Diana Palmer

Long, Tall Texans 06. Polibek v Juarezu

PRVNÍ KAPITOLA

Penelopa dobře věděla, kolikátého je, takže si byla naprosto jistá, že ve chlévech ho nenajde. Chlévy byly místem, kde se normálně vždy v tuhle denní dobu vyskytoval. Dnešek však byl jiný. Kterýkoli jiný den byl C. C. Tremayne o krok před svými lidmi, když se jednalo o nakrmení a napojení dobytka. Bylo tomu tak zvláště v posledních týdnech tohoto suchého podzimu, kdy tráva zkřehla jako troud a zbarvila se dohněda. Sucho bylo pro hospodářství jejího otce těžkou ranou. Rio Grande protékalo jen pár mil od farmy, voda se však stala vzácností. Studně dál a dál vysychaly a nádrže, které obvykle napájely, zůstávaly prázdné. V polovině září bývají ještě v Texasu horka, ale toho večera se zvednul chladný a vytrvalý vítr. Penelopa si uvědomila, jak je ráda, že si vzala péřovou bundu, do které se mohla zachumlat. Dávala se do ní zima a v chladu nastupujícího večera se začínala chvět.

Začínalo se pomalu smrákat a Penelopa věděla, že musí najít C. C. Tremaynea dříve než její otec, chce-li zabránit nepříjemné roztržce. BehMathews se v posledních dnech dostal se svým předákem již několikrát do křížku a Penelopa si nepřála žádné další hádky a rozepře. Její otec nebyl nikdy dobře naložen, když se peníze v pokladně začínaly krátit. Horší již to snad ani nemohlo být.

C. C. Tremayne pil. Věděla to, stávalo se to každý rok. Jen Penelopa dokázala pochopit závažnost tohoto zářijového data pro jeho život. Starala se jednou o něj, když jím lomcovala chřipka, střídavě se zmítal v záchvatech zimnice a blouznil v horečkách. Tehdy jí řekl všechno. Samozřejmě nikdy nedala najevo, že to ví. C. C. – tak mu říkala, protože nikdo nevěděl, co ty iniciály znamenají, – nechtěl, aby se kdokoli dozvěděl něco z jeho soukromého života. Neměla se to dozvědět ani dívka, která jej tolik milovala a obětovala by pro něj i život.

Penelopu nemiloval. Nikdy, přes její zbožnění, které trvalo od chvíle, kdy v jejích devatenácti letech nastoupil na uvolněné místo předáka ve farmě jejího otce. Stačil jí jediný dlouhý pohled na to pružné štíhlé tělo, na tu vážnou, ostře řezanou tvář s tmavýma očima. Zamilovala se láskou stejně bláznivou jako neopětovanou. Byly tomu již tři roky, ale její zamilovanost ani na okamžik nepolevila. Ani ji nenapadlo, že by to snad někdy vůbec mohlo být jinak. Penelopa Mathewsová byla pěkně tvrdohlavé děvče. Říkal to o ní i její otec.

Nepřekvapilo ji, když uviděla rozsvícené světlo za okny srubu, kde honáci spávali. Venku se ještě zdaleka nesetmělo a ostatní muži byli ještě v plné práci. Byla doba telení a u stáda byla zapotřebí každá ruka. Během telení nebylo nikomu do zpěvu. Byly to hodiny dřiny, střídané jen chvilkou spánku. Bylo nemyslitelné, aby někdo byl již touhle dobou ve srubu. Znamenalo to, že to musí být C. C, a bylo jí jasné, že ho najde s flaškou. Kořalka byla jednou z věcí, které Ben Mathews na svém ranči nikdy netoleroval, ani když ji popíjel chlap, kterého uznával a bral.

Přejela si dlaní vlasy v barvě mědi a znepokojeně skousla výrazný a hezký spodní ret. Dlouhé a vlnité vlasy měla sepnuté do ohonu sametovou stužkou, jejíž barva dobře ladila se světle hnědým odstínem duhovek jejích očí. Nebyla krásná, měla ale pěknou a vyvinutou postavu. Neměla ani přes váhu, ale pod džínsy se jí rýsovaly pevné a plné tvary. Když se jí ve vlasech zalesklo nízké večerní slunce, měly zlatavě nachovou barvu. Sluníčko mohlo i za řádku pih, které jí uličnicky přeběhly přes rovný nos, jako když stříkneš štětcem. S trochou námahy by mohla ze sebe udělat dámu, takhle ale vypadala rozpustile a uvolněně. Uměla jezdit na koni, uměla střílet stejně dobře jako její otec. Někdy by si byla přála být jako Eddie, rozvedená a finančně zajištěná žena, s níž býval C. C. často vidět ve městě. Eddie byla kus, blondýnka s modrýma očima zkušená a znalá velkého světa. Pro předáka z ranče to byla zvláštní společnice, Penelopa se ale snažila na to nemyslet. Určité podezření, proč se C. C. s Eddií vídá, však měla, a to bolelo.

Zastavila se u dveří do srubu, neklidně si přejela dlaněmi přes boky a přitáhla si nylonovou bundu, aby pod ni nepronikal dotírající chlad. Zaklepala.

Zevnitř se ozval tupý úder. „Jdi pryč.“

Znala ten odměřený tón nepřipouštějící žádnou diskusi. Hluboce si povzdechla. To bude dlouhý den.Rukou v rukavici strčila do dveří a vstoupila do velké společné místnosti s palandami podél stěn. Vybavení bylo velmi prosté, ale účelné. Proti vstupním dveřím byla malá kuchyňka, kde si dělní ci mohli uvařit. Všude bylo čisto a uklizeno, ale každému návštěvníkovi muselo být jasné, že tohle místo ženskou ruku nepoznalo. Nikde nebyla ani vázička s kytičkou, okna byla čistá, ale bez záclon. Na zdi visel kalendář s fotografiemi nahých krásných žen. Obvykle se tu nikdo moc nezdržoval. Hodně chlapů bylo ženatých a všichni měli vlastní bydlení na farmě. C. C. v tom byl výjimkou. Když bylo zapotřebí nabrat další síly na telení krav, přespávali tu dočasně najatí pomocníci. Toho roku jich tu bydlelo šest a srub tak byl úplně obsazený. Do týdne však měli zase odjet a C. C. tak bude mít celý srub zas jen sám pro sebe.

C. C. spíš ležel než seděl v křesle. Zkřížené nohy v blátem potřísněných holínkách měl položené na stole. Klobouk měl naražený do očí a oběma rukama svíral sklenici whisky. Posunul si klobouk do týla, takže se objevily tmavé, prachem pokryté vlasy. S úsměškem si Penelopu prohlédl a zase si klobouk narazil do očí.

„Co tu sakra chceš?“ zeptal se uštěpačně.

„Chci tě vytáhnout z průšvihu. Vůbec nevím, proč se snažím takovému mizerovi pomáhat,“ odpověděla stejně nevlídně. Zabouchla za sebou dveře a shodila bundu, pod níž měla chundelatý bílý svetr. Na nic nečekala a šla rovnou do kuchyně postavit na kávu.

Pozoroval ji s naprostým nezájmem. „Zase mě chceš zachraňovat, Pepi?“ zeptal se výsměšně a zdůraznil její dětské jméno, pod kterým na farmě vyrostla. „A k čemu?“

„Asi protože bez tebe nemůžu žít,“ odsekla, když nalévala vodu do konvice. Byla to úplná pravda, ale chtěla, aby to znělo jako drzá ironie.

C. C. to tak i pochopil a zachechtal se.

„No jasně,“ hodil do sebe obsah sklenice a natáhl se po lahvi.

Pepi ale byla rychlejší. Rychlým pohybem mu flašku sebrala, což by se jí nikdy nepodařilo, kdyby byl střízlivý.

Než se zmátořil a postavil na nohy, skončil obsah lahve ve výlevce.

„Co děláš, sakra!“ křikl na ni hrubě. „To byla poslední, ty káčo pitomá!“

„Dobře, aspoň to tu nemusím převrátit vzhůru nohama, abych našla další chlast. Dej si pohov. Sedni si a já udělám kafe. To tě postaví na nohy. Takhle tě nesmí táta vidět.“ Zapnula konvici. „Kruci, copak nechápeš, co by s tebou udělal, kdyby tě našel v tomhle stavu?“ povzdechla si.

„Ale nenajde mě, že ne, holčičko,“ žádal ji spiklenecky. Přistoupil k ní zezadu a stáhl ji za ramena k sobě. Cítila na sobě jeho tělo, horké, pružné a svalnaté. „Ochráníš mě, tak jako vždycky?“

„Jednou to taky nemusím stihnout. Co s tebou pak bude?“ podívala se na něj ustaraně, když ji něžně uchopil za bradu, aby jí viděl do tváře.

Jejím tělem projel záchvěv vzrušení. Nikdy se jí předtím nedotknul, snad jen při tanci nebo nějaké hře. Srdce jí vždy poskočilo, i když ho jen viděla, a tohle bylo příliš. Síla, která z něj vyzařovala, ji přinutila sklopit zrak k jeho ostře řezané tváři. Nechtěla, aby poznal, co se s ní děje.

„Kromě tebe se o mě nikdy nikdo nezajímal ani za mák,“ zabručel smířlivě. „Je to ale docela hezké, když mi děláš maminku. Nezapomeň, že jsem dvakrát starší než ty.“

„Nech toho, to není pravda. Kde jsou hrnky?“ zeptala se tiše, aby změnila téma.

C. C. to ale nebral. Štíhlými prsty si pohrával s pramínky jejích vlasů. Penelopa se lehce chvěla, cítila, jak jí projíždí vzrušení celým tělem. Nevěděla, co si počít. „Kolik ti je teď?“ prohlížel si ji zvědavě C. C.

„Víš moc dobře, že mi je dvaadvacet,“ vypravila ze sebe a snažila se, aby se jí moc netřásl hlas. Odhodlaně se mu podívala do očí, aby mu ukázala, že se nenechá zmást. Při pohledu do jeho jiskřivých černých očí se jí roztřásla kolena.

„Já mám třicet, a ty dvacet dva. Krásných dvaadvacet,“ řekl pomalu. „Proč se o mě zajímáš?“

„Protože jsi poklad. Copak si nepamatuješ, jak blízko k bankrotu jsme byli, než jsi nastoupil?“ zasmála se. „Táta dokáže ocenit obchodní talent. Kořalku ale nemůže ani vidět.“

„Jak to?“

„Maminka se zabila při autonehodě. Stalo se to rok předtím, než jsi přišel na farmu,“ odpověděla. „Táta měl vypito. Řídil on.“ Vyprostila se z jeho objetí. C. C. zůstal bezradně stát.

Prohledávala skříňky, dokud nenašla jeden bílý hrnek, který měl ouško a nebyl otlučený. Postavila ho vedle konvice s kávou a naplnila ho horkým nápojem. Pak přinesla hrnek do místnosti. C. C. seděl na židli, opíral se lokty o stůl, hlavu v dlaních.

„Bolí tě hlava, co?“ zeptala se.

„Ani dost málo,“ pronesl záhadně. Vzal hrnek do rukou a usrkl horký černý nápoj. „Co jsi do toho proboha dala,“ podíval se na ni nevěřícně. „To je odvar z babskýho ucha, ne?“

„Co by. Dvojitá dávka, to je všechno,“ ujistila ho a sedla si ke stolu. „Aspoň rychleji vystřízlivíš.“

„Nechci vystřízlivět,“ zaprotestoval.

„Já vím. A taky nechci, abys dostal padáka,“ nedala se. S úsměvem si prohlížela jeho hořkou grimasu. „Jsi tady kromě táty jediný, kdo si nemyslí, že jsem ztracený případ.“

Přejel pohledem její hladké křivky a zadíval se do jejích sametových tmavých očí. „Hm, tak to jsme na tom vlastně dost podobně. Ty jsi zase po dost dlouhé době jediný člověk, který si dělá starosti o mě.“

„Jediná asi nebudu,“ usmála se nepřesvědčivě. „Zapomněl jsi na Eddii.“

Pokrčil rameny a díval se nepřítomně před sebe. „Eddie. To je dobrá holka. Rozumíme si, to je pravda,“ pokýval hlavou.

Hlavně v posteli, pomyslela si Pepi, ale neřekla nic. Nechtěla, aby se C. C. z její žárlivosti mohl domýšlet, co k němu cítí. Vstala a přinesla konvici, aby mu dolila kávu.

„Tak pane, dopíjíme,“ pobídla ho jemně. „Vlk už je za humny.“

„Cítím se daleko jistější,“ prohlásil, když dopil druhý hrnek silné kávy. „Aspoň si tak připadám.“ Zapálil si cigaretu a s úlevou kuřáka vyfouknul oblak hustého dýmu. Unaveně se opřel a díval se do stropu. „Bože, to je zase den.“

Nemohla dát najevo, jak dobře mu rozumí. Ráda by mu pomohla, ale nechtěla se prozradit. Dobře si pamatovala každé jeho slovo, které vyrážel, jak křičel, sténal a trpěl, když se v horečkách probouzel z deliria do skutečného světa a nemilosrdná paměť se mu vracela. Ubohý člověk. Ubohý, zmučený nebožák, který ztratil ženu a dítě v rozbouřených vodách, nešťastník potrestaný tím, že mu bylo souzeno žít dál. Nikdy si to nepřestal vyčítat a bude si to klást za vinu až do konce svých dní.

„Já myslím, že všichni máme své špatné dny, kdy je nám na nic,“ prohodila neurčitě, přestože dobře

věděla, co cítí a jak svůj povzdech myslel. „Tak jestli tě to kafe postavilo na nohy, vrátím se zase k plotně. Tatínek se nechal slyšet, že by neškodil jablečný koláč. Už se s ním dělám pomalu půlku odpoledne.“

„Ty jsi taková hospodyňka, viď?“ zeptal se a zkoumavě si ji prohlížel. Nevěděla, co si pomyslet. „Zajde za tebou dneska Brandon?“ zeptal se.

Začervenala se, aniž by věděla proč. „Brandon je veterinář,“ odsekla. „Je to jen kamarád.“

„Slušel by ti nějaký mužský, puso,“ řekl nečekaně. Tvářil se vážně a starostlivě. Obracel v rukou prázdný hrnek. „Už jsi ženská. Potřebovala bys od kluka víc než jen kamarádství.“

„Já vím dobře, co bych potřebovala, díky za tvou péči,“ vstala od stolu. „A ty bys měl strčit hlavu do vědra s vodou, máš oči jako angorský králík. A vezmi si nějakou žvýkačku nebo něco, táhne to z tebe jako ze sudu.“

Povzdechnul si. „Ještě něco, matko Mathewsová?“ zeptal se sarkasticky.

„Ještě něco. Přestaň se opíjet. Tím ničemu nepomůžeš.“

Zvědavě si ji prohlížel. „Ty jsi tak moudrá, viď Pepi,“ zavrtěl hlavou. „Ale nejsi ještě na světě dost dlouho, abys pochopila, proč lidi pijí.“

„Už jsem na světě dost dlouho, abych věděla, že ještě nikdo nevyřešil žádné potíže tím, že před nimi utekl,“ odrazila Penelopa jeho narážku. Z očí mu sršely blesky, ale dívala se na něj klidně a neohroženě. „Moc se nedívej, víš, že mám pravdu. Pořád žiješ minulostí, roky a roky necháváš svou minulost, aby tě štvala jako zvíře na útěku. Nepředstírám, že bych věděla, před čím chceš uprchnout,“ dodala rychle, když zachytila jeho podezřívavý pohled. „Poznám ale, když chlapa něco pronásleduje a nedá mu to spočinout. Podívej, C. C, snaž se žít přítomností, není to tak složité. Ani když se zrovna telí krávy. A nezapomeň, ještě musíš hnát stáda, máš před sebou spoustu práce,“ dodala s úsměvem. „Tak zatím.“

Vylítla ze dveří tak rychle, že teprve závan studeného větru jí připomněl, že nechala ve srubu bundu. Otočila se na patě a znovu vešla.

„Hej, vždyť zmrzneš,“ volal na ni C. C. a přicházel k ní s její bundou v ruce. „Na, obleč se.“

Nečekala, že jí bude pomáhat, ale galantně jí péřovou bundu přidržel. Nepustil ji, ani když si bundu zapínala. Přitáhnul si Penelopu zezadu k sobě. Cítila, jak se jí dotýká jeho hruď, skrz rukávy bundy ji hřálo teplo jeho pevných paží. Opřel se tváří o její skráň.

„Pepi, prosím tě, nesmíš se do mne zamilovat,“ téměř zašeptal. V jeho hlubokém hlase bylo tolik něhy, že instinktivně zavřela oči. „Nemám už nic, co bych ti mohl nabídnout.“

Cítila, že má slzy na krajíčku. „Jsi můj kamarád, C. C,“ vypravila těžce. „A doufám, že i já jsem pro tebe kamarádka. To je všechno.“

Pevněji stisknul. Hruď se mu těžce zvedala a Penelopa cítila, že ani pro něj to není snadná chvíle. „Tak dobře,“ vydechl. „Dobře. Jsem rád, že v tom nehledáš nic jiného. Nechtěl bych ti ublížit.“

Ohlédla se a pokusila se usmát, přestože jí právě svými slovy zbořil celý její svět. „Tak příště, až na tebe přijde smutnění, dej si radši chilli papričku od Charlieho. Půjde ti pára z uší, ale zase z toho není kocovina.“

„Tak už padej,“ zabručel.

„Jestli potkám tátu, řeknu mu, že sis skočil před krmením na večeři,“ ušklíbla se. Rychle zavřela dveře a slyšela, jak C. C. uvnitř tlumeně kleje.

Když přišla domů, otec na ni již čekal. Stál v obývacím pokoji a otočil se k ní, když vstoupila. Byl věrným vzorem jejích rysů, když si pozorovatel dokázal odmyslet jeho mužnost a bílé vlasy.

„Kde jsi byla?“ zeptal se jí.

„Venku, počítala jsem ovce,“ odpověděla nevinně.

„Sháněla jsi ovce nebo tu jednu černou, co se jmenuje C. Č?“

„Černou?“ našpulila rty.

Zavrtěl znepokojeně hlavou. „Pepi, jestli ho někdy nachytám s lahví, tak poletí. A bude mi úplně jedno, že přijdu o prvotřídního předáka,“ prohlásil pevně. „Pravidla dobře zná.“

„Byl ve srubu, dělal si něco k jídlu,“ řekla. „Jen jsem tam strčila hlavu, abych se ho zeptala, jestli by nechtěl kousek mého – totiž promiň – tvého jablečného koláče.“

Nepřístupně se zachmuřil. „To je můj koláč. Nebudu se s nikým dělit.“

„Udělala jsem dva,“ řekla rychle. „Ty starý bručoune, nikdy bys C. C. nevyhodil. To by ses radši napřed zastřelil, to víš stejně dobře jako já. Dobře, jestli ti to pomůže, aby sis zachoval tvář, tak to říkej,“ zasmála se a shodila bundu.

Mlčel a zapaloval si obřadně lulku. Podíval se na ni: „Byla bys ochotná pro něj udělat první poslední, viď?“

Zarazila se v pohybu. „No, je docela fajn.“

„Není takový, jaký si myslíš,“ pokračoval. Znepokojeně se dívala otci do tváře. „Co to říkáš? Co je s ním?“

„To bych taky rád věděl.“ Zamyšleně se díval z okna do tmy, kde naskakovaly první hvězdy. „Objevil se tady, jako kdyby spadl z nebe. Žádná doporučení, žádné doklady. Dal jsem mu práci, protože jsem mu věřil. Viděl jsem hned, jak to se zvířaty umí, a vyzná se i v lidech. Ale je to asi stejně kovboj, jako já jsem akademický malíř. Má v sobě něco víc. Rozumí obchodu naprosto skvěle, je to člověk do kšeftu. To není normální. Zapiš si to, děvče, za uši: ten chlap ví a umí víc, než dává najevo.“

„Občas se mi taky zdá, že se sem nějak nehodí,“ připustila. Věděla ovšem víc, ale nemohla otci prozradit, proč C. C. přišel sem, na ranč, kde lišky dávají dobrou noc. Ani Penelopa, která nechtěně vyslechla jeho v deliriu prozrazená tajemství, nechápala, proč C. C. svou temnou minulost opustil. Věděla, že za ním zůstaly peníze i tragická životní ztráta, věděla, že nechce další vztah riskovat. To však nemohlo Pepi zastavit. Na jakákoli varovaní bylo už dávno pozdě.

„Kdo ví, co může být zač,“ pokračoval otec, „může to být i vězeň na útěku.“

„To sotva,“ zasmála se. „Na to je příliš poctivý. Pamatuješ, jak jsi ve stáji ztratil stodolarovou bankovku a C. C. ti ji přinesl? A viděla jsem ho, že umí všeho nechat a pomoct jinému kovbojovi, když se dostane do nesnází. Je tvrdý, ale měří každému stejně. Někdy nadává, kleje jako dlaždič a pouští hrůzu, ale to je jen divadlo. Naprosto se ovládá, nikdy neztratí sebekontrolu.“

„To jsem si všimnul. Ale přesto, to sebeovládání může mít také svou příčinu,“ připomněl jí. „Nezapomeň, jsou tady i jiní mužští. Na nic nečekej.“

„Ty starý šejdíři. Snažíš se mi ho rozmluvit.“

Rozhodil rukama: „Já ho mám rád, ale já si to můžu dovolit. Chápeš, co tím myslím?“ Ušklíbla se. „No jistě. Dobře, nechám se pozvat od Brandona do kina, co ty na to?“

Nevěřícně zavrtěl hlavou. „Pěkná cena útěchy,“ zabručel. „Ten chlap je spíš klaun než doktor. Nechápu, proč se svým smyslem pro humor dělal veterinu! Možná jednou na předvádění dobytka přiveze vycpanou krávu.“

„To je chlap pro mě, to je partie,“ řekla hlasem plným předstírané vášně.

„Bacha na něj, je to divoch,“ nezůstal otec pozadu.

„Však já ho zkrotím,“ slíbila. „A teď už musím jít dodělat ty jablečné koláče.“

„Dobře, běž na to, ale ten pro C. C. mu odnesu osobně. Chci vidět, jestli bude mít chuť k jídlu,“ dodal nenucené.

Vyplázla na něj jazyk a zmizela v kuchyni. Když za ní zaklaply dveře, tak si s úlevou oddechla.

DRUHÁ KAPITOLA

Brandon Hale byl zrzavý jak liška a byl maniak. Ve volném čase byl také veterinářem. Pepi ho obdivovala. Kdyby její srdce netlouklo jen pro C. C, možná by si ho i jednoho dne vzala.

Objevil se v domě, právě když Pepi s otcem usedali ke stolu prostřenému k večeři.

„No to je nádhera. Jablečný koláč,“ zíral Brandon na svůdnou lahůdku, kterou Pepi servírovala, a sliny se mu sbíhaly. „Dobrý večer, pane Mathewsi, jak se máte?“

„Mám hlad,“ odpověděl stručně Ben. „A nezírejte na můj jablečný koláč. Nezbude.“

„Trochu by ale mohlo, promyslete si to,“ naklonil se k němu Brandon. „Berte to asi takhle: budou se muset prohlédnout čerstvé přírůstky stáda a býk potřebuje léčbu. Dále je tu očkování, takže sečteno a podtrženo…“

„Sakra, chlape, vy jste vyděrač, a ne zvířecí doktor!“ bručel Ben.

„Jenom malinký kousek,“ trval na svém Brandon. „Jen takový průhledný pláteček…“

„No dobrá, tak se tedy posaďte, člověče nešťastná, co mám s vámi dělat,“ povzdechl si Ben. „Snad ale víte, že o svůj koláč bych se nedělil jen tak s každým. Když sem nepřestanete docházet po večerech bez slušného důvodu, budete si muset nakonec Penelopu vzít.“

„Bylo by mi nesmírným potěšením,“ mrknul Brandon na Pepi a upřel na ni teatrálně pohled svých světle modrých očí. „Řekni den a jsem tvůj, lásko.“

„Šestého šestý, roku dva tisíce dvacet,“ slíbila a podala mu talíř. „Ještě si chci trochu užít života, než se usadím.“

„Už si užíváš dvaadvacet let,“ poznamenal její otec. „Chci mít vnoučata.“

„Tak si je pořiď,“ navrhla mu Pepi. „Přemýšlela jsem, že bych šla na vojnu do mírových sborů.“

Benovi málem vypadl šálek s kávou z ruky. „Co že? O čem jsi přemýšlela?“ zeptal se nevěřícně.

