčervenala. „Obvinil jsem vás, že jste se na mě vrhla, co?“ povzdechl si dlouze.

„Ano. Mám pocit, že si myslíte, že jsem nějaká nymfomanka.“

Bezděky našpulil rty. „A jste?“ zeptal se a v hlase mu zazněl opravdový zájem.

Dupla nohou. „Přestaňte. Už tu s vámi nechci být!“

„Sám mám pocit, že to není zrovna nejlepší nápad,“ usoudil a díval se, jak jí žhnou oči zuřivostí.

Bože, je tak krásná! „Chci jen říct, jestli se mě pokusíte svést…“

Nach ve tvářích jí přešel v temnou červeň. „Nemám v úmyslu vás svést.“

„Dobře, jestli se k tomu budete někdy chystat, dejte mi radši vědět dopředu,“ připomněl jí a vytáhl si z kapsy cigaretu. „Jen abych se mohl připravit s vámi bojovat.“

Quinnův suchý táhlý tón ji mátl. Najednou před ní stál jiný muž, vyzařovalo z něj sebevědomí a byl samé laškování. Během toho dlouhého a tvrdého polibku se mezi nimi něco změnilo. Byli si mnohem blíž a nebyla si jistá, jestli dobře rozumí tomu pohledu, kterým se na ni teď dívá.

„Jak jste se dostala do svého věku, aniž byste s někým neskončila v posteli?“ zeptal se. Udivovala ho její ostýchavost a taky to, jak se neustále červenala. Moc toho o ženách nevěděl, o Amandě si však přál vědět všechno.

Objala se pažemi a pokrčila rameny. Když si zapálil cigaretu a pořád ještě tam stáli a Quinn mlčky čekal na odpověď, vzdala to. „Nemohla jsem dopustit,“ odpověděla, „aby mě někdo řídil,“ řekla jednoduše. „Otec mi to dělal celý můj život, neustále mě někam postrkoval. Vzdát se muži bylo jako vzdát se práva být člověkem. Zvlášť když bych se vzdala muži v posteli,“ vykoktala a odvrátila pohled. „Nemyslím si, že je na světě nějaké místo, kde by byl muž víc pánem než v ložnici, i přes všechnu tu svobodu a uvolněnost moderního světa.“

„A vy si myslíte, že tam by ženy měly mít navrch?“

Vzhlédla. „Ne, ne přesně navrch.“ Zaváhala. „Zeny by se ale neměly zneužívat jen proto, že jsou ženy.“

Tenké rty se mu lehce zavlnily. „Ani muži ne.“

„Nezneužívala jsem vás,“ ohradila se rychle.

„Vyčítám vám něco?“ zeptal se nevinně.

Polkla. „Ne, asi ne.“ Založila si ruce na prsou a trhla sebou, protože jí ztvrdly hroty bradavek a byly nečekaně citlivé.

„Ta tvrdost znamená, že cítíte touhu,“ řekl a zubil se, když na něj s otevřenou pusou zírala. Měl pocit, že najednou vyrostl o tři metry. „Četl jsem knihu o sexu,“ pokračoval. „Tehdy mi to nedávalo příliš smysl, ale teď už začíná.“

„Nejsem k dispozici jako živý model k sexuální výchově!“

Pokrčil rameny. „Jak je vám libo. Ale je to zatracená škoda pro mou výchovu.“

„Nepotřebujete vzdělávat,“ zamumlala. „Byl jste ženatý.“

Přikývl. „Jasně že jo.“ Našpulil rty a pomalu ji přejel pohledem. „Až na to že mě nikdy nechtěla, ani před svatbou, ani po svatbě.“

Amanda pootevřela rty. „Ach, Quinne,“ řekla tiše. „Je mi to tak líto.“

„To bylo i mně, svého času.“ Zavrtěl hlavou. „Ze začátku jsem si lámal hlavu tím, proč se vždycky odtáhne, kdykoli ji políbím. Myslím si, že to strpěla, než jsem jí navlékl prstýnek. Do té doby jsem si myslel, že si mě drží od těla kvůli své cudnosti. Ta ale slovo cudnost vůbec neznala.“ Zvědavě zíral na Amandu překvapený, jak lehce se jí dokázal svěřit s věcmi, které nikdy nikomu neřekl. „Když jsem zjistil, jaká doopravdy je, přestal jsem o ni stát.“

„To je pochopitelné,“ souhlasila.

Dal si cigaretu do úst a pozorně si ji prohlížel. „Elliotovi je skoro třináct,“ řekl. „Je celý můj život. Odmalička jsem se o něj staral. Ví, že mezi námi není žádné krevní pouto, ale miluju ho a on miluje mě. Ve všech důležitých ohledech jsem jeho otec a on je můj syn.“

„Moc vás miluje,“ usmála se. „Pořád o vás mluví.“

„Je to dobrý chlapec.“ Přistoupil k ní blíž a všiml si, jak při tom pohybu strnula. To se mu moc líbilo. Podle toho poznal, že ji přitahuje, ale je plachá a zdrženlivá. „Vy jste neměla muže,“ řekl něžně. „No, a já neměl ženu.“

„Ně… několik měsíců?“ vykoktala, protože si nedokázala představit, že jí říká pravdu.

Pokrčil mocnými rameny. „No, už trochu déle. Není tu nahoře moc příležitostí. A nemůžu si odjet za holkama dolů do města a nechat tu Elliota jen lak. Je to trochu víc než třináct let.“

„Trochu?“

Pousmál se a pátravě se na ni zadíval. „Jako chlapec jsem nevěděl, jak se k holkám přiblížit. Byl jsem velký, nemotorný a stydlivý, takže skórovali ostatní kluci.“ Poněkud přerývavě si natáhl z cigarety. „Pokud jde o ženy, mám s většinou z nich jesle pořád stejný problém. Ani to není tak nenávist jako spíš nedostatek zkušeností a plachost. Nevím, jak si s nimi začít,“ přiznal s chabým úsměvem.

Amanda měla pocit, jako by právě vyšlo slunce. Úsměv mu vrátila. „Vážně ne?“ zeptala se něžně. „Myslela jsem si, že mi něco chybí, že nejsem dostatečně ženská, abych vás zaujala.“

Její závěr ho skoro rozesmál. „Proto jste mi říkala svatoušku?“ zeptal se mile.

Lehce se usmála. „No to byly takové kyselé hrozny“ Sklopila oči a dívala se mu na hruď. „Zraňovalo moje cip‘, když jste si myslel, že nemám žádnou morálku, když jsem přitom nikdy v životě žádnému muži ani gestem nic nenaznačila.“

Cítil, jak je mu při jejím vyznání teplo u srdce. Její prohlášení odstranilo poslední zbytky odtažitosti. Neznal žádnou takovou ženu, jako byla Amanda. „Jsem rád, že to vím. Ale máme víc společného než nedostatek zkušeností,“ začal váhavě.

„Opravdu?“ zeptala se. Něžně se mu podívala do očí. „Co tím myslíte?“

Otočil se a pomalu zamáčkl cigaretu do popelníku na stole. Narovnal se a chvíli se jí pátravě díval do očí. „No, chci tím říct Amando,“ promluvil nakonec,“ že tu nejsi jediná, kdo se ještě nikdy s nikým nemiloval.“

ŠESTÁ KAPITOLA

„Jak prosím?“ zarazila se Amanda. Byla si jistá, že se přeslechla. Quinn Sutton jí určitě právě neřekl, že je ještě pořád panic.

„Slyšela jsi dobře, Amando,“ ujistil ji. „A není to zas tak podivné, jak by se ti mohlo zdát. Starý McNaber dole pod kopcem neměl ženu nikdy, a to je mu přes sedmdesát. Muži nezískají zkušenosti z mnoha důvodů. Brání jim morálka, rozpaky, izolovanost nebo prostě jen obyčejná nesmělost. Stejně jako ženám,“ dodal a významně se na ni podíval. „Nemohl jsem se s někým vyspat jen proto, abych mohl říct, že jsem to s někým dělal. Musel jsem ji mít rád, chtít ji a chtít, aby mě měla ráda. Na celém světě jsou idealisté, kteří nikdy nenajdou tuhle zvláštní kombinaci a zůstanou proto v celibátu. A ve skutečnosti si myslím, že těch, kteří se s někým jen tak vyspí, je i v dnešních uvolněných časech menšina. Jenom blázen by se odvážil při dnešní míře zdravotního nebezpečí tolik riskovat.“

„Ano, já vím,“ ohromeně na něj zírala. „Nikdy… vůbec nikdy jsi nikoho nechtěl?“ zeptala se.

„No, to je právě ten problém, víš,“ odpověděl a temné oči se zastavily na její tváři.

„A to je?“

„Chtěl jsem… chtěl jsem tebe. Chtěl jsem se milovat s tebou.“

Opřela se o pult, jen aby se ujistila, že nespadne. „Se mnou?“

„Tu první noc, co jsi sem přišla, když jsem byl tak nemocný a vlasy ti spadaly na mou nahou hruď, třásl jsem se a myslela sis, že je to horečkou,“ vysvětloval. „Horečku jsem sice měl, ale ten třes s ní rozhodně neměl nic společného.“

Prsty sevřela pult linky. Napadlo ji tehdy, že reaguje dost prudce, ale nezdálo se pravděpodobné, že by v chladném muži, jako je Quinn Sutton, mohla žena vyvolat něco takového. Je úplně lidský, napadlo ji bezděky, zatímco si ho prohlížela.

„Proto sis se mnou tak užila,“ přiznal s přímým, klidným pohledem. „Nevím, jak si poradit s touhou. Nemůžu si tě přehodit přes rameno a vynést nahoru do pokoje, když tu je Elliot a Harry, a to ani kdybys byla taková, jak jsem si o tobě ze začátku myslel. Skutečnost, že jsi stejně nevinná jako já, to jenom zamotává.“

Podívala se na něj úplně novýma očima. Měla pocit, jako by se jeden v druhém zcela ztráceli. Vypadá úžasně, pomyslela si Amanda. A je strašně silný a přitažlivý takovým tím zemitým způsobem. Zvlášť se jí líbily jeho oči. Na rozdíl od jeho kamenné tváře dokázaly měnit výraz a ukázat jí mnohem víc než pouhá slova.

„Naštěstí pro tebe jsem také trochu plachá,“ zamumlala.

„Kromě toho když žádáš muže, aby si svlékli košili,“ pokýval Quinn významně hlavou.

Harry se zarazil ve dveřích s jednou nohou ve vzduchu a Amanda při pohledu na něj zalapala po dechu a zčervenala.

„Jen klidně pokračuj v chůzi a běž něco dělat,“ obrátil se na něj podrážděně Quinn. „Proč tam tak stojíš?“

„Jen jsem se přiučoval,“ zakuckal se Harry. „Nevěděl, jsem že Amanda žádá muže, aby se svlékli!“

„Jenom mě,“ řekl Quinn na její obranu. „A jen košili. Není to špatná holka.“

„Přestaň, prosím!“ Zabořila si hlavu do dlaní. „Jdi pryč!“

„Nemůžu, žiju tady,“ podotkl Quinn. „Necítil jsem z tebe pálenku?“ zeptal se najednou.

Harry se zlizubil, když na něj Amanda udiveně pohlédla. „No, ano, ano,“ přiznal. „Byla rozrušená a lítostivá a tak…“

„Kolik jsi jí toho dal?“ chtěl vědět Quinn.

„Jenom pár kapek,“ přísahal Harry. „Přidal jsem je do kafe na uklidnění.“

„Jak jste mohl, Harry!“ smála se Amanda. Káva chutnala zvláštně, ale byla tak přepadlá, že nad tím nepřemýšlela.

„Promiňte,“ zamumlal Harry suše. „Ale měl jsem pocit, že vás to vzpruží.“

„A taky že vzpružilo,“ zamumlal Quinn a usmál se.

„Přestaň s tím, ano,“ požádala ho Amanda. Posadila se za stůl. „Nejsem opilá, Harry. Když mi dáte nůž, oloupu jablka na štrúdl.“

„Jen počkejte, až odsud zmizím, když dovolíte,“ řekl Quinn a rychle se na ni podíval. „Viděl jsem, jak si měřila moje záda, aby ho měla kam zabodnout.“

„Téměř nikdy do mužů nože nebodám,“ přísahala rozverně.

Rozesmál se. Natáhl se pro klobouk, narazil si ho do očí a zapnul si ovčácký kabát, protože venku zase sněžilo.

Amanda na něj pohlédla.

Příčina rozladění se vrátila a na tváři se jí opět usadil smutek.

„Když se budeš něčím zabývat, nebudeš na to tak myslet,“ řekl Quinn tiše. „Je to součást života.“

„Já vím.“ Podařilo se jí usmát. „Je mi dobře.

I přes Harryho kousek,“ dodala a protáhla koutek íist. Harry se nejprve zatvářil dotčeně, ale pak se laky rozesmál.

Quinnovy temné oči se vřele podívaly do jejích na déle, než měly v úmyslu, takže opět zčervenala. Nakonec od ní odtrhl oči a vyšel ven.

Harry nic neřekl, v jeho úsměvu se však skrývala otázka.

Elliot se vrátil domů a přemluvil Amandu, aby vytáhli klávesy a naučili se nějaké nové věci. Přiznal, že na ni pěl u spolužáků chválu a chlubil se, že je profesionální hudebnice.

„Kde hrajete Amando?“ vyzvídal Elliot a prohlížel si ji, jako by mu někoho připomínala. „Vypadáte tak nějak povědomě.“

Amanda seděla strnule na sedačce a snažila se zachovat klid.

Elliot jí už řekl, že miluje rockovou hudbu a že ví, kam mu Quinn schoval kazety. Jestli má ve sbírce kazetu od Desperada, tak je na obalu její fotka spolu se skupinou.

„Opravdu ti někoho připomínám?“ zeptala se s úsměvem, ,íožná se jen někomu podobám.“

„Hrajete s kapelami?“ ptal se dál.

„Ne. Jen sama, svým způsobem. V nočních klubech,“ řekla první, co ji napadlo. No, jednou hrála za přítelkyni v nočním klubu. „Většinou hraju jako doprovod. Víš, doprovázím skupiny, když dělají nahrávky.“

„Páni!“ vykřikl. „Myslím si, že znáte hodně známých zpěváků a hudebníků?“

„Pár jo,“ souhlasila.

„Kde pracujete?“

„V New Yorku, v Nashvillu,“ vyjmenovávala. „Tam, kde seženu práci.“

Přejel prsty po klávesách.

„Jak jste se dostala sem?“

„Potřebovala jsem odpočinek,“ přiznala. „Moje teta je… přítelkyně pana Durninga. Požádala ho, jestli bych si nemohla na nějakou dobu půjčit jeho srub, a on souhlasil. Potřebovala jsem si na chvíli odpočinout od práce.“

„Nevadí vám, že mě učíte hrát na klávesy?“ dělal si starosti Elliot.

„Vůbec ne. Baví mě to.“ Předvedla mu, jak zahrát stupnici a pak ji postupně cvičili a ukázala mu navíc ještě kombinace různých akordů, které s ní souvisely.

„Je to tak složitý,“ stěžoval si.

„Jistě, hudba je umělecká forma, a ta je složitá. Ale když se jednou naučíš základy, můžeš vytvořit jakékoli variace. Podívej…“

Zahrála několik akordů a pak mu předvedla improvizovanou melodii z kombinace příbuzných akordů. Elliot ji uchváceně pozoroval.

„Myslím si, že jste to studovala léta,“ povzdechl si.

„Ano, a ještě pořád se učím,“ přiznala. „Ale hraní miluju nadevše. Hudba je celý můj život.“

„Není divu, že vám to tak jde.“

Usmála se.

„Díky, Elliote.“

„Dobře, měl bych se radši pustit do úkolů, abych je do večeře stihl,“ řekl s povzdechem. Podal Amandě klávesy. „Uvidíme se.“

Přikývla a Elliot vyšel ven. Harry zrovna krmil dvě telátka, která ještě pořád žila, takže nejspíš řekne Elliotovi o tom, které zemřelo. Amanda neměla sílu o tom mluvit.

Prsty přejížděla láskyplně po klávesách a začala hrát písničku, kterou se skupinou nahráli před dvěma lety, smutnou, romantickou baladu o beznadějné lásce, která jim vyhrála cenu Grammy. Začala zlehka zpívat a její čistý, sladký hlas se tajemně rozléhal v tiché místnosti, zatímco se po týdnech poprvé pokoušela zpívat.

„Proboha Elliote, ztiš to rádio, telefonuju!“ ozvala se úpěnfívá prosba ze zadní části domu.

Okamžitě se zarazila a lehce zčervenala. Nedošlo jí, že už se Quinn vrátil domů. Díkybohu ji neviděl, jinak se mohla pěkně zapotit z jeho otázek.

Položila klávesy a šla do kuchyně. Ulevilo se jí, že se jí zase vrátil hlas.

Elliot byl u večeře nevrlý Slyšel o telátku a byl stejně smutný jako Amanda. Ani Quinn nevypadal příliš šťastně. Všichni se vrtali ve výtečném chilli, které Harry k večeři vykouzlil. Zdálo se, že nikdo z nich nemá příliš velkou chuť k jídlu.

Když dojedli, dělal si Elliot úkoly a Amanda zatím dokončovala přehoz přes židli, který šila do obývacího pokoje. Quinn se odešel věnovat kancelářské práci a Harry pekl chleba na zítřek.

Byla to dlouhá, lenivá noc. Elliot šel spát už v půl deváté a krátce po něm odešel spát i Harry.

Amanda chtěla počkat, až Quinn dokončí svou práci a vyjde z pracovny, ale něco v ní se obávalo toho nového způsobu, kterým se na ni dívá. Teď když ho viděla novýma, zamilovanýma očima, šel z něj mnohem větší strach než předtím. A čím dál víc ji přitahoval. Quinn však netušil, kdo opravdu je, a nemohla mu to říct. Kdyby se s ním rozhodla pustit do jakéhokoli intimního vztahu, mohlo by to skončit fiaskem.

Odešla tedy spát hned po Elliotovi. Seděla u toaletního stolku, rozpustila si vlasy a pomalými, táhlými tahy kartáče si je rozčesávala, když se ozvalo zaklepání na dveře.

Lekla se, že by to mohl být Quinn, a zaváhala. Ale určitě by se o nic nepokusil, aniž by mu dala najevo, že o to stojí. Jistěže ne.

Otevřela dveře. Za nimi však nestál Quinn, ale Elliot. Zíral na ni a v mladé hlavičce se roztočila všechna kolečka. Měla na sobě dlouhou teplou noční košili v béžové barvě, odstínu, který se příliš podobal barvě kožených šatů, které nosila na koncertech. Když ji viděl s rozpuštěnými vlasy a v béžové noční košili, začalo mu ledacos docházet.

„Ano?“ vyzvala ho zmatená z toho, jak se na ni dívá. „Stalo se něco, Elliote?“

„Ach, ne,“ vykoktal. „Jen jsem vám zapomněl popřát dobrou noc. Dobrou noc!“ zazubil se.

A rudý ve tváři se rychle otočil a odcházel pryč. Nenamířil si to ale do vlastního pokoje, nýbrž do otcova a rychle sáhl pro ukryté nahrávky. Chvíli je probíral, až našel tu, kterou hledal. Vytáhl ji a nevěřícně zíral na přebal. Kolem krásné ženy v jelenicové kůži s dlouhými, hladkými, světlými vlasy stáli čtyři muži, kteří vypadali jako otrlí motorkáři. Skupina byla jedna z jeho nejoblíbenějších – Desperado. A ž«na byla Mandy. Amanda. Jeho Amanda. Zadržel dech. Páni, byla by v pěkné bryndě, kdyby táta zjistil, kdo je! Rychle si dal nahrávku do kapsy. Cítil se provinile, protože mu Quinn řekl, aby si je nebral. Ale tohle byla zoufalá situace. Musel chránit Amandu, dokud nepřijde na to, jak jí říct, že zná pravdu. Zatím se tetelil blahem, že s ní může být pod jednou střechou. Jen si to představte, v jeho domě žije slavná hudební hvězda. Kdyby to jen mohl říct klukům! Ale to je příliš velké riziko, mohlo by se to dostat zpátky k tátovi. Povzdechl si. To se může stát jenom jemu – najde vzácný klenot, a musí ho skrývat, aby o něj hned zas nepřišel. Zavřel dveře Quinnovy ložnice a rychle odešel do své.

Amanda spala slastným spánkem a téměř propásla snídani. Venku bylo poprvé po mnoha dnech modré nebe a všimla si, že přestalo sněžit.

„Jde sem teplá vlna,“ řekl Harry s úsměvem. „Věděl jsem, že přijde.“

Quinnovy temné oči pozorovaly Amandinu tvář. „No, pár dní to ještě potrvá, než dají elektřinu zase dohromady,“ zamumlal. „Tak z toho hned nedělej takový rozruch.“

„Nic z toho nedělám,“ opáčil Harry se zamračením. „Jen jsem si říkal, že by bylo fajn moct zase vyrazit dolů a doplnit zásoby. Už mi to hovězí leze krkem. Mám chuť na kuře.“

„Já taky!“ vykřikl nadšeně Elliot. „Nebo medvěda, nebo bobra nebo soba na cokoli jen ne hovězí!“

Quinn je oba probodl pohledem.

„Hovězí tu platí účty,“ připomněl jim.

Tvářili se tak zkroušeně, že se Amanda téměř rozesmála nahlas.

„Promiň, tati,“ povzdechl si Elliot. „Řeknu žaludku, ať zmlkne.“

Quinnova tvrdá tvář se uvolnila. „Dobře, taky bych si dal kuřecí činu.“

„Tak se mi to líbí,“ řekl Elliot. „Co budeme dneska dělat? Je sobota,“ podotkl. „Žádná škola.“

„Můžeš jít se mnou a pomoct mi nakrmit dobytek,“ řekl Quinn.