„Rozšířilo by mi to obzory. Poznala bych nové země, nové kultury, nové jazyky,“ vysvětlovala napůl žertem. Uvědomovala si však, že takové řešení by jí umožnilo odpoutat se od C. C. dřív, než se prozradí a nechá ho nahlédnout do svého láskou zmučeného srdce. Dnes již mnoho nescházelo, připomněla si rozhovor ve srubu. Pozornost a zájem, který mu věnuje, mu už začíná být podezřelý. Dělá si starosti, že jí stejné city nemůže oplatit. Situace pro ni přestávala být únosná. Možná by rok odloučení rozbolavělé srdce utišil.

„Tak to přemýšlej o něčem rozumnějším. Chceš se nechat zabít někde v Evropě nebo v Asii?“ durdil se její otec. „Nikam tě nepustím.“

„Je mi dvaadvacet,“ připomněla mu s širokým úsměvem. „Nemáš mi co zakazovat.“

Podrážděně vydechnul. „A kdo bude vařit, kdo bude uklízet a –“

„Vezmeš si na to nějakou paní.“

„To tak,“ zasmál se.To ji vrátilo do reality a okamžitě litovala, že s tím nápadem vyrukovala. „Nejedu přece zítra,“ konejšila otce. „A nedělej si starosti, bude zase dobře.“

„Modlete se, ať zaprší,“ navrhl Brandon s plnými ústy. „Všichni se modlí. Nikdy jsem tolik lidí v kostele neviděl.“

„Zažil jsem případy, kdy modlitba měla úžasný výsledek,“ poznamenal Ben a pustil se do vyprávění svých historek, které Penelopu vždycky bavily a zajímaly, takže mohla na chvíli pustit C. C. z hlavy.

Půlka jablečného zázraku zmizela jako mávnutím kouzelného proutku. Muži se zvedli od stolu. Chtěli se ještě zajít podívat, jak je na tom nemocný býk. „Snažím se po večerech nedělat, když se tomu můžu vyhnout,“ obrátil se Brandon k Pepi. „Ale kdybych dostal takovýhle jablečný koláč, přijel bych k telení i ve tři ráno.“

„Tak to si musím pamatovat,“ zasmála se dvojznačně.

„Jsi milá,“ řekl. „Vážně, jsi opravdu skvělá holka. Až budeš opravdu chtít, abych tě požádal o ruku, tak dej vědět. Nebudu přemýšlet ani minutu a půjdu do toho po hlavě.“

„Díky. Budu s tebou počítat. Mám už ale asi tucet nápadníků v pořadníku,“ odpověděla.

„Mimochodem, co takhle zajít v pátek večer do kina? Zajeli bychom si předtím do El Pasa a dali si nějakou dobrou večeři.“

„Bezvadný nápad,“ přijala okamžitě. S Brandonem se vždycky dobře bavila a potřebovala trochu r°zptýlení.

„Vypadá to, že se před půlnocí nevrátím,“ otočil se otec ve dveřích. „Jdeme k Berrymu podívat se na toho býka. Až skončíme, chci s ním projít účetnictví. Má si pro ně přijít daňový poradce. Nečekej na mě.“

„Fajn, dobře se bav,“ popíchla ho. Byl to vtípek, kterému rozuměli jen oni dva, protože málokdo by si dovedl představit, v jakém stavu jsou účetní knihy vedené Jackem Berrym. Jeho zápisy by dokázaly zmást i právníka. Blížil se čas podání daňového přiznání a Jack byl jediný účetní na ranči. Bylo by rozumnější najmout na účetnictví někoho jiného, ale Jack byl v letech a práci na poli nebo se zvířaty už nezvládal. Otec Mathews měl dobré srdce. Než aby viděl starého pána na podpoře, najal ho, aby mu vedl účetnictví. To však bohužel znamenalo, že když se blížily daně, musel sednout a všechno znovu přepočítat, někdy i předělat. Mathewsovo široké srdce tak bylo jednou z příčin nevalné hospodářské situace, se kterou se farma potýkala. Ben Mathews nevládl tvrdou rukou obchodníka, jak to kdysi dělával jeho otec. Kdyby nebylo C. C. a jeho nenápadných zásahů do vedení firmy, byla by šla do konkurzu už před třemi léty. Hrozba bankrotu se však nad farmou stále ještě vznášela.

C. C. Zachmuřila se, když si na něj vzpomněla. Dělal jí starosti. Nevypadal zvlášť moc opilý, když se na něj šla předtím podívat do srubu. To jí bylo nápadné. Jeho každoroční alkoholové šílenství mívalo daleko velkolepější průběh. Měla bych se za ním ještě vydat, rozhodla se. Nebudu čekat, až si ho zajde táta zkontrolovat o půlnoci sám, řekla si a zamířila ke srubu.

Srub se pomalu zaplňoval dělníky. V místnosti seděli tři, všichni patřili k pomocníkům, najatým na dobu určitou. C. C. tam ale nebyl.

„Neřekl nám toho moc, slečno Mathewsová,“ dal se slyšet jeden z pomocníků. „Skoro bych ale řekl, že bude v Juárezu, protože odjížděl tímhle směrem,“ ukázal.

„Ach ne,“ vzdychla zklamaně. „Bral si pickup, nebo jel svým autem?“

„Jel svým vlastním – tou starou fordkou.“

„Díky.“

Dobře, že umím řídit, pomyslela si naštvaně. Jednoho dne tu nemusím být, a kdo se pak postará o kovboje s divokýma očima?

Ta představa ji ale nerozveselila. Musela si připustit, že C. C. se svým obličejem asi vždycky najde některou, která ji dokáže zastoupit. A pořád tu ještě byla Eddie.

Zabočila na silnici vedoucí ke státní hranici. Policista si vzpomněl na velký bílý ford, protože provoz během večera nebyl v pracovní dny zvlášť hustý. Poděkovala mu, přejela mexickou hranici a projížděla ulicemi, dokud nenašla bílý ford, zaparkovaný s obvyklou nedbalostí. Zastavila za ním a vystoupila.

Byla ráda, že neměla čas se převléci. Měla na sobě džínsy, kostkovanou košili a pulovr. Na nohou měla vysoké farmářské boty. Na procházku osamělé ženy nočním městem to byla dobrá volba. Byla trochu nervózní, protože nerada takhle sama chodila večer po nočních lokálech. Zvlášť se jí nechtělo do takového typu krčmy, kam asi měl namířeno C. C. Také si dělala starosti, aby s ní otec ještě nechtěl mluvit, až se vrátí. Zavřela dveře své ložnice, aby myslel, že už šla spát. Jestli si táta ale všimne, že pickup je pryč, nenechá to bez povšimnutí. Nechtěla, aby otec svého předáka vyhodil. Měl ho rád, ale když mu C. C. neřekne, proč se opil, – a to jistě neudělá, – tak poletí.

Bar byl jen několik desítek metrů od místa, kde zaparkovala. Měla tušení, že C. C. by mohl být uvnitř, ale když tam nakoukla, tak uviděla samé Mexičany a pouze dva nebo tři americké mladíky. Procházela ulicemi, nahlížela do barů a snažila se ignorovat nejrůznější narážky. Nakonec, ponížená a zklamaná, se otočila a vracela se k autu. Cestou ještě jednou přejela pohledem návštěvníky baru, ve kterém byla jako v úplně prvním – a v tu chvíli ho spatřila, sedícího u rohového stolku.

Vešla a zamířila k němu.

„A k…“ C. C. použil slovo, které jinak do jeho slovníku nepatřilo. Byl protivný a šel z něj strach. Byl úplně jinačí než před několika hodinami. Po srdečnosti a vtipu už nebylo ani památky. Pochopila, že její obvyklá taktika už asi nebude účinkovat.

„Ahoj,“ začala opatrně.

„Jestli jsi tady, abys mě otravovala, tak na to zapomeň,“ vypravil ze sebe ztěžklým jazykem a s obtížemi na ni zaostřil zarudlé oči. Na stole stála téměř vypitá láhev tequily a prázdná sklenička. „Já nikam nejdu.“

„Je tu strašně horko,“ pokoušela se najít nějakou záminku. „Chtělo by to trochu čerstvého vzduchu.“

Opile se zachechtal.

„No ne, a co uděláš, až se svalím, kámo? Hodíš si mě přes rameno a tradá domů?“

To ji zamrzelo. Mluvil s nijako s nějakým honákem krav. Možná ji tak vnímá, napadlo ji. Jako jednoho ze svých chlapů od koní. Přesto to přešla s úsměvem: „Můžu to zkusit.“

Otráveně a bez zájmu si ji prohlížel. „Pořád v džínsech. Oblíkáš se jako mužský. Ani jsem neviděl, jaký máš nohy, kámo. Jestli máš nohy. Máš nějaký prsa? No řekni, máš nějakou –“

„Vsadila bych se, že sám nedojdeš ani k autu,“ přerušila ho a snažila se nečervenat. C. C. měl zvučný hlas a dva nebo tři povaleči na ni bez zábran zírali.

Zarazil se a zle se mračil.

„O tom vůbec nepochybuj, ty vole,“ vyjel na ni útočně.

„Zlatý oči, který to viděly,“ dráždila ho dál. „Něco ti řeknu. Neuděláš ani deset kroků. Leda tak spadneš jak pytel brambor. Rozbiješ si ciferník.“

Nesrozumitelně zaklel a vstal ze židle. Mírně se kymácel, když přistoupil k pultu. Klátil se s kloboukem na stranu a hrabal v kapsách. Konečně vytáhl zmačkanou dvacetidolarovku a hodil ji na bar: „To je dobrý, nech to tak.“

Pepi si blahopřála ke svému nápadu, když se C. C. vyhrabal z baru a potácel se po ulici. Sundal si bezradně klobouk a utíral si zpocené čelo.

„Tady je hic,“ vypravil ze sebe. Zavrtěl hlavou. Dýchal těžce a šířil kolem sebe omamný opar. Vypadal, že si teprve teď všimnul Penelopy. Zachmuřil se: „Já myslel, že jdeme na procházku.“

„No jistě,“ odpověděla.

„Tak pojď, pojď, křepelko,“ nabízel jí nejisté rámě. „Musím si tě přidržet, abys mi nefrnkla.“

Věděla, že z něj mluví alkohol, natolik ho již znala. Přesto bylo tak příjemné vnímat jeho paži okolo pasu, dotýkat se ho důvěrně tváří, cítit jeho dech! Ani ta vůně tequily jí nebyla nakonec tak nepříjemná.

„Jsi sladká,“ řekl ztěžka. Zamířil na opačnou stranu, než parkovala jejich auta. Vedl ji do ulic starého města. „Nechci jet domů. Nechci… nikam.

Jen se tak vydáme nocí do neznáma. Budeme se toulat pod hvězdárna…“

„Neblázni, C. C, tady se nemůžeme toulat, je tu nebezpečno,“ začala opatrně.

„Já jsem… já jsem Connal,“ přerušil ji náhle.

Úplně ji překvapilo, že má nějaké skutečné jméno, nejen iniciály C. C. Usmála se: „Hezké jméno. Líbí se mi.“

„A ty se jmenuješ Penelopa Marie,“ zachechtal se. „Penelopa Marie Mathewsová.“

„To je pravda.“ Nevěděla, že zná její druhé křestní jméno. Zalichotilo jí to.

„Co takhle, kdybychom to změnili na Tremayneová?“ uvažoval. „Jasně, Tremayneová. Proč ne? Pořád se o mě staráš, Penelopo Marie Mathewsová, tak proč si mě nevezmeš a neuděláš v tom konečně nějaký pořádek?“ Zůstala stát, němá úžasem. C. C. se lehce kymácel a rozhlížel se kolem sebe. „Hele, tamhle je jedna kaple. Jsou otevřené i v noci. Pojď, jdem tam.“

„C. C. neblázni, to nemůžeme.“

Letmo zaznamenal její zděšený výraz. „Jak nemůžeme? Samozřejmě, že můžeme. Jdeme na to, zlato. Nemusíme mít žádné doklady, nic. A je to úplně legální.“

Skousla si spodní ret. Zmocňovala se jí panika a horečně přemýšlela. Až vystřízliví a zjistí, co se přihodilo, tak mě snad zabije. Je vlastně svatba v Mexiku závazná? Má vůbec nějakou platnost ve Spojených státech?

„Počkej, poslechni,“ začala.

„Jestli si mě nevezmeš,“ vyhrožoval s alkoholickou potměšilostí, „tak rozstřílím nějaký bar a dostanu nás oba do basy. Hned teď, Pepi. Třeba támhleten. Myslím to úplně vážně.“

To je naprosto jasné, že by toho byl schopen, pomyslela si. Nemá cenu mu odporovat. Stejně je žádný normální myslící člověk neoddá, když uvidí, jak je C. C. namazaný. Táhne to z něj na sto honů. Šla po jeho boku a zoufale přemýšlela, jak ho dostat domů. Věděla, že má zbrojní pas a nosívá u sebe berettu. Nebylo vyloučené, že si ji vzal i dnes. Bože, ještě aby tak opravdu někoho zastřelil! Nebo si nedejbůh něco sám udělal!

Vtáhnul ji dovnitř do kaple, kde se oddávalo. Bohužel mexický kněz uměl jen málo anglicky a Penelopa mu lámanou španělštinou nedokázala vysvětlit, o co tu běží. C. C. naopak přes svůj stav vládl španělským jazykem plynně. Přerušil její přerývaný výklad a vysypal ze sebe několik vět. Malý Mexičan se srdečně zasmál a zmizel v sakristii. Vrátil se s biblí a přišly s ním i nějaké dvě ženské. Vypálil na ně celou obřadní litanii jako z kulometu. Pepi hlesla sí, farář zase chvíli něco mlel, pak se zazubil a na Penelopu se vrhly ty dvě ženy, objímaly ji a líbaly. C. C. nadiktoval mužíkovi nějaké údaje, které kněz naškrábal na papír a dal jim ho podepsat.

„A je to. To je všechno,“ zubil se na ni C. C. „Tak. Všechno krásně legální. Dej mi pusu, ženo.“

Podal knězi lejstro a zhluboka se nadechnul. Pak zavrávoral a sesul se na podlahu kaple.

Následující události dostaly rychlý spád. Pepi se nakonec podařilo Mexičankám vysvětlit, že musí ženicha dostat do auta. Přivedly za chvíli pár hodně nuzně vyhlížejících mužských. Chlapi Connala popadli jako pytel brambor a odnesli ho k pickupu. Pepi jim bradou ukázala, aby ho složili na ložnou plochu. Podala jim každému dolarovou bankovku, což byly všechny její peníze, a snažila se jim poděkovat. Svorně však peníze odmítli a pobaveně si prohlíželi omlácený a prorezivělý farmářský dopravní prostředek. Spřízněné duše, pomyslela si vděčně. Chudí lidé si vždycky pomáhají navzájem. Ještě jednou poděkovala, strčila papír do kapsy a nastartovala.

Podařilo se jí vrátit se na ranč včas. Otcův džíp tam ještě nebyl. Díkybohu, stihla jsem to, pomyslela si a zacouvala za srub tak, aby pickup nebyl od domu vidět.

Zaklepala na dveře. Chvíli čekala, ale nedělo se nic. Zaklepala silněji a za dveřmi se ozvalo štrachání. Otevřít přišel rozespalý Buď, dělník, se kterým již jednou toho večera mluvila. Bylo zřejmé, že všichni už spali.

„Potřebovala bych pomoct,“ zašeptala. „Mám na voze C. C. Mohl byste ho hodit na jeho palandu? Nechci, aby ho táta viděl.“ Buď údivem zvedl obočí: „Máte starýho na autě? Co se stalo, proboha?“

„Tequila,“ naznačila srozumitelným gestem.

„Fíha,“ zavrtěl hlavou Buď. „Nikdy mě nenapadlo, že pije.“

„No právě že normálně nepije.“ Do podrobností se jí nechtělo zbytečně zacházet. „Stalo se. Můžete to prosím pro mě udělat? Je to váha, já s ním nepohnu.“

„Ale jistě, slečno Mathewsová.“ Nechal dveře srubu otevřené a vydal se bosky za ní k autu.

„Snad nikoho nevzbudíme,“ řekla nešťastně.

„Nebojte se. Všichni jsou utahaní jako koťata a zařezávají. Ty by neprobudil ani kanón.“

„Táta by ho zabil, kdyby ho viděl v tomhle stavu.“

„Váš otec asi nemá pro alkohol moc pochopení, co?“ zeptal se Buď.

„To tedy ne.“

Otevřela zadní dveře pickupu. C. C. se o ně opíral a hlasitě chrápal. Buď ho zachytil a hodil si ho přes rameno jako pytel žita. C. C. se ani teď neprobudil a chrápal dál, jako by se nechumelilo.

„Díky moc, Bude,“ loučila se s úsměvem Pepi.

„Pro vás všechno, slečno. Dobrou noc.“

Nasedla do pickupu, nastartovala o odjela k domu. Auto zaparkovala u zadního vchodu a spěchala po schodech do ložnice. Tak to vyšlo, díkybohu, pomyslela si. Táta se nic nedozví.

Když se svlékala, vypadl jí z kapsy papír. Zvedla ho a rozložila pod lampou. Pod jménem Connal Čade Tremayne našla svoje, další věta byla španělsky a dole byl úředně vyvedený podpis. Textu nerozuměla, ale nebylo těžké uhodnout, že se jedná o oddací list. Seděla a dokument si zamyšleně prohlížela. Asi je to bezcenný kus papíru, usoudila. Vyhodit ho ale nechtěla. Nevěděla přesně proč, snad aby nad ním někdy mohla snít, jaké by to bylo, kdyby si ji C. C. vzal doopravdy, kdyby ji chtěl, kdyby ji miloval. Povzdechla si.

Uložila oddací list do zásuvky a natáhla se na postel. Myslela na Connala. Snad mu teď jeho přízraky dají na čas pokoj, řekla si v duchu. Kolik si toho bude z dnešního večera pamatovat? Nebude se na mě zlobit, že jsem pro něj jela? Nebude naštvaný, že jeho rozhrkaná fordka zůstala za mexickou hranicí, v Juárezu? Snad to staré auto nikdo neukradne. Někdo ho pro něj zaveze, až vystřízliví. Měl by mi být přece vděčný, že jsem pro něj vůbec jela, ujišťovala sama sebe. Jak by asi teď před zimou hledal místo? Nechtěla bych ho ztratit, uvědomila si. Je lepší ho alespoň vídat zpovzdáli než ho už nikdy nevidět. Anebo je to naopak?

Ráno se s leknutím probudila. Někdo bouchal na dveře.

„Kdo je?“ zeptala se a zívala na celé kolo.

„Dobře víš, kdo to je. Koukej otevřít!“

Sotva se stačila posadit, když se dveře rozlétly I a Connal vpadl do místnosti. Měla na sobě jen průsvitnou černou nylonovou košilku s hlubokým výstřihem. Než si stačila přitáhnout deku pod bradu, 1 prohlédl si pozorně její téměř nahá prsa.

„C. C!“ vybuchla. „Co tu sakra chceš?“

„Kam jsi to dala?“ rozhlížel se vztekle po místnosti.

Zamrkala udiveně: „Budeš mi muset prominout, ] ale neumím číst myšlenky. Co po mně chceš?“

„Nehraj to na mě,“ odseknul. Z očí mu sršely blesky a probodával ji zkoumavým pohledem. „Všechno si pamatuju. Nedělej, že nevíš, co se stalo. Takovou chybu bych za střízlivá nikdy neudělal, j Stačí, že mi děláš mámu. Za ženu tě ale nechci, Pepi Mathewsová. Oddací list, dělej. Kde ho máš?“

Mám šanci, napadlo ji. Můžu to navléknout tak, j abych ho neztrapnila. Můžu zachovat svůj vztah I k němu. Nebudu mu muset vysvětlovat, proč jsem ] se nechala odtáhnout před oltář. Klid, holka, ta svatba přece u nás neplatí. Skoro jistě ten papír nemá žádnou cenu. Budu dělat, že žádná svatba nikdy nebyla. Hlavně klid.

„Jaký oddací list?“ zeptala se s naprosto vážnou tváří a s opatrně dávkovaným údivem.

Odpověď ho znejistila. Na okamžik zaváhal. „Byl jsem přece v Mexiku. V Juárezu, v tom baru. Přišla jsi tam pro mě. Měli jsme svatbu.“

Rozšířila oči v nechápavém úžasu: „Cože jsme j měli?“

Zakabonil se a začal šátrat po kapsách. Vytáhl

cigaretu, zamyšleně ji přejel jazykem a zapálil si. „Šli jsme do takové malé kaple, obřad byl celý španělsky… Měl jsem v ruce nějaký papír…“

„Jediný papír, co jsi měl v ruce, zůstal v baru a byla to dvacetidolarovka. Dal jsi ji barmanovi a nechtěl jsi nazpátek,“ řekla přesvědčivě. „A kdyby nebylo Buda, se kterým jsme tě uložili do postele, tak už bys tady nedělal. Víš, jak je táta přísný, když se někdo napije. Umotal sis ji včera pěknou!“

Soustředěně si prohlížel hořící cigaretu. „Nemohl jsem si to přece celé vymyslet,“ řekl konečně.

„Vymýšlel sis strašně,“ smála se. „Tvrdil jsi, že jsi texaský ranger a pronásleduješ zločince. Že máš tajné poslání. Že jsi na vojně jedl syrové hady. Říkal jsi, že dokážeš rukou chytit chřestýše,“ lhala drze s přesvědčivým výrazem ve tváři. „Byla jsem ráda, že jsem tě dostala domů.“

Zdálo se, že se mu ulevilo. „To jsem tomu dal. To jsem musel vypadat. Ach jo. Nezlob se na mě, prosím tě. Já vůbec nevím, co jsem dělal, ani jak jsem se dostal domů.“

„No hlavně že to dobře dopadlo. Nic se nestalo.“ Významně si přitáhla okraj deky. „Ale mohlo by, kdyby tě tu našel táta. To by byl mazec.“

„Neblázni,“ zamračil se dotčeně nad takovým podezřením. „Vždyť jsi můj kámoš, co bychom asi spolu dělali. Nejsi přece žena vamp.“

Přesně takhle to řekl včera večer, uvědomila si. A ještě k tomu přidal pár dalších oslovení, která jí vůbec nebyla milá.

„V každém případě bys měl jít, jestli mám pro tebe a pro tátu jít dělat snídani. Nebo budeš o hladu. Mimochodem, jestli si náhodou nevzpomínáš, kde máš auto, tak stojí v Juárezu.“

„To je zázrak, že tak daleko dojelo,“ zabručel.

„Tak promiň, že jsi mě musela tahat z baru. Dostanu přesto snídani?“

„Jasně že dostaneš,“ oddechla si, že už nemusí dál lhát.

Vážně se na ni zadíval: „Pepi, nemůžeš mi pořád dělat maminku.“

„Bylo to naposledy,“ slíbila a myslela to vážně.

Nadechl se a jeho široká ramena se zvedla a s výdechem znovu poklesla. „Tak jo.“ Zastavil se v otevřených dveřích. „Tak dík.“

„Vždyť ty bys pro mě udělal to samé.“

Pootočil se a vypadal, že o tom přemýšlí. Pak zavrtěl hlavou a zavřel za sebou dveře.

Pepi se svalila na polštář a vydechla úlevou. Spadl jí kámen ze srdce. Mám to za sebou, pomyslela si. Teď jen zjistit, co z té bláznivé svatby vyplývá z právního hlediska, abych se nedostala do nějakých nesnází.