„Pomůžu Harrymu tady,“ navrhla Amanda příliš rychle.

Quinn vyhledal její pohled.

„Harry do zvládne sám. Můžeš jít se mnou a s Elliotem.“

„Bude se vám to líbit,“ ujišťoval ji Elliot. „Je to psina. Jak nás dobytek spatří, žene se k nám jako splašený. No, aspoň jak jen to v metrových závějích dokáže,“ poopravil se.

Elliot měl pravdu, byla to zábava. Amanda seděla vzadu na sjaních a pomáhala s Elliotem vytahovat kupky sena. Quinn přestříhával provázky, aby se dobytek mohl dostat k senu. Zvířata opravdu přibíhala o překot a Amandě tak živě připomínala ženy při výprodeji, že se bezmocně rozesmála a smála se tak dlouho, až se jí Quinn s Elliotem museli zeptat, co ji tak pobavilo.

Vrátili se domů ve veselé náladě. Bylo jim spolu dobře a Amanda měla poprvé pocit, jako by byla členem rodiny. Podívala se na Quinna a říkala si, jaké by to bylo, kdyby je nikdy nemusela opustit, kdyby mohla zůstat s ním a Elliotem a Harrym navždy.

Ale nemůžu, zarazila se rozhodně. Musela si připomenout, že tohle je jen dovolená a za dveřmi ji čeká skutečný svět.

Elliot směl v sobotu večer zůstat vzhůru déle, tak se společně dívali na scifi, zatímco Quinn reptal nad papírováním. Další ráno jeli na saních do kostela. Amanda si na sebe vzala jedinou sukni a halenku, které si s sebou přivezla, a pokoušela se nevypadat příliš nápadně, zatímco si ji několik Quinnových sousedů pečlivě prohlíželo od hlavy k patě.

Když se dostali domů, téměř se chvěla rozrušením. Měla nepříjemný pocit z toho, že tu s ním tak žije. Jako by teď opravdu byla padlá žena. Přišel za ní, zatímco myla nádobí, a rozhodně se před ní postavil, aby zjistil, proč je tak zamlklá.

„Netušil jsem, že budou lidé takhle reagovat, když s námi dneska půjdeš,“ řekl tiše. „Nenutil bych tě jít s námi, kdyby mi to došlo.“

„To nic,“ řekla, jeho zájem ji dojal. „Opravdu. Jen to bylo trochu nepříjemné.“

Povzdechl si a pátravě se jí podíval do očí. „Většina lidí tady kolem zná můj názor na ženy,“ řekl bez obalu. „Proto si tě tolik prohlíželi. Lidé si myslí podivné věci o mužích, kteří nenávidí ženy a ubytují si u sebe krásné blondýnky.“

„Nejsem krásná,“ vykoktala plaše.

Přistoupil k ní o krok blíž a tyčil se nad ní. Měl na sobě sváteční kalhoty, bílou košili a nenápadnou šedou kravatu. Slušelo mu to. Působil tak silně a velmi mužně a jeho kořeněná kolínská jí příjemně voněla.

„Jsi krásná,“ zamumlal. Položil jí ruku na tvář, pomalu ji pohladil a zdrsnělým palcem jí lehce přejel přes plná ústa.

Zadržela dech a pohlédla do jeho temných, něžných očí. „Quinne?“ zašeptala.

Vyndal jí ruce z teplé mýdlové vody, aniž by se jí přestal dívat do očí, a usušil je do utěrky. Pak si je obě postupně položil na ramena.

„Chyť se mě,“ zašeptal, když jí rukama přejel do pasu a přitáhl si ji k sobě. „Chci tě políbit.“

Smyslnost vjeho tichém šepotu ji rozechvěla a ochotně zvedla obličej.

Naklonil se a přejel jí líně přes rty. „Nedělali jsme to předtím takhle?“ vydechl a rozevřel rty, když se dotkl jejích. „Líbí se mi takhle tě líbat, mám z toho úžasný pocit. Mrazí mě v zádech.“

„Mě taky.“ Váhavě přesunula ruce k hustým, nepoddajným pramenům na Quinnově zátylku a postavila se na špičky, aby ji mohl lépe políbit.

S tichým uspokojením přijal její pozvání a rty mu pomalu zhrubly, zatímco si hladově braly její. Tlumeně zasténal a jediným pohybem ji nečekaně zvedl do náruče a sevřel ji v širokém objetí. Kousal ji do rtů, rozevíral je a ona se k němu vášnivě tiskla. Vzplanula touhou a toužebně zavzdychala.

„Co?“ ozvalo se z obývacího pokoje. „Říkala jste něco, Amando?“ volal Elliot a Quinn ji okamžitě pustil.

„Ne… ne, Elliote,“ podařilo se jí říct hlasem, který byl jen o trochu vyšší než obvykle. Zdálo se, že ho její odpověď uspokojila, protože už nezavolal. Harry byl venku, ale pravděpodobně tam nebude dlouho.

Vzhlédla ke Quinnovi překvapena dychtivostí pohledu, kterým se na ni díval. Líbila se mu její znachovělá tvář, rty nateklé z jeho polibků, rozšířené a zněžnělé, lehce zastřené vzrušením.

„Raději půjdu,“ řekl váhavě.

„Ano.“ Dotkla se rtů prsty a Quinn pozorně sledoval její pohyb.

„Ublížil jsem ti?“ zeptal se tiše.

Zavrtěla hlavou „Ne. Ach, ne, vůbec ne,“ řekla zastřeně.

Quinn přikývl a těžce si povzdechl. Lehce se pousmál, načež se otočil a bez dalšího slova vešel do obývacího pokoje.

Bylo to dlouhé odpoledne, ještě delší napětím, které mezi nimi Amanda cítila, kdykoli se mu ocitla poblíž. Všimla si, že když se čas od času jejich pohledy setkají, pokaždé se pod horoucností jeho pohledu začervená. Cítila, jak po něm její tělo prahne, a měla podezření, že on je na tom podobně. Zrovna teď ji nezakrytě pozoroval a v očích mu žhnula touha. Lehce se navečeřeli a chvíli se dívali na televizi. Ale když Harry odešel do pokoje a Elliot jim popřál dobrou noc a šel spát, zůstala Amanda nečinně sedět na sedačce.

Quinn pomalu dokouřil cigaretu s pocitem člověka, který má před sebou celou noc, pak vstal, natáhl se pro Amandu a vzal ji do náručí.

„Nemusíš se ničeho bát,“ řekl tiše a díval se jí do širokých, jasných očí, pak se otočil, vnesl ji do pracovny a zavřeL za nimi dveře.

Z místnosti vyzařovala mužnost. Nábytek z tmavého dřeva a kožená křesla připomínaly zbytky lepších časů. Posadil se do velkého koženého křesla a Amandu si posadil do klína.

„Tady budeme mít soukromí,“ vysvětlil. Vzal ji za ruku a položil si ji na kravatu. „Když jsou zavřené dveře, nedovolí si sem přijít ani Elliot. Ještě pořád mi chceš sundat košili?“ zeptal se s vřelým úsměvem.

Amanda si povzdechla. „No, ano,“ vykoktala. „Nikdy jsem něco takového nedělala…“

„Ani já ne, miláčku,“ zamumlal suše. „Myslím si, že se to naučíme spolu, co?“

Usmála se mu do temných očí. „To zní hezky.“ Sklopila oči k vázance a zamračila se, když viděla, jak je zamotaná.

„Ukaž, udělám to.“ Jediným pohybem si zkušeně strhnul kravatu a rozepnul horní knoflík. „Tak, zbytek je na tobě,“ řekl hlubokým hlasem a podíval se na ni jako muž, který očekává ráj.

Bojovala s knoflíky v knoflíkových dírkách a prsty – jindy tak zručné – se teď chvěly, jako by měla obě ruce levé. Pod množstvím hustých, vlnitých chlupů měl opálenou kůži a silné svaly. Vzpomněla si na tu noc, kdy Quinna ošetřovala, jak zírala na jeho hruď a toužila se jí dotknout. Bylo to zvláštní, protože nikdy předtím ji nezajímalo, co má chlap pod košilí.

Opřela se o něj rukama u vytržení z toho, jak rychle pod nimi Quinnovi bušilo srdce. Podívala se mu do temných klidných očí.

„Stydíš se?“ zamumlal suše.

„Trochu. Kdykoli jsem se ocitla s mužem takhle Nízko, vždycky jsem utekla.“

Zvadl mu úsměv. Vzal ji za ruce a pevně je stiskl ve svých. „Nikdy jsi nikoho nechtěla?“

Zavrtěla hlavou. „Muži, kteří jsou kolem mě, neisou jako ty. Většinou jsou to záletníci, kteří kolem sebe mají žen jako naseto. Nic pro ně není svaté.“ Trochu znachověla. „Intimita pro mě není obyčejná věc.“

„Ani pro mě ne.“ Těžce se mu zvedla a klesla hruď. Dotkl se její rozkošné hlavičky. „Rozpustíš si led vlasy, Amando?“ zeptal se něžně. „Už dny o tom s ním.“

Amanda se tiše usmála. „Opravdu? Je s nimi dost velká otrava, když se musí mýt a sušit, ale svým způsobem jsem si na to zvykla.“ Rozpletla si vlasy a rozpustila je, okouzlená tím, jak na ni Quinn uchváceně zírá. Vpletl jí ruce do vlasů a hrál si s nimi, jako by se mu moc líbil jejich dotek. Sklonil hlavu a políbil ji přes vlasy na krk a přitáhl si ji na nahou hruď.

„Voní po kMětinách,“ šeptal.

„Umyla jsem si je, než jsme ráno odešli do kostela,“ odpověděla. „Elliot mi půjčil fén, ale i tak trvalo půl hodiny, než jsem je vysušila.“ Přitulila se k němu a prsty ho lehce tahala za husté chlupy na hrudi. „Jsi tak chlupaťoučký. Jako medvídek,“ mumlala.

„A ty jsi tak hedvábná,“ řekl jí do vlasů. Zvedl jí bradu a v tichosti pokoje si přitiskl rty na její. Něžně zachroptěl, když pod dotekem jeho rtů pootevřela rty. Nadzvedl ji a otočil tak, aby mu ležela na hrudi.

Chutnal po kouři a kávě, a co chybělo rtům na zkušenosti, to rozhodně vynahradila jejich dychtivost. Moc ráda se s ním líbala. Ovinula mu paže kolem krku a trochu se pootočila. Zarazila se, když ucítila nečekané strnulé vzrušení jeho těla.

Otevřela oči, dívala se přímo do jeho a začervenala se.

„Promiň,“ zamumlal a chtěl ji posunout, jako by byl ze své fyzické reakce, kterou v něm vyvolává, nesvůj.

„Počkej, Quinne,“ zarazila ho něžně a zpříma se mu dívala do očí, až mu napětí ve tváři povolilo a lehce se zatřásl. „Není se za co omlouvat. Já… jsem ráda, že vím, že mě chceš,“ šeptala a sklopila oči k jeho rtům. „Jen si na to budu chvíli zvykat. Nikdy jsem nikomu nedovolila, aby mě takhle držel.“

Při tom přiznání se mu pyšně nadmula hruď. Opřel si tvář o její vlasy, držel ji v klíně a pohodlněji se usadil v křesle. „To jsem rád,“ řekl. „Ale není to se mnou jen fyzické. Chtěl jsem, abys to věděla.“

Usmála se a dala mu hlavu na rameno. „Ani se mnou to není jen fyzické.“ Dotkla se jeho drsné iváře a prsty přejížděla po rtech. Milovala jejich dotek, vůni jeho těla, jeho teplo a sílu. „Není to neuvěřitelné?“ Usmála se. „Myslím to, že jsme v našich letech takoví zelenáči…“

Taky se rozesmál. Od každé jiné ženy by ho to bodlo, ale s Amandou to bylo jiné. „Nikdy mi moje nezkušenost nevadila míň,“ zamumlal. „Ach, ani mně ne,“ vydechla spokojeně. Jeho velká ruka ji hladila přes rameno, dolů po zádech k pasu a dopředu k hrudnímu koši. Moc rád by jí přejel po měkkých prsou, ale to by mohlo být příliš, příliš brzy, tak zaváhal.

Amanda se v duchu usmála. Zachytila jeho prsty, podívala se mu do očí a vědomě si přitáhla Quinnovy ruce na prsa. Slastně vydechla, když jí pří jejich doteku projel ocelově ledový žár. Ztvrdly jí bradavky a zadržela dech, když přes ně přejel Quinnův palec.

„Viděl jsi někdy ženu… bez halenky?“ zašeptala a dlouhé vlasy jí v královské nádheře splývaly kolem tvářela ramen.

„Ne,“ řekl tiše. „Jenom na fotkách.“ Černýma očima sledoval pohyb prstů, které přejížděly po něžné křivce prsou. „Chci tě tak vidět. Chci se dotýkat tvé kůže.“

Přitáhla si jeho ruku ke knoflíčkům halenky. I Klidně na něm ležela a pozorovala jeho ošlehanou tvář, když rozepínal knoflíky a rozhrnul látku. Zdálo se, že při pohledu na podprsenku oněměl úžasem. Zamračil se a snažil se přijít na to, jak se rozepíná.

„Zapínání je vepředu,“ zašeptala. Trochu se posunula a našla háček. Chvěly se jí prsty, když ji rozepínala. Pak se na něj podívala a pomalu ji sundala. Viděla, jak zadržel dech.

„Můj bože,“ vydechl zbožně. Dotkl se jí třesoucími prsty, oči upíral na temný fialový nach brada vek na pozadí jemného růžového odstínu kůže a tělem mu projela nečekaně bolestná touha. I „Proboha, nikdy jsem nic tak krásného neviděl.“

Měla s ním pocit, že je neuvěřitelně ženská.! Zavřela oči, prohnula se mu v náručí a něžně zasténala.

„Polib mě… tam,“ zašeptala zastřeně a toužila po dotecích jeho rtů.

„Amando…“ naklonil se k ní a oddával se její ženskosti, v jejích pohybech se zřetelně odráželo neskonalé vytržení nad tím, jak je to vše pro ni no– vé. Přejel jí rty přes hedvábnou kůži a přizvedl si ji k sobě, takže se prohnula ještě víc. Chutnala po okvětních lístcích a něžně se chvěla pod jeho tep– lými, roztouženými rty. Měla zavřené oči a nřp.rv –

Vaně dýchala pootevřenými rty. Zcela se v něm ztrácela.

„To je taková nádhera, Quinne,“ šeptala přei vvavě.

Rty jí přejížděl přes trup až ke krku a bradě, až na závěr opět sevřel její rty do svých. Pomalu ji utočil, tak že její měkká prsa ležela na jeho zdrsnělé chlupaté hrudi, která jako by skrývala napě před bouří. Cítil, jak se zachvěla. Pak mu ovinula paže kolem krku, vědomě se k němu přitulila a zasténala.

„Bolí to?“ zeptal se zastřeně, rty se zastavil těsně před jejími, paže se mu slabě třásly. „Amando, bolí to?“

„Ne.“ Otevřela oči černé jako tůně, zněžnělé, hluboké a klidné. Se světlými vlasy, které se jí vlnily kolem spánků, tváří a ramen, byla tak krásná, že Ouinn ztrácel dech.

Jen tiše seděl a díval se na ni, upokojoval svůj hlad v pohledu na její hedvábná ňadra a líbeznou tvář. Tiše mu ležela v náručí a zhluboka dýchala, zatímco se zceja ztráceli v opojném souznění.

„Z tohohle budu žít po zbytek života,“ řekl drsně, hlubokým a něžným hlasem do ticha místnosti, které přerušilo jen občasné zapraskání v krbových kamínkách.

Tá takv.“ zašeotala. Natáhla se Dro jeho obličej a mlčky se ho dotýkala a tiše obdivovala jeho sílu. „Neměli jsme to dělat,“ řekla zoufale. „Bude to tak… tak těžké, až budu muset odejít. Až roztaje sníh…!“

Přitiskl jí prsty na rty. „Jeden den po druhém,“ řekl. „I když odjedeš, tak neodjedeš úplně. Nenechám tě odejít. Nikdy.“

V očích ucítila slzy a vzápětí jí tolik přemohly city, že je nedokázala zadržet. Horce jí stékaly po tvářích a Quinn při pohledu na ně zadržel dech a něžně jí je setřel prsty.

„Proč?“ šeptal.

„Nikdo mě nikdy u sebe nechtěl,“ vysvětlovala a usmála se skrz slzy. „Vždycky jsem měla pocit, že jsem ve světě tak nějak navíc.“

Těžko si dokázal něco takového představit u někoho tak krásného. Možná že světáčtí muži nedokázali ocenit její zdrženlivost, pro něj však měla nesmírnou cenu. Právě to z ní dělalo drahokam nedocenitelné hodnoty.

„V mém světě nejsi navíc,“ odpověděl. „Krásně se do něj hodíš.“

Povzdechla si a zase se k němu přitulila, cítila, jak mu srdce bije o její hruď. Zavřela oči, jako by se chtěla ponořit co nejhlouběji do blaženosti doteků jejich nahých těl. Cítila, jak mu prudce buší srdce, a zachvěla se.

„Je ti zima?“ zeptal se.

„Ne. Je to tak… nádherné, cítit se takhle,“ zašeptala. „Quinne?“

Ulevil jejím zádům a pozoroval ji. Došlo mu, o co jde, přestože ona sama zjevně neměla tušení.

Položil jí velkou, teplou ruku na prs a něžně ho hladil. „To je touha,“ zašeptal něžně. „Chceš mě.“

„Ano,“ zašeptala.

„Nemůžeš mě mít. Ne takhle. To by nebylo správné.“ Těžce si vzdychl, nadzvedl ji a pevně ji držel. „Teď se drž, opravdu pevně, přejde to.“

Bezmocně se třásla, topila se v teple Quinnova těla a jeho horku na svých prsou. Ale měl pravdu. Napětí začalo pomalu ustupovat a tělo se uklidnilo. Dlouze vydechla.

„Jak to, že toho tolik víš, když jsi… když jsi nikdy…?“

„Řekl jsem ti, četl jsem knihu. Několik knih.“ Upřímně se rozesmál a jeho smích se jí vlnil přes citlivá prsa. „Ale, můj bože tohle se se čtením rozhodně nedá srovnávat.“

Taky se rozesmála a hravě ho kousla přes látku do ramene. V«tu chvíli se zachvěl on. „Ne,“ řekl zastřeně.

Zvedla hlavu, výraz na jeho tváři ji fascinoval. „Líbí se ti to?“ zeptala se váhavě. „Ano, líbí,“ řekl s lítostivým úsměvem. „Příliš.“

Zíral na její nahotu a oči mu potemněly. „Taky se mi líbí tvoje prsa, ale myslím, že bychom měli raději přestat, když ještě můžeme.“

Hořce protáhl obličej, oblékl jí podprsenku a zacvaknul složitý háček. Obratně zapnul halenku až ke krku. Oči mu zamžikaly, když se setkaly s jejími.

„Zklamaná?“ zašeptal. „Já taky. Každou noc se mi zdá o tom, jak si tě pokládám do postele do záplavy tvých úžasných vlasů, a pak se s tebou miluju, dokud slastně nevykřikneš.“

To si taky dokázala představit a došel jí dech, když se mu podívala do tmavých očí. Leží v bílých peřinách a Quinnovo nahé, silné tělo se něžně pohybuje nad jejím, jeho tvář nad její…

Zasténala.

„Ach, já to taky chci,“ zašeptal a s nekonečnou něhou ji políbil. „Tebe ve své posteli, objímáš mě a pod námi se hýbe postel.“ Zvedl hlavu a přerušovaně dýchal. „Možná by tě to nejprve trochu bolelo,“ řekl chraplavě. „Rozumíš?“

„Ano,“ uhladila Quinnovu košili, nepřítomně mu ji oblékla a s vlastnickým pocitem zapnula knoflíky. „Ale jen trochu a snesla bych to pro to, co by přišlo pak,“ řekla a vzhlédla. „Protože pak bys mi udělal potěšení.“

„Můj bože to bych teda udělal,“ šeptal. „Potěšil bych tě tak, až bys neměla ani poslední zbyteček síly.“ Vzal jí hlavu do dlaní a něžně ji políbil. „Prosím, jdi spát Amando, než se tu zlomím v pase B začnu skučet.“

S úsměvem ho políbila a nechala se od něj postavit na nohy. Znovu se usmála, když se jí podlomila kolena, a musel ji chytit.

„Vidíš, co se mnou děláš?“ škádlila ho. „Mám Z tebe závrať.“

„Ne takovou jako já z tebe.“ Uhladil jí dlouhé vlasy a obdivné si je prohlížel. „Moje malá krásko,“ šeptal.

„Jsem ráda, že se ti líbím,“ odpověděla. „Udělám, co bude v mých silách, abych taková zůstala příštích padesát let, jen s několika drobnými vráskami navíc.“

„Budeš pro mě krásná, i když budeš stará paní. Dobrou noc.“

Neochotně se od něj odtáhla a škádlila ho temným pohledem. „Určitě jsi to nikdy předtím nedělal?“ zeptala se a zkoumavě na něj pohlédla. „Na začátečníka ti to jde nadmíru dobře.“

„Tak to jsme dva,“ vrátil jí suše.

Líbil se jí s rozcuchanými vlasy a nateklými rty z jejích polibků a pomuchlanou košilí. Pocit, že ho dokáže tak snadno vzrušit, ji naplňoval zvláštní hrdostí. Dlouze se na něj podívala, pak otevřela dveře a vyšla na chodbu.

„Zamkni se,“ zašeptal.