TŘETÍ KAPITOLA

Pepi sbírala síly a odvahu skoro celé dopoledne, než zatelefonovala právníkovi, aby zjistila, je-li za Connala opravdu provdaná. Musela být obezřetná. Nesměl to být právník, který by ji mohl znát. Sedla si k telefonnímu seznamu a hned na začátku tlusté knihy našla několik stránek s adresami a telefonními čísly advokátních kanceláří. Některé se prezentovaly nákladnými mnohomluvnými inzeráty, některé jenom jedním řádkem s nicneříkajícími jmény. Penelopa probírala jednu advokátní kancelář za druhou, ale žádná se jí nezdála být ta pravá. Přistihla se, že se vlastně jen snaží oddálit ten neodvratný okamžik, kdy bude muset zvednout telefonní sluchátko. Povzdechla si a zapíchla prst doprostřed stránky. Když zjistila, že její ukazováček ukazuje na ženské jméno, nenápadně ho o jeden řádek posunula. Vytočila číslo advokátní kanceláře v El Pasu a uvedla smyšlené příjmení. Sekretářka s ní domluvila termín na odpoledne téhož dne, protože v jinak nabitém programu jeden klient schůzku zrušil. Řekla ve stručnosti, o co se jedná. Vysvětlila několika slovy, proč chce s advokátem hovořit. Zmínila se o svatbě v Mexiku a řekla, že si chce ověřit, že takový sňatek není právně účinný. Sekretářka se zasmála a řekla jí, že si to sice hodně lidí myslívá, ale že mexická svatba je v Texasu velmi platná. Potvrdila termín schůzky, popřála Pepi hezký den a rozloučila se.

Pepi zkroušeně zavěsila sluchátko. Podlomila se jí kolena, takže se musela posadit. Seděla v křesílku v hale vedle stolku s telefonem a srdce jí divoce bušilo. Za tím právníkem dojedu a dokument mu v každém případě ukážu, rozhodla se. Ta sekretářka z recepce jeho kanceláře ale zněla dost informované. Asi to bude tak. Takže z právního hlediska jsem paní Tremayneová. Manželka Connala Tremaynea.

Ale Connal to neví.

Tohle není legrace. To může mít dalekosáhlé následky. Co když se rozhodne vzít si Eddii? Bude páchat bigamii, a ani o tom nebude vědět!

Co si mám počít? Když se mu teď přiznám, tak mi už nikdy neuvěří ani slovo. Chtěl po mně pravdu, a já mu drze lhala. Co by si o mně pomyslel, když by to vyšlo teď najevo? Nenáviděl by mě, myslel by, že jsem ho obelstila, abych si ho mohla vzít. Určitě si už nepamatuje, že to byl on, kdo v Juárezu vyhrožoval střelbou, když si chtěl sňatek vynutit. Ani za to nemůže, nevěděl, co dělá. Já jsem byla střízlivá, já jsem tomu měla zabránit. Co mu odpovím, až se mě na to zeptá, proč jsem s ním šla před oltář? Mám mu říct, že jsem si myslela, že je to legrace? Nebo mu mám říct, jak moc ho miluji, a pak se hanbou propadnout?

Otázky, na které si nedokázala odpovědět, ji nepřestávaly trýznit. K obědu udělala toasty, ale spálila je na uhel. Otec se na ni zlobně podíval, když mu v ústech zaskřípala zčernalá topinka se sýrem.

„Čistý uhlík,” poznamenal vyčítavě.

„Promiň.” Penelopa neměla víc sýra, než jen na

tři toasty, a povedlo se jí spálit všechny tři. To se jí snad nikdy nestalo. Bylo jí do breku.

„Celé dopoledne jsi nějaká zamyšlená. Vypadá to, že si děláš starosti,“ podíval se na ni zkoumavě… Nechceš mi říct, co tě trápí?“

Podařilo se jí vyloudit neurčitý úsměv. Zavrtěla hlavou: „Ani ne, ale stejně ti děkuju.“

S obtížemi spolkl další kus zčernalého toastu. Nepřestával ji pozorovat. „Souvisí to nějak s tím, že C. C. byl včera večer pryč?“

Podívala se na něj nechápavě a cítila, že se červená. „Prosím?“

„Jeho auto bylo celou noc pryč. Jestli se nepletu, tak ho pro ně dneska jeden z jeho lidí vezl do Juárezu.“ Chvíli si prohlížel zbytek toastu a pak talíř odstrčil. „Jel se tam napít, že mám pravdu, Pepi?“

Nedokázala otci lhát, ale nechtěla mu ani říct celou pravdu. „Říkali mi, že si dal včera pár skleniček v Juárezu,“ odpověděla. „Ale byl tam až večer, po práci,“ dodala rychle. „Těžko mu něco můžeš vytknout, když to není v pracovní době. Dneska je úplně v pořádku,“ podvědomě bránila Connala. „Kromě toho se to stává jenom jednou za rok.“

Podmračeně se zeptal: „Pije jednou za rok? To jsem ještě neslyšel.“

„Je to tak, opravdu. A neptej se mě prosím, proč pije, protože ti to nemohu říct.“ Položila mu dlaň na předloktí. „Táto, víš přece, že nebýt jeho, naše farma by zkrachovala.“

„Já vím, to vím,“ mávnul rukou. „Ale nemůžu mít jedna pravidla pro zaměstnance a jiná pravidla pro něj, pochop to.“

„Už se to ale určitě nikdy nestane,“ ujišťovala ho Penelopa. „No tak, vždyť jsi ho ani při ničem nepřistihnul. Nemůžeš ho vyhodit jen tak.“

Zvedl výstražně ukazovák: „Nepřistihnul, ale jestli ho jednou načapám…“ Sevřel pěst a bylo vidět, že rozhodně nežertuje.

„Já vím, letěl by na hodinu. Vyrazil bys s ním dveře.“ Usmála se. „Dopij si kávu. Tu se mi povedlo nepřipálit,“ postavila svůj hrneček na stůl. „Já si, ehm, zajedu do El Pasa. Musím si vyzvednout nějaký balíček, co jsem si tuhle objednala.“

Zakabonil se: „Balíček, jaký balíček?“

„Pro tebe k narozeninám,“ vymýšlela si. Nebylo to úplně nepravděpodobné, protože otec je měl oslavit za dva týdny.

„Co je to?“ zeptal se.

„To ti samozřejmě neřeknu.“

Nenaléhal již na ni a vrátil se ke své práci. Pepi vyhodila zbytek oběda a poumývala nádobí. Pak si šla vzít něco na sebe, v čem by mohla jet do města za právníkem. Přece nepůjdu vyslechnout svůj ortel v džínsech a triku, pomyslela si chmurně.

Oblékla si krátkou skládanou denimovou sukni a modrotiskovou halenku. Vlasy si vyčesala nahoru a sepnula si je sponou. Vypadala teď daleko dospěleji, i když s pihami na nose se nedalo dělat nic. Kamufláž mejkápem je nedokázala zastřít. Dělala, co mohla, a když se nalíčená prohlížela v zrcadle, povzdechla si nad svou příliš smyslnou postavou. Potřebovala bych jen pár kilo shodit, abych byla jako Eddie, dodávala si kuráž.

Opatrně, aby si nezatrhla jemné nylonky, vklouzla do tmavošedých střevíčků na vysokém podpatku. Část obsahu kabelky přemístila do menšího koženého psaníčka stejné barvy.

Seběhla se schodů a na verandě se málem srazila s Connalem. Byl zaprášený a vypadal po včerejším flámu ztrhaně. Na džínsech i kožených jezdeckých nohavicích měl temné skvrny. Rukávy kostkované košile měl vyhrnuté. Klobouk se širokou střechou, kdysi snad černý, měl sedavou barvu prachu. Shlížel na ni černýma očima.

„Brandon má v ohradě práci?“ zeptal se podivně nepřátelským tónem. „Předpokládám že to je ten důvod, proč si tak čechráš peří?“

„Jedu do El Pasa. Musím něco nakoupit,“ odpověděla. „Co dělá tvá hlava?“ Snažila se být nenucená a usmívala se.

„Nestojí to za nic. Ten prach a bučení telat tomu vůbec nepomáhá,“ postěžoval si. „Pojď ještě na chvilku dovnitř, rád bych si s tebou promluvil.“

Hrklo v ní a srdce se jí na okamžik zastavilo. S obavami se nechala vést jeho štíhlou a pevnou rukou, kterou ji uchopil lehce, ale nesmlouvavě okolo ramen a nedovolil jí odejít. Druhou rukou za nimi opět zavřel dveře. Vypadalo to, že ji ani nechce pustit. Připadala si bezmocně, ale zároveň ji to vzrušovalo. Díval se jí zblízka do očí.

„Pepi, nezlob se, ale tohle musí skončit.“

„C… co musí skončit?“ zakoktala.

„To, jak mě vždycky jednou za rok pronásleduješ, když to na mě přijde,“ řekl nešťastně. Sundal si klobouk ztmavlý na vnitřní straně potem a bezradně si prohrábl černé vlasy. „Celý den myslím na to, co se ti mohlo v Juárezu stát. Ta část města je nebezpečná i za bílého dne, natož v noci. Už jsem ti mockrát říkal, že nepotřebuju chůvu. Sama se vystavuješ nebezpečí. Je to úplně zbytečné. Už to nikdy nedělej.“

„Tady je snadná pomoc. Stačí, když přestaneš pít.“

Díval se na ni vážně a vypadal zamyšleně. „Jo, asi přestanu. Nedělá mi to dobře. Druhý den pak nevím, co jsem dělal…“

Musela se přemoci, aby držela jazyk za zuby a nic neprozradila.

„Zůstane to mezi námi. Budu mlčet jako hrob,“ zašeptala teatrálně a mrkla na něj.

Zdálo se, že se mu trochu ulevilo. „Oukej, kámo. Tak jeď, ať ti nezavřou.“ Kousek odstoupil a přejel ji pohledem tmavých očí od hlavy k patě. Takhle se na ni nikdy předtím nedíval. Cítila zvláštní slabost v kolenou. Hrdlo se jí sevřelo.

„Něco je špatně?“ zeptala se a hlas se jí zachvěl.

Podíval se jí zpříma do očí: „Lítáš pořád v džínsech, takže jsem nějak zapomněl, že máš taky nohy.“ Sjel pohledem dolů a dodal: „A opravdu hezký, když tak o tom mluvíme.“

Začervenala se: „Do mých nohou ti vůbec nic není, C. C.“ Snažila být odměřená, a přestože měla pocit, že nedokáže skrýt potěšení, podařilo se jí ho ranit.

Connal si to nenechal líbit.

„Pročpak by nebylo? Nebo už patří tomu zrzavému veterináři? Asi ano, protože se k tobě chová spíš jako ctitel než jako kamarád.“ Začínal se opravdu zlobit. „Podívej, celou dobu mi připomínáš, že je ti dvaadvacet. Žijeme v moderní době. Všechno je liberální. Nikdo už nečeká, že by jeho nevěsta byla panna.“

Při slově nevěsta se jí krev z tváří vytratila. Nechtěla však dát najevo, jak je otřesená. „Máš pravdu. Všechno je liberální. Když chci, můžu se s mužským vyspat.“

Teď se teprve rozzuřil. „Jestlipak a tomhle tvém postoji ví taky tvůj otec?“

„Znáš to, co oči nevidí, to srdce nebolí. Nemusí všechno vědět. Už musím jet, C. C.“

Díval se na ni s opovržením. „Myslel jsem, že máš nějaké zásady. Alespoň v tomhle směru. Nějak tě nepoznávám.“

To se jí dotklo. Sklopila zrak a řekla odměřeně: „Pořád mi zdůrazňuješ, že můj soukromý život nemá s tím tvým nic společného. Ty a Eddie se asi taky nescházíte, abyste si říkali básničky, a já nedělám žádné narážky na tvůj charakter.“

„Já jsem chlap,“ připomněl stručně.

Odhodlaně se mu podívala do očí: „No a co? Myslíš, že když jsi muž, tak máš od boha právo vyspat se, s kým tě napadne? Když mužský čeká poctivost od ženy, proč by ženská nemohla chtít poctivýho chlapa?“

Obrátil oči v sloup. „Poctivýho, dobře, ale panice? Kde bys ho asi tak hledala?“

„Tak to jsme za jedno. Čiň ďáblu dobře – peklem se ti odmění. Tak ale teď už jdu.“

„Když nejdeš za tím zvířecím doktorem, tak za kým se chystáš takhle oblečená?“ nenechal se odbýt.

„Jak oblečená, mám sukni a blůzku, to je všechno!“

„Já nemluvím o tom, co máš na sobě, ale jak to vyplňuješ, maličká,“ řekl tiše. Očima přejel po křivkách jejího těla a pak se jí znovu zahleděl do očí.

„Musím zhubnout,“ vypravila ze sebe.

„Musíš? Proč?“ Vytáhnul cigaretu a zapálil si. Nepřestával ji ale sledovat pohledem a nedovolil jí odtrhnout zrak. Opět pocítila tu sladkou bezmoc, jako když ji předtím vedl dovnitř. Srdce jí divoce a bolestně tlouklo v hrudi a pootevřenými rty přerývaně dýchala. Uvědomila si, že svírá pěsti, až se jí zarývají nehty do psaníčka z měkké hladké kůže.

Přistoupil k ní blíž, takže téměř tělesně pociťovala žár a sílu, která vyzařovala z jeho těla. Byl o tolik vyšší než ona, že musela zvrátit hlavu dozadu, ale nedokázala se pohledem odtrhnout od jeho očí.

Dotkl se její tváře hřbetem ukazováčku a přejel po její pleti s něhou, která nesnesla odporu.

„Myslel jsem, že jsi nevinnost sama, má malá Pepi,“ řekl hlasem posazeným o oktávu níže. „Jestli je to jinak, tak v tom můžeš být snadno a rychle až po uši.“

Pootevřela ústa, byla jako omámená, zdálo se jí, že tone v jeho pohledu. Nevnímala pach telat a opalované hověziny, který ho obklopoval. Zrak jí sklouznul na jeho tenké a pevné rty, na jejich ostře řezané obrysy. Toužila po nich, hladověla, žíznila. Napadlo ji, že by ho mohla dovést k sobě do postele, že by se s ním mohla milovat. Byli přece muž a žena, byli manželé, i když to Connal netušil. Mohla by ho svést. Ta sladká a dráždivá představa ji vzrušila ještě víc.

Pak si ale také představila, co by následovalo, a to již tak lahodné nebylo. Jistě má spoustu zkušeností s ženami, uvědomila si. Přišel by na to, že jsem panna. Určitě bych provedla něco hloupého nebo nešikovného. A asi by to taky bolelo. Všiml by si toho, že mě to bolí. Poznal by to, že to dělám poprvé. Neví, že jsme manželé. Kdo ví, co by to přineslo za komplikace? Ne, pomyslela si nešťastně, ani jednu noc s ním nemohu prožít, noc na kterou bych celý život vzpomínala. Ani tahle útěcha mých trýzněných citů mi nemá být dopřána! Nesmím se k němu přiblížit. Jednou mu všechno řeknu. Musím mu to nějak vysvětlit, ale teď je příliš brzo.

O krok ustoupila a nucené se usmála.

„Opravdu už musím jít,“ řekla zastřeným hlasem, „uvidíme se, až se vrátím.“

Zabručel cosi a otevřel jí dveře. Když odcházela, sledoval ji pohledem, ve kterém se zračilo zklamání a hořkost. Pěkně ses zaháčkoval, hochu, pomyslel si. Dráždilo ho, že nedokáže odolat přitažlivosti jejího těla, že po ní tak silně zatoužil. Je vidět, že to s chlapy umí, pomyslel si žárlivě. Nechci, aby se jí dotýkaly cizí ruce, uvědomil si. Hlavně nechci, aby na ni sahal ten veterinář. Pořád jsem si myslel, že je milá a kamarádská, nebral jsem ji jako ženskou. Já blázen! Myslel jsem, že je panna, viděl jsem v ní malou holku. A ona je přitom asi pěkně zkušená. Celé roky jsem si myslel, že je nevinná. Měl jsem na ni jít jinak. Nemusela by to teď dělat s tím zrzavým veterinářem. Jaký asi je v posteli? Možná zas tak zkušená nebude. Pěkně se červenala, když se jí podíval na prsa! Co ten Brandon může umět? Vždyť je to cucák. To by mi dávalo šanci. Jasně!

Ten nápad ho potěšil. S úsměvem pomalu nesl cigaretu k ústům a zamyšleně sledoval Penelopu, jak usedá za volant otcova starého lincolnu.

Pepi naštěstí netušila, jaké pikle Connal kuje. Ruce se jí na volantu třásly rozčilením a vzrušením. Když přibrzdila před vraty, cítila, jak se jí chvějí kolena. Ještě, abych do něčeho bouchla, napomínala se. Connal… Nikdy se o nic nepokusil, tak proč najednou… Ale vypadal, že má zájem, přece si to jen nenamlouvám? Proč jsem proboha předstírala, že mám nějaké zkušenosti s chlapy? Když ale on se na mě tak díval. Prostě mi vypnul mozek. Taky jsem se asi bála, že by o mě nestál, kdyby věděl, že jsem to ještě nedělala. Co by si se mnou počal, když si pro to chodí k Eddii? Proč jsem sakra ještě panna? Co by se stalo, kdyby po mně opravdu vystartoval? Předstírala jsem, že milování je pro mě známá věc. Co mám dělat? Mám ho tak ráda, ale co kdyby mi to opravdu chtěl udělat? Bože, ta ostuda. Ne. Musím se z toho nějak vyvlíknout. Kdybych mu dala, tak by asi taky nešlo jen tak zrušit ten sňatek a museli bychom se rozvádět. Ježíš, co by tomu řekl táta? Tolik Connala chci, a nedokážu s tím nic udělat…

Advokátní kancelář byla na předměstí, vedle nového nákupního centra. Zaparkovala na parkovišti před budovou s fasádou z neomítnutých cihel. Zůstala chvíli sedět s rukama za volantem. Pak se zhluboka nadechla. Moc se mi do toho nechce, asi mě nečeká nic příjemného, uvědomila si.

Vešla a zamířila do recepce. Sekretářka ji nechala chvíli čekat, takže byla nucena vyslechnout několik jejích banálních soukromých telefonních hovorů. Konečně ji právník pozval dál. Vešla a ukázala mu svůj oddací list. Pozorně si ho prohlížel a dával si na čas. Byl bilingvní a španělský text, který se předtím Penelopa zoufale pokoušela rozluštit pomocí španělsko-anglického slovníku, byl pro něj jednoznačný.

„Je to skutečně naprosto legální, ujišťuji vás,“ podal jí list zpátky. Pak se usmál: „Blahopřeji vám.“

„Ale on neví, že si mě vzal,“ řekla nešťastně.

„Neví? Jak se může někdo odjet oženit do Mexika a pak o tom nevědět? To mi nějak nehraje.“

„Pane, prosím vás, to teď není podstatné. Je to zamotaná historka… Prostě na to zapomněl.“

„Tak zapomněl?“ zvedl právník obočí.

„Byl opilý. Jela jsem pro něj a on dostal najednou nápad, že si mě vezme. Donutil mě, abychom šli do kaple. Druhý den jsem mu řekla, že se nic takového nestalo a on mi uvěřil.“

„Jestli byl natolik střízlivý, aby o sňatek požádal, dokázal sledovat obřad a podepsal oddací list, tak je ten sňatek platný,“ uzavřel právník.

„Takže budu muset pořádat o jeho zrušení.“

„To není nic složitého,“ usmál se advokát, „vezměte manžela a přijďte podepsat –“

„On by to musel vědět?“ vykřikla zděšeně.

„Obávám se, že je tomu tak,“ odpověděl. „Je pravda, že se váš manžel oženil, aniž by o tom věděl. Není ale žádný způsob, jak manželství zrušit bez jeho souhlasu.“

Penelopa zabořila hlavu do dlaní. „Já mu to nemůžu říct. Prostě nemůžu.“

„Musíte. Opravdu mu to musíte říct,“ přesvědčoval ji právník. „Mohla byste mu způsobit spoustu komplikací. Jestli je to rozumný chlap, tak pochopí, co se stalo.“

„Ne, to nevěřím. Nikdy to nepochopí,“ vzdychla si nešťastně. „Ale máte pravdu, že mu to musím říct. Udělám to,“ slíbila, ale neřekla kdy. Vstala a podala advokátovi ruku na rozloučenou.

Penelopa si v následujících dnech znovu a znovu hořce vyčítala, že neřekla Connalovi pravdu, když ji o to žádal. Chtěla se toho rána vyhnout jeho výčitkám, myslela, že to bude lepší i pro něj, když sňatek nemá žádnou platnost a o nic vlastně nejde. Kromě toho pro ni byla představa, že bude aspoň na malou chvíli Connalovou manželkou, tak sladkým pokušením, že mu v té chvíli nedokázala odolat. Chtěla si ten španělsky psaný dokument na pár dní uchovat, proto mu ho nevydala, když tehdy vtrhnul do její ložnice. Kdyby mu ho dala, tak by se byl asi chvíli čertil, ale teď už by se tomu mohli společně zasmát. Nevěděla, jak dál řešit situaci, do které se vlastní nezodpovědností dostala.

Connalovi se raději vyhýbala. Nebylo to obtížné, protože na farmě bylo touhle dobou spousta práce. Dobytek se vracel z pastvin do chlévů a muži dělali od slunka do slunka, někdy dokonce i po večerech. Volný čas trávila s Brandonem. Ve skrytu duše si přála, aby k němu cítila to, co ke Connalovi. S Brandonem se skvěle bavila a bezvadně si rozuměli. Brandon byl vtipný a zábavný společník, ale jiskřička, která by v ní způsobila vzplanutí citů, mezi nimi nechtěla přeskočit.

„Nechci, abys s Halem trávila tolik času,“ ozval se jednou u večeře otec. Byl to jeden z těch výjimečných večerů, kdy byla celodenní dřina včas hotová a zbyl čas na pár slov.

„Ale prosím tě, snad mu nezávidíš ty jablečné koláče, které ti sní, když jsi u stáda,“ dobírala si ho Penelopa.

Povzdechl si. „To taky, ale je tady jiná věc. Podívej, Pepi, chtěl bych, abys jednou žila ve šťastném manželství, v takovém, jaké jsem prožil já s tvojí maminkou. Hale je šikovný mužský, ale je moc povolný. Kdybyste žili spolu, tak ho budeš po prvním roce manželství vodit jako loutku na provázkách. Máš prudkou povahu po mámě a držela bys ho pod pantoflem. Potřebuješ mužského, který by se ti vyrovnal, někoho, koho bys nemohla tak snadno opanovat.“

Takový mužský byl pro Penelopu jen jeden, takže se začervenala a nedokázala zapírat. „Ten, na kterého myslíš, je ale už zamluvený,“ řekla stručně.

Očima, které byly tolik podobné jejím vlastním, se jí pozorně díval do tváře. „Pepi, jsi už dost velká na to, abys pochopila, proč muži vyhledávají ženské jako je Eddie. C. C. je muž, potřebuje… má prostě svoje mužské potřeby.“

Držela v ruce vidličku, dívala se na ni a snažila se vypadat lhostejně. „Eddie… To je jeho věc. Aspoň tak mi to jednou řekl. Nemáme právo se mu míchat do jeho soukromých záležitostí.“

„No, rozhodně moc nejde do páru s předákem /. farmy, co myslíš?“ zeptal se a prohlížel si ji ostřížím pohledem. „Rozvedená městská žena z lepších kruhů, zvyklá na peníze a společenské postavení… Nezdá se ti divné, že stojí o člověka, jako je C. C?“

„Vlastně ani ne. On má taky určitou vznešenost,“ připomněla. „Myslím, že zapadne všude, třeba i na obchodní konferenci,“ připomněla akci, které se zúčastnili před dvěma roky. Oba byli tehdy překvapení, když viděli C. C. ve smokingu rozprávět s chovateli nad skleničkou koktejlu o akciích, dluhopisech a dividendách. Pro Penelopu to byl nezapomenutelný pohled.

„Máš pravdu, vzpomínám si,“ souhlasil otec. „Je to záhada, ten C. C. Doslova a do písmene chlap bez minulosti. Prostě jezdec z neznáma. Nikdy jsem o jeho životě nic nezjišťoval, ale sem tam něco vyjde na povrch. Není to člověk, který by znal jen bídu a podřadná zaměstnání. Někdy si vedle něj připadám v obchodních záležitostech jako nějaký nováček. Na burze je jako doma. S jeho pomocí se nám farmu podařilo dostat z červených čísel do zisku. To nemluvím o moderních technologiích, do kterých mě postupně dostrkal: transplantace embryí, umělá inseminace, hormonální implantáty… Byl proti tomu zpočátku mezi spotřebiteli odpor.“

„Odpor Connala nemůže zastavit,“ zasmála se.

„To ne, ale uvažuje stejně jako já. Kdyby implantáty snížily zájem spotřebitelů kvůli strachu z hormonů, snížil by se nám zisk. Bylo zapotřebí to lidem vysvětlit.“

„Vzdávám se,“ zvedla v žertu ruce nahoru. „Nechtěla jsem rozpoutat přednášku o implantátech.“

„Promiň,“ zabručel.

„Ty promiň, líbí se mi to, když mluvíš o věcech, které tě baví a zajímají. Jen jsem se něco chtěla zeptat. Nevadilo by ti, kdybych šla s Brandonem v pátek večer tancovat?“

Nevypadal nadšeně, ale souhlasil: „Dobře, když nezapomeneš, že mám v sobotu narozeniny a chci je s tebou oslavit.“

„Rozkaz, pane. Jak bych mohla zapomenout. Třicáté deváté, že?“

„Nech si ty srandičky a krájej,“ ukázal na jablečný koláč.

Pokoušela se na Connala v následujících dnech raději nemyslet, ale nemohla se setkáním s ním vyhnout úplně. Občas ho vídávala v sedle, když přejížděl od jedné pastviny ke druhé. Zástupce ostatních rančů z okolí nechával jezdit v džípu. Projížděli po okolí a kontrolovali u dobytčat cejchy, zda se na Mathewsovo území nezatoulaly jejich kusy. V kraji to bylo nepsaným pravidlem slušného sousedství, protože takové případy se na rozlehlých pláních jižního Texasu poměrně často stávaly. Otcovo stádo čítalo dva tisíce hlav a když se dobytek na jaře a na podzim telil, nebylo snadné všechny přírůstky chytat, cejchovat, tetovat, číslovat visačkou na uchu a očkovat. Byla to nevděčná robota v prachu a horku a leckterého rádoby kovboje to znechutilo natolik, že dal výpověď a vrátil se pokorně zpátky do textilní továrny nebo fabriky na nábytek. Kovbojské řemeslo, které nezasvěcencům připadá romantické a dobrodružné, je nevalně placená a nebezpečná dřina, u které se rychle stárne. Je to život v pachu dobytka, opalované usně a kůže. Dlouhé hodiny v sedle, dlouhé hodiny oprav strojního vybavení, vodních čerpadel a vozidel, ošetřování nemocného dobytka. Ve srubu byla televize, ale sotva měl kdo čas se na ni dívat, snad jen v pozdních večerech letních dnů. Na ranči se dělalo od ledna do prosince. Během roku bylo jen pár volnějších období a pořád zbývala nějaká nutná práce, kterou bylo třeba udělat.

Výhody mělo toto povolání tři: svobodu, svobodu a svobodu. Kovboj žije v souladu s přírodou. Má čas se dívat do mraků a cítí celou duší neúnavný koloběh přírodních sil a znovu a znovu se rodícího života. Žije životem, kterým snad člověk původně žil, bez technologií, jež srážejí jeho ducha, bez pachů a stresů civilizace, které ho duchovně utiskují a omezují. Kovboj žije s přírodou, je součástí života samotného. Neřídí se digitálním budíkem, nemusí nosit kravatu odpovídající mediální strategii společnosti. Nemá možná peníze, musí riskovat denně zdraví a život, ale je tak svobodný, jak jen moderní člověk může být. Když dělá svou práci svědomitě a opatrně, tak o ni nikdy nemůže přijít.

Pepi o tom často přemýšlela a dospěla k názoru, že být kovbojem není nakonec tak špatná volba. Ta práce a její podmínky se mohly ke Connalovi hodit, přesto ale cítila, že mu v něčem nesedí. Nebyl typ, který se cítil dobře ve špinavých pracovních džínsech. Spíš ho v duchu viděla v dokonale padnoucím smokingu. Přesto mu to v sedle ohromně slušelo a koně ovládal, jako by se narodil na jeho hřbetě. Byl vysoký a štíhlý a vypadal ladně i v plném trysku. Několikrát zažila, jak dokáže koně zkrotit a nasadit mu ohlávku a sedlo. Milovala ty chvíle, obdivovala Connala, který nikdy nezranil hrdost zvířete, ale když se ocitl v sedle, nebylo nejmenší pochyby, kdo je tady pánem. Držel se na koni vzpřímeně jako přibitý, ostře řezanou tvář napjatou námahou, ale se zářícíma očima a divokým úsměvem na tenkých rtech, když vnutil zvířeti svou vůli a opanoval je.

Ten obrázek se zapsal Penelopě nesmazatelně do paměti. Když si ty chvíle vybavovala, provázely vzpomínky dráždivé představy vlastního podmanění a ovládnutí. Nebyla nijak stydlivá a přes svou nezkušenost věděla dobře, co spolu muž a žena v posteli dělají. Pocity a prožitky, které milování provázejí, však dosud nepoznala. Kladla si otázky, jak by se k ní Connal choval. Bylo by to podobné? Také by mu tak zářily oči, měl by stejně divoký úsměv na tenkých rtech, když by se jí zmocnil a poháněl ji silou svého pevného, potem lesklého těla k extázi? Představila si, jak se pod ním bezmocně zmítá, jak ji neúprosně vede k vyvrcholení…

Pocítila vzrušení a tváře jí při té představě jen hořely. Provinile se rozhlédla, zda ji nikdo nepozoruje, aby si snad nedomyslel scénář, který si v duchu přehrávala. Chvátala do domu a vyběhla po schodech nahoru, aby se převlékla k plánované večeři s Brandonem.

Zašli spolu do restaurace v moderní části El Pasa. Podnik byl proslulý velikostí bifteků a nádhernou vyhlídkou na město ze čtrnáctého podlaží známého hotelu.

„Miluji ten pohled na město a hory,“ řekla Penelopa Brandonovi se zasněným úsměvem, když je číšník uvedl ke stolu u okna. Hory daly dokonce městu jméno. Průsmyk, oddělující Franklinovo pohoří od hor Juárezu, se španělsky jmenoval Severní, El Paso del Nořte. Část horského hřebenu dokonce procházela městem. El Paso bylo jediným větším městem v rozlehlých pláních jižního Texasu a sdílelo v dějinách podobné osudy jako Juárez, ležící nedaleko za mexickou hranicí. V El Pasu kdysi žil ve vyhnanství z mexické vlasti Pancho Villa. Na konci devatenáctého století tudy vedla trať dostavníků, které často padly za oběť nájezdům indiánů. Nedaleké muzeum, rekonstrukce staré pevnosti Fort Bliss připomíná, že zde byla domovem kavalerie, bojující neúnavně proti Apačům, které vedl náčelník Victorio. Fort Bliss moderních dnů je domovem největší strategické základny leteckých sil svobodného světa. Nedaleko hotelu, kde Penelopa s Brandonem večeřeli, se nacházel salón Acme, kde byl kdysi zezadu zastřelen známý pistolník a hráč John Wesley Hardin.

Na blízký vrchol hory Ranger Peak vede visutá lanová dráha, která umožňuje turistům shlížet na sedm tisíc čtverečných mil divoké přírody, hor, prérie a pouště. V El Pasu samotném byla stovka parků, množství muzeí, starých misijních středisek a kostelů. Mnoho zajímavostí a zábavy nabízel i Juárez, největší město v blízkosti mexických hranic se Spojenými státy.

Pepi prožila v blízkosti El Pasa celý život a nosila v srdci lásku ke zdejšímu kraji, k divokým pláním a poušti. Turistům poušť připadá jako nehostinná pustina bez života, táhnoucí se do nedohledna od horských hřbetů. Penelopa však vnímala kvetoucí agáve, pichlavá těla kaktusů všech možných tvarů a barev, velkolepých forem i rozměrů, viděla ve zdánlivé pustině keříky kreozotu, ladné křivky zkroucených dřevin, vnímala hru slunce a stínu. Ve večerní poušti rozpoznávala celou paletu barevných odstínů. Poušť pro ni tedy nebyla pustina, ale ještě raději ovšem měla kraj svého domova. Okolí Fort Hancocku bylo přece jen pohostinnější a bylo zde přívětivější podnebí.

„Odtud je opravdu nádherná vyhlídka,“ vyrušil ji z úvah Brandonův hlas. „Ale musím přiznat, že se nedívám ani tak na tu vzdálenou krásu hor, jako na ty bližší půvaby,“ dodal s pohledem na svou společnici. Penelopa si vzala jednoduché úzké šaty slézové barvy. Vlasy si vyčesala nahoru a sepnula sponou, což dalo vyniknout něžným křivkám jejího obličeje a výrazným hnědým očím. Večerní mejkap je jen zvýrazňoval. Vypadala skutečně nádherně. Brandon se na ni nemohl vynadívat a téměř ji svlékal očima. Když se Penelopa upravila, připadal si vedle nijako dynamitová patrona, ke které se blíží elektrická rozbuška.

„Co si dáte k pití?“ přistoupila k nim s úsměvem servírka.

„Já si dám sklenku bílého,“ odpověděla Penelopa.

„Pro mě totéž,“ přidal se Brandon.

Servírka poděkovala za objednávku a vzdálila se. Brandon, v bezvadně padnoucím tmavém obleku, se naklonil přes bělostným ubrusem prostřený stůl: „Proč si mě nevezmeš? Souvisí to nějak s tím, že jsem víc mezi zvířaty než mezi lidmi?“

„Mám ráda zvířata,“ zasmála se. „Tebe taky, ale nejsem na manželství ještě dost připravená.“ Vtom si uvědomila, že je vlastně vdaná, a dobrá nálada byla najednou ta tam. Pocítila neurčitý a nesmyslný pocit viny, že je na schůzce s Brandonem, když je z právního hlediska manželkou jiného muže. Ten muž to ale neví, že jsem jeho manželka, utěšovala se v duchu, ale moc jí to nepomáhalo.

„Jsi už postarší dvaadvacetiletá dáma, tak ať nezůstaneš nakonec na ocet. Než se ohlédneš, tak ti ujede vlak,“ dobíral si ji Brandon.

„Nemůžu se vdávat, nejde to. A musím se napřed rozhodnout, co si počnu se svým vlastním životem, co udělám sama se sebou.“ To byla čistá pravda. Na vysokou školu se nepřihlásila. Když vychodila střední, bylo pořád málo času a moc práce na farmě. „Baví mě čísla,“ řekla nepřítomně. „Mohla bych si udělat kurz účetnictví nebo tak něco.“

„Klidně můžeš pracovat u mě. Zrovna hledám účetní,“ nabídl okamžitě.

„To bohužel nepůjde. Táta je na tom stejně. Dělá pro něj účetnictví Jack Berry, ale to je ztracený případ. Otec se s účetnictvím také moc nekamarádí. Jestli se dám na účetnictví, tak asi raději počítej s tím, že by po mně skočil on. Je z toho zoufalý, když to musí po Jackovi předělávat.“

„Myslím, že bys… Hele, hele, podívej ty šaty!“

Musely stát za to, protože nikdy nezažila, že by se Brandon tak živě zajímal o to, co mají ženy na sobě. Nenápadně se ohlédla směrem jeho pohledu a strnula leknutím.

Do dveří vcházela Eddie v červených šatech. Výstřih tvaru V vpředu dosahoval závratných hloubek a záda ponechával odkrytá. Přes svou délku dělaly šaty jejím půvabům velmi dobrou reklamu. Pohledy hostů patřily jen jí. Za Eddií vcházel Connal ve tmavém obleku s vestou. Jeho ostře řezaná tvář nesla stopy únavy po dřině posledních dnů a zdálo se jí, že se zvlášť dobře nebaví. Penelopa se kousla do rtu.

Musel na sobě ucítit její pohled, protože k ní oto čil hlavu a přísně se na ni podíval. Ten přímý a káravý pohled ji zasáhl přes celou místnost takovou silou, že zrudla a rychle odvrátila zrak. Snažila se dívat na Brandona, ale pořád cítila, že se červená.

„Taky by sis mohl nechat ty žádostivé pohledy pro sebe,“ prohodila. „Víš, jak je Connal žárlivý. Nemuselo by se ti to vyplatit.“

„Nějak se na tebe mračí. Co jsi mu udělala? Je na tebe naštvaný?“

„Ne, asi je jen unavený,“ zamlouvala to. Snažila se nemyslet na jejich poslední setkání. Srdce jí bušilo až v krku, když si připomněla, jak se na ni díval a co jí řekl. Uvědomila si, jak strašně ho miluje. Podle toho, jak pozorně se choval k Eddii, byly však tyto pocity sotva vzájemné. Vyschlo jí v ústech a snažila se k jejich stolu nedívat. Po celou dobu večeře bylo ve vzduchu téměř hmatatelné napětí.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Pokud Penelopa doufala, že Connal odejde se svou dámou, aniž by jí něco řekl, šeredně se zmýlila. Když Connal i jeho společnice dojedli, zamířil přímo k jejich stolu. Eddie, kterou vlekl s sebou, ho následovala se zjevnou neochotou.

„Ahoj, to je náhoda,“ usmál se na ně Brandon. „Tak jaké to je, C. C, když máš konečně hotovo? Můžu ti říct, že já už z toho telení pletu nohama. Ještě musím zítra udělat prohlídky u dvou stád.“

„Je to hezké mít chvíli volna,“ řekl starší z mužů tiše. Černé oči nespouštěl z Penelopy. „Už dva týdny ses neukázala,“ vyčetl jí. „Rád bych věděl, jestli se mi schválně vyhýbáš.“

Penelopu překvapil ten náhlý útok i tón, kterým s ní Connal promluvil. Nebyla sama, kdo cítil, že něco není v pořádku. Brandon a Eddie si vyměnili tázavé pohledy.

„Já se ti nevyhýbám,“ řekla Penelopa, ale nedokázala při vzpomínce na jejich poslední střetnutí čelit jeho pohledu a sklopila zrak. „Byl jsi celé dny i noci u stáda, stejně jako táta. A já taky měla co na práci. Musela jsem vyvarovat a pomáhat Wileymu organizovat zásoby pro polní kuchyni.

Na ranči Bar M se udržovala pořád ještě v provozu stará polní kuchyně. Ranč byl tak rozlehlý, že nebylo dost dobře možné svážet pětadvacet lidí na každé jídlo auty a pak je zase vozit ke stádu. Starý Wiley v polní kuchyni vařil a Penelopa mu pomáhala se zásobováním.

„Vždycky ses ale za námi jezdila podívat,“ trval na svém nasupeně Connal.

To byla výčitka, na kterou Penelopa neměla odpověď. Překládala a zas rozkládala plátěný ubrousek. Koutkem oka zahlédla, že naštvaná začíná být už i Eddie.

„Měla jsem moc práce v domě. Musela jsem umýt okna,“ vymýšlela si.

„Penelopo, okna si přece nemohla mýt celé dva týdny,“ dorážel Connal.

„Je sucho, strašně se práší,“ vymlouvala se.

„To ano, to máš pravdu. Hlavně tady se práší!“ zamával si rukou před nosem.

„Connale, nezlob se, opravdu ti nelžu. Potom bylo rozbité auto,“ hledala další výmluvy.

„Vždyť jsi mohla za námi přijet na koni,“ připomněl.

„Na koni se necítím nějak dobře. V poslední době jezdím jen málo,“ řekla.

„Už těch lží mám dost! Proč bys nejezdila na koni?“

„Mám nadváhu,“ odsekla Connalovi bojovně. „Stačí? Prostě nemám v poslední době náladu se škrábat do sedla, když nemusím. Máš proti tomu něco?“

„Nemáš žádnou nadváhu,“ řekl Connal stručně.

„Jen nepatrnou,“ prohodila Eddie, jako by ji chtěla utěšit. Majetnicky přitom vzala Connala za ruku, snad aby ho uklidnila. „To víš, my holky bereme každé kilo navíc jako tragédii, viď Penelopo,“ dodala a rezavě se zasmála. „Zvlášť když ta kilíčka přibývají kolem boků.“

O čích bocích asi mluví, pomyslela si Penelopa. Sama je hubená jak tyčka na rajčata, určitě jsou jí vidět žebra. Proč já hloupá začala o nadváze, vyčítala si. Bylo jí do breku. Ta výmluva byla hloupá a neohrabaná, vyčítala si. Uvědomovala si, že je vždycky úplně nemožná, když je Connal nablízku.

„Já bych řekl, že Pepi má postavu tak akorát,“ ozval se Brandon a dodával jí úsměvem jistotu. „Mně se líbí.“

„Ty jsi anděl,“ oplatila mu úsměv.

„Proč s tebou není otec?“ zeptal se z ničeho nic Connal. Úsměvy zrzavého veterináře mu na náladě nepřidaly. Ani to, jak mu Penelopa odpověděla.

Pepi předstírala, že má starosti o jeho duševní rovnováhu. Doširoka rozevřela oči hraným údivem: „C. C, já obvykle tatínka na rande s sebou neberu.“

„Zítra má narozeniny,“ připomněl jí dotčeně. Jeho hlas prozrazoval podráždění. Měl vztek. Mám vztek, že tu sedí s tímhle Halem, uvědomil si. Mám vztek, že se mi vyhýbá. Asi jsem jí to tenkrát neměl říkat, zbytečně jsem ji vyplašil. Stejně ale s tím klaunem asi spí, na tom se nic nezmění. Myšlenka na Pepi v posteli s jiným mužským ho přiváděla k nepříčetnosti. Byl celé dva týdny popuzený a nebyla s ním řeč. Nejvíc ho štvalo, s jakou samozřejmostí mu řekla, že už není panna. Kolikrát snil o tom, jak jí zbaví panenství, něžně a ohleduplně! Všechny jeho iluze byly rozbity na padrť. Teď už si jen přál, aby byla také nešťastná, aby byla nešťastná tak jako on.

„To mi nemusíš připomínat,“ řekla Penelopa nejisté. „Ráno vezmeme s Brandonem tátu na průvod Diez Y Seis Septiembre. Že mám pravdu, Brandone?“ dodala skoro zoufale. Nebyla to vůbec pravda, ale nechtěla Connalovi přiznat, že pro tátu nemá nic než narozeninový dort a dobrou večeři. Už tak se na ni díval jako na nejnevděčnější dceru na světě, příklad neúcty k rodičům a veřejného nepřítele číslo jedna.

„Jistě,“ potvrdil Brandon okamžitě její výmysl.

Znovu ten Hale, pomyslel si Connal vztekle. Změřil si Brandona lhostejným pohledem a znovu se obrátil k Penelopě: „Tak to bude určitě moc rád, že jste si na něj vzpomněli, když má ty narozeniny.“

„Co to do tebe proboha vjelo?“ bránila se Penelopa překvapeně. Connal vypadá, že se chce za každou cenu pohádat, napadlo ji. Dokonce i Eddie se na něj nechápavě podívala.

„Connal má za sebou dva týdny těžké dřiny, má právo být nenaladěný,“ snažil se Brandon s nuceným úsměvem převést řeč na jiné téma a uvolnit napětí. „Vím, jaké to bylo. Většinou jsme byli u stáda spolu.“

„To je pravda. Teď na podzim mají všichni spoustu práce a nervy na pochodu,“ přidala se Penelopa. Obrátila se k Eddii: „Jak se máš? Nemůžu se vynadívat na ty šaty. Jsou úžasné.“

„Ty už taky zažily svoje,“ zasmála se Eddie. „Díky za poklonu. Myslela jsem, že by mohly mého přítele přivést na jiné myšlenky, ale ani si jich nevšiml.“

„Já že si jich nevšiml?“ protestoval Connal. Konečně se začal bavit o něčem jiném. „Celou dobu ti chci říct, jak ti ohromně sluší.“ Chytil Eddii kolem ramen a majetnicky si ji přitáhl k sobě. Něžně se na ni díval a hlas měl zastřený a smyslný: „Tak pojď, půjdeme. Však uvidíš, že ty šaty dovedu ocenit.“

„Taková nabídka se neodmítá,“ předla Eddie. „Tak na shledanou a hezký večer, Penelopo a Brandone.“

Také pozdravili a Penelopa sklopila hlavu. Nemohla se dívat, jak odcházejí.

Connal je můj muž, pomyslela si. Chtělo se jí vyskočit od stolu a nahlas vykřiknout, že Connal patří jí, měla chuť Eddii popadnout a odtrhnout je od sebe. Odcházeli někam, kde budou sami, věděla, co bude následovat, dovedla si to v duchu jasně představit. Pevně skousla, až o sebe zuby zaskřípěly, aby zadržela pláč.

„Tak takhle to tedy je,“ řekl Brandon s pohledem plným účasti a náhlého prozření. „Nebuď smutná, Pepi.“

„Moc jsem si to připouštěla, chtěla jsem mu jen být nablízku,“ snažila se Penelopa zakrýt svou žárlivost. „Chtěla jsem mu pomoci. Nemá to cenu, přeháněla jsem to. Musím s tím přestat. Potřebuje mě jednou za rok.“

Brandon její vysvětlování neposlouchal. Položil svou dlaň na Penelopinu ruku na stole a vážně se na ni zadíval: „Kdybys někdy potřebovala rámě, na kterém by ses mohla vyplakat, tak můžeš použít to moje. A kdyby tě to zaláskování někdy pustilo…“

„Díky,“ usmála se nešťastně.

„Ještě jedna věc. Samozřejmě bych tě zítra rád vzal s tatínkem na ten průvod, ale vůbec nemám čas, nezlobíš se?“

Přikývla provinile: „Promiň, vůbec nevím, co mě to napadlo. Dělám hlouposti, když se objeví. Chtěla jsem být zajímavá. Upeču tátovi dort, to je asi tak všechno.“

„Rád bych se zastavil, abych mu s ním pomohl. Budu ale celý den u stáda starého Reynoldse,“ za –

litoval. „Sotva se ale vrátím dřív než o půlnoci, spíš později.“

„Kousek ti schovám, neboj. Díky, žes mi z toho trapasu pomohl vybruslit.“

„Rádo se stalo.“ Zamyslel se: „To je divné, že se do tebe C. C. pustil takhle před lidmi. To mu není podobné. A pak, jak ti vyčítal toho tatínka – nechápu to.“

Nemohla mu říci, že k té roztržce se schylovalo už dva týdny a že ji jen odkládala tím, že se Connalovi vyhýbala. Začalo to tím, že předstírala milostné zkušenosti, které nemá. Proč mi vlastně tak záleželo na tom, co si o mně myslí, ptala se sama sebe. Nestarám se o jeho mínění ani za mák, pohodila vzdorně hlavou.

„Asi že musel vydržet celé dva týdny bez Eddie,“ pokusila se o vtip. Cítila se ale mizerně, když si ho představila, jak to bude dnes večer na té blonďaté tyčce na rajčata dohánět.

Byla nešťastná. „Je to všechno tak komplikované, Brandone. To si ani nedovedeš představit,“ povzdychla si. Dostala jsem nás do hloupé situace a teď… Ne, nemůžu o tom mluvit. Nemohli bychom prosím jet domů? Bolí mě z toho hlava.“

Odvezl ji domů a rozloučila se s ním, aniž by došlo na polibek na rozloučenou. Setkání s Connalem jí zkazilo celý večer. Doufala, že když ho vytěsní ze svých myšlenek, uleví se jí. Osud ale měl zřejmě jiné úmysly.

Nemohla usnout a dlouho se převalovala, než nakonec vstala a v noční košili sešla do kuchyně. Ze staré tašky nasypala do dřezu brambory a propláchla je. Pak je neoloupané naházela do hrnce s vodou a dala vařit. Zatímco se brambory vařily, tak bezmyšlenkovitě umyla dřez a srovnala hrnce ve skříňce a zkontrolovala, zda má všechno potřebné na zítřejší večeři. Když se konečně začala cítit ospalá, slila brambory a vrátila se do postele. Bylo už dávno po půlnoci, když usnula. Celou noc ji ale pronásledovaly nepříjemné sny. Probudila se nešťastná a unavená, hlava ji tupě bolela. Bylo to ještě horší, když se v kuchyni objevil Connal, uvolněný a spokojený jako mrouskavý kocour, který se vrací z nočních dobrodružství. Uměla si dát dvě a dvě dohromady, takže si dokázala představit, jak dostala blondýna zabrat. Měla sice pořád pochybnosti, jaká je skutečná hloubka jejich vztahu, ale žárlivost jí úplně zatemňovala mozek. Upírala na Connala nenávistný pohled, nezáleželo jí na tom, že má tvář zrůzněnou zlobou, že je bledá, nenamalovaná a pihatá.