Nadšeně se smála. „Ne, ty se zamkni, stejně jako tenkrát v noci.“

Nepohodlně si poposedl. „To byla rána pod pás. Promiň.“

„Ach, byla jsem polichocena,“ ujistila ho vesele. „Nikdy v životě jsem se necítila tak nebezpečná. Kéž bych tu měla jednu z těch dlouhých, černých hedvábných košilek…“

„Prosím tě jdi už,“ požádal ji mile. „Myslím, že už jsem zmínil, jak moc hořím touhou strhnout tě na podlahu a vzít si tě.“

„Když tu nad námi spí Elliot? Ale pane, myslete na mou pověst.“

„O to se taky snažím, jen už prosím odejdi!“

„Dobře, když musím.“ Pustila se nahoru po schodišti a černé oči jí tančily, když se setkaly s jeho. Odhodila si vlasy dozadu a usmála se na něj. „Dobrou noc, Quinne.“

„Dobrou noc, Amando. Sladké sny.“

„Odteďka už budou jenom sladké,“ souhlasila. Neochotně se otočila a vyšla do prvního patra. Díval se za ní, dokud neodešla do svého pokoje a nezavřela dveře.

Až v pokoji jí došlo, co právě teď udělala.

Není jen obyčejná hezká domácí myška, která se bez problémů vejde do Quinnova světa. Je Amanda

orrie Callawayová, která patří k rockové skupině námé po celém světě. Na ulicích většiny měst ji snadno poznají. Jak přijme Quinn to, kdo doopravdy je – a skutečnost, že ho nechala při tom, že hraje en jako doprovod, čímž ho vlastně podvedla…

SEDMÁ KAPITOLA

V Amandě se tak mocně svářel šok z Quinnovy touhy s pocitem vlastní viny, že skoro nespala. Jak mu teď může říct pravdu? Co může říct, aby zmírnila bodavý osten podvodu?

Oblékla si džínsy a stejnou růžovou halenku,! kterou měla včera, a sešla na snídani.

Když vešla, Quinn vzhlédl a láskyplně se na ni podíval.

„Dobré ráno,“ pozdravila vesele.

„Tobě také,“ zamumlal Quinn s úsměvem. „Spala jsi dobře?“

„Skoro jsem nezamhouřila oka,“ povzdechla si a upřeně se na něj podívala.

Rozesmál se a odvrátil pohled dřív, než by to! mohlo Elliotovi přijít podezřelé. „Harry je venku, krmí ti telátka,“ řekl, „a já jedu do Orlího průsmyku, abych pomohl jednomu sousedovi při krmení zaběhlého dobytka na pastvinách. Budeš tu muset zůstat s Elliotem – je učitelský den.“

„Já na to úplně zapomněl,“ zakvílel Elliot a hlavu si zabořil do dlaní. „Dokážeš si představit, že jsem na to dočista zapomněl! Mohl jsem spát celé dopoledne!“

„No tak,“ poplácala ho Amanda chlácholivě po rameni. „Nechceš se naučit nějaké nové akordy?“

„Tím se živíš?“ zeptal se Quinn zvědavě, protože teď mu byl drahý každý útržek informace, kterou se o ní dozví. „Říkala jsi, že se živíš hraním na klávesy. Učíš hudební výchovu?“

„Ne tak úplně,“ řekla jemně. „Doprovázím různé skupiny na klávesy,“ vysvětlila. „Ta rocková hudba, kterou tak nenávidíš…“ začala nejisté.

„Fajn,“ odpověděl Quinn s upřímným a laskavým výrazem ve tváři. „Jen jsem tě chtěl trochu popíchnout. Myslím si, že mi zas tak moc nevadí. A hrát jako doprovod není totéž jako producírovat se u mikrofonu. No, musím jít. Nezlobte tu, vy dva,“ varoval je škádlivě a postavil se zrovna ve chvíli, kdy se Amanda chystala promluvit a poopravit jeho předpoklad, že vystupuje jen v pozadí. Chtěla mu říct pravdu, ale mrkl na ně na rozloučenou a oblékl si kabát, dřív než mohla něco říct. Než se stčila vzpamatovat, byl pryč.

S povzdechem se posadila. „Ach, Elliote, to je hrůza,“ zamumlala a dala si bradu do dlaní.

„Tak tomu říkáte?“ zeptal se jí s uličnickým úsměvem. „Měl jsem pocit, že se táta dokonce usmíval, a když se na vás díval, tak jste zčervenala. Nejsem zas tak slepý, víte. Líbí se vám, i když je jen obyčejnej chlap?“

„Ano, líbí se mi,“ přiznala a plaše se usmála. Sklopila oči. „Je jedinečný.“

„Taky si myslím. Nasnídejte se, ať se můžeme pustit do nových akordů.“

„Dobře.“

Cvičili na klávesách, když Amandinu pozornost upoutal zvuk přijíždějícího auta. Od chvíle, co napadlo tolik sněhu, neřídil Quinn nic motorového.

„To je zvláštní,“ řekl Elliot a vykoukl zpod závěsu. „Je to náhon na všechny čtyři… Ach, páni –“ Podíval se na Amandu. „To se vám nebude líbit.“

Zvedla obočí. „Nebude se mi to líbit?“ zeptala se nechápavě.

Ozvalo se zaklepání a Harry byl u dveří dřív, než se k nim mohla dostat Amanda s Elliotem. Otevřel a nestačil zaklánět krk. Stejně jako Elliot za ním zíral na zarostlého muže, který stál ve dveřích oblečený celý v koženém jako kovboj včetně klobouku.

„Hledám Mandy Callawayovou,“ zahřměl.

„Hanku!“

Bez přemýšlení k němu přiběhla a obr ji zvedl vysoko do vzduchu. Smál se na celé kolo, vřele ji políbil na obě tváře a drsně jí přitom přejel kníry přes obličej.

„Ahoj, cvrčku,“ zubil se. „Co děláš tady nahoře? Starý traper dole pod kopcem mi řekl, že jsi nebyla v Durningově srubu, od chvíle, co napadl sníh.“

„Pan Sutton mě vzal k sobě, když se přerušila dodávka elektřiny, a poskytl mi střechu nad hlavou. Postav mě,“ čertila se a kroutila.

Vyplnil její přání, zatímco na ně Harry s Elliotem nepřestávali vyjeveně zírat.

„Tohle je Hank,“ řekla a vzala ho za ohromnou ruku, zatímco se otočila na ostatní. „Je to můj dobrý přítel a úžasný hudebník. Byla bych vám opravdu moc vděčná, kdybyste zatím neříkali Quinnovi, že tu byl. Řeknu mu to sama, ano?“

„Jasně,“ zamumlal Harry a zavrtěl hlavou. „Ty jsou pravý, nebo se jen tak děláte?“ zeptal se a kývl směrem k vysokým kovbojským botám.

„Hrál jsem za Dallaské kovboje,“ zazubil se Hank.

„Tak to jo,“ zasmál se Harry. „Vaše tajemství je u mě v bezpečí, Amando,“ slíbil. Pak se omluvil a šel se pustit do nádobí.

„U mě taky,“ řekl Elliot a smál se od ucha k uchu, „pokud mi ovšem pan Shoeman věnuje autogram.“

Amanda se na něj vyděšeně podívala. „Nebojte,“ uklidnil ji Elliot. „Už dlouho vím, že jste Mandy Callawayová. Mám nahrávku Desperada. Vzal jsem ji tátovi ze šuplíku a schoval ji u sebe, hned jak jsem vás poznal. Až bude příhodná chvíle, tak mu řeknete, kdo jste, že jo?“

„Ano, Elliote,“ souhlasila. „Už bych mu to řekla, až na to, že… no trochu se to zkomplikovalo.“

„Můžete mu to říct znovu.“ Elliot šel napřed do obývacího pokoje a díval se na Hanka, jak opatrně sedí na sedaěce, která jako by se najednou scvrkla.

„Jen se ujistím, že je kazeta dobře schovaná,“ řekl a opustil je.

„Tak zkomplikovalo, jo?“ začal Hank. „Slyšel jsem, že Sutton nemá ženy moc v lásce.“

„No, to byla pravda, až donedávna.“ Založila si ruce v klíně. „A nemá rád rock,“ povzdechla si. „Co se děje Hanku?“ zeptala se a změnila tak téma hovoru.

„Máme vystoupení v zimním středisku Larry Lodge,“ oznámil jí. „Vím, že nechceš. Poslouchej mě. Je to benefiční koncert a zúčastní se ho hodně dalších hvězd, včetně několika dobře známých zpěváků.“ Některé jí jmenoval a Amanda uznale hvízdla. „Chápeš, co tím chci říct? Je to čistě charitativní záležitost, jinak bych tě s tím neotravoval. Chceme do toho s kluky jít.“ Pátravě se na ni podíval. „Jdeš do toho s námi?“

„Nevím. Zkoušela jsem si tu párkrát zazpívat a zdá se, že už se mi hlas vrátil. Nemám žádné výpadky. Ale před publikem…“ Rozhodila ruce. „Nevím, Hanku.“

„Na.“ Podal jí tři lístky na koncert. „Rozmysli si to. Jestli můžeš, přijeď. Suttonovi se můžou líbit ostatní zpěváci, když se mu nelíbí naše hudba.“ Pozorně se na ni díval. „Neřekla jsi mu to, co?“

Zavrtěla hlavou a zadumaně se usmála. „Zatím jsem nenašla ten správný způsob. Jestli to budu ještě chvíli odkládat, bude už možná příliš pozdě.“

„Rodina té dívky ti poslala dopis,“ řekl. „Děkuje ti za to, o co ses snažila. Píší, že jsi byla její hrdinka… ach, no tak, Mandy přestaň!“

Zhroutila se v slzách. Držel ji a houpal ji v náručí. Ve tváři byl rudý směsicí rozpaků a viny.

„Mandy, přestaň s tím,“ šeptal. „Už je po všem. Musíš se vzpamatovat. Nemůžeš se tu skrývat v horách po zbytek života.“

„Nemůžu?“ zaúpěla.

„Ne, nemůžeš. Skrývání není tvůj styl. Musíš se vrátit na pódium, jestli to neuděláš, nepřeneseš se přes to nik Jy.“ Zvedl jí morkou tvář. „Podívej, chtěla bys snad, aby se někdo takhle moc trápil nad tebou, kdybys byla tehdy na Wendyině místě? Nebyla to tvoje vina, zatraceně! Nebyla to ničí vina, byla to nehoda, jasná a jednoduchá.“

„Kdyby nebyla na koncertě…“

„Kdyby, kdyby, kdyby,“ vyjmenovával krátce. „Nemůžeš vrátit minulost, tak jak by se ti to hodilo. Byl její čas. Na koncertě, v letadle, v autě, ať by byla kdekoli, byl by její čas. Posloucháš mě Mandy?“

Osušila si oči do okraje halenky.

„Ano, poslouchám.“

„No tak. Dej se do kupy. Když budeš chtít, přeneseš se přes to. Chybíš nám, Mandy. Jen ve čtyřech to není ono. Když s námi nejsi, mají z nás lidé strach.“

To ji rozesmálo. „To se nedivím. Opravdu vypadáte divoce, Hanku,“ zamumlala.

„Měla bys vidět Johnsona,“ povzdechl si. „Nechal si narůst vousy a vypadá jako rejžák. A Deke říká, že si neoblíkne čistý věci, dokud se nevrátíš.“

„Ach, bože,“ otřásla se Amanda, „vyřiď jim, že o tom budu vážně přemýšlet ano? Chudáčci moji. Držte se.“

„Snažíme se.“ Vstal a usmál se na ni. „Všechno je v pořádku. Můžeš si ten dopis přečíst, až přijedeš dolů do střediska. Je moc hezký. Přestaň se za to obviňovat. Nikdo tě neviní. Koneckonců, zlato, riskovala jsi vlastní život, abys ji zachránila. Ani na to nikdo nezapomněl.“

Na chvíli ho objala a vstřebávala z něj sílu. „Díky, Hanku.“

„Není zač, víš, že za mnou můžeš přijít, kdykoli budeš chtít. Chlapče, ještě pořád chceš ten autogram?“ zavolal na Elliota.

Ten přiběhl do pokoje s blokem a tužkou. „Jasně!“ řekl a uculoval se.

Hank načmáral podpis a pod něj přidal logo Desperada – ornament ve tvaru Q.

„Tady máš.“

„Z Elliota bude jednou muzikant,“ prozradila Amanda a vzala ho kolem ramen. „Učím ho hrát na klávesy. Až se nám podaří přesvědčit Quinna, lak nás bude doprovázet.“

„Jasná věc,“ zazubil se Hank a rozcuchal Elliotovu červenou hlavu. „Drž se toho. Mandy je nejlepší. Jestli tě učí ona, tak to máš jasný.“

„Díky, pane Shoemane.“

„Klidně mi říkej Hanku. Uvidíme se na koncertě. Tak zatím, Mandy.“

„Zatím, kámo.“

„Jaký koncert?“ zeptal se Elliot vzrušeně, když Hank odjel.

Amanda mu podala tři lístky. „Charitativní koncert v Jacksftn Hole. Desperado tam bude hrát. Možná. Jestli se dám natolik dohromady, abych zase dokázala vstoupit na pódium.“

„Co se stalo, Amando?“ zeptal se mile.

Podívala se mu pozorně do tváře a viděla v n soucit mísící se se zvědavostí, tak mu to řekla a celou dobu bojovala se slzami.

„Není divu, že jste přišla sem,“ poznamenal Elliot s větší dávkou moudrosti, než bylo přiměřené pro jeho dvanáct let. Pokrčil rameny. „Ale jak řekl Hank, jednou se musíte vrátit. Čím déle to budete oddalovat, tím horší to bude.“

„Já vím,“ povzdechla si. „Ale Elliote, já…“ Zhluboka se nadechla a podívala se na podlahu. „Miluju tvého otce,“ přiznala nakonec. „Moc ho miluju a ve chvíli, kdy přijde na to, kdo jsem, tak je s mým životem konec.“

„Možná ne,“ řekl. „Máte ještě týden. Určitě se vám za tu dobu podaří říct mu pravdu. Nebo ne?“

„Doufám, že jo,“ usmála se smutně. „Tobě nevadí, kdo jsem, viď?“ zeptala se ustaraně.

„Nebuďte hloupá.“ Vřeleji objal. „Podle mě jste skvělá, ať hrajete na klávesy, nebo ne.“

Smála se a taky ho objala. „Dobře, tak to máme půl bitvy za sebou.“

„Jenom pro zvědavost,“ zeptal se Harry ve dveřích, „kdo byl ten vousatý obr?“

„To byl Hank Shoeman,“ vysvětlil mu Elliot. „Hraje na bicí u Desperada. To je rocková skupina. A Amanda –“

„… je občas doprovází na klávesy,“ vložila se do loho Amanda, měla strach prozradit Harrymu příliš mnoho.

„Páni, tak to byl vážně hudebník?“ zavrtěl Harry hlavou. „Spíš bych ho tipoval na bankovního lupiče,“ mumlal si pro sebe.

„To si myslí většina lidí a měl byste vidět zbytek skupiny.“ Široce se usmála. „Neprozradíte mě, že ne Harry? Slibuju, že to řeknu Quinnovi, ale musím to udělat ve správnou chvíli.“

„Chápu,“ souhlasil Harry. „Myslím si, že by ho trochu zarazilo, kdyby vašeho přítele potkal po setmění v lese.“.

„Taky si myslím,“ souhlasila pobaveně Amanda. „Díky, Harry.“

„Není zač. Tak Desperado, říkáte? To se k nim hodí, jestli jsou i ostatní jako Hank.“

„Ještě horší,“ řekla s pokrčením ramen.

„To teda musí být síla,“ poznamenal Harry a odešel do kuchyně. I Amanda po chvilce vstala, aby mu pomohla s obědem.

Quinn se vrátil až pozdě odpoledne a Hankovu návštěvu nikdo nezmínil, ale i tak byla nervózní a čím víc se to inažila nedávat najevo, tím víc to na ní bylo vidět.

„Co je s tebou?“ zeptal se jí něžně Quinn, když po večeři odpočívali v obývacím pokoji, zatímco si

Elliot dělal úkoly a Hany umýval nádobí. „Jako bys dneska nebyla ve své kůži.“

Přišla k němu a prsty se zahálčivě dotkla rukávu červené flanelové košile. „Venku ta je,“ řekla a sledovala prsty, které přejížděly po látce. „Nebude to dlouho trvat a budu muset odejít.“

Těžce si povzdechl. Vzal ji za prsty a držel je. „Myslel jsem na to. Vážně se chceš vrátit?“

Cítila, jak jí poskočilo srdce. Ať jí nabízí cokoli, chtěla říct ano a nechat budoucnost, ať to zařídí za ni. Ale nemohla. Udělala smutný obličej. „Ano, musím se vrátit,“ řekla zoufale. „Mám nějaké závazky, které musím dodržet. Quinne,“ vzala ho za ruku, „příští pátek večer se musím setkat s několika lidmi ve středisku Larry Lodge v Jackson Hole.“ Vzhlédla k němu. „Jde o koncert a mám na něj lístky. Vím, že nemáš moc rád rock, ale bude tam různá hudba.“ Úpěnlivě se mu zadívala do očí. „Půjdeš se mnou? Elliot může jít taky. Chci… abys viděl, čím se živím.“

„Ty a tvoje klávesy?“ přemítal láskyplně.

„Svým způsobem,“ souhlasila a doufala, že najde odvahu, aby mu to do pátečního večera řekla.

„Dobře,“ řekl. „Pracuje tam jeden můj známý –kdysi jsem pracoval u horské služby. Jasně že s tebou pojedu.“ Úsměv zmizel a zajiskřilo mu v očích. „Zatraceně, půjdu s tebou kamkoli.“

Amanda ho objala a pevně se k němu přitiskla. „Pro mě to platí dvojnásob, ty můj zálesáku,“ řekla polohlasem.

Sklonil hlavu a vyhledal drobná ústa. Toužebně je otevřela a s upřímnou vášní se poddala jeho, aniž by myslela na budoucnost. Když jí položil ruce na boky, projel jí pocit sladké nevyhnutelnosti. Zvedl ji do důvěrného kontaktu s vzrušenými obrysy svého těla.

„Máš strach?“ zašeptal rozechvěle těsně nad jejími rty, když cítil, jak nechtěně ztuhla.

„Z tebe?“ zašeptala. „Nebuď naivní. Drž mě, jak chceš. Zbožňuju tě…“

Přitiskl rty tvrdě na její a při síle toho doteku zasténal. Hladově ji sevřel v náručí a oddal se pocitu blaženosti z toho, že je na dlouhou chvíli jenom jeho.

Zatímco ji líbal, otevřela oči a pozorovala ho, sledovala drobné nerovnosti jeho rysů, silné obočí nad zahnutým nosem, a dlouhé, husté řasy. Tolik ho miluju, pomyslela si okouzleně. Věděla, že ho miluje z celého srdce. Kdyby s ním jen mohla takhle zůstat navždy.

Quinn zvedl hlavu a zarazil se, když viděl, jak ho pozoruje. Lehce se zamračil a znovu se nad ni sklonil. Tentokrát taky nechal otevřené oči a prohloubil polibek. Slastně přivřela oči a oddávala se slad

kému opojení. Neskrývala svoje city a dovolila, aby viděl na její tváři stejnou zranitelnost, kterou ona spatřila na jeho.

„Tomu říkám sexuální výchova,“ řekl a zastřeně se smál, když si ji od sebe lehce odtáhl.

„No a není snad?“ zamumlala a přesunula mu ruce z boků do pasu a trochu se odtáhla od nutkavé potřeby jeho těla. „Mohl by přijít Elliot nebo Harry,“ zašeptala.

„To by mi bylo jedno,“ řekl nečekaně a díval se jí do zčervenalé tváře. „Nestydím se za to, co k tobě cítím.“

„A to říká zapřísáhlý odpůrce žen?“ zeptala se s jiskřičkami v očích.

„No, už nejsem zas tak zapřísáhlý,“ přiznal. Zvedl ji v pase a díval se jí tak horoucně do očí, že se rozechvěla. „Nemohl bych tě nenávidět, ani kdybych chtěl, Amando,“ zašeptal.

„Ach, to doufám,“ řekla vzrušeně a myslela už dopředu na chvíli, kdy mu o sobě řekne pravdu.

Přejel jí po rtech líným polibkem. „Myslím, že mi to začíná jít,“ zamumlal.

„Taky si myslím,“ zašeptala. Vzala ho kolem krku a hladově položila teplé rty na jeho. Vzdychla, když v něm zažehl plamen a vášnivě jí polibek oplatil.

Lehký, záměrný kašel je od sebe odtrhl a oba zmateně zírali na malou zrzavou hlavičku.

„Ne že by mi to vadilo,“ řekl Elliot a zubil se, „ale stojíte před plechem s Harryho čokoládovými sušenkami.“

„Jak teď můžeš myslet na sušenky?“ divila se Amanda. „Elliote!“

„Ten si vzpomene na sušenky, i když bude mít horečku třicet devět,“ prohlásil Quinn a ještě pořád ji držel na úrovni očí. „Viděl jsem, jak se vyplížil z postele, když byl nemocný, aby si v kuchyni uždíbl sušenku.“

„Taky je mám ráda,“ přiznala Amanda s vřelým úsměvem, nadšená, že Quinnovi zjevně nevadí, že je Elliot nachytal v choulostivé situaci. Měla pocit, že se vznáší.

„Vážně?“ usmál se Quinn a lehce ji políbil, než ji zase postavil na nohy. Bylo mu jedno, že je Elliot s neskrývaným zájmem pozoruje. „Harry je dělá celé sám a z opravdové pekařské čokolády. Jsou výtečné.“

„To věřím. Přinesu talířky,“ nabídla se a ještě pořád se snažila popadnout dech.

Když podala Elliotovi talířek se sušenkami, vypadal jako kočka s kanárkem. Zjevně ho ani trochu nevzrušovalo, že se do sebe Amanda s tatínkem zakoukali.