„Co tu chceš?“ zeptala se nedůtklivě.

Zvedl nechápavě obočí.

„Chtěl jsem si dát kafe. Taky jsem se chtěl vidět s tvým tátou, než mi ho odvezeš s tím tvým zvířecím doktorem.“

Včera si hloupě vymýšlela, a teď musí pykat. Jak z toho ven? Horečně přemýšlela a cítila, jak se jí do tváří valí červeň.

Connal cítil, že něco není v pořádku. Posunul si stetson více do týla a opřel se zády o kuchyňskou linku. Jeho snědá tvář s černýma očima a tmavé vlasy se odrážely od světlé košile s modrými proužky. Pod přiléhavými džínsy se mu rýsovaly vyvinuté svaly.

„Jedete na tu parádu, ne?“ zeptal se tónem, který v sobě neměl zdaleka útočnost včerejšího večera.

Zavrtěla hlavou a tiše si oprašovala z rukou

mouku, která jí padala na žlutou vestičku i džínsovou sukni.

„Proč jsi mi to včera říkala?“ pokračoval.

Vrhla po něm nešťastný pohled. „Protože ses na mě díval jak na nějakou dorotu, které je úplně jedno, co dělá její vlastní otec.“

Přejel očima po jejím těle seshora dolů a zas zpátky. Vzrušovalo ji to, jako by ji ten pohled osahával, bylo to tak smyslné, jako by se dotýkal jejích ňader. Těžce dýchala.

Podíval se jí do očí a četl tam její odpověď. Takže není proti mně imunní, pomyslel si spokojeně. Možná je zkušená, ale také má svá citlivá místečka. Na jeho pevných rtech si pohrával lehký úsměv.

„Vím dobře, jak máš tátu ráda,“ řekl. „Jen se mi nelíbí, že jsi věčně s Halem.“

„Brandon je…“

„Klaun, nic než klaun,“ dokončil za ni. Úsměv byl ten tam. „Nezodpovědný, přelétavý, povrchní. Nehodí se pro ženu tvého formátu, tvé hloubky. Myslím, že by tě brzy přestal uspokojovat.“

Z jeho tónu dobře pochopila, jak to myslí. Málem upustila sáček mouky, který držela v ruce. Odložila ho, ale stále k němu zůstávala zády. Předstírala, že se věnuje přípravě lívanečků.

„Je s ním legrace,“ řekla potichu.

Přistoupil k ní zezadu, stál tak blízko, že vnímala horkost a energii, která vyzařovala z jeho těla. Cítila lehkou vůni jeho vody po holení, která se jí zdála omamná. Její tělo toužilo po jeho dotecích, čekalo na pevné ruce, které ji uchopí v pase a strhnou, čekalo horké dlaně, které si najdou cestu pod její vestu, které sevřou její plné a nedočkavé prsy…

„Co vaříš?“ zeptal se.

Zamrkala. Nedotýkal se jí. Cítila na šíji jeho dech, ale nedotýkal se jí. Stál za ní a díval se jí přes rameno na kuchyňskou desku. Hořela touhou líbat jeho pevné rty, dotýkat se ho, přitisknout se k jeho pružnému tělu. Musela zatnout zuby, aby ovládla horečné vzrušení, které v jeho blízkosti cítila. Snad si nevšiml, jak snadno mu podléhám, zadoufala.

„Dělám lívanečky.“ Bože, tenhle smyslný šepot je můj hlas, to jsem promluvila já? podivila se.

„Bude šunka? Mám rád domácí šunku od kosti.“

„Já vím. Hodím ji na pánev za chvilku, lívanečky se zatím budou péct. Támhle je v konvici na stole káva, tak si můžeš zatím nalít.“

„Díky, vezmu si.“

Neudělal ale ani krok a zůstával stát těsně za ní. Začala tvarovat lívanečky a kladla je úhledně na velkou rozpálenou pánev před sebou, ale ruce se jí nezvladatelně třásly. Mučil ji svou blízkostí. Chtělo se jí křičet.

Otočila zoufale hlavu a vzhlédla mu do tváře. Okamžitě pochopila. Záblesk pobavení v jeho očích ho jasně usvědčoval z toho, že velmi dobře ví, jaký účinek jeho blízkost má.

„Snad tě neruším, Pepi?“ řekl pomalu a významně. Úmyslně se přitom zadíval na její plné, žádostivě pootevřené rty. „To bych neměl, aby toho na tebe nebylo moc. Máš už toho dost s Halem, to ti stačí.“

Hrdlo se jí svíralo. Sklopila hlavu a snažila se věnovat prskající pánvi s lívanečky. „A tobě stačí Eddie?“ odpověděla mu stejně hrubě.

„Když to na mě přijde, tak beru všechno, co má prsa,“ přitvrdil, dotčený jejím předstíraným nezájmem.

„Connale!“ vybuchla a otočila se k němu. Dlaněmi se opřel o kuchyňskou linku, takže pa žemi uvěznil její široké boky. „Nechceš dát najevo, že tě přitahuji. Řekni mi proč.“

„To není fér,“ zašeptala. „Snažila jsem se ti celé roky pomáhat, chtěla jsem, abys byl šťastný, aby ses netrápil. Takhle se mi chceš odměnit za mé přátelství?“

Pevně se jí zadíval do očí: „Už jsem ti řekl, že nepotřebuju pečovatelku. Ale ty se mi teď vyhýbáš, a to se mi vůbec nelíbí. Chci vědět, proč to děláš.“

„A myslíš si snad, že takhle to zjistíš?“ zeptala se a hlas se jí lehce chvěl. Pohled do jeho tváře na ni měl zničující účinky.

„Je to nejrychlejší způsob, zeptat se. Utíkáš přede mnou od toho setkání v hale. Vlastně,“ přimhouřil pátravě oči, „utíkáš přede mnou od toho večera v Juárezu. Co jsem ti udělal, Pepi? Pokusil jsem se o něco?“

„Ne!“ vybuchla.

„Tak co se stalo?“ naléhal.

Nemohla mu to říci. Věděla, že by mu měla odpovědět, ale nedokázala to. „Řekl jsi, že si tě hodím přes rameno a odnesu tě z baru, říkal jsi mi, že jsem tvůj kámo, ptal ses mě, jestli mám…“ pokoušela se nějak odpovědět.

Nepamatoval si nic. Viděl ale, že má ve tváři smutek a že je jí to líto. „Byl jsem napitý. Víš, že jsem to tak nemyslel. Člověk říká blbosti, když má vypito.“

Zasmála se bolestně: „Blbosti? Člověk mluví pravdu, protože ztratí zábrany, tak to je!“

Zhluboka se nadechnul: „Co ještě jsem říkal?“

„Tohle úplně stačilo. Už jsem tě dál nechtěla poslouchat. To bylo víc než dost.“

„A proto ses mi pak vyhýbala?“ ptal se úpěnlivě, jako by na tom nějak záleželo. Pravdou bylo, že Connalovi na tom velmi záleželo. Postoj Penelopy ho trápil, nerozuměl jejímu chování a cítil se dotčený jejím ostentativním nezájmem. Zaváhala. Pak přikývla.

Sklonil k ní hlavu a přitulil se k ní tváří. Cítila, jak po její rozpálené pokožce přejíždí čerstvě oholená mužná tvář. Ticho v kuchyni ztěžklo zadržovaným vzrušením. Cítila, jak jí tluče srdce – nebo je to Connalovo? Téměř přestávala dýchat, vnímala vůni kolínské a tabáku, tiskla se k jeho drsné tváři. Nepokusil se ji políbit, ani ji nepřitiskl k sobě. Jeho tvář ale pomaličku sjížděla stále níž, cítila motýlí doteky jeho hustých řas napřed na tváři, pak na hrdle, cítila jeho horký dech vonící tabákem na prsou. Spočinul čelem na její hrudi a Penelopa cítila, že látka žluté vestičky už nedokáže vzdorovat, beznadějně mu uhýbá a obnažuje jeho žádostivému pohledu její touhou naběhlý prs…

„Pepi, kam jsi dala noviny?“

Connal zvedl hlavu, když z haly zaburácel hlas Penelopina otce. Podíval se na zděšenou Pepi a ve tváři se mu nehnul ani sval. Poodstoupil od kuchyňské linky a zůstal stát s rukama volně podél těla. Díval se do rozevřené vestičky, zatímco si ji Penelopa třesoucíma se rukama upravovala.

Pak se na okamžik jejich pohledy střetly. Penelopa se obrátila k plotně a s tlukoucím srdcem začala rozechvěle zachraňovat lívanečky.

„Tady jste. Dobré ráno,“ hlaholil otec. „Už je mám, ty noviny,“ zamával jimi, když si sedal ke stolu. „Pepi už je vzala dovnitř.“

„Dobré ráno a krásné narozeniny,“ otočila se Penelopa od pánve s lívanečky. „Dělám snídani.“

„Koukám, koukám. A co dort, bude?“

„Tvůj oblíbený. S kokosem. A k večeři budeš mít ripl,“ dodala. „Navařila jsem už na něj kotel brambor, aby stačily vystydnout. Večer je jenom oloupu.“

„C. C, zastavte se u nás, ať mi s ním pomůžete,“ zval Connala otec.

„Rád bych, ale nemůžu,“ odpověděl Connal. Penelopa se stále nemohla vzpamatovat z otcova nenadálého příchodu. „Pojedeme s Eddií do El Pasa na tu slávu. Pak jedeme nakoupit pár věcí do Juárezu. Vrátíme se až večer.“

„Tak to budete mít krásný den,“ řekl Ben pomalu. Cítil ve vzduchu zvláštní napětí, a domýšlel se, jaká hra se tu hraje.

„Pojeďte s námi. Ty samozřejmě také, Pepi,“ dodal jakoby mimochodem. Obrátil se znovu k Benovi: „Oslavíte s námi narozeniny v Mexiku.“

„Já jsem pro! Jedem! Vždyť jsem si neudělal volno, ani nepamatuju. Pepi ovšem jede s námi, to si nemůže nechat ujít! No a večer zajedeme všichni rovnou k nám a zůstanete s Eddií na večeři, co ty na to, Pepi?“

Penelopa měla pocit, že nastala její poslední hodinka. To nepřežiju, pomyslela si zoufale. Ještě, že mi nevidí do tváře, obrátila oči v sloup. „Ale jistě, to bude fajn,“ vypravila ze sebe s přemáháním. „Jsou to tvoje narozeniny, tak ať si je užiješ.“ Co můžu dělat, uvažovala rezignovaně. Je to opravdu jeho den, tak má právo si zvolit program. Otec se bude jistě dobře bavit, ale co já? Po tom, jak se mě Connal dotýkal, se mám celý den dívat, jak se vodí s Eddií za ruku?

„Jen my čtyři,“ rozváděl to Connal, když si sedal ke kávě. „Bez Halea.“

Polkla. „Brandon by stejně jet nemohl. Má spoustu práce a bude muset dělat až do noci.“

„Myslel jsem, že s Brandonem vycházíte,“ poznamenal Ben Mathews a zadíval se tázavě na Connala.

„Vycházíme dobře, ale vadí mi, když se motá kolem Pepi,“ odpověděl Connal upřímně. Podíval se na Penelopu: „Má na víc.“

Ben se zasmál.

Teď mu to napětí ve vzduchu začalo dávat smysl. Pochopil, odkud vítr vane. Podíval se na Penelopu a nemohl přehlédnout červeň v jejím obličeji. Zaznamenal, že ruměnec zasahuje i krk a hruď. Co se tady asi dělo, než jsem vrazil do haly, zauvažoval. Pepi začala servírovat snídani. Všechno jí padalo, jako by měla děravé ruce. Byla tak zabraná do svých citů a touhy, že jí jídlo nic neříkalo. Než se vzpamatovala, byla mísa poloprázdná. Rychle se zmocnila jednoho lívanečku, aby alespoň ochutnala. Také šunka s vejci se dočkala příznivého ocenění a zmizela ze stolu jako mávnutím kouzelného proutku.

„Kam to proboha do vás padá,“ ptala se Penelopa udiveně.

„Co mám dělat, když to navařila nejlepší kuchařka v jižním Texasu?“ zeptal se Connal nevinně.

„Dobrá kuchařka vždycky pobije krásky z módních časopisů,“ přidal se její otec. „C. C, měl byste se s ní oženit, jinak nám hrozí, že si jednoho dne odstěhuje hrnce a pánve k někomu jinému.“

„Tati, prosím tě!“ vykřikla zoufale Penelopa a na mysli jí vytanul oddací list v zásuvce psacího stolu.

Connal se zakabonil. Ta reakce se mu zdála zvláštní. Vždyť ještě před chvílí vypadala, že by s ním šla i na kraj světa! V poslední době se chová opravdu podivně. Nevěřil, že za všechno by mohlo pár nejapných poznámek, které dal k lepšímu v juárezském baru. Něco se tam muselo stát, pomyslel si. Muselo dojít k něčemu vážnějšímu. Ale k čemu?

„Ženit se nechci ani s kuchařkou ani s dámou ze žurnálu,“ odpověděl vyhýbavě Benovi. Vrátil se pohledem ke svému talíři, takže nemohl vidět, jak se zatvářila Penelopa.

„Copak nechcete mít děti?“ zeptal se Ben zvědavě.

Pepi bylo do pláče, když viděla, jak ta nevinná otázka Connala zasáhla. Její otec ovšem o minulosti svého předáka nic nevěděl a nevěděl, jak bolestná ztráta ho poznamenala.

„Vezmi si raději ještě lívaneček,“ vrazila otci mísu před obličej s varovnou grimasou.

Okamžitě mu došlo, že řekl něco nevhodného, a přerušil trapnou chvilku ticha. „Kdepak máme med? Namažu si ho medem. Že jste mi ho všechen snědli! To byl můj med.“

„Tvůj byl jablečný koláč,“ bránila se. „Snědl jsi ho do posledního kousku a mně jsi nenechal ani ždibec, víš? Takže na med zapomeň, ten je můj,“ přitiskla si se smíchem sklenici na prsa.

Connal se na ni s úlevou díval přes stůl. Sklenička medu jí jantarově zářila mezi prsy jako šperk a odrážela barvu jejích vlasů. Je tak přitažlivá, uvědomil si. Má nějaké kilo navíc, ale to je na ní to půvabné. Vypadá, jak má žena vypadat, něžná, sladká, svěží. Měl rád její pihy, rád se díval, jak se jí slunce odráží ve vlasech, jak dostávají nazlátlou barvu mědi. Líbilo se mu, jak mluví, líbilo se mu, jak voní. Bylo toho hodně, co se mu na ní líbilo. Chtěl bych, aby to byla moje žena, uvědomil si. Nebýt těch vzpomínek, které mi nedávají pokoj, oženil bych se s ní tak rád. Ale manželství, to jsem již zažil, a už to nechci opakovat. Tahle kapitola už zůstane navždy uzavřená. Nemůžu jí překážet v cestě. I ten zrzavý veterinář je pro ni lepší řešení než nějaké dobrodružství se mnou.

Asi jsem se jí neměl nikdy dotknout jako ženy. Kdoví, co by následovalo, kdyby nepřišel Ben. Ztratil jsem hlavu a teď bych to měl nějak napravit. Budu se k Eddii chovat tak, aby Pepi pochopila, že by náš vztah neměl žádnou budoucnost. Sama pak pochopí, že se na mě nesmí vázat. Přátelství je jediná věc, kterou jí mohu nabídnout, a čím dřív to pochopí, tím lépe pro nás pro oba. Budu se muset dokonale ovládat, abych to dokázal, protože jsem v tom vztahu taky už moc hluboko. Řekl jsem a udělal věci, kterých bych se nikdy nedopustil. Jak jsem mohl tak snadno ztratit vládu nad sebou? Proč mě ta holka tak fascinuje? Asi se na mně podepsaly ty dlouhé šichty v posledních dvou týdnech, že tak blbnu. Možná bych potřeboval vysadit a udělat si nějaké volno. Už tři roky jsem se ani nezastavil, natož abych si pár dní odpočinul. Mohl bych se vrátit zpátky do Jacobsvillu, podívat se za bratry, podívat se domů. Snad bych to už dokázal, podívat se do míst, kde mě potkalo tolik neštěstí, uvažoval nad chladnoucím šálkem kávy.

„Povídám, v kolik vyrazíme?“ pronikl k němu napodruhé Benův hlas.

„Asi tak v půl desáté? Neměli bychom zmeškat průvod,“ odpověděl a dopil zbytek kávy.

„Sis jistý, že nás chceš vzít oba?“ zeptala se Penelopa váhavě.

Vstal a díval se jí do očí. „Jsou to narozeniny tvého otce. Samozřejmě, že pojedeme všichni. Eddie i já budeme moc rádi, když nám budete dělat společnost.“ Spiklenecky se usmál: „Jsme ostatně s Eddií skoro vždycky sami, třeba zrovna dnes ve

čeř, až se vrátíme. Takže proč bych se o ni nepodělil aspoň přes den?“

Ben se zasmál, ale Penelopa zůstala stát jako opařená. Cítila se poníženě, jako by ji zpolíčkoval. Bylo to strašné, dostat se tak blízko k němu, k jeho lásce a vášni a pak být tak nemilosrdně vykázána z ráje. Brutální připomínka, že Connal patří jiné, ji pálila na duši jako cejch. Vstala a začala bezmyšlenkovitě uklízet ze stolu.

Connal vyšel ze dveří, aniž by se po ní ohlédnul. Mrzelo ho, že ji zranil. Neměl sis s ní začít hochu, řekl si. Teď to bude oba bolet, ale musí tím projít, jinak to bude ještě horší.

Penelopa se šla převléknout. Zvažovala, co na sebe. Otevřela šatní skříň a zamyšleně se probírala nevelkým výběrem, který její šatník nabízel. Chvíli uvažovala o tom, že by si vzala na slavnost jedny ze svých barevných mexických šatů s bohatou výšivkou, která tak krásně vyniká na přírodní bavlně barvy slonové kosti. Pak ale usoudila, že když jde Eddie, nemusí se vůbec pokoušet něčím zaujmout. Vedle té blondýny si stejně vždycky připadám jako postřelený hroch, povzdechla si.

Vzala si na sebe šedivé pytlovité kalhoty a neforemnou bundu v barvě khaki. Vlasy si sepnula do přísného drdolu. Když se na sebe podívala do zrcadla, musela uznat, že vypadá opravdu strašně. Vzdorně vynechala jakékoli líčení a vyrazila po schodech dolů. Aspoň C. C. Tremayne pozná, jak málo jí na něm záleží!

Connala to opravdu těžce zasáhlo. Nevěřícně ji pozoroval, jak se hlučně valí se schodů a netvářil se o nic vlídněji než její otec.

„Cos to se sebou proboha provedla?“ zeptal se.

Sám se také převléknul. Byl dokonale barevně sladěný – ke krémovým kalhotám si vzal velmi slušivou žlutou značkovou košili. Na tmavých vlasech se bělal světlý stetson.

„Co bych prováděla,“ odsekla. „Vypadám stejně jako vždycky.“

„Včera jsi vypadala ale dost jinak,“ řekl významně.

„Včera. Včera jsem se oblíkla kvůli Brandonovi. Kvůli tobě se zase oblíká Eddie.“

Connal obrátil oči v sloup. Patří mi to, řekl si v duchu. „Jste připravený, Bene?“ zeptal se pána domu.

„Jen si vezmu klobouk. Mohla sis vzít ty mexické šaty,“ zamračil se na ni otec. „Aspoň pro mne jsi to mohla udělat. Myslím, že na fiestu by se skvěle hodily.“

„Nevejdu se do nich,“ lhala a vyhýbala se Connalovi pohledem. „Kromě toho v nich vypadám jako bílý parní válec.“

„Nevypadáš vůbec jako parní válec,“ řekl Connal nasupeně. „Přestaň už skučet nad svou váhou. Máš postavu tak právě akorát. Aspoň je vidět, že jde po ulici ženská. Lidi se nemusejí zastavovat a přemýšlet, co kolem nich prošlo.“

Penelopa si ho prohlížela se zvednutým obočím. Connal se přestal mračit a odvrátil se, až když se objevil Ben s kloboukem.

Penelopa si v duchu řekla, že Connalovu chování vůbec nerozumí. Někdy jedná úplně neočekávaně, napadlo ji. Chová se jako zamilovaný kluk. Třeba ho to přejde, až do toho s Eddií praští. Sice říkal, že se ženit nechce, ale to šťouchadlo na mraky ho stejně jednou dostane. Mužští mají vždycky spoustu řečí, než jim někdo nastaví ten správný chomout.

Navíc Eddie je opravdu krásná ženská, uvědomila si smutně, když se ve dveřích zastavila, aby si vzala kabelku.

Eddie čekala v Connalově fordu a tvářila se znuděně a podrážděně.

„No to je dost. Je tu strašné horko,“ stěžovala si.

„Promiňte, vracel jsem se pro klobouk,“ zabručel Ben a otevřel zadní dveře, aby Penelopa mohla nastoupit. Pak si k ní přisednul.

„Bene, nemyslela jsem to na vás,“ předla Eddie, když si Connal sedl za volant a auto se dalo do pohybu. „Jsme rádi, že vás můžeme vzít s sebou, vás i Pepi. Všechno nejlepší k narozeninám!“

„Díky,“ řekl stručně Ben. Podíval se z profilu na tichou a smutnou tvář své dcery. Dívala se lhostejně z okénka a pozorovala krajinu. Jestli nemiluje Connala, napadlo ho, tak bych se v ní musel hodně mýlit.

„Tak hurá na tu parádu,“ upravovala se Eddie v příručním zrcátku. „Pepi, půjčím ti rtěnku. Namaluj se. Connal vás asi moc honil, abychom brzy vyrazili.“

„Já se nemaluju,“ řekla Penelopa, „ale děkuju.“ Eddie si ji chvíli prohlížela a pak pokrčila rameny.

Přehlídka byla úžasná a plná barev a hudby, všude byly spousty svátečně oblečených lidí. Diez Y Seis de Septiembre je každoroční oslavou osvobození Mexika ze španělské nadvlády, den mexické nezávislosti. Penelopa měla obvykle ráda tento svátek, plný rytmu, živé zábavy, alegorických vozů a ohňostrojů. Tentokrát se však bavit nedokázala. Nasadila pro otcův klid masku šťastné dcery a doufala, že její mimikry neprohlédne. Ve skutečnosti se ale trápila neustálými něžnými doteky Connala a Eddie. Teď se dokonce před ní a před celým El Pasem vášnivě líbali uprostřed ulice.

Penelopa se odvrátila, aby se na tu nechutnou scénu nemusela dívat, a koupila si od procházejícího pouličního prodavače malý ohňostroj. Podala ho s úsměvem tatínkovi: „Všechno nejlepší. Mám pro tebe dárek doma. Chtěla jsem ti ho dát po večeři.“

„To bude skvělý závěr dne,“ pohladil ji po rameni. „Promiň mi to,“ ukázal bradou k Connalovi a Eddii, zaujatými sami sebou. „Měl jsem to odmítnout.“

„Ale ne, neměl. Máš přece narozeniny,“ usmála se Penelopa. „Všechno zlé je pro něco dobré. Měla jsem pro něj srdce na dlani. Teď alespoň vidím, co doopravdy cítí. Sny jsou sladké, ale nedá se na nich stavět budoucnost.“

„V poslední době se chováš zvláštně, Pepi,“ překvapil ji otec. „Nechtěla bys mi něco vysvětlit?“

„Je toho hodně, o čem bych s tebou ráda mluvila. Ale nejdřív,“ ukázala pohledem na Connala, „musím něco vysvětlit jemu. Měla jsem mu to říct dřív, ale ještě není pozdě. Hned jak se vrátíme domů, tak mu všechno řeknu. A pak,“ dodala se zkormouceným úsměvem, „se asi budu potřebovat u někoho vybrečet na rameni.“

„Nečekáš s ním… Nejsi…“

„Ne, nejsem,“ zasmála se. „Bude to v pořádku,“ snažila se přesvědčit i sama sebe. Povzdechla si a pozorovala procházející průvod. „Je to vlastně maličkost. Jenom taková nepodstatná nepříjemnost.“

Doufala, že to Connal bude považovat také jen za drobnou nepříjemnost. Musím mu to říct dnes, než zase ztratím odvahu, umiňovala si. Connal se s Eddií hodně sblížil, to vidí každý. Neměla bych to svědomí, abych ho vystavila nebezpečí trestního stíhání pro bigamii jen kvůli své dotčené hrdosti. Dnes večer mu řeknu pravdu, a pak se děj vůle boží.

PÁTÁ KAPITOLA

Pohraniční kontrolou do Mexika projeli bez jakýchkoliv obtíží. Na chvíli je ale zastavili, a Penelopa dobře věděla proč. Pohraniční stráž si všimla Eddie a upovídaný strážník si s ní chtěl poklábosit. Místo aby se zeptal řidiče, zapředl hovor s ní a ptal se, kam jedou a co tam chtějí dělat.

Eddie si vychutnávala jeho zájem, smála se a pohazovala blonďatými vlasy. Vysvětlila mu, že jedou nakoupit pár maličkostí, a strážník je s váháním, které Eddii lichotilo, propustil. Connal se nevěřícně smál jeho těžko skrývanému zájmu o svou společnici. Eddii viditelně dělalo dobře, že může Connalovi předvést, jak snadno dokáže zaujmout jiné muže.

Když tak Penelopa Eddii pozorovala, kladla si otázku, jak je to možné, že ji Connal neprokoukne. Vždycky se přece stavěl k ženské přetvářce tak cynicky! Tvářil se, jako by měl tenhle typ ženských prokouknutý skrz naskrz, jako by o ně neměl sebemenší zájem. A teď tohle!

Letmo pohlédla na Connala. Na rtech mu pohrával hořký a uštěpačný úsměv. Než mohla odvrátit zrak, tak se s ním střetla pohledem. Bylo to jako úder blesku a jen stěží se ovládla.

Connal řídil, zatímco se Eddie otočila na se dadle jeho velkého fordu, položila Benovi ruku na koleno a něco mu živě vyprávěla. Penelopa se otřásla odporem, když viděla, že ani její otec není vůči jejímu flirtování netečný. Září jako měsíček, pomyslela si.

Cesta nebyla dlouhá a za několik minut vjížděli do Juárezu. Jen díky Connalově zkušenosti se jim podařilo nezabloudit. Spletité uličky Juárezu si byly podobné jako vejce vejci a ztratit se v nich bylo snadné i s plánem města, natož bez něj.

Juárez měl úžasnou temperamentní atmosféru mexického města. Prodírali se davy lidí na velikých tržištích a procházeli se kolem obchůdků s nejrůznějším zbožím. Eddie tak dlouho obdivovala jeden absurdně předražený tyrkysový náhrdelník, až jí ho Connal musel koupit. Penelopu by byl mohl potěšit i s menšími náklady. Kdyby zvednul oblázek ze země a podal mi ho, dávala bych si ten kamínek pod polštář snad celý život, pomyslela si hořce. A za všechny drahokamy světa bych vyměnila Connalovu lásku…

Ulice vedla k nádherné katedrále, vedle níž se krčil malý butik. Eddie byla úplně unesená, když si prohlížela oděvy ve výloze a zjistila, že obchod nabízí slevy při nákupu na kreditní kartu vydanou její bankou.

„Jenom chvilinku, C. C,“ vykřikla nadšeně. „Dvacet třicet minut a jsem zpátky.“ Dobře věděla, že Connal by návrh na společné přehrabování módních kreací okamžitě zamítnul. Postavila se na špičky a políbila Connala, který se netvářil zrovna nadšeně. „Penelopo, půjdeš také?“ zavolala na ni. Penelopa se o luxusní hadříky také nezajímala.

„Ne, díky,“ řekla přátelsky. „Raději se projdu po městě.“

„Dobře,“ řekl otec, „půjdu se tebou. C. C. je duchem někde mimo.“

Penelopa si všimla, že Connal je opravdu hluboce zamyšlený a jeho pozornost je zcela zaujatá okolními stavbami, ale teprve teď si s hrůzou uvědomila, že i ona sama ty budovy poznává. Strachy se jí udělalo špatně od žaludku, když poznala bar a pak i kapli, kam si ji toho večera odvedl přes její protesty před oltář. Zděšeně sledovala Connalův obličej a modlila se, aby jeho zpytování paměti zůstalo bezúspěšné.

„Kaple, no a co jako má být?“ zabručel Ben. Podíval se na Penelopu: „Ani se mi nezdá, že by se nechtěl ženit. Na ten kostelík se dívá, jako by ho chtěl koupit.“

Penelopa se zděsila, když se Connal s ruka v kapsách vydal směrem ke kapli. Okamžitě vyrazila za ním, aby nějak odpoutala jeho pozornost. Nevnímala udivený otcův pohled a hnala se za Connalem. Ve chvíli, kdy ho dostihla, vyšli z kaple dva Mexičané, ve kterých poznala své pomocníky, kteří jí tehdy naložili novomanžela do auta. Asi jsou to příbuzní toho kněze, napadlo ji. Držela si oba palce, až jí zbělaly klouby, a zoufale prosila osud, aby ho nepoznali, nebo alespoň mlčeli.

Její modlitby neměly být vyslyšeny. Mexičané ho okamžitě poznali a se zářícím úsměvem se k němu vrhli. „Felicitaciones,“ řehtali se, „iComo quiere usted vida conjugal, eh? /Yalla esta su esposa! iHóla seňora, comďsta?“

„Cože?“ vybuchl Ben, který španělsky dobře rozuměl.

Penelopa si schovala obličej do dlaní. „Co říkají?“ ptala se mezi prsty. „Gratulují mu ke svatbě!“

Ben ohromeně zmlknul.

Utichla i palba španělských slov a nastalo zlověstné ticho. Connal se otočil k ní a tyčil se nad ní jako bůh pomsty. Popadl ji za ramena a prudce s ní začal cloumat, aniž bral ohledy na přítomnost jejího omráčeného otce.

„Co to má ksakru znamenat, jaká svatba? Jaká nevěsta?“ vyslýchal ji rezavým hlasem plným zloby. „Lhala jsi mi. Vzali jsme se tenkrát, je to tak? Mluv, řekni, je to tak?“

„Dobře, máš pravdu,“ zašeptala skrz slzy. „Nevěděla jsem, že to má nějaké právní účinky,“ snažila se obhájit. Nešťastně opakovala: „Connale, nevěděla jsem, že to platí.“

„Vy jste manželé?“ vybuchl Ben znovu, když pochopil, kdo je Connalovou nevěstou.

„Teprve krátce,“ ucedil Connal a odstrčil ji od sebe, jako by s ní nechtěl mít nic společného. „Můj bože, taková podlost, taková špinavost, taková ubohost. Chceš manžela – tak chlapa opiješ a dotáhneš ho před oltář. A pak to ještě zapřeš! Víš dobře, že bych si tě za střízlivá nikdy nevzal. Vychytralou, macatou, se sprostým ksichtem! Proto jsi to navlíkla takhle! Nejsi nic moc a myslíš si o sobě kdoví co! Chováš se spíš jako chlap než ženská! Oblíkáš se jako chlap! Ani by mě nepřekvapilo, kdybys to dělala s Halem jako chlap!“

„C. C, prosím, nekřič, vysvětlím ti to.“ Kolem nich se začali shromažďovat čumilové.

Zdálo se, že si diváky uvědomil. „Jdu pro Eddii. Odjíždíme, okamžitě odjíždíme,“ vyštěkl tlumeně. „Čím dřív se ta fraška zruší, tím lépe. Škoda každého dne.“

„Tys ho opila a dovedla k oltáři?“ zeptal se Ben, naprosto otřesený jejich rozhovorem.

„Opil se sám. To on mě táhl do kaple. Hrozil mi, že rozstřílí nějaký bar, aby nás dostal do vězení, když s ním nepůjdu,“ vysvětlovala nešťastně. „Myslela jsem, že ten sňatek platí jenom v Mexiku, jinak bych to nikdy nepodstoupila. Ale představ si, kdyby opravdu začal střílet! Víš jak tady soudy fungují. Všechno se táhne celé roky. Mohli jsme tu trčet celé měsíce, než by se ti podařilo nás vyplatit na kauci!“

„To bych si dobře rozmyslel! Co tím myslel, jak to děláš s Halem? Vy spolu spíte?“

„Nespím s Brandonem. Jenom jsem chtěla, aby si to C. C. myslel… Prostě jsem jen tak mlžila… Asi jsem chtěla mít navrch. Tati, to je takový zmatek. Já to myslela dobře. Strašně mě to mrzí. A ještě ty tvoje narozeniny, já pitomá, mně je to tak líto!“ Znovu se rozplakala. „Měla jsem mu to říct, ale já se ho bála. Myslela jsem, že to může soud zrušit v jeho nepřítomnosti. Nechtěla jsem, aby se to dozvěděl, ale nejde to, musí to také podepsat.“

Ben ji objímal a nemotorně ji poplácával po ramenou, zatímco plakala. Za chvíli se objevil nasupený Connal s Eddií v závěsu.

„Co se stalo, co je s Penelopou?“ vyptávala se.

„Neptej se, jedeme domů,“ prohlásil Connal rozhodně.

„Dobře, co se dá dělat,“ pokrčila rameny. „Pepi, chudáčku, je ti špatně?“

„Mně je z ní špatně,“ zuřivě odsekl Connal. „Jedem.“

Eddie se nesnažila dál Connala vyptávat. Ve voze panovala dusná atmosféra. Penelopa tiše plakala a Ben bezmocně přihlížel. Vraceli se z Juárezu přes El Paso zpátky na ranč.

Connal byl vzteky bez sebe. Řídil beze slova a kouřil jednu cigaretu za druhou. Eddie se chvíli pokoušela s ním zapříst hovor, ale když neodpovídal, nechala svého žvatlání a pustila rádio. Penelopa si opřela hlavu a zavřela oči, aby se nemusela dívat na ustaraného otce.

Místo na ranč zamířil Connal nejdříve k místům, kde bydlela Eddie. Vysadil ji u jejího bytu beze slova. Za celou dobu nepromluvil. Řídil se svou neomylnou bravurou, nechvátal, ani nikoho neohrožoval. Penelopa obdivovala jeho sebekontrolu. I když zuřil, a teď o tom nebylo pochyb, neprojevoval se hněv na jeho jednání.

Když se vrátili na ranč, zaparkoval auto a zamířil ke stájím. Penelopa v duchu litovala zvíře, které mu přijde pod ruku. Když měl C. C. špatnou náladu, bylo lepší se mu vyhýbat. Asi si potřebuje vybít vztek divokou jízdou na koni, než si se mnou promluví, usoudila Penelopa. Ani mu ten jeho vztek nemohu vyčítat. Měla jsem mu to říct hned, a nemuselo se tohle všechno stát. Je to moje chyba, povzdechla si.

„Tak spusť, jak se to celé přihodilo?“ vyzval ji otec, když v kuchyni vařila kávu.

Pověděla mu všechno. Jak Connal vždycky jednou za rok řádí po barech, i proč to dělá, o jeho ženě, o jeho nenarozeném dítěti. Řekla mu, jak se ho snažila dostat z opilosti, jak mu kořalku vylila, jak odjel do Juárezu, jak ho tam hledala. Vyprávěla mu, jak se dostala před oltář.

„Je tu ještě jedna potíž,“ dodala. „Myslím, že je z bohaté rodiny, přestože tady dělá předáka kovbojů. Mohl by si myslet, že jsem ho do manželství uvrtala kvůli penězům.“

„C. C. ví, že tohle by nebyl tvůj styl,“ ušklíbl se Ben.

„Ale ranč má finanční obtíže, já nemám práci a budoucnost je ve hvězdách. Mohl by si myslet, že jsem to tak na něj navlíkla. Je pro mě přitažlivý a on to ví, takže motiv bych mohla mít.“

„Přitažlivý, nebo jsi do něj zamilovaná jako blázen?“ zabručel otec.

Zavrtěla hlavou: „Ale on to naštěstí neví, jak strašně ho miluju.“ Se smutným povzdechem vrazila ruce do kapes. Oči měla zarudlé od pláče. „Není to konec světa. Zařídíme to zrušení sňatku, nemělo by to být složité. Najdu si práci, abych ho neměla na očích a abych ti nevisela na krku. Snad mi to jednou odpustí. Zatím to ale vypadá, že by mne nejradši uškrtil – a já se mu nedivím. Jenom doufám, že to neřekne Eddii. Nechtěla bych, aby se kvůli tomu trápila.“

„Trápila? Eddie?“ zeptal se Ben uštěpačně. „Ty se tím trápíš, a přitom to není vůbec tvoje vina. Kdyby nechlastal, tak se to nestalo!“

„Tati, Connal svou ženu miloval. Myslím, že se mu po ní pořád strašně stýská. Pamatuješ si, jak bylo tobě, když umřela maminka?“

Zamyšleně se jí díval do očí. Povzdechl si. „Máš pravdu, dovedu si to představit. Tvoje máma byla moje všechno, celý můj svět. Znali jsme se od dětství a žili spolu dvaadvacet let. Už jsem nenašel žádnou, která by se jí mohla rovnat, takže jsme teď sami dva. Možná je na tom Connal podobně.“

„Myslím, že je to tak,“ přikývla.

Pevně ji objal.

„Nech to koňovi, ono se to nějak urovná. C. C. se uklidní a pochopí, co se stalo. Musíš ho nechat trochu vychladnout. Dobře to dopadne. Všechno se dá řešit,“ uklidňoval ji. „Při vší úctě k vašim rodinným svazkům ale potřebuju, aby se Connal mohl věnovat práci naplno, tak bych byl nerad, aby se to nějak táhlo. Víš, jak na tom finančně jsme.“

„Přemýšlel jsi někdy o tom, že bys prodal nějaké majetkové podíly?“ zeptala se vážně.

„Už mě to taky napadlo. Uvažuju i o tom, že bych přibral nějakého zajištěného partnera.“ Podíval se na ni: „Nevadilo by ti to, kdybych to musel udělat?“

„Ovšemže ne. Ani já nechci farmu ztratit,“ ujistila ho. „Udělej všechno, co uznáš za vhodné.“

Vzdychl a rozhlédl se po rozlehlé kuchyni se starým nábytkem z masivního dřeva. „Budu tedy muset dát nějaký diskrétní inzerát a začít hledat strategického partnera. Vím, že bys zasloužila hezčí šatník,“ mrknul na ni spiklenecky.

„Na moje šaty můžeš klidně zapomenout,“ zasmála se. „Je mi jedno, co si vezmu na sebe. Teď už na tom nezáleží.“ Vrátila se ke konvici a přelila kávu.

„Ještě je tu Hale,“ snažil se ji nějak utěšit. Její bolest byla přímo hmatatelná.

„Jasně, Brandon je fajn. Jdeme spolu příští středu na večeři asociace chovatelů. Je prima, co myslíš?“

Pozorně se na ni zadíval. „Ovšemže je prima. Je to hodný mužský, ale ty ho nemiluješ. Na každý hrnec se najde správná poklička.“

Zasmála se. „Ty nemravo. Chtěla bych umět zacházet s mateřštinou jako ty.“

„Já bych zase chtěl umět zacházet s hrnci a pokličkami, jako to dovedeš ty,“ oplatil jí pochvalu. „Co bude s tím riplem, ostatně? Už mi kručí v břiše!“

„Dám se do toho,“ slíbila a začala loupat od předchozího dne uvařené brambory. Byla jich velká hromada, protože ripl bylo jídlo, které otec miloval. Mražené hranolky naproti tomu nesnášel. Neměl rád jídla připravovaná ve spěchu a bez lásky. Naopak ripl bylo jídlo chuťově jednoduché, ale velmi pracné. Penelopa si pamatovala, jak její maminka se smíchem říkávala, že dokud se nenaučí péci ripl, nebude se moci vdát, aby rodinná tradice tohoto jídla nezanikla. Chudák maminka, pomyslela si Penelopa hořce, ripl umím stejně dobře jako ona, ale tyhle vdavky by ji asi nepotěšily…

Z kuchyňského okna měla vyhlídku ke srubu, takže zahlédla Connala, jak vychází oblečený, světe div se, v obleku s vestou. Kráčel k domu, vysoký, štíhlý a elegantní. Myla stejný talíř už počtvrté a poslouchala, jestli uslyší jeho kroky. Přijde do kuchyně? Za normálních okolností se tu choval jako doma. Teď je z rodinného přítele rodinný nepřítel, pomyslela si hořce. Proč má na sobě oblek? Snad neodjíždí? Opravdu mě tolik nenávidí? uvažovala nešťastně.

Vešel bez zaklepání a do dveří s ním vrazil závan studeného větru. Penelopa se zachvěla.

„Ochladilo se,“ prohodil Ben, aby řeč nestála.

„Víc, než si myslíte,“ řekl Connal. V ruce držel hořící cigaretu. Potáhnul z ní svými úzkými rty a podíval se na Penelopu. „Vrátím se začátkem příštího týdne. Musím zařídit pár osobních věcí. Včetně,“ dodal chladně, „zrušení toho sňatku. Potřebuj u oddací list, Penelopo.“

Penelopa mezitím už nastrouhala brambory na hrubém struhadle, osolila je a promísila s prosátou hrubou moukou, aby se jí nelepily. U rozpálené trouby čekaly dva sádlem vymaštěné plechy.

Utírala si ruce bílé od mouky do zástěry a vyhýbala se mu pohledem. „Přinesu ho,“ řekla bezvýrazně a vyběhla po schodech nahoru do svého pokoje.

Ruce se jí třásly, když ho vyndala ze zásuvky psacího stolu a prohlížela si ho. C. C. Tremayne. Na dokumentu stálo Connal Čade Tremayne. Connal. Nikdy mu neřekla jinak než C. C. Až do osudného večera v Juárezu nevěděla, co ty iniciály znamenají. Nyní si jeho jméno řekla potichu pro sebe a zastesklo se jí po snech, které pro ni ten jednoduchý kousek popsaného papíru znamenal. Kdyby to tak bylo pravda, kdyby mě miloval a vzal si mě z lásky, blesklo jí hlavou.

Naposledy se na dokument dlouze zahleděla a vydala se po schodech dolů.

Pod schodištěm na ni čekal Connal. Černýma očima si ji zlostně měřil, ale ona se jeho pohledu vyhýbala. Natáhla ruku a třesoucími prsty mu podala oddací list, pak ucukla, aby se jejich ruce nedotkly. Bála se, že by mu dotyk jejích studených dlaní byl nepříjemný jako kůže ropuchy.

„Promiň,“ začala a dívala se do země.

„Byl to jenom…“

„Jenom takový večírek, který se trochu vymknul z ruky, co?“ pokračoval ledově. „Ale nevyšlo ti to, co? Ani trochu ti to nevyšlo. Neklaplo to. Zůstaneš sama jako předtím. Pletichářská, posedlá vdavkami a prachama.“

Do očí se jí vyhrnuly horké slzy. Neodpověděla mu a protáhla se kolem něj za otcem do kuchyně. Pro pláč ani neviděla na práci, a když nastrouhané brambory prosypané moukou rovnala do tenké vrstvy na připravené plechy, ukápla na ně i nejedna neplánovaná slaná přísada.

Connal sevřel oddací list v ruce. Zlobil se na ni i na sebe. Řekl jsem jí to tvrdě, asi až moc, pomyslel si. Neměla mě vylákat do kaple, když jsem byl namol a nevěděl jsem, co dělám. Neměla právo mě dostat do takovéhle situace. Vyjedu si s Eddií a takováhle scéna! A to jsem vlastně byl ženatý! Co kdybych požádal Eddii o ruku? Tak bych spáchal cizoložství a bigamii zároveň!

„Trápí se. Platí za to tvrdě,“ řekl Ben, když se k němu připojil v hale. „Nedělejte jí to ještě těžší. Neudělala to schválně, což vy asi nevíte.“

„Měla mi říct, co udělala,“ odpověděl stručně.

„Ano,“ souhlasil Ben, „to měla. Nevěděla ale jak. Myslela si, že ten sňatek není ve Spojených státech právně závazný. Musím se jí zastat: jela za právníkem, aby svatbu co nejrychleji zrušila. Řekl jí ale, že k tomu potřebuje váš souhlas.“

„Vy jste to věděl?“ zeptal se Connal.

Ben zavrtěl hlavou. „Řekla mi to až dneska. Tušil jsem, že má nějaké trable, ale vůbec jsem nevěděl, co se přihodilo.“

Connal si zamyšleně prohlížel doklad ve své dlani. Sňatek. Manželka. Znovu si vzpomněl na Marshu. Pořád se mi ve vzpomínkách vrací, uvědomil si zarmouceně. Nedokážu zapomenout na to odhodlání, se kterým se mnou chtěla jet na vodu. Neměl jsem ji s sebou brát. Byla vždycky pa-ličák. Nechtěla jít ani na těhotenské testy. Měl jsem na tom trvat, když začala mít ranní nevolnosti. Nevěděla chudák, že bere do raftu i dítě. Ta hrůza, když jsem ji měl identifikovat, když mi lékaři řekli, že byla těhotná…

Vydral se z něj hlasitý povzdech. Celý život pro mě tehdy ztratil smysl, vzpomínal. Firma byla společná, začínala ohromně prosperovat v oboru transplantací embryí. Najednou pro mě neznamenala nic. Bylo mi ze všeho tak zle, že jsem ten majetek nedokázal spravovat. Předal jsem vedení bratrovi, s mladším bratrem zůstali na firmu sami. Musel jsem vypadnout, jít někam pryč, daleko od těch vzpomínek. Potřeboval jsem mít klid. Tady jsem ho našel. Byl to tehdy husarský kousek vytáhnout farmu z červených čísel! Ben by býval bez mé pomoci spadnul do konkurzu. A Penelopa byla tak milá! Teď mi provedla tohle. Vrazila mi dýku do zad. Musím odtud pryč, pryč od ní a od těch vzpomínek, které sňatek zase oživil.

„Kam pojedete?“ zeptal se Ben. „Neboje to vaše tajemství?“

„Jak to myslíte?“

Ben pokrčil rameny.

„Pepi mi řekla, že si myslí, že nejste nemajetný člověk. Hodně jste jí toho v deliriu napovídal, když se o vás starala. Myslí si, že se chcete trestat za smrt vaší ženy, a proto jste u nás.“

Connal neodpověděl.

Ben zvedl obočí: „Ať je to jakkoli, jestli se budete někdy chtít vrátit, tak tu máte dveře otevřené. Jsem vám vděčný za všechno, co jste pro nás udělal.“

Connal měl pocit, že se za ním zavírají pomyslné dveře. Ben mluvil, jako by už nečekal, že se někdy vrátí. Podíval se ke kuchyni, ale Penelopu nespatřil. Sakra, co se to se mnou děje, řekl si, když si uvědomil, jak ho zasáhla představa, že už by ji víckrát neviděl.

Přeložil oddací list. „Nevím ještě, co budu dělat. Možná se podívám domů, za rodinou. Musím si domluvit schůzku s právníkem, kvůli tomuhle,“ pozvedl obřadně dokument. Zvláštní, jak s ním zacházím, jako by to byl poklad, a ne nechtěný právní závazek, uvědomil si.

„Jestli se rozhodnete už se sem nevracet, tak vám to nebudu vyčítat,“ řekl Ben unaveně. „Tady nás žádné štěstí nečeká, to víme oba. Dostal jste nás z červených čísel do černých, ale ceny skotu jdou dolů a musím se zadlužit kvůli vybavení. Taky už na všechno nestačím.“

Takhle Connal Bena neznal. Nevěřícně se zasmál: „Bene, proboha, vždyť je vám jen pětapadesát!“

„Počkejte, až vám bude pětapadesát, pak si to povíme,“ zažertoval Ben. Podal Connalovi ruku: „Díky, že jste mi pomohl farmu udržet. Chápu, že ale musíte žít i svůj vlastní život.“ Pozorně se podíval Connalovi do tváře: „Možná, že přišel čas, abyste se těm přízrakům postavil. Já jsem to musel udělat, když jsem se vypořádal s chlastáním. Moje pití stálo život maminku Penelopy a já to přežil. Musel jsem. Vám se to také povede.“

„Marsha byla těhotná,“ řekl stručně Connal.