„Není to takhle pohoda?“ poznamenal, když se vrátili do obývacího pokoje a Amanda se stočila na sedačku vedle jeho otce.

„Vážně pohoda,“ zamumlal Quinn a láskyplně se na Amandu usmál.

Vrátila mu úsměv a položila si tvář na jeho široký hrudník, zatímco se dívali na televizi a jedli sušenky. Nepohnula se, ani když k nim přišel Harry. A věděla, že nikdy nebyla blíž nebesům.

Tu noc je nechali diskrétně o samotě a Amanda ležela v Quinnově silné náruči na dlouhé kožené sedačce v kanceláři, zatímco v kamínkách hořelo dřevo a čas od času v nich slabě zapraskalo.

„Tohle místo mi dalo pořádně zabrat,“ řekl nakonec mezi polibky. „Ale je to dobrá země a pracuju na slušně velkém stádu. Nemůžu ti nabídnout bohatství ani postavení a mám už rodinu. Ale můžu se o tebe starat,“ řekl a vážně se jí podíval do laskavých očí. „A postarám se, aby ti nic nechybělo.“

Váhavě se dotkla jeho hubené tváře. „Nic o mně nevíš,“ podotkla. „Kdybys věděl více, tak bys mě možná zas tak moc nechtěl.“ Dala mu prsty na ústa. „Musíš si být jistý.“

„Ale já si jsem zatraceně jistý,“ zamumlal.

Ale je opravdu? Amanda byla první žena, s kterou měl kdy důvěrný vztah. Nezaslepovalo ho to, takže nedokázal správně odhadnout, jestli je skutečně ta pravá? Co když je to jen zamilování nebo vášeň?

„Počkáme ještě chvilinku, než budeme plánovat, ano?“ požádala ho něžně a otočila se v jeho pevné náruči tak, aby ležela na něm. „Miluj se se mnou,“ zašeptala a přiblížila se k němu rty. „Prosím,…“

Drsně vydechl a vzdal to. Přitáhl si ji k sobě a přitiskl si ji na roztoužené tělo. Něžně jí shrnul halenku a sundal podprsenku a s rostoucí zkušeností se rychle vysoukal z košile. Chtěl ji cítit na holé kůži. Ale nestačilo to. Cítil její chvění a věděl, že odráží chvění v jeho vlastních pažích a nohou. Posunul se k ní s novým druhem smyslnosti. Zvedl jí hlavu, a zatímco si Amandu pokládal pod sebe, díval se jí do očí. Pak se nad ni naklonil, nohy měl mezi jejími a prožívali svou první opravdu důvěrnou chvíli.

Zadržela dech, ale neodstrčila ho.

„Je to pro tebe nové, co?“ zašeptal zastřeně, zatímco se líně třel boky o její. „Bože, hoří ve mně… když tě tak cítím, zasténal.“

„Já vím.“ Prohnula se, milovala váhu jeho těla a jeho vášnivou mužnost. Rukama si ho tiskla k sobě a cítila, jak jí otevřel rty, něžně vyhledal jazykem její a vzápětí vnikl dovnitř. Při té důvěrnosti vzdychla a rozechvěla se.

Hubenou rukou jí vjel pod záda, pevně ji uchopil a najednou se ocitla v takové poloze, že jí to málem vyrazilo dech a zalila ji nečekaně silná touha. Zoufale se ho chytla a třásla se, zatímco mu zatíná

la nehty do paží. Měla pocit, jako by jí právě projel elektrický proud.

Beze slova se od ní odtáhl, položil se na záda a třásl se, zatímco se snažil vzpamatovat.

„Promiň,“ šeptal. „Nechtěl jsem to mezi námi nechat dojít tak daleko.“

Taky se třásla a snažila se popadnout dech, zatímco se jí po tvářích řinuly velké horké slzy. „Bože, chtěla jsem tě,“ šeptala uplakaně. „Tolik jsem tě chtěla, Quinne!“

„Já tě chtěl úplně stejně, zlato,“ řekl těžce. „Nemůžeme to nechat mezi námi docházet takhle daleko. Stačilo málo. Míň než si myslíš.“

„Ach, Quinne, nemohli bychom se milovat?“ zeptala se něžně a překulila se, aby se podívala do jeho zmučené tváře. „Jenom jednou.“

Vzal jí hlavu do dlaní a přitáhl si ji k sobě a políbil ji na zavřené oči. „Ne.“

Udeřila ho do velké, chlupaté hrudi. „Svatoušku!“

„Děkuj svým šťastným hvězdám, že jsem takový,“ rozesmál se. Oči mu sjely na Amandinu holou hruď a chvíli si ji prohlížel, než uchopil konce halenky a přitáhl je k sobě. „Ty nymfomanko. Neslyšela jsi nikdy o těhotenství?“

„Myslíš ten stav, kdy budu mít malé Quinny?“

„Přestaň, děláš mi to ještě těžší,“ řekl zastřeně. „No tak vstaň, než přijdu o rozum.“

Udělala na něj dlouhý obličej a posadila se. „Zkazíš každou zábavu.“

„Jen se poslechni,“ zamumlal. Oblékl ji a hořce se ušklíbl. „Vsadím deset ku jedné, že bys ječela jako o závod, kdybych ti tu začal sundávat džínsy.“

Zrudla. „Džínsy…!“

Vytáhl obočí. „Amando, chceš, abych ti vysvětlil obsah té knihy, kterou jsem četl? Tu část o tom, jak muži a ženy…“

Odkašlala si. „Ne, díky, myslím, že je mi to jasné,“ zamumlala neurčitě.

„Mohli bychom dodat taky pár slov o antikoncepci,“ dodal s úsměvem, když si zapínal košili. „Předpokládám, že prášky nebereš?“

Zavrtěla hlavou. Celá ta věc začínala být tak trapná!

„No tím pádem je to na mně,“ vysvětlil. „A to by znamenalo výlet do města do drogerie, jelikož jsem si nikdy neužíval, nikdy jsem se nemusel starat o prevenci. Už chápeš?“

„Páni, jestli chápu…?“ Protáhla obličej a vyhnula se mu pohledem.

„Hodná hoMca. Proto už neležíme.“

Hlasitě si povzdechla.

„Myslím si, že nechceš děti.“

„Jasně že chci. Elliot by moc rád nějaké sourozence a miluju děti.“ Vzal ji za hubené ruce a hla

dil je palci. „Ale nemyslíš, že děti by se měly narodit v manželství a ne mimo něj?“

Zhluboka se nadechla a setkala se pohledem jeho tmavých očí. „Ano.“

„Tak v tom případě spolu strávíme hodně času, než se setkáš s přáteli na koncertě,“ řekl něžně. „A pak se sem vrátíme a já se tě na něco zeptám.“

„Ach, Quinne,“ zašeptala a zabolelo ji něhou.

„Ach Amando,“ zamumlal a smál se, když se jeho rty dotkly jejích. „Ale hned teď jdeme do postele. Každý zvlášť. Rychle!“

„Ano, pane Suttone.“ Vstala a nechala se odvést ke schodišti.

„Zhasnu,“ řekl. „Běž nahoru. Ráno, až Elliot půjde do školy, můžeš jet se mnou, jestli budeš chtít.“

„Ráda s tebou pojedu,“ řekla bez rozmýšlení. Stěží od něj dokázala být odloučena přes noc. Je to jako droga, pomyslela si, když stoupala po schodišti. Kéž by jen v sobě našla dost odvahy na to, aby mu řekla pravdu…

Další dny proběhly jakoby v mlžném oparu. Začal tát sníh a obloha se projasnila, když přivál dlouho očekávaný teplý vítr. Najednou tu byl pátek večer a Amanda se oblékala do šatů, v kterých Elliot poznal její koncertní kostým. Přinesla si ho s ostatními věcmi z Durningova srubu. Vzala si ho na sebe a prohlížela se v zrcadle. Dlouhé, rozpuštěné vlasy jí v jemných vlnách splývaly pod pás a v bezových kožených šatech s kozačkami z béžové jelenice byla zosobněním smyslné ženy. Čelenku vynechala. Na tu bude dost času, když se vůbec odváží vystoupit na pódium. Ještě pořád to neřekla Quinnovi. Neměla to srdce zničit sen, který žila. Ale dneska se to dozví. A ukáže se, jestli mají budoucnost. Zhluboka se nadechla a šla dolů.

OSMÁ KAPITOLA

Amanda seděla v hledišti s Quinnem a Elliotem u vzdáleného stolku, zatímco přeplněná hala hučela vzrušeným šepotem. Elliot byl napjatý stejně jako Amanda a očima nervózně těkal po sále. Quinn se mračil. Nebyl sám sebou od chvíle, kdy Amanda sešla ze schodů v kožených šatech a kozačkách. Působila draze a poněkud cize. Na nic se jí neptal, ale měla pocit, že je stejně napjatý jako ona.

Podívala se na něj láskyplným pohledem. V tmavém, slavnostním obleku jako by to ani nebyl on. Chyběl jí muž v džínsech a starém ovčáckém kabátě a jen ji tak napadlo, jestli ho po dnešku ještě tak někdy uvidí – jestli mu ještě někdy bude ležet v náručí na velké sedačce a bude tát pod jeho polibky, zatímco v kamnech bude tiše praskat oheň. Téměř si povzdechla. Ach, Quinne, pomyslela si, miluju tě.

Elliot vypadal v modrém obleku nesvůj. Pozoroval zbytek Desperada, zatímco dobře známý bavič z Las Vegas vítal publikum a zpíval svou vlastní úvodní píseň.

„Na koho se to díváš, synku?“ zeptal se Quinn.

Elliot si poposedl. „Na nikoho. Jen se dívám, jestli tu někoho neznám.“

Quinn zvedl obočí. „Jak můžeš v tomhle davu někoho znát?“ zamumlal a rozhlédl se kolem. „Bože, tohle jsou profesionální hudebníci z branže. Baviči. Ne lidi z našeho světa.“

To byla pravda. Ale když to řekl nahlas, bylo jí najednou úzko u srdce. Natáhla se a dala ruku na Quinnovu.

„Máš ruce jako led,“ řekl něžně. Podíval se jí do ustaraných očí. „Jsi v pořádku, zlato?“

Z jeho vřelých slov jí zahřálo u srdce. Smutně se usmála, sevřela mu prsty a pozorovala, jak jsou odlišné – jeho mozolnaté, prací ztvrdlé a její něžné, bledé. On má ruku silnou a ona uměleckou. Ale i přes ty rozdíly se k sobě dokonale hodí. Stiskla mu prsty. „Je mi dobře,“ řekla. „Quinne…“

„A teď bych rád uvedl známou tvář,“ zahřměl hlas baviče. „Většina z vás zná nadanou a úspěšnou skupinu Desptrado. Za svoje hity, které se umístily na prvních místech hudebních žebříčků, vyhráli nespočet ocenění. Loni získal Desperado cenu Grammy za Změny ve větru, píseň od Hanka Shoemana, a Zakázaná láska vyhrála cenu country a zlatou desku. Ale jejich sláva není důvodem, proč je dneska zmiňuju.“

K Amandině překvapení vytáhl zlatou plaketu. „Jak si jistě vzpomínáte, ani ne před měsícem zemřela na koncertě Desperada sedmnáctiletá dívka. Zpěvačka skupiny se nehledě na vlastní nebezpečí vrhla do davu, aby jí pomohla. A zatímco se ji snažila zachránit, dav ji málem ušlapal. Kvůli této tragédii se skupina stáhla do ústraní. Jsme hrdí na to, že vám můžeme oznámit, že se dneska vrátili a jsou v ještě lepší formě než kdy dřív. Tato plaketa je znamením úcty od nás v uměleckém světě k velmi jedinečné ženě, jejíž soucit a nesobeckost si získala uznání nás všech.“

Pohlédl do hlediště, kde seděla Amanda jako přimražená. „Tohle je pro tebe – Mandy Corrie Callawayová. Přidáš se k nám prosím? No tak Mandy, prosím!“

Skousla si spodní ret. Ocenění jí vyrazilo dech. Kluci to zjevně věděli, protože přešli k nástrojům a začali hrát melodii hitu, který Desperado proslavil, –hluboký pulzující bubnující rytmus. „No tak, zlato!“ hřímal Hank a s Johnsonem, Dekem a Jackem vypadali díky svému hřmotnému a neupravenému vzezření spíš jako zbojníci než hudebníci.

Amanda se podívala na Elliotovu nadšenou, zbožňující tvář a pak pohlédla na Quinna. Ten se mračil a temné oči upíral do davu. Tiše se s ním rozloučila a postavila se. Vyndala z kapsy čelenku a dala si ji na hlavu. Nemohla se na Quinna podívat, ale cítila jeho šokovaný výraz, když šla uličkou na jeviště a automaticky si začala podupávat do rytmu písničky.

„Díky,“ řekla dojatě a políbila moderátora na tvář, když přebírala plaketu. Přešla mezi Johnsona a Dekea a vzala si mikrofon. Podívala se na Elliotovu hrdou, oddanou tvář a pak stočila pohled ke Quinnově. Zdálo se, že je ve stavu naprostého šoku. „Děkuji vám všem. Mám za sebou několik těžkých týdnů. Ale už jsem v pořádku a těším se na lepší časy. Bůh vám všem žehnej. Tohle je pro jedinečného muže a chlapce z celého mého srdce. Otočila se a kývla na Hanka, který začal bubnovat melodii písně Zpěvák láska.

Byla to dojemná píseň, která brala za srdce i přes svůj šílený rytmus. Všechny v sále dojala její slova i Amandnin něžný, horoucí jasný hlas. Zpívala procítěně a v příznačných slovech písně vyzpívávala hloubku svého citu, když zpívala Quinnovi „Miluju tě, nikdy jsem nemilovala nikoho jen tebe, nikdy mě neopouštěj, lásko… zpěváku.“

Ale nezdálo se, že by Quinn poslouchal. Vstal a Elliota strhl za ruku s sebou. Odešel uprostřed písničky a ani jednou se neohlédl.

Z posledního zbytku vůle, která ji držela na pódiu, se Amandě podařilo dozpívat. Nechala doznít poslední tóny a uklonila se publiku, které vstalo a nadšeně tleskalo. Když dozpívali přídavek a dostala se ze sálu, byla už Quinnova dodávka dávno pryč. Nenechal jí žádnou zprávu. Všechno jí řekl dost jasně svými výmluvnými zády, když vyšel ze sálu. Teď ví, kdo je, a nechce s ní mít vůbec nic společného. Neřekl by to jasněji, kdyby to napsal krví.

Doufala, že si to třeba rozmyslí. Ještě když se vrátila ke klukům za scénu, doufala, že zavolá nebo se ukáže. Ale nic z toho se nestalo.

„Vypadá to, že mě tu budete muset někde ubytovat,“ pronesla Amanda s lítostivým úsměvem. Její výraz řekl klukům všechno, co bylo třeba.

„Nezvládl to, co?“ zeptal se Hank tiše. „Mrzí mě to, zlato. Mám apartmá a je tam dost místa ještě pro jednoho, zítra se vrátím nahoru a přivezu ti věci.“

„Díky, Hanku.“ Zhluboka se nadechla a přitiskla si plaketu k srdci. „Kde je další štace?“

„Tak se mi líbíš,“ řekl mile a ochranitelsky ji objal. „Další zastávka je v San Francisku. Jedeme s kluky zítra nočním autobusem.“ Protáhl obličej, když viděl její vědoucí úsměv. „Víš, jak se cítím ohledně letadel.“

„Srabíku,“ dobírala si ho. „No, nehodlám sedět celou noc v autobuse. Poletím prvním letadlem a setkám se s vámi v hotelu.“

„Jak je ti libo,“ zazubil se. „No tak, pojďme si odpočinout.“

„Byla jsi dobrá, Mandy,“ ozval se jí za zády Johnson. „Jsme na tebe hrdí.“

„To se vsaď,“ přidali se Deke a Jack.

Usmála se na ně na všechny. „Díky, kluci. Překvapila jsem sama sebe…“

Moc toho nenaspala. Další ráno se dívala, jak Hank vyráží na Ricochet. Pak se šla nasnídat, ale tak napjatě čekala na Hankův návrat, že se snídaně ani nedotkla.

Vrátil se za tři hodiny a tvářil se přepadle.

„Přivezl jsi mi věci?“ zeptala se, když přišel do pokoje.

„Ano.“ Postavil kufr na zem. „Něco je od Suttona a něco z Durnignova srubu. Elliot ti posílá zprávu.“ Vyndal ji.

„A… Quinn?“

„Vůbec jsem ho neviděl,“ odpověděl krátce. „Chlapec se staříkem byli doma. O Suttonovi nepadlo ani slovo . neptal jsem se. Nějak se to nehodilo.“

„Díky, Hanku.“

Pokrčil rameny. „Tak je to nejlepší, zlato. Byla by to pitomá kombinace. Jsi holka z velké scény.“

„Myslíš?“ zeptala se a myslela na to, jak snadno by se hodila do Quinnova světa. Ale nelámala to přes koleno. Posadila se na sedačku a otevřela dopis od Elliota.

Amando,

podle mě jsi byla skvělá. Táta celou cestu domů nepromluvil a včera v noci odešel do pracovny a vyšel až dneska ráno. Řekl, že jde na lov, ale nevzal si žádné kulky. Doufám, že jsi v pořádku. Napiš mi, až budeš moct. Miluju tě.

Tvůj přítel, Elliot

Kousla se do rtu, aby se nerozbrečela. Drahý Elliot. Alespoň on ji má pořád rád. Ale pád v Quinnových očích je konečný, pomyslela si hořce. Nikdy jí nepromine, že ho podvedla. Nebo se možná jen vzpamatoval ze svého krátkého zamilování, když zjistil, kdo doopravdy je. Nevěděla co dělat. Měla pocit, že se nikdy necítila zoufaleji. Našla vzácný dar, jen aby ho hned zase navždy ztratila. Složila Elliotův dopis a dala si ho do malé kabelky. Alespoň bude mít něco na památku z krátkého pobytu na nebesích.

Zbytek dne se připravovali na další vystoupení. Zařizovali s Jerrym vše potřebné na koncert v San

’rancisku a dohadovali konečné plány na cestu. Kluci zítra nasednou do autobusu a Amanda měla letět zvláštním charterovým letem, který přepravuje obchodní ředitele. Na poslední chvíli se ji jim lam podařilo vtěsnat, když ředitel nějaké počítačové společnosti zrušil rezervaci.

„Kéž bys jela s námi,“ přál si Hank. „Asi to přeháním, ale letadla opravdu nenávidím.“

„Budu v pořádku,“ řekla mu přesvědčivě. „Hezky si užijte s kluky cestu a přestaňte si se mnou dělat starosti. Nic se nestane.“

„Když to říkáš,“ zamumlal Hank.

„To teda říkám.“ Poplácala ho po rameni. „Věř mi to.“

Pokrčil rameny a odešel, ale nevypadal, že by ho starost přešla. Amanda, která už byla zvyklá na jeho chmurné předpovědi, jim nevěnovala příliš velkou pozornost.

Ten večer si šla brzy lehnout. Když byla v ložnici, vytočila číslo na Ricochet. Musela to ještě jednou zkusit. Ještě pořád je tu naděje, že ji má Quinn natolik rád, že vyslechne její vysvětlení. Musí se o to pokusit.

Telefon vyzváněl, jednou, dvakrát, zadržela dech, ale napotřetí zvedl sluchátko.

„Sutton,“ řekl hluboký, unaveně znějící hlas.

Poskočilo jí u srdce.

„Ach, Quinne,“ vykřikla. „Quinne, prosím tě dovol mi to vysvětlit –“

„Nic mi nemusíš vysvětlovat, Amando,“ řekl stroze. „Viděl jsem to na pódiu.“

„Vím, že to vypadá hrozně,“ začala.

„Lhala jsi mi,“ řekl.

„Věděla jsem, že mě nebudeš chtít, když budeš vědět, kdo jsem,“ řekla zoufale. „Měla jsi mě za blázna.“

„To není pravda!“

„Všechno je to jen lež. Nic než lež! No, můžete se vrátit ke svému publiku slečno Callawayová a svým kamarádům desperátům a nahrát si několik dalších kazet, nebo co to nahráváte. Nikdy jsem tě nechtěl jinak než v posteli, takže to pro mě není zas tak velká ztráta.“ Při těch slovech se mu bolestně stáhl obličej. Amanda však nemohla vidět utrpení, které se mu zračilo ve tváři, když to říkal. Teď ví, kdo a co je, a nedovolí si dát najevo slabost. Musí ji nechat žít vlastní život, do kterého on nepatří. Nemá, co by jí dal, nic co by mohlo nahradit slávu a peníze, ani svět, který jí leží u nohou. Nikdy si nebyl tak vědom vlastních nedostatků, jako když viděl Amandu na pódiu a slyšel aplaus hlediště. Ta chvíle se v jediném okamžiku stala tou nejhorší noční můrou a Amanda se tak navždy ocitla mimo jeho dosah.

„Quinne!“ sténala. „Quinne, to nemůžeš myslet vážně!“

„Ale myslím,“ procedil skrz zuby. Zavřel oči. „Každé slovo. Už mi nikdy nevolej, nechoď sem, ani nepiš. Na Elliota máš špatný vliv, teď když ví, kdo jsi. Nechci tě. Na Ricochetu nejsi vítána.“ Bez dalšího slova zavěsil.

Mechanicky se oblékla do noční košile, vlezla si do postele a zhasnula lampičku na nočním stolku. Ležela ve tmě a v hlavě se jí s nelítostným chladem ozývala Quinnova slova. Špatný vliv. Nechci tě. Nejsi tu vítána. Vždycky jsem tě chtěl jen v posteli.