Ben přikývl.

„To asi bylo pro vás nejhorší. Dovedu si to představit. Jste ale mladý člověk, Connale. Přinejmenším poměrně mladý člověk. Můžete mít ještě děti.“

„Nechci děti a nechci ani ženu,“ odpověděl Connal zarputile. Zamával Benovi před obličejem oddacím listem: „A už vůbec nechci ženu, kterou jsem si nevybral!“

Penelopa v kuchyni vše vyslechla. Tiše plakala a slzy se jí koulely po tvářích. Nezapomněla, co jí řekl v Juárezu: macatá se sprostým ksichtem. Úplně to smazalo všechno pěkné, co o ní kdy řekl, o její postavě, o její ženskosti. Teď už pro něj budu jen nevábná tlusťoška, pomyslela si nešťastně. Ještě k tomu nešikovná, řekla si zoufale, když chtěla vyndat plech s riplem, aby ho mohla obrátit, a spálila si o troubu hřbet ruky. Kdybych se tak mohla někde zahrabat a tiše si tam umřít! Roztočila kohoutek, aby raději už nic neslyšela a vystavila spálené místo chladnému vodnímu proudu.

Ben si dokázal představit, co musí Penelopa prožívat, když zaslechne taková slova. Vedl proto Connala halou k přednímu vchodu, aby ji ušetřil dalšího trýznění.

„Pár dní si orazíte,“ navrhoval Ben. „Měl jste poslední dva týdny plno práce a dovolenou jste si žádnou neudělal tři roky, tak z toho musíte na chvíli vypadnout.“

Connal se trochu uklidnil. „Asi už to opravdu potřebuju.“ Podíval se na složený oddací list ve své ruce a pak pohledem mimoděk zabloudil ke kuchyni. Asi jsem byl k Pepi tvrdší, než bylo nutné. Některá slova jsem použít nemusel, zakabonil se. Někdy mi připadá spíš ještě jako dítě. Jestlipak nakonec ty její zkušenosti nejsou spíš výplodem fantazie? Když jsem po ní tehdy po ránu vyjel, tak se chovala spíš jako telátko než protřelá kočka. Třeba si všechno jen tak vymyslela. Už tehdy mi vlastně asi lhala.

Už jí nikdy nebudu věřit. Lhala mi jednou, lhala mi podruhé. Proč bych jí měl důvěřovat? Sakra, proč mi to udělala, zaklel v duchu a zaťal zuby.

„Tak hezkou dovolenou,“ snažil se Ben hovor diplomaticky ukončit, aby zabránil dalším výbuchům Connalova hněvu. „Zvládnu to tu zatím sám, než se vrátíte. Nebo než si najdu jiného předáka, když se rozhodnete jinak. Nechci na vás tlačit.“

Connal byl v myšlenkách někde jinde: „Říkal jste, že věděla, že mám peníze?“

Ben zvážněl. „Ano, věděla. Tušila, že si budete myslet, že si vás vzala pro peníze.“ Zavrtěl hlavou.

„Děláte všechno na světě, abyste jí nasadil psí hlavu. Trochu se nad sebou zamyslete, C. C.“

Connal se skutečně na okamžik zamyslel a přemýšlivě skousnul dolní ret. Pak zas nepokojně vykročil k odchodu. „Ozvu se vám v každém případě. Je mi líto, že vás nechávám takhle na holičkách. Vůbec to nebyla vaše chyba.“

„Ani to nebyla chyba mé dcery,“ výmluvně dodal Ben. „Jestli chcete vědět, jak se to celé seběhlo, budete se muset zeptat také Penelopy na její verzi příběhu. Ale napřed to musíte trochu rozdýchat. Mějte se hezky.“

Connal chtěl něco říct, ale pak si to rozmyslel a zavřel ústa. Pak vyndal z náprsní kapsy malý balíček. „Taky se tu mějte. A všechno nejlepší k narozeninám. Byl bych vám přál hezčí oslavu, ale co se dá dělat.“

„Zbude mi všechen ripl,“ připomněl Ben. Zazubil se. „Nebudu se muset s nikým dělit, to je výhoda.“

Connal se zasmál: „Tak hezký večer a sbohem.“

„Snad na shledanou,“ řekl Ben neslyšně, když Connal odcházel. Otevřel balíček. Byla to spona na kravatu se zlatou býčí siluetou. Potěšené se usmál. Connal má skutečně vkus, pomyslel si. Dovede udělat člověku radost.

Vešel do kuchyně a zaváhal, jestli má Penelopu utěšovat, nebo zda ji má nechat vyplakat. Byla už ale klidnější a první plech riplu už byl hotový. Penelopa horkou zlatavě hnědou opečenou krustu stáhla z plechu do hluboké mísy, přidala oříšek másla a lehce promíchala.

„Jdeš už jíst?“ zeptala se mile. Jen slabě zarudlé oči vypovídaly o jejím trápení.

„Jasně. Už je dobře?“ zeptal se.

Přikývla. „V pohodě. Jen jsem tě chtěla poprosit o jednu věc. Nechci už o tom mluvit. Nikdy.“

Ben souhlasil a Penelopa byla zas ve své kůži, alespoň zvnějšku tak působila. Neviděl však, co se pod klidným zevnějškem odehrává v jejím nitru. Už Connala nemiluju, ujišťovala se Penelopa. Nezaslouží si mou lásku, když dovede být tak hloupě krutý. Byla to přece jeho chyba, že jí vnutil sňatek a teď dělá, jako bych to na něj nalíčila já! Ještě mu k tomu řeknu svoje, až se vrátí! Nemusí se bát, že bych ho snad ještě milovala, po tom, jak se projevil!

Naložila otci na talíř ripl s kysaným zelím, strčila do trouby další plech a sama také usedla k večeři. Ben byl viditelně spokojený, když svůj oblíbený pokrm zapíjel kyselým mlékem z velikého hrnku s modrými puntíky. Pak došla řada na dort, kávu a dárky: novou lulku se speciálním zapalovačem. Snažila se předstírat, že je šťastná. Doufala, že si jejího trápení nevšimne, protože mu nechtěla kazit narozeniny.

„Jenom ti řeknu jednu věc, o které bys měla trochu přemýšlet,“ připomněl jí otec, když se oslava ve dvou chýlila ke konci. „Chlap, který je chycený proti své vůli, se nebude chtít vzdát bez boje.“

„Ale já jsem ho…“ začala dotčeně.

„Počkej Pepi, ty mne neposloucháš. Myslím chlapa, který nad sebou ztratil sám kontrolu. Myslím, že je do tebe zamilovaný, a nechce si to přiznat. Nepřijme to jen tak. Bude teď kolem sebe hodně kopat, než se s tím smíří.“

Penelopa si nechtěla stavět nové vzdušné zámky. Další zklamání v lásce by už neunesla. „Už ho nemiluju,“ povzdechla si upřímně. „Měla jsem si vzít

Brandona. Aspoň by na mě nekřičel a nenadával. Neobviňoval by mě z věcí, které jsem neudělala. Je s ním zábava a mám ho docela ráda. A rozhodně nemůžu říct, že bych měla ráda C. C. Tremaynea!“

„Udělala bys chybu, kdyby ses provdala za jednoho mužského, abys zapomněla na druhého,“ varoval ji Ben. „Ublížila bys Brandonovi i sama sobě.“

„Možná máš pravdu,“ nechtěla se dát Penelopa, „ale můžu se naučit ho milovat. Budu se muset snažit, abych se do něj zamilovala. Doufám, že se C. C. Tremayne už nikdy nevrátí.“

„Bůh braň. To se nesmí stát, aby se nevrátil. Farma by šla do kopru,“ zasmál se Ben.

Penelopa nad tím jen mávla rukou a vydala se po schodech nahoru.

Už asi neusnu nikdy v životě, napadlo ji, když se převalovala na lůžku.

Cítila se strašně. Když zavřela oči, tak slyšela Connalova hněvivá slova, slyšela jeho výsměšný a rezavý hlas. Nakonec zanechala marných pokusů, vstala, oblékla se a šla uklidit kuchyni. Vzala to důkladně, aby nemohla myslet na Connala, což se jí téměř podařilo, až na dvě nebo tři krátké chvilky. Když skončila, tak svítalo.

Než Ben Mathews dosnídal, byla jeho dcera převlečená. Mlčky vstal a šel si vzít oblek. Pak nasedli do auta a zamířili k nedalekému metodistickému kostelíku.

Penelopa byla stále zahloubaná a duchem nepřítomná, když se po mši vraceli domů. Když přijížděli, uviděli před vchodem zaparkované auto Brandona Halea. Vyskočila a utíkala za Brandonem, až se jí za patami prášilo.

ŠESTÁ KAPITOLA

Brandonovi poklesla čelist, když mu Penelopa řekla, co je nového.

Právě dojedli lehký oběd a Ben připravoval hrnečky na kávu.

„Vy jste manželé?“ zaúpěl Brandon.

„Ne tak úplně,“ řekla rychle Penelopa. Jak vysvětlovala podrobnosti, kreslila si rozpačitě prstem po sukni. „Takže, jak vidíš, papírově jsem vdaná, ale jen než to nechám zrušit.“

„A Connal to ví?“ zeptal se Brandon.

„Teď už to ví. Ta scéna stála za to,“ utrousil Ben Mathews. Přinesl na tácu tři šálky černé kávy. „Jestli si někdo chce dát smetanu, tak je v kuchyni,“ nabídl. Položil podnos na intarzovaný kávový stolek v obývacím pokoji.

„Co na to říkal?“ zeptal se Brandon.

„To se nedá v slušné společnosti opakovat,“ povzdychl si Ben.

„Zuřil,“ vysvětlila Penelopa. Bezmyšlenkovitě si přejížděla ukazováčkem po sukni. „Skoro mu to ale nemůžu vyčítat. Nevěděl, jak se to celé seběhlo. Já zase byla tak zoufalá, že jsem ho nedokázala přimět, aby mě vyslechl. Už je to stejně jedno,“ uzavřela nešťastně. „Řekl, že určitě nechce mít za ženu někoho, jako jsem já.“

„Byl v šoku,“ odporoval jí Ben. „Člověk potřebuje nějaký čas, aby se s takovou zprávou vyrovnal.“

„Jak dlouho to potrvá, než se to manželství zruší?“ ptal se Brandon.

„To se dozvím zítra ráno. Jdu za naším právníkem,“ odpověděla Penelopa. „Snad se to nepotáhne dlouho. C. C. určitě udělá všechno pro to, aby to proběhlo co nejrychleji. Jenom doufám, že nebude vadit, že ten oddací list nemám u sebe,“ zachmuřila se. „C. C. si ho vzal s sebou.“

„Kam Connal odjel?“ chtěl vědět Brandon.

„iQuien sabe?“ pokrčil rameny Ben.

„Tak snad se to nějak vyřeší. Já jsem se lekl, že sis ho opravdu vzala. Vyděsila jsi mě,“ položil jí Brandon dlaň na ruku v jejím klíně.

„Je to jenom jako. Můžeš se uklidnit,“ zasmála se hořce. „Vypij si tu kávu, Brandone. Půjdeme se projet. Potřebuju trochu na vzduch.“

„Dobrý nápad,“ podpořil ji Ben. „A já se dám do účetnictví.“

„Vždyť je neděle,“ protestovala Penelopa.

„Já vím, já vím,“ odbýval ji Ben. „Dám si k tomu dort, tak si to osladím. A v kostele jsme byli,“ zasmál se spiklenecky.

„Tak dobrá. Užij si to,“ řekla Penelopa a šla se převléci do džínsů.

Brandon vyvedl ze stáje dva koně a podržel Penelope třmen, když nasedala. Pak se sám vyhoupl do sedla a vedl svého koně po prašné cestě podél potoka, ztrácejícího se mezi kameny. Měl pro zvířata nesmírné pochopení a Penelopa obdivovala, jak umí s koňmi zacházet. Volil cestu tak, aby kůň prostřídal rozmanité terény a prostředí. Nikdy se nestalo, že by koně štval nebo přepínal. Když koně

přebrodili ve spršce vodní tříště potok, zastavil se, aby na Penelopu počkal. Slyšel za sebou její výskání, když na ni vystříkla ledově studená voda.

„Jsi celá zmáčená, nevrátíme se?“ zeptal se jí starostlivě.

„Nejsem z cukru,“ usmála se na něj.

„Ale sladká jsi. Moc ti to sluší.“

„Mám tě ráda,“ řekla a než se stačil vzpamatovat, políbila ho letmo na tvář. Pak pobídla koně do cvalu a se smíchem překvapeného společníka opustila.

Brandon se toho dne zdržel až do večera a Penelopa mu byla za jeho přítomnost vděčná. V noci špatně spala a brzo ráno se vypravila k rodinnému advokátovi.

Doktor Hardy byl odměřený šedesátník, ale za jeho obrýleným, málomluvným, strohým a důstojným vzezřením se skrýval chápající a ochotný přítel rodiny Mathewsových.

Penelopa mu vše vysvětlila.

„Nemáš ten oddací list, hm. To nevadí. Zatím připravím žádost o anulování. Řekni Connalovi, ať to přijde v pátek podepsat. A pusť už to z hlavy. To se stane. Já být na jeho místě, tak už se ale alkoholu vyhýbám,“ dodal suše.

„Pokusím se to zajistit,“ zasmála se Penelopa.

A je to, řekla si. Už se úřad dal do pohybu. Za chvilku zase budu obyčejnou Penelopou Mathewsovou. Už nebudu nikdy Penelopou Tremayneovou. Je mi to vlastně hrozně líto. Tolik bych si přála, aby to manželství bylo chtěné a opravdové! Ale Connal mi to už řekl, a pěkně natvrdo, co si myslí o mně jako manželce. Nikdy asi nezapomenu ta slova, která mi řekl, zoufala si.

Cestou domů ji napadlo zastavit se na místním úřadu práce, aby se podívala, jaká místa jsou k máni pro holku, která umí ťukat na klávesnici jen dvěma prsty. Osud k ní byl milosrdný. Evidovali jedno místo recepční v pobočce pojišťovacího ústavu. Zašla tam, aby se na místo poptala a byla přijatá. Měla začít za týden, příští pondělí. Pojišťovací měli jedinou podmínku: kdyby si to náhodou jejich bývalá skvělá recepční rozmyslela a po mateřské chtěla znovu nastoupit, nemohli by ji odmítnout. Slíbili Penelopě, že kdyby k takové situaci došlo, tak jí zavolají, ale jinak prý může s místem počítat.

Výborně, a kdyby to nevyšlo, tak najdu něco jiného, slíbila si v duchu. Rozhodně po tom fiasku nechci zůstat na ranči. Co bych si tam počala? Drásalo by mi to srdce, kdybych měla každý den Connala znovu potkávat. Snad by si ze mě ještě utahoval, nebo se mi vysmíval kvůli tomu nepovedenému sňatku. Určitě mě pořád ještě nenávidí. To by bylo nesnesitelné. Cokoli, jen to ne! Táta Connala potřebuje, takže z ranče musím já. Connal je příliš dobrý, než aby se ho táta zbavil. Musím najít nějakou elegantní kličku, jak z toho vybruslit, aby to bylo pro všechny přijatelné. Sice mi Connal hrozně ublížil, ale pořád ho miluju, možná dokonce víc než dřív. Až si najdu práci, budu se moci odstěhovat z ranče třeba do El Pasa, do nějakého levného podnájmu, uvažovala Penelopa. Tátovi tak zůstane jeho nepostradatelný předák a mně zase vnitřní klid. Kromě toho, v El Pasu žije Brandon, mohli bychom se občas vídat. Vlastně bych si ho i mohla vzít. Je ke mně milý a pozorný. Určitě by to bylo lepší než žít sama.

Connal se stále nevracel, přestože už byla středa odpoledne. Ve středu večer pozval Brandon Penelopu na setkání chovatelů dobytka. Bylo spojené s dobrou večeří, po které následovala zajímavá debata o různých možnostech vývoje rančů a chovatelství.

Penelopa si vzala okrovou sukni z umělého hedvábí. Na nohou měla mokasíny apačského stylu se zavazováním na řemínky, které se vyvažovaly až ke kolenům, takže opálené nohy v nich byly velmi přitažlivé. K sukni si vzala vypasovanou blůzku klasického střihu. Mosazně rudé vlasy jí padaly v kaskádách na ramena. Výrazně, ale vkusně se nalíčila, takž jí to velmi slušelo a poutala zaslouženou pozornost nejen Brandonovu, ale i mnoha jiných mužů, kteří většinou své životní družky nechali doma.

Nevalná nálada se jí tak rychle zlepšovala. Usmívala se, zapojovala se do hovorů a žertovala. Když nastal čas k odchodu, uvědomila si, jak je uvolněná a šťastná.

Dobré rozpoložení vydrželo i na cestu domů. Na vstupní verandě domu se k ní pak Brandon naklonil, aby jí políbil na dobrou noc. Dřív, než se jejich rty stačily dotknout, zvedla se z tmavého koutu verandy postava a do kužele světla vstoupil Connal. Tvářil se nepřístupně a sebejistě.

„A podívejme. Dobrý večer,“ řekl Brandon váhavě. Když viděl, jak Penelopa pobledla, tak se rychle rozloučil: „Zítra ti zavolám, Pepi. Zatím ahoj,“ vystřelil z verandy a zmizel. Pepi se po něm ohlédla, ale byl pryč, než se stačila rozkoukat. Connal vypadal nebezpečně. Měl na sobě koksově šedý oblek a stříbřitý stetson. Ucítila kouř jeho oblíbených cigaret. Brandon nastartoval, zamával a vyjel ze dvora.

„Kde jsi byla?“ zeptal se Connal, a Penelopě připadalo, že zaslechla v jeho hlase podráždění a žárlivost.

„Byla jsem na večeři, na setkání chovatelů dobytka, C. C,“ odpověděla a nenápadně se snažila vzdálit od jeho pružného těla, aby si zachovala chladnou hlavu. Odvrátila se a vešla do domu. Connal vstoupil za ní a zavřel za sebou.

„Ani slůvko na přivítanou?“ podivil se sarkasticky.

Nedívala se na něj. Nebyla by schopna snést jeho pohled. Pokračovala ke schodišti, ale Connal ji doběhl a chytil ji za paži.

Její reakce ho zastihla nepřipraveného. Trhnutím se vyprostila a postavila se k němu čelem. Pomalu ustupovala, jako by chtěla mít krytá záda, jako zvíře, čelící přítomnosti nebezpečného dravce. Zdálo se mu, že v jejích očích čte výčitky a strach.

Nevěřícně zavrtěl hlavou: „Proboha, snad ze mě nemáš strach?“

„Jsem unavená,“ odpověděla a odvrátila tvář. „Chci už jít spát. Doktor Hardy mi řekl, že v pátek můžeš přijít k němu podepsat to zrušení sňatku. Požádala jsem o to svým jménem a všechno zaplatím. Nebude tě to stát ani cent. Je táta u sebe v pracovně?“

Zakabonil se a potáhl z cigarety. „Je ve srubu. Šel si promluvit s Jadem. Poslyš, nechci, aby ses vídala s Halem, dokud jsi z právního hlediska moje manželka.“

Na okamžik zaváhala, pak si ale uvědomila, že se vlastně jedná jen o několik večerů. Byla příliš unavená, než aby se s Connalem pouštěla do nějakých polemik. „Dobře, C. C,“ odpověděla lhostejně. „Asi to anulování stejně nebude dlouho trvat.“

Oči se mu zlobně zúžily. „Už se nemůžeš dočkat, až ti Hale navlíkne prstýnek, co?“

„Nechci se s tebou hádat,“ řekla tiše a přinutila se mu podívat do očí. Jeho pohled ji nepřestával zneklidňovat. Cítila, že se jí zrychlil tep a chvějí se jí kolena. „Našla jsem si práci,“ oznámila mu. „Začínám v pondělí. Pak si zkusím najít nějaké bydlení v El Pasu byt nebo aspoň jednu místnost. Nebudeš mě tady… Přestanu se ti plést do cesty.“

„Pepi!“ zadrhl se mu hlas.

Otočila se na patě: „Dobrou noc, Connale!“

Vyběhla po schodech a utíkala do svého pokoje. Ruce se jí třásly, když za sebou zavírala dveře a pro slzy téměř neviděla. Tak je tedy zpátky, pomyslela si. Je zpátky a dělá potíže. To pro budoucnost nevěští nic dobrého.

Převlékla se do noční košilky, umyla si obličej a s úlevným povzdechem se zavrtala do postele. Právě rozsvítila lampičku u svého lůžka, když se náhle otevřely dveře a vstoupil Connal.

Strnula s rukou na vypínači. Connal za sebou zavřel a přistoupil k lůžku. Penelopa měla na sobě téměř průhlednou zelenou košilku, která velkoryse ponechávala prsům spoustu volnosti a sotva zakrývala bradavky. Na bílých ramenou se jí stáčely prstýnky rudozlatých vlasů a tvořily tak jejím půvabům spolu se smaragdovou barvou prádla kontrastní orámování. Connal toto mistrovské dílo uměl ocenit.

„Co chceš?“ zeptala se Penelopa a hlas se jí zachvěl.

„Chci si promluvit,“ odpověděl a přitáhl si k posteli křesílko. Penelopa si všimla nových rysů v jeho tváři, ustaraných vrásek, které tam ještě před chvilkou nebyly. Connal si už svlékl sako, vyhrnul si rukávy značkové hedvábné košile, rozvázal si kravatu a rozepnul se u krku. Pod lehkou sněhobílou tkaninou se mu na prsou kadeřily nepokojné tmavé chloupky a Penelopa se musela přinutit odtrhnout zrak od tohoto spojení mužství a elegance. Pokořil ji nával vášně, kterou v ní vzbudila mužnost z něj sálající. Nelíbím se mu a on mě nechce, musela si připomenout Penelopa. Nesmím na to zapomínat.

„Chceš si promluvit o tom anulování?“ zeptala se rozpačitě. Posadila se na lůžku a ostýchavě si přitáhla pokrývku pod bradu. Connal ten pohyb zaznamenal lehce pobavenýma očima.

Žádostivě si ji prohlížel. Za těch pár dní, co byl pryč, si pár věcí stihnul dobře promyslet. Všechny ty zmatky se v něm setřepaly a začaly do sebe zase zapadat. Dlouho přemýšlel o sobě a o svém životě, než do svých úvah nechal vstoupit vzpomínky na Penelopu, na všechny ty roky, které v její blízkosti na farmě strávil. Uvědomil si, jak moc jí dluží. Byla jeho nejlepší kamarád, skutečný přítel ve chvilkách dobrých i zlých. Bože, čím jsem jí to oplatil, ptal se Connal sám sebe. Čím jsem se jí odměnil za všechno, co pro mě udělala, když jsem sám byl na dně? Ublížil jsem jí, zranil jsem ji. Musela si připadat hrozně, když jsem ji ztrapňoval a urážel. Takhle to nesmí zůstat! Musím to dát do pořádku. Možná bych jí měl nejdřív říct, co jsem prožil, snad mě pak nebude soudit přísně. Jestli mi porozumí, tak mi snad dokáže odpustit slova, která jsem nedokázal zastavit.

„Ne,“ řekl po dlouhé odmlce. „Teď o tom anulování mluvit nechci. Chtěl bych ti říct něco o sobě,“ opřel se v křesle a přehodil si nohu přes nohu. „Narodil jsem se dole na jihu, v Jacobsvillu,“ začal. Zapálil si cigaretu a rukou zašátral po popelníku na komodě, ale nespouštěl z ní zrak. Usmál se, když v něm našel prstýnky a náušnice. Vyprázdnil ho na komodu a odklepnul do něj zamyšleně. „Mám tři bratry – dva starší, a jednoho mladšího. Taky podnikáme v obchodu s dobytkem. Chováme čistokrevné plemeno, Santa Gertrudis. Půda, na které hospodaříme, pochází ze starých španělských území, takže o peníze jsme nikdy neměli nouzi.“

Pozorně ho sledovala, překvapená nečekanou zpovědí.