Chraplavě sténala a zabořila si obličej do polštáře. Nevěděla, jak bude dál žít s Quinnovým chladným pohrdáním, které ji nepřestane pronásledovat. Nenávidí ji. Myslí si, že to na něj jen hrála a bavila se tím. V očích ji pálily slzy. Jak rychle to vše skončilo, jak nenávratně. Doufala, že bude v kontaktu alespoň s Elliotem. Ale teď ani to nebude možné. Má na něj špatný vliv, takže jí nebude smět psát. Vzlykala svou bolest do chladných peřin. To že nesmí být ve spojení ani s Elliotem, jako by byla poslední kapka. Během těch dnů, které strávila na Riftochetu, si chlapce zamilovala a on ji měl také rád. Quinn je nepatřičně tvrdý. Ale možná že má pravdu a je to tak nejlepší. Možná že by si to taky nakonec mohla začít myslet. Právě teď měla před sebou koncert, který byl podle toho, co kluci s Jerrym říkali, už předem vyprodaný. Nemohla své fanoušky zklamat.

Ráno vstala a cítila se, jako by byl konec světa. A podle toho i vypadala. Kluci jí snesli dolů kufry, a moc si její nenalíčenou tvář neprohlíželi. Dlouhé vlasy měla stažené v hustém, neupraveném drdolu. Měla na sobě tmavý kalhotový kostým a krémovou halenku a vypadala zoufale.

„Tak, uvidíme se v San Francisku,“ řekl jí Jerry a usmál se. „Musím se postarat o tyhle velký, drsný chlapy, takže se ujisti, že má pilot letadla utažený všechny šroubky, jasný?“

„Osobně si to překontroluju,“ slíbila. „Dávejte na sebe pozor, kluci. Uvidíme se v Kalifornii.“

„Dobře. Taky na sebe dávej pozor, zlato,“ zavolal na ni Hank. Nasedli do autobusu a Jerry ji impulzivně objal a šel za nimi.

Dívala se, jak autobus odjíždí, a cítila se ztracená a sama. A nebylo to poprvé. Bylo chladno a všude zasněženo, ale nechtěla kabát. Zabalila ho do kufru a už byl na cestě do letadla. S dlouhým povzdechem nastoupila do taxíku a s netečným zájmem se nechala odvézt na letiště.

Naštěstí díky teplé vlně roztál sníh na odletových drahách, takže letadla odlétala i přilétala bez problémů. Vstoupila do hangáru a pozdravila se s pilotem.

„Nebojte, všechno je v pořádku,“ slíbil Amandě s úsměvem. „Mechanici zrovna dokončili technickou prohlídku letadla. Není se čeho bát.“

„Nebojím se,“ řekla nepřítomně a nechala se zavést do letadla. Sedla si do prázdného místa u uličky napravo a připnula si bezpečnostní pás. Obvykle seděla raději u okénka, ale dneska neměla náladu na koukání se z okna. Jeden zasněžený vrcholek vypadá jako druhý a srdcem nebyla ještě ani v letadle ani na koncertní šňůře, kterou měla před sebou. Opřela se a zavřela oči.

Zdálo se, že trvá věčnost, než obchodníci nastoupí na palubu. Naštěstí ještě jeden člověk zrušil rezervaci, takže měla sedačku u uličky i u okna. Neměla náladu na to s někým mluvit a doufala, že nebude muset sedět vedle nějakého povídálka až do Kalifornie.

Poslouchala, jak se rozburácely motory, a ujistila se, že má pás dobře zapnutý. Vzletí, jakmile jim dá věž povolení, oznámil pilot. Amanda si vzdychla. Tiše se rozloučila s Quinnem Suttonem, Elliotem a Harrym. Věděla, že až letadlo vzlétne, už je nikdy neuvidí. Při té myšlence sebou trhla. Ach, Quinne, sténala dovnitř, proč jsi mě nevyslechl?

Letadlo dostalo povolení a za minutku se odlepilo od startovací dráhy a vzneslo se. Ale jako by bylo nějak pomalé. Amanda byla zvyklá na cestu vzduchem, dokonce i na charterové lety. Otevřela oči a starostlivě se podívala před sebe, když slyšela, jak se motory zvláštně rozburácely.

Sténání ze sedadla za ní najednou odpoutalo její pozornost od motorů. Starší muž za ní se držel za prsa a vzdychal.

„Co se děje?“ zeptala se ustaraného obchodníka, který vedle staršího muže seděl.

„Myslím, že má infarkt,“ ustaraně se na ni podíval. „Co budeme dělat?“

„Trochu se vyznám v první pomoci,“ řekla. Odepjala si pás, stejně jako soused vzdychajícího muže. Ale zrovna když se ho pokusili položit na podlahu, někdo něco zakřičel. Z kokpitu vycházel kouř a pilot všechny žádal, ať se připraví na nouzové přistání. Amanda se otočila jakoby ve zpomaleném pohybu. Cítila, jak zesílila gravitace, když se letadlo začalo řítit dolů. Podlaha jí podjela pod nohama a poslední vědomá myšlenka byla na to, že už nikdy neuvidí Quinna…

Elliot bez zájmu sledoval televizi a přál si, aby otec Amandu vyslechl, když mu včera večer volala. Nemohl uvěřit, že mu zakázal i to o ní jenom někdy mluvit, ale Quinn na tom trval a jeho odměřený tón nenechával nic na pochybách. Musel mu dokonce slíbit, že se s ní nepokusí setkat ani jí psát.

Je to tak nespravedlivé, říkal si pro sebe. Těžce si vzdychl a dal si do pusy další hranolku.

Film, na který se díval, najednou přerušil vstup zpráv místní stanice. Elliot minutku poslouchal, pak zděšeně otevřel pusu a vyskočil, aby doběhl pro otce.

Quinn byl u sebe v pracovně, nesoustředil se však na práci. Elliot, který nečekaně vrazil dovnitř, vypadal rozrušeně a na nepřirozeně bledém obličeji mu vyvstávaly pihy.

„Tati, měl bys jít radši se mnou,“ zajíkal se nervózně. „Rychle!“

Quinnova první myšlenka byla, že se něco stalo Harrymu, ale Elliot se zastavil před televizí. Quinn se zamračil a temné oči pozorovaly obrazovku. Ukazovali letiště.

„O co tu jde –“ začal, pak se zarazil a poslouchal.

„… podle našich informací se letadlo zřítilo asi před deseti minutami,“ oznamoval nějaký muž, pravděpodoljně ředitel letiště. „Helikoptéry hledají vrak, ale je silný vítr a oblast, kde se letadlo zřítilo, je po silnici nedosažitelná.

„Jaké letadlo?“ zeptal se Quinn nepřítomně.

„Opakujeme předchozí zprávu,“ nabídl mu vysvětlení hlasatel v televizi. „Soukromé charterové letadlo se ztratilo někde v horách Grand Teton jen kousek od Jackson Hole. Jeden očitý svědek v rozhovoru s novinářem televize KWJC Billem Donovanem prohlásil, že viděl, jak z pilotní kabiny dvoumotorového letadla šlehaly plameny a následně se zřítilo do horského údolí a zmizelo. Na palubě letadla byli přední sanfranciští obchodníci Bob Doyle a Harry Brown a zpěvačka rockové skupiny Desperado, Mandy Callawayová.“

Quinn dosedl do křesla tak prudce, že ho málem rozsedl. Věděl, že zbledl stejně jako Elliot. V mysli slyšel, jak Amandě říká, že už ji nechce, a ať se neopovažuje mu ještě někdy zavolat. Teď je mrtvá a cítil takovou ztrátu, jako by mu právě odřízli paži.

V tu chvíli mu došlo, jak zoufale ji miluje. Teď když už je příliš pozdě na to vzít svá slova zpět, jít za ní a přivést ji domů, kam patří. Myslel na to, jak její něžné tělo leží v chladném sněhu a slova se mu zadrhla v krku. Poslal ji pryč, protože ji miluje, ne protože jí chtěl ublížit, ale to nemohla vědět. Její poslední vzpomínka na něj byla bolestivá, nenávistná. Zemřela s přesvědčením, že ji nemá rád.

„Tomu nevěřím,“ řekl Elliot zastřeně. Třásl hlavou. „Prostě tomu nevěřím. V pátek večer byla na jevišti, znovu zpívala –“ Zlomil se mu hlas a schoval tvář v dlaních.

Quinn to nemohl snést. Vstal, přešel kolem vyděšeného Harryho a jen v tričku vyšel ven. Bylo mu tak zle, že ani necítil chlad. Pohlédl ke stodole, kde se díval, jak Amanda krmí telátka, pak stočil pohled k místu, kam utekla to zasněžené odpoledne, kdy ji spěchal zachránit před McNaberovými pastmi. Zaťal velké pěsti a tvář se mu zkroutila nesmírnou bolestí. Třásl se po celém těle.

„Amando,“ zoufale vykřikl její jméno.

Po dlouhé době si všiml, že vedle něj někdo stojí. Neotočil se, protože by jeho tvář prozradila příliš.

„Elliot mi to řekl,“ začal Harry váhavě a vrazil si ruce do kapes. „Říkají, že na místo, kde se zřítili, se nemůžou dostat.“

Quinn zatnul zuby.

„Dostanu ji odtamtud,“ řekl zastřeně. „Nenechám ji tam v té zimě.“ Polkl. „Přines mi z komory lyže a boty a lyžařský oblek. Zavolám do střediska a promluvím si s Terry Meadem.“

„Ten řídí Larry Lodge, ne?“ vzpomněl si Harry.

„Ano. Může mi zařídit helikoptéru.“

„Dobře, že jsi nevyšel ze cviku,“ zamumlal Harry. „Nikdy jsem si nemyslel, že budeš potřebovat lyže na něco tak hrozného.“

„Ani já ne.“ Otočil se a šel zpět dovnitř. Možná že se Amandy vzdal navždy, ale těm zatraceným horám ji nenechá. Dostane ji odtamtud.

Popadl telefon, a aniž by vnímal Elliotovy otázky, zavolal do střediska. Vyžádal si k telefonu Terryho Meada a jasně dal najevo, že je to naléhavé.

„Quinne!“ vykřikl Terry. „Ty jsi přesně ten člověk, kterého teď potřebuju. Poslyš, zřítilo se nám tu letadlo –“

„Já vím,“ řekl Quinn přiškrceně. „Znám tu zpěvačku. „Můžeš mi sehnat topografickou mapu oblasti a helikoptéru? Potřebuju taky lékárničku a nějaké světlice –“

„Všechno tu budeš mít, stačí říct,“ odpověděl Terry rázně. „I když si myslím, že záchranářská výbava nebude potřeba, je mi to líto, Quinne.“

„I tak mi ji přibal, jo?“ Bojoval s nevolností. „Budu tam do půl hodinky.“

„Počkáme.“

Quinn si oblékl lyžařský oblek, zatímco na něj Elliot užasle zíral.

„Tohle obvykle nenosíš, když si jdeme zalyžovat?“ řekl tátovi.

„Nebýváme venku tak dlouho,“ vysvětlil Quinn. „Tenhle oblek je celkem novinka. Je utkán tak těsně, že je ti v něm teplo, ale zároveň větrá, takže se v něm nepotíš. Jako bys měl s sebou vlastní kamínka.“

„Boty se mi taky líbí,“ poznamenal Elliot. Byly modré a na patě měly knoflík, kterým se mohly utáhnout, aby padly přesně na nohu. A samotné lyže byly taky úžasné. Měly zvláštní brzdy, které se otevřou, když lyžař spadne, a zabrání tak tomu, aby sjely dolů ze svahu.

„To jsou teda dlouhý lyže,“ divil se Elliot, když na ně otec pečlivě roztíral horký vosk.

„Určitě delší než tvoje. Jsou na mou výšku,“ řekl Quinn věcně. „Ale jsou krátké v porovnání se skokanskými.“

„Skákal jsi někdy, tati, nebo jsi jen sjížděl slalom?“

„Obří slalom,“ odpověděl. „Alpské lyžování. To se bude dneska hodit.“

Elliot si povzdechl. „Asi nesmím jít s tebou, co?“

„To jsi odhadl naprosto správně. Není to nic pro tebe.“ Oči mu potemněly. „Bůh ví, co najdu, až se dostanu k letadlu.“

Elliot se kousl do rtu. „Je mrtvá, že jo, tati?“ zeptal se zajíkavě.

Quinn měl sevřený výraz. „Zůstaň tu s Harrym a neblokuj telefon. Zavolám, jakmile budu něco vědět.“

„Dávej na sebe pozor, jo?“ zamumlal Elliot, když si vzal Quinn lyže a zbytek výbavy včetně rukavic a lyžařské čapky.

Quinn si ho přitáhl k sobě a krátce ho objal. „Vím, co dělám. Budu v pořádku, jasný?“

„Hodně štěstí,“ řekl Harry, když šel Quinn zadními dveřmi ven pro auto.

„Budu ho potřebovat,“ zamumlal Quinn. Zamával jim a vyrazil na cestu.

Terry Meade na něj čekal s horskou službou, pilotem helikoptéry, různými strážci zákona a ředitelem civilní obrany a snažil se zjistit, kde všude jsou novináři, kteří se sjeli do střediska Larry Lodge.

„Tady je místo, kde si myslíme, že se letadlo zřítilo,“ řekl Terry ponuře a ukázal Quinnovi mapu. „Říkáš tomu Železný vršek, ne? Není to součást našeho střediska, takže s tím oficiálně nemáme nic společného. Helikoptéra se tam snažila přistát, ale kvůli silnému větru se jí nepodařilo dostat do údolí. Stromy jsou dole husté a v rozvířeném sněhu je omezená viditelnost. Naše týmy začnou tady,“ ukázal na různá místa na mapě. „Ale hora je zabiják.“ Zazubil se na Quinna. „Jestli ji někdo sjede, tak jsi to ty.“

„Dostanu se tam. Co pak?“

„Vystřel světlici. Přibalím ti k věcem, které jsi chtěl, ještě mobilní telefon. Má větší dosah než naše vysílačky. Každý ví, co dělat? Jdeme,“ vybídl je a vyšel ven jako první.

Quinn si nasadil brýle, čepici a rukavice. Ani nechtěl myslet na to, na co se možná bude dívat, když bude mít dost štěstí a spadlé letadlo najde. Měl dost problémů žít s tím, co Amandě řekl, když s ní naposledy mluvil.

Ještě pořád slyšel její hlas, bolest v něm, když jí řekl, že ji nechce. Při té vzpomínce mu bylo, jako by mu řezali srdce. Poslal ji pryč pro její vlastní dobro. Je chudý muž. Má tak málo co nabídnout slavné a krásné ženě. Nejprve ho urazilo, když zjistil, kdo je, a jak ho oklamala a podvedla. Když dokázal opět rozumně uvažovat, došlo mu, že ho upřímně miluje. Skoro jí zavolal zpátky, dokonce vytočil číslo. Ale její svět se od jeho tak liší. Nemůže dovolit, aby se kvůli němu vzdala všeho, na čem celý život pracuje, a odešla žít do divočiny. Zaslouží si mnohem víc. Unaveně si povzdechl. Jestli zemřela, bude ho jejich poslední rozhovor pronásledovat až do smrti. Měl pocit, že s tím nedokáže žít. Ani se o to nechtěl pokoušet. Musí žít. Ach, dobrý bože, ať žije.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Slunce jasně svítilo a Quinn cítil, jak ho hřeje na tvářích, když ho helikoptéra vysadila na vrcholku hory, kde bylo letadlo spatřeno naposledy.

Když helikoptéra odletěla, zůstal úplně sám na vršku zasněžené hory. Ještě jednou si překontroloval vázání a upevnil si batoh. Shlížel ze svahu dolů a hůlky se mu neklidně chvěly v rukou. Tenhle svah rozhodně nikdo nesjížděl. Není ani součástí žádného střediska, což znamená, že sem nezajíždí horská služba a nejsou tu záchranné sáně, které jsou umístěné na většině sjezdovek. Dokud nenajde vrak letadla, je v tom naprosto sám. A věděl, že zatímco on hledá v téhle nezkrocené oblasti, pátrá horská služba po letadle na upravených sjezdovkách.

Těžce si povzdechl, když zíral dolů na nerovný, nedotčený terén, který by byl noční můrou jakéhokoli běžného lyžaře. No, buď teď, nebo nikdy. Někde tam dole je Amanda, a on ji musí najít. Nemůže ji nechat ve studeném sněhu.

Nasadil si brýle, potlačil pocity viny a zoufalství, rozhodně zarazil hůlky do sněhu a spustil se po sjezdovce. Prvních pár minut měl trochu potíže s velkým batohem, který ho převažoval dozadu, brzy si však na jeho váhu zvykl a podařilo se mu najít rovnováhu.

Vítr ho šlehal do tváří, sníh poletoval kolem tmavého lyžařského obleku a od lyží odletoval čerstvý sníh. Vybavily se mu vzpomínky na dny, kdy sjížděl obří slalom na soutěžích. Byl tehdy vynikající. Díky dokonalé technice a chladné odvaze se řadil mezi nejlepší sjezdaře. Tahle hora je zabiják, ale zná ji jako své vlastní boty. Trénoval na tomhle kopci, když začal závodit. Miloval nebezpečí při sjíždění sjezdovky, na kterou si hned tak někdo netroufl. I posledních deset let si tu piloval techniku, kdykoli měl možnost.

Quinn se pro sebe usmál a nakláněl se na strany, zatímco ostré hrany lyží zpomalovaly rychlost, když manévroval přes boule dolů kolem stromů a zlomených větví nebo i přes ně, jak mu to přišlo výhodnější.

Oči se mu ztenčily do temných štěrbinek, zatímco překonával jednu překážku za druhou. Díkybohu že může alespoň něco udělat, napadlo ho, když si představil, jaké peklo by prožíval, kdyby musel jen nečinně sedět doma a čekat, jakou zprávu se dozví. Už to je požehnání, třebaže to může skončit tragédií, kterou všichni očekávají. Nedokázal si představit, že je Amanda mrtvá. Občas lidé pád letadla přežijí. Musí věřit, že by mohla být jedna z nich. Musí tomu věřit, jinak zešílí.

Nepřestával doufat, že až dorazí dolů, tak pod těmi vysokými borovicemi a záludnými větrnými proudy, které nedovolily helikoptéře tento úsek prozkoumat, najde letadlo. Ale nebylo tam. Stočil lyže ke svahu a zabrzdil. Rozhlížel se kolem sebe. Možná, že se člověk, který viděl letadlo, přehlédl. Možná to byl jiný vrchol, možná to bylo kilometry odsud. Kousl se do rtu až to zabolelo a na jazyku ucítil balzám, kterým si před sjezdem rty natřel, aby mu nevysychaly a nepraskaly. Jestli někdo havárii přežil, tak záleží na každé minutě. Musí je najít rychle, protože jinak nebude mít Amanda sebemenší šanci, i kdyby prvotní náraz přežila.

Impulzivně se rozjel napříč svahem a chvíli ho přejížděl, než se opět vrátil k původnímu směru a sjížděl dál pomalými obloučky. Najednou ho něco zarazilo. Zvuk. Hlasy!

Zastavil se, otočil hlavu a pozorně se zaposlouchal. Ve větvích borovic skučel vítr. Ale nad tím vším se tichou krajinou nesl lidský hlas. V zimě tlumil sníh většinu zvuků a zurčivé zvuky horské přírody proměnil v hrobový klid.

Quinn si srovnal lyže a dal si ruce k ústům.

„Haló! Kde jste?“ volal a riskoval, že vibrací hlasu uvolní sníh nad sebou a ten ho v lavině strhne s sebou.

„Pomoc!“ volaly hlasy. „Tady jsme. Tady jsme!“

Sledoval hlasy a modlil se, aby nešel za pouhou ozvěnou. Ale ne, tam, pod stromy, ve sněhu zahlédl záblesk kovu. Letadlo! Díkybohu, někdo přežil! Jen aby mezi nimi byla Amanda…

Rychle sjel zbytek cesty. Když se přiblížil, viděl, jak u téměř nepoškozeného vraku letadla stojí lidé. Jeden muž měl na hlavě obvaz, další ošetřoval druhému podle všeho zlomenou paži. Zahlédl ženu, ale nebyla to blondýnka. Na zemi ležely dvě tiché siluety přikryté kabáty. Zakryté.

Prosím, bože, ne, pomyslel si zoufale a zastavil se.

„Jsem Sutton. Kolik je mrtvých?“ zeptal se postaršího muže v šedém obleku a bílé košili s kravatou, který ho volal.

„Dva,“ odpověděl muž. „Jsem Heft Coleman a věřte, že vás moc rád vidím.“ Podal Quinnovi ruku. „Jsem pilot. V kabině se vznítil oheň. A měl jsem co dělat, abych alespoň nouzově přistál. Bože, cítím se hrozně! Z nějakého důvodu nebyli tři pasažéři připoutaní,“ zavrtěl hlavou.

„Dvěma z nich už není pomoci. Třetí má otřes mozku a vypadá, že je v komatu.“

Quinn cítil, jak se uvnitř třese, když kladl otázku, které se nemohl vyhnout. „Na palubě byla zpěvačka,“ řekl. „Amanda Callawayová.“

„Ano.“ Pilot zavrtěl hlavou a Quinn chtěl umřít, chtěl hned teď přestat dýchat… „Ta má ten otřes mozku.“

Quinn věděl, že se mu třese ruka, když si sundal brýle a přetáhl si je přes čepici. „Kde je?“ zeptal se chraplavě.

Pilot se na nic neptal a rovnou ho odvedl kolem dvou těl a ohromených obchodníků, kteří stáli nebo seděli na dekách z letadla a snažili se zahřát, k Amandě.

„Tady je,“ řekl mu pilot a ukázal na provizorní lehátko vyrobené z větví a polštářů z kabiny. Nehybné tělo bylo přikryto kabáty.

„Amando,“ podařilo se Quinnovi rozechvěle vyslovit. Poklekl vedle ní. Vlasy měla sepnuté v drdolu. Tvář měla bílou jako alabastr, oči zavřené a dlouhé černé řasy klidně splývaly na lícních kostech. Ústa měla stejně bledá jako obličej a na čele měla na pravém spánku nateklou modřinu. Sundal si rukavici a nahmatal tepnu na krku. Srdce jí ještě pořád bilo, ale pomalu a nejisté. Je v bezvědomí. Možná umírá. „Ach, bože,“ vydechl.

Stoupnul si a začal vyndávat z batohu věci, které přivezl. Zatím k němu přišel pilot a další dva muži.

„Mám mobilní telefon,“ řekl Quinn, „doufám, že bude fungovat.“ Namačkal tlačítka a čekal, temné oči upíral soustředěně před sebe a skoro nedýchal.

Zdálo se, že to trvá věčnost. „Haló,“ ozval se konečně známý hlas.

„Terry!“ volal Quinn. „Tady Sutton. Našel jsem to letadlo.“

„Díkybohu!“ odpověděl Terry. „Fajn, udej mi pozici.“

Quinn mu ji udal a rozložil si před sebe laminátovou mapu, aby si ji ještě ověřil. Pak podal Terrymu zprávu o obětech.

„Jenom jeden v bezvědomí?“ zeptal se Terry znovu.

„Jenom jeden,“ řekl Quinn těžce.

„Budeme tě muset vyzvednout helikoptérou, ale dokud se neutiší vítr, nedokážeme přistát. Chápeš, Quinne, vítr, který bránil v přistání ráno, zatím neustal.“

„Já vím, zatraceně,“ ječel Quinn. „Ale musím ji dostat do nemocnice. Je na tom špatně.“

Terry si povztlechl. „Jsme tady bez záchranných sání. Poslyš, co když ti tam pošlu Larryho Halea?“ dostal Terry nápad. „Znáš Larryho, před několika lety byl mistr Spojených států ve sjezdu a teď je členem horské služby. Můžeme vám shodit sáně a nějaké zásoby pro zbytek cestujících. Vy dva pak můžete odtáhnout zraněnou na místo, které je pro helikoptéru přístupné. Chceš to riskovat, Quinne?“

„Nevím, jestli by to tu do rána přežila, Terry,“ řekl Quinn stísněně. „Mám větší strach neudělat nic než zkusit ji odtud vyvést. Jestli si dobře pamatuju, vede celá cesta průsmykem z Caraway Ridge do Jackson Hole poměrně v jedné rovině a dá se vyhnout přílišnému stoupání a klesání. Co myslíš?“

„Myslím, že je to dobrý nápad,“ řekl Terry. „Pokud vím, na podzim průsmyk z Ridge do Jackson Hole vyčistili. Mělo by to být ještě pořád přístupné.“

„Žádný problém,“ ujistil ho Quinn a zamračil se. „Jestli není, tak to vyhrabu třeba holýma rukama, když bude třeba.“

Terry se krátce zasmál. „Hale říká, že už je na cestě. Vyletíme – zatracená škoda, že v místech, kde jste, nemůžeme přistát, ale je to prostě příliš nebezpečné. Co ostatní?“

Quinn mu popsal, v jakém jsou stavu, včetně dvou těl, která se budou muset odvézt letadlem.

„To je zlé,“ odpověděl Terry. Odmlčel se a chvilku s někým mluvil. „Poslyš, Quinne, jestli ji dokážeš dostat do Caraway Ridge, pilot helikoptéry si myslí, že tam by se mu mohlo podařit přistát. Co ostatní, zvládnou to do zítřejšího rána, když jim shodíme nějaké zásoby?“

Quinn se podíval na pilota. „Zvládnete to tu do rána?“

„V Namu jsem jedl hady a támhle Bill sloužil v Antarktidě,“ zazubil se. „Mezi námi, můžeme tyhle poutníky zahřát a dokonce i nakrmit. Jasně, že se o sebe postaráme. Odvezte odsud tu mladou slečnu, jestli můžete.“

„Amen,“ dodal muž jménem Bill a podíval se na Amandinu nehybnou postavu. „Slyšel jsem ji zpívat. Byl by to zločin vůči umění nechat ji zemřít.“

Quinn si dal telefon zpátky k uchu. „Říkají, že to tu zvládnou, Terry. Sis jistý, že pro ně můžeš zítra dojet?“

„I kdybychom pro ně měli poslat údolím sněhovou rolbu nebo několik sněhových skútrů a koněm tažené sáně, věř mi, že je odtamtud dostaneme. Horská služba už chystá podrobný plán.“

„Dobře.“

Quinn vybalil batoh. Měl světlice a zápalky, balíčky s vysokojjroteinovým sušeným jídlem, lékárničku a nějaké plechovky s tuhým lihem.

„To je nádhera,“ jásal pilot a díval se na zásoby.

„S tímhle připravím jídlo o sedmi chodech, udělám táborák a postavím dům. Ale ty zásoby, které nám sem hodíte, se nám taky budou hodit.“

Quinn se usmál, i když mu do smíchu nebylo. „Dobře.“

„Lékárnička se nám rozhodně bude hodit, ale už jsme zafixovali zlomenou ruku a obvázali pár řezných ran. Než jsem se stal pilotem, pracoval jsem v lékařských sborech.“

„Prošel jsem záchranářský výcvik, když jsem byl u horské služby,“ odpověděl Quinn. Zazubil se na pilota. „Ale když někdy spadnu s letadlem, doufám, že v něm budete vy.“

„Díky. Doufám, že se nikdo z nás už nikdy nezřítí.“ Podíval se na dvě těla. „Bože, je mi to tak líto.“ Podíval se na Amandu. „Doufám, že to přežije.“

Quinnovi ztuhla čelist. „Je to bojovnice,“ řekl. „Doufejme, že se bude aspoň snažit.“

Jen on věděl, jak zoufale se asi musela cítit, když opouštěla zimní středisko. Způsobil svou chladností pěknou spoušť. Hrdost ho donutila poslat ji pryč, popřít vlastní štěstí. Když se dozvěděl, jak je slavná a bohatá, měl pocit, že nemá právo chtít po ní, aby se toho všechno vzdala a žila s ním a Elliotem v horách v divočině Wyomingu. Dělal, co považoval za nejlepší pro ni. Teď chtěl jediné, aby přežila.

Zhluboka se nadechl. „Dívejte se prosím po letadle a Haleovi, jdu si sednout k ní.“

„Jasně,“ přikývl pilot a dlouze se za odcházejícím Quinnem podíval.

Quinn si sedl u Amandy a natáhl se pro její malou studenou ručku pod kabátem, kterým byla přikrytá. Bude to pro ni drsná jízda a nepotřebuje žádné další otřesy. Ale jestli budou čekat do rána, mohla by bez lékařské pomoci zemřít. Je mnohem větší riziko nedělat nic než riskovat převoz. A dole v údolí je sníh poměrně rovnoměrný a hluboký. Bude to jako jízda na běžkách. Když budou mít štěstí, bude to pro ni jen jako hezká pomalá jízda na sáňkách.

„Poslouchej mě, miláčku,“ řekl něžně. „Musíme ujet pořádný kus cesty, než tě odsud dostaneme do nemocnice. Musíš to ještě chvilku vydržet.“ Stiskl jí ruku a zahříval ji svou. „Budu pořád s tebou. Ani na vteřinu tě neopustím. Ale musíš se taky snažit, Amando. Musíš bojovat o svůj život. Doufám, že chceš ještě pořád žít. Jestli ne, musím ti něco říct. Neposlal jsem tě pryč, protože bych tě nenáviděl, Amando, ale protože tě tolik miluju. Miluju tě dost na to, abych tě fiechal vrátit se k životu, na který jsi zvyklá. Musíš žít, abych ti to mohl říct,“ dodal a odmlčel se, protože ho opustil hlas.

Podíval se stranou a pomalu sbíral sílu. Měl pocit, že se jí pohnuly prsty, ale nebyl si jistý „Dostanu tě odsud, lásko, i kdybych tě měl nést v náručí. Zkus se držet, pro mě.“ Dal si její ruku k ústům a hladově jí políbil dlaň. „Snaž se vydržet, protože jestli zemřeš, zemřu taky. Nemůžu žít dál, pokud nebudeš žít někde na světě i ty, i kdybych tě už neměl nikdy vidět. I kdybys mě měla po celý zbytek života nenávidět.“

Tvrdě polkl a položil Amandinu ruku zpátky. Zvuk letadla v dálce naznačil, že zásoby jsou na cestě. Quinn přetáhl přes Amandinu ruku přikrývku a sklonil se, aby ji lehce políbil na studené, nehybné rty.

„Miluju tě,“ zašeptal procítěně. „Musíš to vydržet, než tě odsud dostanu.“

Postavil se. Jeho tvář připomínala kamenné skalní útesy, které se čněly nad nimi, a oči mu jiskřily. Přidal se k ostatním.

Na obloze kroužilo letadlo a za několik vteřin se objevil bílý padák. Quinn se zadrženým dechem pozoroval, jak se snáší, a modlil se, aby se nezachytil ve vysokých stromech a aby sáňky dopadly měkce a nepoškodily se při pádu. V tomhle větru byl pád nejriskantnější.

Ale měli štěstí. Zásoby i sáňky dopadly v pořádku. Quinn s pilotem a pár statnějších mužů rozvázali padák a přenesli jeho obsah k letadlu. Sáňky měly dokonce přikrývky a polštář a popruhy, které Amandu zajistí.

O několik minutek později jim nad hlavami zabzučela helikoptéra a ne dlouho poté se spustil ze svahu Hale.

Sjezd mu trval několik minut. Quinn viděl na svahu prosvítat rezavooranžovou barvu a bílou bederní ledvinku, základní výbavu horské služby. A když se Hale přiblížil, uviděl Quinn zlatý kříž na pravé kapse bundy – stejný ale větší je i na zádech bundy. Usmál se a vzpomněl si na dobu, kdy byl krátce členem horské služby a nosil stejnou bundu. Quinn byl kdysi členem téhle elitní skupiny a ještě pořád k nim měl ohromnou úctu.

Hale byl jediným barveným bodem na bělostném sněhovém povrchu. Díkybohu již bylo jasno a svítilo slunce.

„No, tak jsem to zvládl,“ zazubil se Hale a vydýchával se. „Jak se máš, Quinne?“ Natáhl ruku a Quinn ji stiskl.

Muž v bundě horské služby pokývl ostatním na pozdrav a přyal jejich díky za zásoby, které s sebou přinesl, včetně provizorního přístřešku a spousty jídla a vody a dokonce i láhve koňaku. Ale nechtěl plýtvat časem. „Raději bychom se měli vydat na cestu, jestli odsud chceme slečnu Callawayovou dostat před setměním.“

„Támhle leží,“ řekl Quinn. „Bože, hrozně nerad to dělám,“ povzdechl si zdrceně, když stáli s Haleem nad ženou v bezvědomí. „Kdyby byla nějaká šance, že se sem dostane helikoptéra,…“

„Sám určitě cítíš ten vítr,“ odpověděl Hale s vážným pohledem. „Jsme její jediná šance. Dostaneme ji k vrtulníku. Bude to hračka,“ povzbudivě se usmál.

„Doufejme,“ řekl Quinn střízlivě. Naklonil se a kývl na Halea. Pak ji něžně přendali na dlouhé sáně s nosítky.

Byly určeny na tažení, protože měly na obou stranách úchytky. Připevnili popruhy, pečlivě Amandu přikryli a vyrazili, zatímco jim zbylí cestující přáli šťastnou cestu.

Nebyl čas na mluvení. Cesta byla poměrně rovná, ale i tak si dělal Quinn starosti, protože sáně nadskakovaly nad každou nerovností, na kterou narazily. Quinn tlačil a Hale vedl, postupovali dopředu v dokonalém souladu, zatímco si klestili cestu zasněženým údolím. Kolem nich zpíval ve vysokých jedlích a borovicích vítr a Quinn myslel na staré trapery a horaly, kteří tudy museli procházet před stem dvěma sty let. V oněch časech nedostatečné zdravotní péče a ještě horšího výběru léků by neměla Amanda šanci.

Přinutil se neohlížet. Musel se soustředit na to dostat ji do Ridge. Záleželo teď pouze na tom dostat ji do nemocnice. Nejel takovou cestu, aby ji ztratil, hned poté, co ji našel živou.

Zdálo se, že cesta trvá věčnost. V jednu chvíli už si byl jistý, že ztratili cestu, to když projížděli úzkým průsmykem, který vedl do osmdesáti kilometrového údolí mezi Grand Tetony a Wind River Range, oblasti známé jako Jackson Hole. Po chvíli však okolí opět rozpoznal a brzy se již ocitli u stromů a jiskřivé řeky, podél které pokračovali, až dorazili na pláně Caraway Ridge.

Quinn a Hale zhluboka oddychovali. Několikrát si vyměnili místa, takže se nikdo neunavil táhnutím saní a oba byli v nejlepší kondici. Ale i tak jim to dalo zabrat.

Odpočinuli si a Quinn se natáhl, aby zkontroloval Amandin pulz. Ještě pořád tam byl, a dokonce se zdálo, jako by neuvěřitelně trochu zesílil. Ale pořád byla bledá a nehybná a Quinn cítil, jak ho při pohledu na ni opouští nálada.

„Támhle je.“ zavolal Hale a rukou ukázal na horský hřeben. „Helikoptéra.“

„Teď jen zbývá, aby se jí podařilo přistát,“ řekl Quinn tiše a začal se modlit.

Helikoptéra sestoupila níž a pak se zdálo, jako by opět vystřelila nahoru a Quinn nemohl zadržet zaklení. Nakonec se ale pilotovi podařilo vítr přelstít a namířil s helikoptérou k zemi. Zdálo se, že sestupuje centimetr po centimetru. Nakonec bezpečně přistála. Pilot vylezl dříve, než se listy vrtule dotočily.

„Rychle,“ zakřičel na muže. „Jestli vítr opět zesílí, nedostanu se odsud. Byl zázrak, že jsem vůbec přistál!“

Quinn bleskově uvolnil popruhy a lyže s hůlkami podal Haleovi. Z jedné strany vzal nosítka a pilot, který nebyl naštěstí žádné tintítko, je vzal ze strany druhé. Položili je na palubu helikoptéry a Quinn s Haleem nasedli – Hale dopředu na místo cestujícího, Quinn dozadu vedle Amandy a opatrně vedle ní položil lyže.

„Jedeme!“ zavolal pilot, jakmile roztočil motory.

Stihli to jen tak tak. Vítr si s nimi rozhodl hrát, a zatímco se vznášeli, téměř narazili do borovice. Ale pilot byl vytrvalý muž s dobrými nervy. Trpělivě s helikoptérou manévroval, dokud vítr nepřelstil. Pak vyrazil z údolí nad hory.

Quinn se natáhl dolů a sevřel Amandinu studenou ruku ve své. Už jen chviličku, zlato, ujišťoval ji v duchu a díval se na ni se vší láskou, kterou k ní cítil. Ještě chvilku, prosím vydrž!

Byl to ten nejdelší let v jeho životě. Krátce si vzpomněl na lidi, kteří zůstali u vraku, aby dali Amandě šanci, a modlil se, aby je zachránili bez dalších zranění. Pak se podíval na její bledou tvář a nespustil z ní oči, dokud helikoptéra nepřistála na trávníku nemocnice.

Novináři se dozvěděli o záchranné misi a už na ně čekali. Policie je zadržela, dokud neodvezli Amandu do nemocnice, ale Quinna a Halea chytili. Quinn nechal na Haleovi, ať jim řekne, jak proběhla záchranná akce, a rychle se protáhl za muži, kteří odvezli Amandu na jednotku intenzivní péče.

Dal si kávu a zapálil si cigaretu a víc než hodinu zíral do stěny, než za ním přišel někdo z lékařů. Hale se musel vrátit do střediska, aby pomohl s provedením záchrany zbytku trosečníků, ale slíbil, že se ozve. Poté co odešel, cítil se Quinn ještě osamělejší. Ale nakonec vešel do čekárny doktor.

„Jste příbuzný slečny Callawayové?“ ověřoval si. Quinn věděl, že když řekne, že ne, dozví se, jak na tom je, až se najde nějaký příbuzný a neměl tušení, kde hledat její tetu.

„Jsem její snoubenec,“ řekl, aniž by hnul brvou. „Jak její?“

„Moc dolare ne,“ řekl malý houževnatý mužíček nevesele. „Ale věřím na zázraky. Je na jednotce intenzivní péče, kde zůstane, než se probere z bezvě

domí. Má těžký otřes mozku. Myslím, že se jí od nehody vědomí ještě nevrátilo?“ Quinn zavrtěl hlavou. „Ta jízda na saních a helikoptérou jí také nepřidala, ale chápu nevyhnutelnost situace,“ dodal, když viděl Quinnův zmučený výraz. „Běžte se trochu prospat. Vraťte se ráno. Do té doby se těžko něco změní. Možná to bude trvat ještě déle. Otřesy mozku jsou nevyzpytatelné. Nelze předvídat, jak se vyvinou, třebaže bychom chtěli.“

„Nemůžu si jít lehnout,“ řekl Quinn tiše. „Jestli vám to nevadí, budu tu sedět a pít kafe. Jestli je tohle nejblíž, jak jí můžu být, tak tu musím být.“

Doktor se pomalu nadechl. „Pro takové případy tu máme zvláštní lůžka,“ řekl. „Nechám vám jedno připravit, až už nevydržíte být vzhůru.“ Slabě se usmál. „Snažte se myslet pozitivně. Není to příliš lékařské, ale občas to dělá zázraky. A nemůže uškodit ani modlitba.“

„Děkuju,“ řekl Quinn.

Doktor pokrčil rameny. „S tím počkejte, až se probudí. Dobrou noc.“

Quinn se díval, jak odchází, a povzdechl si. Nevěděl, co dál dělat. Zavolal Terrymu do střediska, jestli se neozvala Amandina skupina. Bylo mu řečeno, že téměř každou minutu volal nějaký Jerry a Hank. Quinn požádal o telefonní číslo a Terry mu ho dal.

Vytočil předvolbu. Kalifornie, došlo mu, když čekal na tón. „Haló?“

„Tady Quinn Sutton,“ začal. „Tady Hank. Jak je jí?“

„Otřes mozku, nejspíš koma. Je na jednotce intenzivní péče a ještě pořád žije. Víc nevím.“

Dlouhá odmlka. „Doufal jsem, že se dozvím trochu víc.“

„Já taky,“ odpověděl Quinn. Váhal. „Zavolám vám ráno. Hned jak budu něco vědět. Měl bych dát někomu vědět… tetě?“

„Její teta je trochu zmatená a nijak vám nepomůže. A v každém případě je s Durningem na Bahamách na některém z těch ostrovů odříznutých od světa. Nedovolali bychom se jí, ani kdybychom chtěli.“

„Ještě někdo?“ zeptal se Quinn.

„O nikom nevím.“ Krátká pauza. „Mrzí mě, jak to dopadlo. Víte, nenávidím letadla. Proto jsme jeli autobusem. Zastavili jsme se v nějaké venkovské díře, abychom se ujistili, že Amanda stihla letadlo, a Terry nám zavolal, co se stalo. Dostali jsme pokoj v motelu a jekáme na autobus zpátky do Jacksonu. Dostaneme se tam nejspíš až zítra navečer. Už jsme ten koncert odvolali. Nemůžeme do toho jít bez Amandy.“

„Zamluvím vám pokoj,“ řekl Quinn.

„Radši apartmá,“ odpověděl Hank, „a jestli něco potřebujete, cokoli, stačí říct.“

„Mám dostatek cigaret a automat na kafe funguje. Je mi fajn.“

„Uvidíme se, až dorazíme. A Suttone – díky. Opravdu vás má ráda, víte?“

„Já ji taky,“ řekl strnule. „Proto jsem ji poslal pryč. Bože, jak by se mohla toho všeho vzdát a žít v horách ve Wyomingu?“

„Amanda není zas tak městská holka,“ řekl Hank pomalu. „A za tu dobu strávenou u vás se změnila. Probrečela celou včerejší noc…“

„Ach, bože, to ne,“ zaúpěl Quinn.

„Promiňte,“ řekl Hank tiše. „Je mi to moc líto, neměl jsem vám to říkat. Podívejte, běžte si dát cigaretu. Myslím, že se zpiju do němoty a kluci mě pak odtáhnou do postele. Uslyšíme se zítra. Dávejte na sebe pozor.“

„Vy taky.“

Quinn zavěsil. Nesnesl pomyšlení na to, že Amanda plakala kvůli tomu, co jí řekl. Ještě pořád ji mohl ztratit a nevěděl, jak bude dál žít. Cítil se tak sám.

Poté co zavolal do střediska a zamluvil pokoj pro Hanka a ostatní, zbývalo ještě zavolat Elliotovi a Harrymu. Vytočil operátora a požádal sp J nl Elliot to hned zvedl. „Jak je jí?“ vyhrkl.

Quinn jim znovu vylíčil celou situaci a cítil se otupěle.

„Kéž bych věděl víc,“ uzavřel. „Ale nevím.“

„Nemůže zemřít,“ opakoval Elliot zoufale. „Tati, prostě nemůže!“

„Modli se, synku,“ odpověděl. „A ať tě Harry neučí žádný lotroviny, zatímco budu pryč.“

„Ne, pane,“ slabě se pokusil žertovat Elliot. „Myslím si, že s ní zůstaneš.“

„Musím,“ řekl Quinn zastřeně a zaváhal. „Miluju ji.“

„Já taky,“ řekl Elliot něžně. „Vrať se s ní zpátky.“

„Jestli budu moct. Jestli se mnou vůbec bude mluvit, až se probudí,“ řekl Quinn s naprostým nedostatkem sebedůvěry.

„Neboj, bude,“ řekl mu Elliot. „Měl bys slyšet některé z jejích písniček, které jsou podle tebe tak strašný. Jedna jí vyhrála cenu Grammy. Je celá o tom, jak se musíme vzdát věcí, které milujeme, abychom jim neublížili. Zdá se, že vždycky vycítí, když je někdo smutný nebo ho něco bolí, víš. A riskovala vlastní život, aby zachránila tu dívku na koncertě. Není z těch, co si chtějí s lidmi vyrovnat účty. Na to má příliš velké srdce.“

Quinn si potáhl z cigarety. „To doufám synku,“ řekl. „Běž spát, zavolám zítra.“

„Dobře. Dávej na sebe pozor.“

Zavěsil. Čekárna byla teď opuštěná a celá nemocnice usnula. Posadil se, v ruce držel plastikový kelímek s černou kávou a kouřil cigaretu. Prázdnota místnosti dokonale odrážela jeho vlastní vyprahlé pocity.

DESÁTÁ KAPITOLA

Bylo pozdě ráno, když Quinna přišla vzbudit sestřička. Lehce s ním zatřásla. Zjevně někdy k ránu usnul vsedě s prázdným kalíškem od kafe v ruce. Myslel si, že už nikdy neusne.

Posadil se. Byl ospalý a rozcuchaný. „Jak je Amandě?“ zajímal se okamžitě.

Sestřička, mladá blondýnka, se na něj usmála. „Probudila se a ptá se po vás.“

„Ach, díkybohu,“ oddechl si a cítil, jak mu spadl kámen ze srdce. Rychle vstal a ještě pořád rozespalý následoval sestřičku na jednotku intenzivní péče. Pacienti tu leželi v malinkých místnůstkách připojeni na přístrojích a vzduch byl plný jejich šumění a vrčení, jak se snažily udržet pacienty při životě. Jestli se mnou chce mluvit, tak mám ještě šanci, uklidňoval sc, zatímco šel za sestřičkou do malé buňky, kde ležela Amanda.

Vypadala hubenější, měla pobledlý obličej, propadlé oči a rozpraskané rty. Vlasy jí svázali růžovou stuhou. Opírala se o polštáře a ještě pořád byla napojená na výživu. Z ostatních přístrojů ji už ale odpojili.

Amanda vzhlédla, a když uviděla Quinna, všechna únava a bolest jí z tváře zmizely. Jako by se rozjasnila. I přes své zranění byla krásná a oči jí zářily. Poslední myšlenka, když jí v letadle došlo, co se stane, patřila Quinnovi. A stejně tak mu patřila první myšlenka, když se jí vrátilo vědomí. Bolest a smutek z toho, že ji od sebe vyhnal, byl pryč. Teď je tu a to znamená, že mu na ní záleží.

„Ach, Quinne!“ šeptala plačtivě a rozevřela náruč.

Bez váhání k ní přešel, a aniž by vnímal sestřičky, něžně ji objal a opatrně, aby nevytrhl tubičky, které měla připevněné k paži, k ní sklonil hlavu. Položil si tvář na její hedvábné vlasy, tolik se chvěl radostí, že musel zavřít oči. Žije. Bude žít. Měl pocit, že se zadusí návalem pocitů.

„Můj bože,“ šeptal rozechvěle. „Myslel jsem si, že jsem tě ztratil.“

Stálo to všechno za to, pomyslela si, ohromena citem v jeho hlase a chvěním jeho silného těla, které ji svíralo v náručí. Tiskla se k němu, útlé paže mu ovinula kolem krku a utápěla se v naprosté blaženosti. Už předtím ji napadlo, jestli ji neposlal pryč jenom na základě scestného přesvědčení, že je to pro její vlastní dobro. Teď si tím byla jistá. Nevypadal by tak zničeně, tak hrozně přepadle, kdyby pro něj hodně neznamenala. Její rozbolavělé srdce se vznášelo. „Říkali mi, že jsi mě sem přivezl…“

„S Halem,“ řekl zastřeně. Zvedl hlavu a dlouhou chvíli se jí upřeně díval do očí. „Byla to ta nejdelší noc v mém životě. Říkali, že můžeš i zemřít.“

„Ach, my Callawayové máme tuhý kořínek,“ ujistila ho a setřela si slzu. Ještě pořád byla slabá, všechno ji bolelo a hlava jí nepřestávala třeštit. „Vypadáš příšerně, miláčku,“ zašeptala s potlačovaným smíchem.

Při tom něžném slůvku celý zahořel. Musel se zhluboka nadechnout, než dokázal promluvit. Prsty si propletl s jejími.

„Cítil jsem se strašně, když jsem slyšel zprávu o leteckém neštěstí, zvlášť když jsem si vzpomněl, co jsem ti všechno říkal.“ Zhluboka se nadechl. „Nevěděl jsem, jestli mě nebudeš nenávidět po celý zbytek života, ale i kdyby, nemohl jsem si prostě sedět na té své hoře a nechat, ať tě hledají ostatní.“ Něžně jí přejel palcem po hřbetě bledé ruky. „Jak je ti, zlato?“

„Dost zle, když ale vezmu v úvahu, čím jsem prošla, tak to není tak hrozné. Je mi moc líto těch mužů, kteří zemřeli. Jeden z nich měl infarkt,“ vysvětlila. „Upozornil mě na to jeho soused. Rozepnuli jsme mu pás a snažili se mu poskytnout první pomoc. Hned jak jsem vstala, začalo letadlo padat,“ řekla. „Quinne, věříš na předurčení?“

„Myslíš tím na to, že se věci stanou tak, jak se mají stát, a nic s tím nenaděláme?“ Usmál se. „Asi jo.“ Temné oči jí zbožně přejely po tváři. „Jsem tak rád, že nebyl tvůj čas, Amando.“

„Já taky.“ Natáhla se a dotkla se konečky prstů jeho tenkých rtů. „Kde je?“ zeptala se s uličnickým úsměvem, když ji najednou napadala rozkošná myšlenka.

Zamračil se.

„Kde je co?“

„Můj zásnubní prstýnek přece,“ divila se. „A nesnaž se z toho vycouvat,“ dodala pevně, když tam zděšeně stál a tvářil se vyjeveně. „Řekl jsi doktorovi a celému personálu, že jsem tvoje snoubenka, a nevykroutíš se z toho. Musíš si mě vzít.“

Vystřelil obočí.

„Co?“ zeptal se zaraženě.

„Vezmeme se. Kde je Hank? Zavolal mu někdo?“

„Já. Měl jsem mu zavolat ještě jednou.“ Podíval se na hodinky a zazubil se. „Myslím si, že už je asi pozdě. Jsou na cestě sem.“

„Dobře. Je dvakrát větší než ty a přinejmenším stejně tak od rány.“ Zpříma se na něj podívala a přimhouřila oči. „Řeknu mu, že jsi mě svedl. Že bych mohla být těhotná.“ Kývla a rychle si vy myslela jednu lež za druhou, zatímco se v Quln nově tváři odráželo zděšení. „Přesně tak, mohla bych být.“

„To bys teda nemohla,“ řekl krátce. „Nikdy jsem…!“

„Ale budeš,“ řekla se zastřeným úsměvem. „Jen počkej, až se odsud dostanu a budeme někde sami. Svalím tě na zem a začnu tě líbat a nestihneš utéct včas.“

„Ach, bože,“ zaúpěl, protože věděl, že má pravdu. V takové chvíli by se jí jen těžko dokázal postavit.

„Takže si mě musíš nejdřív vzít,“ pokračovala. „Protože nejsem jen taková nějaká holka. Nehledě na to, že ty nejsi jen takový nějaký chlap. Harry mě má rád a s Elliotem jsme se spřátelili, a mohla bych si dokonce zvyknout na starého McNabera, když si někam přendá ty svoje pasti.“ Našpulila rty. „Koncertní šňůra bude pořádný zápřah, ale až skončí, tak přestanu koncertovat a budu s kluky jen nahrávat. Možná sem tam uděláme nějaký ten videoklip. Taky se jim to bude líbit. Jsme v zásadě plaší a nemáme rádi živá vystoupení. Budu skládat písničky. To můžu dělat cjpma, když zrovna nebudu pomáhat Harrymu s vařením, starat se o nemocná telátka a vychovávat děti,“ dodala s plachým úsměvem.

Quinn cítil, že se musí posadit. S tímhle nepočítal. Včera záleželo jen na tom, aby ji dostal do nemocnice, kde se o ni postarají. Nedovolil si myslet dál. Ale ona zjevně myslí. Hlava mu vířila jejími plány.

„Poslyš, jsi hudebnice,“ začal. Vzal ji za prsty a podíval se na ně s tvrdým, ponurým povzdechem. „ Amando, jsem chudý. Mám jen polorozpadlý ranč uprostřed ničeho. Budeš to mít se mnou dost těžké, protože nebudu žít z tvých peněz. Mám syna, a i když není můj…“

Dala si jeho ruku na tvář a tam ji držela, mazlila se s ní a dívala se na Quinna temnýma, zamilovanýma očima. „Miluju tě,“ zašeptala.

Zarazil se. Tváře mu zrudly, když mu došel význam jejích slov. Ta slova ho dojala a nesmírně vzrušila. Kromě matky a Elliota mu tohle nikdy nikdo neřekl. „Vážně?“ zeptal se zastřeně. „Ještě pořád? I když jsem odešel a nechal tě tu noc ve středisku? I potom co jsem ti řekl do telefonu?“ dodal, protože ho už příliš dlouho mučila vzpomínka na to, jak se choval. I když si myslel, že to co dělá, je pro její vlastní dobro.

„I potom,“ řekla něžně. „Celým srdcem. Nechci víc než s tebou žít, Quinne. V divočině Wyomingu, v rákosové chatrči na nějakém ostrově, v luxusní vile v Beverly Hills – je mi to jedno – pokud mě budeš milovat a budeme moct být spolu až do konce našich životů.“

Cítil, jak jím projela vlna čisté rozkoše. „Vážně chceš tohle?“ zeptal se a upřeně jí hleděl do očí.

„Víc než cokoli jiného na světě,“ přiznala. „Proto jsem ti nemohla říct, kdo doopravdy jsem. Tolik jsem tě milovala a věděla jsem, že mě nebudeš chtít…“ hlas se jí vytratil.

„Chci tě,“ prohlásil jednoznačně. „Vždycky jsem tě chtěl. Zatraceně, ženská, snažil jsem se jen udělat, co pro tebe bylo nejlepší!“

„Tím že jsi mě vyhnal do zimy a nechal jsi mě umírat na lásku?“ zeptala se ledově. „To ti pěkně děkuj u.“

Nepohodlně stočil pohled stranou.

„Nebylo to takhle a víš to. Myslel jsem si, že jsem pro tebe jen zpestření. Víš, opuštěný muž ze zapadákova,“ začal.

„Myslel jsi si, že se ohromě bavím tím, že tě vodím za nos,“ řekla. Hlava ji bolela čím dál víc, ale musela to nejprve vyřešit, pak teprve chtěla požádat o nějaké léky. „Dobře, poslouchej mě, Quinne Suttone. Nejsem ten typ, který lidem vědomě ubližuje. Jediné, co jsem kdy chtěla, byl někdo, kdo by mě měl rád – jtnom mě, ne hezkou holku ze scény.“

„Teď už to vím,“ odpověděl. Zvedl si její ruku k ústům a něžně ji políbil na dlaň. Když se mu po

dívala do tváře, dostala z jeho pohledu téměř závrať. „Takže chceš prstýnek, co? Bude to muset být něco rozumného. Žádné diamanty.“

„Spokojím se s papírovou páskou na doutníku King Edward, jen když si mě vezmeš,“ odpověděla.

„Myslím, že zvládnu něco lepšího,“ zamumlal suše. Sklonil se k ní a zarazil rty těsně, než dopadly na její. „A žádné dlouhé zásnuby,“ zašeptal.

„Vyžadují tři dny, ne?“ zašeptala. „To je dlouhé zasnoubení. Pusť se do práce!“

Potlačil smích a přejel jí něžně tvrdými ústy přes suché rty.

„Uzdrav se,“ zašeptal. „Opravdu hodně rychle si přečtu pár knih.“

Začervenala se, když jí došlo, jaké knihy má na mysli, a usmála se pod jeho něžným polibkem.

„To udělej,“ vydechla. „Ach, Quinne, dostaň mě odsud!“

„Co nejdřív to bude možné,“ slíbil.

Skupina se ukázala týž den později, když byl Quinn venku a kupoval pro Amandu zásnubní prstýnek. Už volal na ranč a s úsměvem řekl Elliotovi a Harrymu, co na něj Amanda ušila, a byl nadšený Elliotovou radostí a Harryho škádlením. Nakonec jí skutečně koupil diamant, i když to byl střídmý kamínek, a zlaté kroužky jako snubní prstýnky pro ně pro oba a byl na vrcholu blaha, když věděl, že si ji nakonec bere ze správných důvodů.

Zatím dovezli do nemocnice ostatní cestující, a než se Quinn odpoledne vrátil, všechny už je ošetřili a propustili, jen jednoho si tam nechali. Média se snažila dostat k Amandě, když však krátce po Quinnově odchodu dorazili kluci ze skupiny, vložili se do toho. Hank jim poskytl prohlášení a zarazil je. Jak zjistil Quinn, odjel manažer koncertní šňůry do San Franciska, aby zařídil zrušení koncertu.

Kluci se shromáždili kolem Amandy, kterou převezli do hezkého soukromého pokoje. Seděla na posteli a vypadala mnohem lépe a její usměvavé, temné oči se setkaly s Quinnovými, hned jak otevřel dveře.

„Hank má s sebou zbraň,“ oznámila mu. „A De ke, Johnson a Jack ti pomůžou projít uličkou. Jerrj sehnal kněze a Hank už zajistil krevní testy přímc tady na oddělení. Povolení –“

„Už jsem o něj zažádal,“ ujistil ji Quinn s úsmě vem. „Udělal jsem to dobrovolně. Ahoj, kluci,“ po zdravil je a podal si s nima ruku, když byl předsta ven se zbytkem skupiny. „A tu pistoli může schovat. Leda, že bys měl v úmyslu namířit ji n Amandu, kdyby se snažila vycouvat.“

„Já, vycouvat? Bůh chraň!“ vykřikla a usmála s na Quinna, když se naklonil, aby ji políbil. „Kde je můj prstýnek?“ zašeptala mu do tvrdých úst. „Chci ti ho nasadit, aby tu sestřičky na tebe nemohly dělat oči. Je tu taková roztomilá zrzka…“

„Vidím jenom tebe, krásko,“ zamumlal a oči mu zněžněly. „Tady.“ Quinn vyndal prstýnek a navlékl jí ho na prst. Změřil si velikost malým kouskem papíru, který jí omotal kolem prstu a doufal, že jí bude sedět. Nemusel se strachovat, protože prstýnek seděl dokonale, a reagovala, jako by to byl ohromný nablýskaný diamant, který by jí byl nejradši dal. Tvář se jí rozjasnila stejně jako její krásné oči, a když ho ukazovala klukům, celá zářila.

„Spal jste vůbec?“ zeptal se Hank, zatímco se ostatní shlukli kolem Amandy.

„Myslím, že asi tak hodinku,“ zamumlal Quinn suše. „A vy?“

„Ani jsem se nedokázal pořádně opít,“ povzdechl si Hank. „Stejně jako kluci a tak jsme hráli karty, než jsme nasedli do autobusu. Spali jsme cestou sem. Byla to dlouhá jízda. Podle toho, co slyším,“ dodal a podíval se mu do očí, „měli jste s Halem ještě delší, než jste sem Amandu dostali.“

„Ani mi nemluvte.“ Podíval se přes něj na Amandu a temné oči odrážely prožitou bolest. „Musel jsem se rozhodnout, jestli s ní pohnout, nebo ne. Myslel jsem si, že je větší riziko nechat ji tam do rána. Kdybychom čekali, němčil HIIII IdniHl záruku, že by se tam helikoptéře podařilo poili l přistát. Mohla zemřít. Je zázrak, že přežila

„Zázraky přicházejí v nejrůznčjších podobal přemítal Hank a upřeně hleděl na Amandu. „ n.i je náš. Bez ní bychom se nikdy nikam nedoslali Ale to věčné cestování ji utahalo. Už jsme cestou sem mluvili o tom, že zmírníme koncertování a budeme se soustředit na alba a videoklipy. Myslím, že by se to Amandě mohlo líbit. Myslím si, že odteďka bude mít dost co dělat, když se bude starat o vás a chlapce. A to ani nepočítám všechny ty nové sourozence, které dodáte,“ dodal se širokým úsměvem. „Vyrostl jsem na ranči,“ řekl nečekaně. „Mám pět bratrů.“

Quinn zvedl obočí.

„A všichni jsou takoví skrčci jako vy?“ zeptal se s úsměvem.

„To já jsem ten zakrslík,“ upřesnil Hank. Quinn jen vrtěl hlavou.

Dva dny nato pustili Amandu z nemocnice. Udělali jí všechny možné testy a naštěstí nevznikly žádné komplikace. Doktor nechtěl být nejprve příliš optimistický, ale uzdravovala se rychle – pravděpodobně díky tomu, že měla tak silnou motivaci řekl doktor s úsměvem. Ještě než ji propustili, odvedl ji během krátkého obřadu v nemocniční kapli k oltáři a jedna ze sestřiček jí šla za družičku. Ženich měl rekordní počet svědků – čtyři, celou skupinu. Ale i přes tu krátkost a neformálnost to byl obřad, který se Amandě navždy vryl do paměti. Metodistický kněz ho vedl tak, že Amanda s Quinnem měli pocit, jako by probíhal ve velkém kostele s obrovským množstvím svatebčanů.

Jediná nepříjemnost byla v tom, že se o svatbě dozvěděl tisk, a když novomanželé vyšli z nemocnice, zavalil je i skupinu dav lidí. Velikost členů skupiny dokázala dav zadržet. Hank jim věnoval jeden ze svých nejdivočejších pohledů, zatímco Jack pronesl něco o tom, že vedoucí skupiny začne vraždit, když mu dojde trpělivost. Unikli do oddělených aut. Řidič jednoho z nich zavezl Quinna s Amandou do střediska po zadních cestách, takže nikdo nezjistil, kde jsou ubytovaní.

Terry jim poskytl svatební pokoj v posledním patře hotelu střediska a výhled na zasněžené vrcholky hor byl jedinečný. Ještě pořád velmi nervózní a trochu roztřesená Amanda na ně zírala se smíšenými pocity.

„Nevím, jestli mi ještě někdy budou připadat jako kouzelný obrázek,“ poznamenala směrem ke Quinnovi, který se snažil najít místo, kam všechno z kufrů vybalit.

Musel dojet do Ricochetu pro oblek a oblečení na převlečení.

„Co, hory?“ zeptal se a usmíval se na ni. „No, není špatné mít k nim úctu. Ale letadla nehavarují tak často, a až ti bude zase dobře, naučím tě lyžovat.“

Otočila se a dlouho se na něj dívala. Měla prosté svatební šaty bez volánků s jednoduchým střihem a měkkým límečkem. Když však stála ve světle okna lemovaná dlouhými vlasy, které jí spadaly přes ramena až k pasu, vypadala jako dokonalý obrázek nevěsty. Quinn pozoroval její záda a vzdychl, očima se na chvíli zastavil na malé snítce konvalinky, kterou měla ve vlasech – dárek od personálu nemocnice.

„Jedna ze sestřiček mi přinesla noviny,“ řekla Amanda. „Bylo v nich o tobě a Haleovi, jak jste mě zachránili.“ Odmlčela se. „Psali tam, že jen několik mužů dokáže sjet tu horu, kde letadlo havarovalo, aniž by se zabili.“

„Lyžuju léta,“ řekl jednoduše. Sundal si tmavé sako a s dlouhým povzdechem si uvolnil kravatu. „Věděl jsem, že vás horská služba vyrazí hledat, ale obvykle pracují jen na sjezdovkách ve středisku –víš, na těch, kde je běžný sjezdový řád. Vrcholek, kde se letadfó zřítilo, už není součástí střediska a je odříznutý od přístupové cesty. Ani vás tam nehledali. Na takovýchhle sjezdovkách je tolik nástrah spadané stromy, balvany, pařezy, různé nerovnosti, nemluvě o možnosti laviny. Horská služba označuje nebezpečné trasy, v místech, kde pracuje. Ráno jsou první na sjezdovce a večer z nich poslední odjíždějí.“

„Zdá se, že o tom hodně víš,“ řekla Amanda. „Kdysi jsem k nim patřil,“ odpověděl s širokým úsměvem.

„Hany mi ukazoval nějakou bundu,“ zamračila se. „Má rezavooranžovou barvu a na zádech velký zlatý kříž…“

„Moje stará služební bunda.“ Zasmál se. „Nevyhodil bych ji ani za nic. Kdybych si na ni vzpomněl, tak bych si ji ten den vzal.“ Oči mu potemněly, když se na ni podíval. „Díkybohu, že jsem tu sjezdovku znal,“ řekl zastřeně. „Protože vsadím, co chceš, že bys v těch horách přes noc nevydržela.“

„Myslela jsem na tebe, když jsme se řítili dolů,“ přiznala. „Nebyla jsem si jistá, jestli tě ještě někdy uvidím.“

„Ani já si tím nebyl jistý, když jsem tě konečně našel.“ Sundal si kravatu a odhodil ji stranou. Nepřítomně si rozepnul vrchní knoflíky bílé košile a přešel k ní. „Snažil jsem se tak důsledně udělat to správné,“ zamumlal. „Myslel jsem si, že ti nemůžu dát, co potřebuješ a na co jsi zvyklá.“

„Jsem zvyklá na vás, pane Suttone,“ zamumlala s úsměvem. Dala mu ruce kolem krku a zbožně se mu dívala do očí. „Špatná nálada, odpudivě zamračený pohled a to všechno. Cokoli, co mi nemůžeš dát, nechci. Stačí?“

Široká hruď mu pomalu stoupala a klesala. „Nemůžu ti dát moc. Ztratil jsem skoro všechno.“

„Máš Elliota a Harryho a mě,“ podotkla. „A několik silných, zdravých telat a za několik let bude mít Elliot hodně malých sourozenců, které mu pomůžou na ranči.“

Po tvářích se mu rozlila lehce nachová barva. „Ano,“ souhlasil.

„Ale, Quinne Suttone, zlato, snad se nestydíš, nebo jo?“ zašeptala suše, když posunula ruce dozadu ke košili a odhalila jeho opálenou, zarostlou hruď.

„Jistě že se stydím,“ zamumlal rozpálený dotyky jejích štíhlých rukou. Zadržel dech a zatřásl se, když ho políbila na holou kůži. Velké ruce jí vpletl do dlouhých, hedvábných vlasů a přitáhl si ji k sobě. „To se mi líbí,“ vydechl vzrušeně. „Ach, bože, tohle miluju!“

Po chvilce se odtáhla, oči měla roztoužené a ospale zastřené. „Chtěl bys mi to taky udělat?“ zašeptala. „Taky se mi to líbí.“

Chvíli si hrál s knoflíčky, než šaty rozepnul a nechal je spadnout dolů. Stála před ním pouze v saté

novém kombiné. Nikdy předtím žádné neviděl, jenom ve filmu a užasle na ni zíral. Bylo to takové sexy prádélko s hlubokým krajkovým výstřihem a svůdně jí splývalo kolem štíhlé postavy a ladných boků.

„To je kombiné,“ zašeptala. „Jestli chceš,“ dodala plaše a sklopila oči k jeho hrudi, „můžu ho taky nechat sklouznout.“

Nevěděl, jestli se udrží na nohou, když to udělá. Při pomyšlení na Amandu bez oblečení se mu podlamovala kolena. Ale pomalu svezl ramínka přes ramena, paže a pomalu, velmi pomalu odhaloval pevná prsa s tvrdými bradavkami a ploché bříško. A když se dostal k hedvábným punčochám, vzal je spolu s kombiné a celou hedvábnou masu spustil na zem.

Udělala krok stranou a stála před ním nahá. Byla však tak zamilovaná, že veškerá plachost zmizela. Bylo to pro něj stejně nové jako pro ni, a tím to bylo krásné.

Nechala ho, ať se na ni dívá. V tvrdé tváři se mu odrážel okouzlený úžas stejně jako v očích, které si ji prohlížely a jako umělcův štětec vstřebávaly každou linii, každou něžnou křivku, než se jí vůbec dotkl.

„Amando,“ jsi to nejkrásnější stvoření, jaké jsem kdy viděl,“ řekl nakonec. „Vypadáš jako obrázek víly z jedné mé staré pohádkové knížky… celá zlatá a slonovinově bílá.“

Natáhla se a opřela se o něj, trochu se zachvěla, když se prsy dotkla jeho holé hrudi. Chlupy působily na dotek nesmírně vzrušivě. Lehce se o ně otřela a slastně při tom doteku vydechla.

„Chceš mi pomoct?“ zašeptal, když si sundal košili a přejel rukou k pásku.

„Já…“ zaváhala, najednou jí to přišlo příliš intimní a veškerá odvaha ji přešla. Protáhla obličej. „Ach, Quinne, jsem takový srab!“ Schovala si obličej v jeho hrudi a cítila, jak se směje.

„No, nejsi sama,“ zamumlal. „Ani já nejsem zrovna exhibicionista. Podívej, co kdybychom si vlezli pod pokrývky, zavřeli oči a dělali, že je tma.“ Vzhlédla a smála se. „To je hloupé.“

„Ano, já vím.“ Povzdechl si. „No, zlato, jsme manželé. Myslím si, že je čas čelit všem těm narážkám na sdílení společného lože.“

Posadil se, sundal si boty a ponožky a postavil se, aby si rozepnul pásek, díval se jí do očí a rozepnul zip. Všechno bylo dole a o vteřinu později viděla na

vlastní oči rozdíl mezi mužem a ženou. I

„Jste červená jako rak, paní Suttonová,“ poznamenal.

„Ani vy nejste o moc bledší, pane Suttone,“ odpověděla.

Smál se a natáhl se pro ni a cítila, jak ji k sobě tiskne. Ten pocit doteků jejich těl byl tak neuvěřitelný – zarostlá drsná kůže proti hedvábné jemnosti. Sklonil se a vyhledal její rty a začal ji pomalu líbat, zatímco ji velkýma, tvrdýma rukama hladil po zádech a bocích. Otevřel rty ve chvíli, kdy si prsty přitáhl její stehna a ona poprvé ucítila naživo jeho strnulé vzrušení.

Cítil, jak zadržela dech, a zvedl hlavu. Pozorně se jí díval do zčervenalé tváře. „To se musí stát, než se stane cokoli dalšího,“ zašeptal. „Neboj se. Myslím, že toho vím dost, abych ti to usnadnil.“

„Miluju tě, Quinne,“ šeptala a nutila napjaté svaly, aby se uvolnily a poddaly se mu. S lehkým zachvěním se o něj opřela a zvedla k němu rty. „Jakkoli se to mezi námi stane, bude to správně.“

Vyhledal její pohled a přikývl. Políbil ji. S neskonalou něhou ji líbal a zároveň hladil hebká ňadra. Za minutku se k rukám přidaly i rty a pokryl tvrdé bradavky teplými, vlhkými polibky, pod jejichž silou začala toužebně sténat. Líbilo se mu to, tak ji zvedl, položil ji na velkou postel a našel další místa, kam ji líbal, přičemž začala sténat ještě hlasitěji a mučivěji.

Kniha byla podrobná a zcela jasná, takže teoreticky věděl co dělat. Praxe však byla velmi odlišná. Nevěděl, že se i ženy můžou přestat ovládat. Že mají tak hebká a zároveň silná těla. Že jim zdivočí oči a zkřiví se jim obličej, když v nich stoupá radost, a že přitom pláčou. Její potěšení byl jediný cíl v dlouhém jedinečném zapomnění, které následovalo.

Když si nad ni lehl, byla víc než připravena, zoufale po něm toužila. Šeptal jí něžná slůvka, opatrně do ní pronikal, zatímco bojoval s ovládnutím vlastní bouřící potřeby, aby mohl nejprve uspokojit tu její.

V jednom okamžiku ztuhla a snažila se ho odstrčit, ale zastavil a podíval se jí do vyděšených očí.

„Bude to bolet jen několik vteřinek,“ šeptal zastřeně. „Spoj si ruce s mými a drž se. Udělám to rychle.“

„Do… dobře.“ Cítila v jeho rukou sílu a podívala se mu do očí. Polkla.

Přirazil, tvrdě. Trošku zasténala, ale její tělo ho bez těžkostí okamžitě přijalo.

Oči se jí rozjasnily a pootevřela rty. Rychle vydechla a rozesmála se. „Je to pryč,“ šeptala. „Quinne, jsem žena…“

„Moje žena“ šeptal. Oči mu potemněly. Naklonil se nad ní, přitiskl si rty na její a pomalu se začal hýbat, tělo mu tančilo nad jejím a učilo ho rytmu. Poddala se jeho tempu, a jak se rychlost zvyšovala, zněla jí v mysli stále divočejší hudba a postupně se přelévala do paží a nohou. Vzrušeně vzdychala. Držela se ho z posledních sil, pyšná na jeho výdrž, na sílu v jeho těle, která jí odpoutávala od reality a přenášela do místa, o jehož existenci neměla nejmenší tušení.

Cítila, jak přichází první chvění. Projelo jí jako ohnivé špendlíky a tělo se jí bolestivě prohnulo. Napětí stoupalo, až dorostlo do nesnesitelných výšek. Hlavou bila o polštář a chtěla ho odstrčit, zastavit, protože si myslela, že to nepřežije. Ale když ho začala odstrkávat, napětí vytrysklo a Amanda se s výkřikem zřítila do horké, divoké blaženosti, která jí projela jako křeč. Nad ní Quinn, který viděl, že se to stalo, dal konečně průchod vlastnímu uspokojení a cítil, jak ho to strhlo, až se mu hlas zlomil na Amandině jméně, když odešel do ohnivých hloubek za ní.

Potom se začal stahovat pryč, ale objala ho a odmítla ho pustit. Cítil slzy na horkém hrdle. „Jsi v pořádku?“ zeptal se zastřeně. „Zemřela jsem,“ zašeptala zlomeně. Sevřela ho pažemi. „Nechoď pryč, prosím, nechoď. Nechci tě pustit,“ sténala.

Uvolnil se a položil se na ni celou svou vahou. „Rozdrtím tě, zlato,“ šeptal jí do ticha. „Ne, nerozdrtíš.“ Vzdychla a vnímala každičký úder jeho rozbouřeného srdce, cítila vlhkost jeho kůže na své, topila se v nádheře jejich přitisknutých těl. „Tohle je hezké.“

I přes fyzické vyčerpání se rozesmál. „A máme pro to nové slovo,“ zamumlal. Zavrčel a něžně ji kousl do ramene. „Divoško,“ zašeptal hrdě. „Kousla jsi mě. Pamatuješ? Kousla si mě a zaryla mi nehty do boků a vykřikla jsi.“

„Ty taky,“ obvinila ho a červenala se. „Mám modřiny na stehnech…“

„Maličké,“ souhlasil. Zvedl hlavu a díval se jí do temných, tichých očí. „Nedokázal jsem se udržet. Ke konci se mi to úplně vymklo z rukou. Mám pocit, jako bych celý život chodil po světě jen jako poloviční člověk a právě teď se ze mě stal celý.“

„Já taky.“ Podívala se mu do očí a bezvládnou rukou sledovala obrysy jeho tvrdých, tenkých rtů. Po několika vteřinách zvedla boky a dívala se, jak se mu v očích zažehl plamen. Roztřeseně se nadechla a udělala to znovu, nadšená náhlou bezmocnou odpovědí jeho horoucího těla.

„To není možné,“ smál se. „V knize to tak jasně psali.“

Amanda si přitáhla jeho rty ke svým. „K čertu s knihou,“ řekla a nepustila ho, dokud neodpověděl na její touhu svou vlastní. Usnuli a nakonec se vzbudili akorát, když byl čas jít na večeři. Ale jelikož se ani jednomu z nich nechtělo oblékat, nechali si poslat pokojovou službu Pih šampaňské, jedli steaky a vrátili se do postele Nakonec usnuli.

Další ráno vyrazili na Ricochet a celou cestu domů se drželi za ruce.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Když přivedl Quinn Amandu domů, čekali je Elliot a Harry u dveří. Na stole byl obrovský svatební dort od Harryho a zvláštní dárek od Elliota, pro který musel sjet Harry na Elliotovo přání do města na saních – nové album Desperada s obrázkem Amandy na obálce.

„To je ale dárek,“ zamumlal Quinn a usmál se na Amandu přes krásnou fotku. „Myslím si, že to teď budu muset poslouchat, co?“

„Dokonce mám autogram Hanka Shoemana,“ řekl nadšeně Elliot. „Konečně to můžu říct klukům ve škole! Bylo hrozné držet to v sobě od chvíle, co mi došlo, kdo je Amanda…“

„Ty jsi to věděl?“ vykřikl Quinn udiveně. „A neřekl jsi mi to? Proto ta kazeta zmizela.“

„Ty jsi ji hiedal?“ lekl se Elliot.

„Jasně, hned potom co jsme dorazili domů ze střediska, tu noc, co jsem opustil Amandu,“ řekl Quinn s lítostivým pohledem směrem ke své ženě.

„Cítil jsem se dost na dně. Jen jsem chtěl slyšet její hlas, ale kazeta byla pryč.“

„Promiň, tati,“ omlouval se Elliot. „Už to nikdy neudělám, ale měl jsem strach, že ji vyhodíš ven, když budeš vědět, že je rocková zpěvačka. Je opravdu úžasná, víš, a ta písnička, která vyhrála cenu Grammy, byla od ní.“

„Přestaň, nebo se začnu červenat,“ zaúpěla prosebně Amanda.

„To můžu udělat i já,“ zamumlal Quinn suše a pohled, který uštědřil Amandě, jí vykouzlil na tvářích šarlatovou barvu.

„Byl jsi v novinách, tati,“ pokračoval Elliot nadšeně. „A v šest hodin ve zprávách! Psali tam všechno o tom, jak jsi závodně lyžoval a jak jsi měl jet na olympiádu. Tati, proč jsi přestal? Píšou tam, že jsi byl jeden z nejlepších v obřím slalomu v zemi, ale že jsi odešel, i když jsi měl místo v olympijském týmu jisté.“

„To je na dlouhé povídání, Elliote,“ odpověděl.

„Bylo to kvůli matce, že jo?“ zeptal se chlapec vážně.

„No, byl jsi na cestě a nechtěl jsem ji v takové chvíli opouštět.“

„I když na tebe byla tak zlá?“ ptal se dál Elliot.

Quinn vzal synka kolem ramen. „Řeknu ti jednu věc, Elliote, byl jsi můj od chvíle, kdy jsem věděl o tvé existenci. Čekal jsem na tebe, jako dítě čeká na vánoční dárek. Nakoupil jsem věci a četl knihy o dětech a naučil jsem se všechno, co jsem potřeboval vědět, abych pomohl tvé matce s tvojí výchovou. Víš, říkal jsem si, že se třeba nakonec rozhodne, že jsi to nejlepší v jejím životě. Je mi moc líto, že to nedokázala.“

„To je dobrý,“ řekl Elliot s úsměvem. „Pro tebe jsem byl.“

„To si piš. A vždycky budeš.“

„Když máš tak rád děti, tak byste mohli mít s Amandou nějaké vlastní,“ rozhodl Elliot. „Můžu s nima pomáhat. Můžeme s Harrym prát plenky a dělat sunar…“

Amanda se nadšeně rozesmála. „Ach, ty jsi moje zlatíčko!“ Objala Elliota. „Nevadilo by ti mít kolem sebe děti?“

„Páni vůbec ne,“ řekl Elliot s upřímným nadšením. „Všichni ostatní kluci mají nějaké sourozence.“ Obdivné k ní vzhlédl. „A kdyby to byly holky tak by byly tak krásný jako ty.“ Zašklebila se.

„Možná budeme mít štěstí a budeme mít dalšíhc zrzečka. Moje matka byla zrzka. A babička taky. J to v rodhfe.“

To se Elliotovi líbilo a hned jim to řekl.

„Mimochodem Hank Shoeman má pro tebe ta ky dárek,“ řekla Elliotovi. „Ne, je zbytečné dívat se do vozu, teprve ho objednal a přijde později.“

Elliotovi se rozzářily oči. „Co je to? Fotka s autogramem skupiny?“

„Klávesy,“ opravila ho vřele Amanda a usmála se nad jeho úžasem. „Opravdové klávesy, takové, na které hraju já, když děláme instrumentálky.“

„Ach, bože!“ posadil se Elliot. „Umřel jsem a jsem v nebi. Nejdřív mám novou mámu a teď ještě opravdický klávesy. Možná jsem opravdu nemocný a mám vysokou horečku,“ zamračil se a dal si ruku na čelo.

„Ne, jsi naprosto zdravý,“ řekl mu Quinn. „A myslím si, že nevadí, když budeš hrát i rock,“ dodal a ušklíbl se. „Na turín jsem si koneckonců taky zvykl, když Harry odmítl vařit jakoukoli jinou zeleninu. Tak myslím, že si můžu zvyknout i na hlasitou hudbu.“

„Odmítl jsem vařit jinou zeleninu, protože byla zrovna sněhová bouře a jediné, co jsme měli, byl naložený turín,“ připomněl mu Harry a zlostně se mračil. „Teď, když je tu Amanda, tak nám fazole a hrách a takové věci nedojdou, protože mi nezapomene připomenout, že jsou potřeba dokoupit.“

„Nezapomněl jsem ti to říct,“ zamumlal Quinn.

„Ale zapomněl,“ začal Elliot. „Pamatuju si –“

„Dobře, klidně se na mě oba vrhněte,“ zlostně se na ně obořil Quinn.

„Neboj se, zlato, ochráním tě před příšernými turíny a hrachem a fazolemi,“ řekla a rychle mrkla na Harryho a Elliota. „Mám ráda chřest, takže se ujistím, že to bude to jediné, co tu budeme mít. Nemáte snad rádi chřest?“

„Strašně!“ hlásili se sborem, jelikož to byli oni, kdo jednou prozradili Amandě, že Quinn nejvíc ze všeho nenávidí chřest.

Quinn zavrčel.

„A každý večer budu dělat játra na cibulce,“ dodala Amanda. „To milujeme, že jo kluci?“

„Jasně!“ opět se sborově přidali, protože věděli, že je to jediné jídlo, které Quinn nejí.

„Přestěhuju se k McNaberovi,“ pohrozil jim

Quinn.

Amanda se rozesmála a vrhla se mu kolem krku. „Jen když budu moct jít s tebou.“ Vzhlédla k němu. „Neboj, ve skutečnosti všichni nenávidíme chřest a játra na cibulce.“

„To je fakt,“ odpověděl Elliot. „Amando, pojedeš se skupinou na zájezd?“

„Ne,“ řekla tiše. „Už jsme z toho tempa unavení. Odejdeme na odpočinek a budeme se soustředit jen na videoklipy a nahrávání alb.“

„Mám skvělé nápady na videoklipy,“ navrhl Elliot.

Zazubila se. „Dobře, tygříku, můžeš nám o nich říct, až přijede Hank s kluky na návštěvu.“

Rozzářily se mu oči.

„Přijedou? Celá skupina?“

„Teta si bere pana Durninga,“ prozradila mu Amanda. „Tuhle horkou novinku jsem se dozvěděla od Hanka. Budou žít na Havaji a skupina má svolení používat srub, kdykoli budou chtít. Rozhodli se, že když mám tak ráda hory, tak na nich musí něco být. Naše další album se bude točit kolem horského motivu.“

„Páni,“ vydechl nadšeně Elliot. „Počkej, až to řeknu klukům.“

„Můžeš být s nimi ve videoklipu,“ slíbila Amanda. „Jednu dvě vhodné scénky pro tebe určitě najdeme.“ Zkoumavě se podívala na Harryho. „Harryho tam taky někam zařadíme.“

„Ach, ne, to neuděláte!“ ohradil se. „To radši uteču z domu.“

„To pak ale umřeme hlady,“ vzdychla si Amanda. „Neumím dorty a pečené. Budeme muset žít na bramborách a smažených vajíčkách.“

„Tak pak si dělejte filmovou hvězdu jen z Elliota, a já zůstanu,“ slíbil.

„Dobře,“ řekla Amanda, „ale jaká ztráta pro všechny ženy. Byl byste skvělý, Harry.“

Zazubil se na ni a vrátil se do kuchyně k vaření. Elliot nakonec taky někam zmizel a Quinn vzal Amandu do pracovny a zavřel dveře.

Seděli spolu ve velkém koženém křesle a poslouchali praskání dřeva v kamnech.

„Pamatuješ si, když jsme tu byli spolu naposledy?“ zeptal se táhle mezi polibky.

„To si piš,“ zamumlala a s úsměvem si zabořila hlavu do Quinnova ramene. „Téměř jsme nepřestali včas.“

„Jsem rád, že jsme přestali,“ propojil si prsty s jejími. „Měli jsme velmi jedinečný první okamžik. Opravdovou svatební noc. Takový by měl sňatek být, oslava prvního okamžiku.“

Lehce ho pohladila po tváři a vyhledala jeho temné oči.

„Jsem taky ráda, že jsme počkali. Tolik jsem chtěla být pro svého manžela nedotčená. Chci jen, abys věděl, že stálo za to počkat. Miluju tě, opravdu tě miluju, víš?“ roztřeseně vzdychla.

Něžně ji políbil na rty. „Cítil jsem to přesně tak,“ vydechl jí do rtů. „Ani jsem se tě nezeptal, jestli jsi chtěla, abych použil ochranu…“

„Abych nemohla otěhotnět?“ usmála se něžně. „Miluju děti.“

„Já taky.“ Odtáhl se a přitáhl si její obličej na hruď. Hladil dlouhé, hedvábné vlasy a šťastně se usmíval. „Niksly jsem ani nesnil o tom, že najdu někoho, jako jsi ty. Vzdal jsem to se ženami. A řekl bych že s životem taky. lak dlouho jsem byl za

hořklý a sám, Amando. Mám pocit, jako bych měl horečku a blouznil.“

„Neblouzníš. Jsme manželé a po zbytek života tě budu milovat celým tělem i duší. Takže si nedělej iluze, že se z toho vy kroutíš. Získala jsem tě ve spravedlivém boji a jsi celý můj.“

Rozesmál se. „Opravdu? A co se mnou teď uděláš, když jsi mě získala?“

„To hned uvidíš,“ zašeptala a svůdně se na něj usmála. „Zamkl jsi dveře, viď?“ zamumlala zastřeným hlasem, když se zvedla a obkročmo se mu posadila do klína čelem k němu. Srdce jí divoce bušilo.

„Ano, zamkl jsem. Amando, co to…?“

Usmála se do jeho rtů, zatímco jí ruce pracovaly na zapínání. „Ano správně, přesně tak se jmenuju,“ zašeptala. Něžně mu skousla dolní ret a nadšeně se smála, když cítila, že jí pomáhá. „Život je krátký. Měli bychom ho začít žít hned teď.“

„S tím naprosto souhlasím,“ zašeptal a zastřený smích se mísil s jejím ve ztichlé místnosti.

Vedle nich praskalo v kamnech hořící dřevo a za oknem začal padat sníh. Amanda to začala, ale téměř okamžitě přenechala aktivitu na Quinnovi a s vřelým smíchem se poddala jeho tempu. Věděla už, že na Ricochetu se věci dělají podle Quinna. A tentokrát jí to ani trochu nevadilo.