„Oženil jsem se před několika lety. Přicházel jsem do let, cítil jsem se osamělý,“ pokrčil rameny. „Líbila se mi. Byla asi mého věku, se smyslem pro sport a dobrodružství. Oba jsme měli rádi přírodu, hlavně divokou vodu.“ Odklepával zamyšleně neexistující popel. Pozoroval hořící konec cigarety nekonečně zkormouceným pohledem. Pak znovu vzhlédnul a pokračoval: „Všude jezdila se mnou. Ten víkend jsem ale potřeboval vypadnout. Občas mě její stálá přítomnost až dusila. Chtěla se mnou být ve dne v noci, každou minutu. Už několik týdnů po svatbě to došlo tak daleko, že jsem se nemohl ani zastavit za svými bratry, aniž bych ji měl pořád kolem sebe. Byla chorobně žárlivá, ale přišel jsem na to, až když už bylo pozdě. Na ten víkend jsem se přihlásil na raftový sjezd Colorada. Chtěl jsem jet sám. Když jsem se s ostatními dostal k řece, čekala na mě u raftu. Pohádali jsme se. Snažil jsem se jí to rozmluvit, ale všechno bylo marné. Stála si na svém, tvrdohlavá jako mezek, že prý pojede také.“ Odmlčel se a pozoroval stužku bílého kouře. „Raft se převrátil v peřejích a ona se dostala pod něj. Hledali jsme ji skoro hodinu. Když jsme ji vytáhli, bylo už pozdě.“ Zadíval se na Penelopu: „Byla ve třetím měsíci.“

„To je mi moc líto,“ řekla tiše. „To asi muselo být pro tebe nejhorší.“

Překvapilo ho, jak dobře rozumí jeho pocitům. Penelopa vždycky chápala, o co běží, měla úžasný dar, často i beze slov, se vžít do situace jiných lidí. „Ano, to na tom bylo nejhorší,“ přiznal. „Nikdy už se mi nepovedlo zjistit, jestli o svém těhotenství nevěděla, nebo jestli na svůj stav nedbala. Byla taková nespoutaná. Myslím, že se pro manželství vlastně nehodila. Kdyby zůstala svobodná, byla by asi ještě naživu.“

„Já jsem fatalista,“ řekla jemně. „Myslím, že bůh si vybírá, kdy a jak nás k sobě povolá.“

„Snad máš pravdu. Trvalo mi to ale tři roky, než jsem se s tím jakžtakž srovnal. Zdědil jsem její majetek – byla stejně bohatá jako já. To byl jeden z důvodů, proč jsem se objevil tady. Chtěl jsem znovu začít od nuly. To bohatství mě netěšilo, chtěl jsem pracovat s jinými lidmi a na jiném místě, v potu tváře hledat vlastní cestu. Bavilo mě pomáhat tvému otci a žít v souladu s přírodou.

„Nás to asi zachránilo od krachu,“ řekla Penelopa. „Hodně ti dlužíme. Byl jsi pro nás záhadou, ale každá práce ti šla vždycky od ruky.“

„Kromě toho jednoho dne do roka, kdy jsem nebyl k ničemu,“ posteskl si Connal. „Vždycky, když nastalo výročí toho neštěstí, jsem se hrozně trápil. Neuvědomil jsem si, jak moc jsem toužil po dítěti, až když už bylo příliš pozdě.“

Hledala nějaká slova, která by ho mohla utěšit. „C. C, jsi dost mladý na to, aby ses oženil znovu a měl ještě děti,“ řekla nejisté.

Podíval se na ni upřeně: „Ale já jsem ženatý, Pepi. Ty jsi moje žena.“

Cítila, jak jí tváře hoří. Uhnula zraněnýma očima a dívala se na vzor přehozu postele. „Ale ne na dlouho. Doktor Hardy říkal, že to zrušení sňatku nebude vůbec obtížné.“

Dlouho bylo ticho. „Chtěl bych vědět, co se ten večer stalo,“ řekl konečně.

„Nic strašného. Prostě ses opil jako Dán. Našla jsem tě v baru v Juárezu. Chtěla jsem tě odvézt a ty sis neodpustil spoustu urážlivých poznámek. Pak jsi řekl, že když ti pořád dělám ošetřovatelku, tak se můžeme rovnou vzít. Dokonce jsi mi vyhrožoval, že když si tě nevezmu, tak nás oba dostaneš do vězení.“

Zvedl údivem obočí: „To všechno jsem udělal?“

„Ano, tak se to stalo. Nevěděla jsem, co si mám myslet. Hulákal jsi a vypadalo to, že bys vážně mohl něco provést, abys nás dostal do lapáku. V Mexiku to jde snadno, horší je dostat se ven. Představovala jsem si, jak hnijeme celé měsíce ve vězení a táta zuří a snaží se nás z toho vysekat.“

„To snad není pravda! Proč jsi mi to proboha neřekla!“

„Nechtěl jsi poslouchat,“ řekla vzdorovitě. „Neměl jsi čas mě vyslechnout. Musel jsi mi vysvětlit, že jsem pletichářka, posedlá vdavkami a prachama.“

Zlostně odfrknul. „Něco o takových vím,“ bránil se. Než jsem se oženil, tak jsem jim musel dávat kopačky jedné za druhou.“

„Mně jsi kopačky dávat nikdy nemusel,“ připomněla mu Penelopa. Hlavu měla schovanou v naducaném polštáři, aby se jí snáze lhalo. „Myslela jsem si, že jsme přátelé! O nic víc mi nešlo. Když jsi mě potřeboval, tak jsem ti pomáhala, ale vzít si tě? Pchá!“ snažila se zachránit zbytky své důstojnosti.

Connal zadumaně převracel v hlavě, co se právě dozvěděl, a zkoumavě ji pozoroval. To nemůže být pravda, řekl si v duchu. Dokud jsem jí tak neublížil, tak mě chtěla, tím jsem si jistý. Pokud v ní ten cit ještě neuhasí, mohl bych ho znovu zažehnout. Musím na to jít zvolna a opatrně.

„Pamatuji se, že jsem ti jednou řekl, že už nemám, co bych ti dal, že už ve svém srdci mám pusto. Dlouho jsem si tak připadal. Byl jsem otupělý, asi tím pocitem viny. Zakazoval jsem si jakýkoli cit.“

Zamyšleně pozorovala jeho rozhalenou košili. „Rozumím ti, Connale,“ řekla jemně, „ale stejně nikdy nehrozilo, že by ses zamiloval zrovna do mě.“

„Že nehrozilo?“ zapochyboval. Hořce se usmál. „Nikdy jsem nepotkal tak milou a chápavou holku, jako jsi ty. Byla jsi mi vždycky nablízku, když mi bylo ouvej. Byl jsem moc rád, že někdo ví, jak mi je. Bylo to tak milé, vždycky jsi pro mě měla to, co jsem potřeboval. Jablečný koláč, když jsem si potřeboval osladit život, horký guláš, když mi byla zima. Jednou jsem byl večer u stáda, unavený a hladový. A představ si, v sedlové brašně jsem našel jablečný závin od tebe. Víš, jak mi bylo milé, že někdo vnímá, že žiju? Od samého začátku jsem měl pro tebe velkou slabost. Nechápu jenom, proč mi tak dlouho trvalo, než jsem poznal, jak velká ta slabost je, že to není jen slabost pro všechno dobré, co dovedeš připravit ve svém kuchyňském království, ale slabost pro to, co nosíš v sobě uvnitř.“

„Nemusíš si na nic hrát, nejsem dítě,“ namítla. „Pravda je to, co jsi řekl, když jsi zjistil, že jsme se vzali. To jsi byl upřímný. Nikdy jsem si nedělala iluze, že bys chtěl takového tlustého hastroše, jako jsem já…“

„Pepi!“

„Ale ano, jsem taková,“ řekla trucovitě a pod pokrývkou žmoulala kapesník. „Jsem šeredná, mám nadváhu, jsem holka z balíkova. Táta říkával, že bys svým chováním uměl okouzlit i baronku, a měl pravdu. Eddie se k tobě hodí.“

Sedl si na samý okraj křesla a zadíval se na ni: „Eddie nechce dům na venkově ani dvě nebo tři děti.“

Tak to tedy je, pomyslela si Penelopa. Nemůže žít s Eddií, tak zkouší náhradní řešení. Sklopila zrak. Tolik ho chci, uvědomila si, že je mi jedno, proč by se mnou zůstal. I kdyby to bylo jen proto, že se v jiné zklamal! To, co o mně řekl, co mi řekl i do očí, to mu nemůžu zapomenout.

„Možná se ti povede ji přemluvit,“ řekla odměřeně.

Vážně se na ni zadíval. „Nebuduji přemlouvat,“ překvapil ji stroze. „Pepi, jsme manželé.“

Zarděla se. „To ale není žádná překážka. Už jsem ti říkala, že jsem byla za doktorem Hardym. Stačí, když to přijdeš v pátek podepsat a může podat žádost o anulování toho sňatku.“

Její odmítnutí se ho dotklo. Odtáhl se a uraženě se opřel. „Podívej, nezvážila jsi asi ještě všechny možnosti. Tvůj otec se s farmou nadřel dost, a stejně to jde od deseti k pěti. Můžu farmu postavit na nohy, udělat z ní prosperující podnik. Vždyť i ty sama by sis nežila špatně. Peněz mám dost.“

„Tvoje peníze mě nezajímají,“ podívala se na něj přezíravě. „Stačí mi najíst se a mít střechu nad hlavou. Víc nepotřebuju. Nic mě nezajímá tak málo, jako peníze, a ty to dobře víš!“

„A co tě zajímá? Hale! Proto tak spěcháš, aby bylo manželství zrušené!“ obvinil ji Connal.

Oči se jí zúžily. „Kdo že na to spěchal? Kdo litoval každého ztraceného dne?“

„Každý může změnit názor.“ Uvolněně gestikuloval rukou držící cigaretu. „Když už jsem ženatý, tak nemusím odhánět žádné další nevěsty, ne?“ zažertoval.

Rozhořčeně se bránila: „Tak podívej, C. C. Něco ti řeknu. Nebudu ti dělat zástěrku, abys nemusel k oltáři. Ta svatba rozhodně nebyla můj nápad!“

„Proč ses k ní ale nechala přimět?“ blýskl po ní pohledem tmavých očí.

„Vždyť jsem ti to řekla! Nechtěla jsem strávit zbytek života v mexickém žaláři!“

„Mohla jsi poznat, že jen tak blufuju. Sotva jsem stál na nohou, tak bych asi těžko někomu ublížil,“ pokračoval. „Kromě toho jsem vůbec neměl pistoli.“

Přitáhla si kolena pod bradu a objala je pažemi. „Tak už ses vyptal na všechno, cos chtěl vědět, ne?“

„Ne tak docela, ale dostaneme se k tomu.“ Dával si na čas a až příliš pečlivě zamačkával oharek v popelníku. „Jednou jsi mi řekla, že Hale je tvůj milenec. Je to pravda?“ Díval se jí upřeně do očí.

Podívala se na něj a zadoufala, že její lež neprohlédl. Když si bude myslet, že s Brandonem něco mám, tak snad získám čas se nějak vyrovnat s tímhle vývojem událostí, řekla si v duchu. „To tě vůbec nemusí zajímat. Nic ti do toho není.“

„Sakra, že mi do toho je! Jsi moje žena!“

Když slyšela ta slova, projel jí tělem vzrušující pocit. Nechtěla ale dát nic najevo: „Ne, nejsem tvoje žena. Jenom hrou náhod se stalo, že jsme oddáni. Nemáš vůbec právo se mne ptát na můj vztah s Brandonem.“

Pomalu se zvednul z křesla a položil popelník zpátky na komodu. „Nebudu se tedy ptát, a budu jednat,“ zahrozil. Stál vedle postele a zlobně ji probodával očima. „Takže ode dneška se tě ani nedotkne,“ prohlásil rozhodně. „A taky už nechci vidět žádné randění. Nehneš se z domu ani na krok!“

Doširoka otevřela oči úžasem: „Kdo si myslíš, že jsi?“ zeptala se nevěřícně.

„Tvůj manžel. A ty jsi moje žena. Tak je to, vážená paní Tremayneová!“

„Neříkej mi tak,“ odsekla mu. „To není moje jméno.“

„Ale ano, je to tvoje jméno. A hned tak se ho nezbavíš. Na to anulování můžeš zapomenout! Nic ti nepodepíšu!“

„Musíš to přece podepsat!“ namítla bezradně.

„Musím? A proč asi? Proč bych to měl podepisovat, nevíš?“

„Jak bys to chtěl jinak ukončit? Jinak se mě nezbavíš.“

Přejel po ní očima. „Myslíš, že se tě chci zbavit? Vždyť jsi se mnou už strávila tři roky, v dobrém i zlém. Jsi poklad, Pepi. Nemám vůbec v úmyslu tě přenechat tomu zrzavému veterináři. Můžeš mu to ode mne vyřídit.“

Krev se jí hrnula do tváří. Svírala křečovitě okraj pokrývky a strnule sledovala úžasem rozšířenýma očima, jak se k ní Connal blíží.

Mlasknul a zavrtěl hlavou: „Můj ty smutku, takhle ale těžko budeme mít nějaké děti,“ zasmál se.

„Nebudu mít žádné děti,“ zašeptala vzpurně.

„To je dost pravděpodobné, když se trochu neuvolníš,“ zažertoval. „Víš přece, že děti nenosí čáp.“

„To už mi říkali,“ zasmála se, „že se pro ně musí do porodnice.“

„To je pravda,“ připomněl, „ale to přijde až nakonec. Zajímavější je začátek.“ Podíval se na ni významně.

Ten dvojsmyslný úsměv ji znervózňoval.

„Nechci s tebou spát,“ řekla rozhodně.

„O spaní se tady nemluvilo,“ opravil ji.

„Byl bys tak laskav a vypadnul odtud?“

Než stačil odpovědět, rozlétly se dveře a vstoupil Ben Mathews. Podmračeným pohledem zhodnotil situaci: „Co je to tady za bengál?“

„Vysvětloval jsem Pepi, jak to dělají včely a motýli. Myslí si, že se děti kupují v porodnici. To jste jí řekl vy, Bene?“

Otec vypadal zmateně: „Takhle zrovna tedy ne… Co sakra děláte v její ložnici, C. C?“

„Jsme manželé,“ připomněl mu Connal. Vytáhl obálku: „Tady je oddací list.“

„Ale nechcete s ní zůstat. Sám jste to řekl. Jel jste přece jednat s právníky o zrušení sňatku,“ nedal se Ben.

„Rozmyslel jsem si to. Je dobrá kuchařka, vypadá slušně a nemá žádné špatné návyky. Mohl bych dopadnout i hůř.“

„A já bych mohla dopadnout lépe! Tak už dost a ven, Connale Tremayne! Já to zrušení získám, a ty potáhneš k čertu!“ vybuchla Penelopa, rudá v obličeji.

Connal si vyměnil s Benem pobavený pohled. „Taky jste ji naučil hezky klít,“ řekl uznale Connal. „Pěkně jí to jde od plic.“

„To spíš ona naučila nadávat mě,“ bránil se Ben. „Nemyslím si, že by s vámi chtěla zůstat, C. C.“

„Ale ano,“ mávnul Connal rukou. „Jen to bude chvíli trvat, než ji o tom přesvědčím. Zatím,“ vzal Bena přátelsky kolem ramen, „si můžeme promluvit o pár nápadech, jak některé věci na ranči vylepšit.“

„Neposlouchej ho,“ zuřila Penelopa. „Chce si tě koupit!“

„Ale vůbec ne,“ rozhořčeně odmítl Connal takové nařčení. „Snažím se jen vyvrátit tvé pochybnosti. Tvůj otec by potřeboval kapitálově zajištěného partnera. Teď mu přichází zeť na pomoc, mám pravdu, otče?“ zubil se Connal na Bena jako krokodýl.

„Je to svatá pravda, hochu,“ zašklebil se na něj Ben. „To mě nenapadlo,“ uvažoval nahlas, „že se dočkám syna.“

„Nezapomínáte oba náhodou na něco?“ zeptala se Penelopa dotčeně.

„Snad ani ne,“ odpověděl Connal.

„Nezůstanu za tebe vdaná!“ vykřikla. „Dosáhnu toho, aby byl ten sňatek prohlášen za neplatný.“

„Nedělejte si starosti, otče,“ uklidňoval Connal Bena. „Na to by potřebovala můj souhlas, a já s tím ovšem souhlasit nebudu. Dovedete si představit tak neoblomnou ženu, která by se chlapa zbavila už před líbánky?“

„Pravda, vždyť jste ještě ani nejeli na svatební cestu,“ souhlasil Ben.

„Connal může jet sám,“ řekla Penelopa. „Kanada je prý v tomto ročním období nádherná. A mají tam také hodně medvědů grizzly.“

„V tuhle chvíli nemáme zrovna na svatební cestu čas,“ odpověděl v lehkém tónu Connal. „Budeme mít spoustu práce na ranči. Nejdřív by se měl podívat na dům stavitel, abychom se dohodli na nejnutnějších úpravách. Potom bych pozval bratry, aby nám přivezli jednoho nebo dva čistokrevné plemenné býky…“

„Tak dost!“ Penelopa zvedla ruce nad hlavu. „S tím nebudu nikdy souhlasit!“

„A co ty s tím máš společného?“ zeptal se Connal nevinně. „Musíme se domluvit, jak dál. Jsme obchodní partneři.“

„Tati, tohle nesmíš připustit,“ prosila Penelopa otce.

Ben zvedl obočí. „A pročpak ne?“

„Potřebuje jen trochu lásky,“ řekl Connal Benovi, když ho vedl kolem ramen ke dveřím. „Trocha milování to brzy všechno dá do pořádku.“

„Pokus se o něco a rozsekám ti hlavu heverem!“ běsnila.

Connal se uznale usmál od dveří: „Líbí se mi temperamentní ženy.“

„Mohl bys už prosím vypadnout,“ přiznala porážku. „Ráda bych se s dovolením vyspala.“

„To bys měla. Snad ti to spraví náladu,“ odpověděl a zavřel za sebou.

„Spraví náladu,“ procedila skrz zuby směrem ke dveřím, „napřed mě urazí, pak zuří, uteče a chce zrušit sňatek, a nakonec chce s tátou dělat byznys. Mužské nepochopím do nejdelší smrti.“

Strčila hlavu pod polštář, ale přes všechno úsilí se jí podařilo usnout až nad ránem.

SEDMÁ KAPITOLA

Přestože si Penelopa už zvykla, že Connal snídá spolu s ní i jejím otcem, poslední měsíce často jedl o samotě. Proto byla dost překvapená, když sešla do jídelny a uviděla ho tam sedět naproti otci. Ještě více ji překvapilo, když zjistila, že na stole na ni čeká připravené jídlo, hned vedle šálku čerstvé kávy.

„Ale, snad nejsme překvapení?“ zamumlal Connal suše a očima majetnicky klouzal po ladných křivkách jejího těla, oblečeného v džínsech zastrčených do vysokých bot, bílé blůzce a žlutém pleteném pulovru. „Snad jsme si nemysleli, že muži jsou úplně a beznadějně neschopní?“

Nenápadně se rozhlédla okolo, aby si ujasnila, na kolik lidí to vlastně mluví.

„Pojď, sluší ti to,“ zasmál se. „Posaď se a jez, než ti to vystydne.“

Sedla si naproti němu, vedle otce. Neklidně sjela pohledem z Connala v pracovním oblečení džínsech a plátěné haleně na otce ve svátečním obleku.

„Plánuješ se dnes nechat pohřbít, nebo někam jdeš?“

„Jdu do banky zaplatit ten úpis,“ odpověděl Ben suše.

„Čím?“

„O tom si můžeme promluvit později,“ skočil jí do řeči Connal. „Teď sněz ta vejce, než vystydnou.“

„Čím?“ Trvala si stále na svém a upřeně hleděla na Bena. Tvářil se provinile.

„No, podívej, je to celkem jednoduché, vezmeš tuhle malou lžičku a takhle jí nabereš kus vejce, to je celé.“ Connal se tvářil smrtelně vážně, ale oči se mu smály.

Podívala se na něj, jak tam blazeované seděl a shlížel na ni pohledem vítězného dobyvatele, zatímco košile se mu napínala přes svalnatou hruď a široká ramena.

„Tys to udělal, je to tak? Tys mu dal peníze na zaplacení toho úpisu!“

„Je to koneckonců můj tchán, nehledě na to, že jsme partneři,“ řekl Connal prostě. „Všechny dokumenty by měly být dneska připravené, jen to podepsat. Tvůj táta se na to podívá, až bude ve městě.“

„Ty nejdeš s ním?“ zeptala se opatrně.

Pokrčil rameny. „Přijde nová zásilka dobytka. Někdo tady musí být, aby všechno podepsal a dohlédl na vykládání.“

„Nový dobytek?“ Uvědomila si, že vyvaluje oči a rychle zamrkala. „Jaký nový dobytek?“

„Nějaké jalovičky, to je celé,“ ujistil ji Connal Pak se zazubil. „Ale dostaneme taky páreček čistokrevných býků Santa Gertrudis. Mí bratři by se tu měli objevit někdy zítra.“

„Ono je víc takových jako ty?“ Podivila se nahlas a matně si vybavovala jeho zmínku o rodinných poměrech, kterou začal předchozího večera své vyprávění.

„Tři,“ připomněl jí.

„Ježíšku na křížku. Jsou ženatí?“ Temné oči se mu zúžily.

„Jeden ano, ten nejmladší. Ti starší dva jsou stále svobodní, ale nedělej si žádné naděje. Stejně už jednoho manžela máš.“

„Jenom do té doby, než tě dotlačím, abys podepsal to lejstro,“ opáčila sladce.

„Až budou čerti v pekle bruslit.“

„Mohli byste si to hádání nechat na později?“ zavrčel Ben. „Chtěl bych se v klidu nasnídat.“

„Na tom něco bude. Dej si trochu salsy, Pepi.“

Vzdala to. Nabrala na lžíci trochu třpytivě rudé salsy, potřela jí vejce a vychutnávala tu barvu a pikantní chuť, kterou dávala perfektně připraveným míchaným vejcím. Slanina byla také na výbornou, a topinky byly ještě lepší, než kdyby je dělala sama.

Pohlédla na Connala. Věděla, že stejně jako většina ostatních mužů dokáže uklohnit něco k jídlu, když je to potřeba. Ale tohle bylo za horizontem většiny mužů, kteří nebyli profesionálními kuchaři. „Tohle všechno jsi uvařil ty?“ zeptala se nevěřícně.

„Řekl jsem snad někdy něco takového?“ zeptal se Connal nevinně.

„No, vlastně ne…“

„Consuela to uvařila,“ řekl Ben. „Mysleli jsme, že by ses možná ráda trochu prospala po všech těch včerejších zmatcích a vzrušení.“

„Vzrušení,“ zamumlala. „Nejdřív chce všechno zrušit a najednou zase ne…“

„Řekněme, že jsem včas přišel k rozumu,“ pronesl Connal pomalu a usmál se na ni přes vidličku s vejci a slaninou. Sjel pohledem k jejím plným rtům a na chvíli se na ně zadíval, než opět zachytil její pohled. „Poznám dobré věci na první pohled.“

Srdce se jí zběsile rozbušilo.

To není fér, tohle mi nemůže dělat…

„Proč myslíš, že mě potřebuješ na odhánění vdavekchtivých ženštin?“

„Protože se chystám založit menší pobočku rodinné firmy. Většina lidí v jihovýchodním Texasu zná značku Tremayne. A pěkně rychle budu známý i v El Pasu, a pak se octnu na seznamu ohrožených druhů. To je ta pravá chvíle pro tebe. Když po mně půjde příliš chamtivých nevěst, jediné co budu muset udělat, bude ukázat se někde se svojí milou sladkou polovičkou, a ta je pěkně rychle odežene.

„Nejsem milá, ani sladká,“ položila vidličku. „Jsem tlustá a mám sprostý ksicht, jak jsi řekl.“

Sevřel pevně čelisti. „Řekl jsem spoustu věcí, které mě mrzí,“ odpověděl. „Doufám, že po příštích dvacet let mi je nehodláš strkat pod nos, pokaždé když dostaneš špatnou náladu.“

Dívala se na něj, dokud ji jeho pohled nedonutil sklonit hlavu a zadívat se do talíře. Byl to koneckonců pohled, který dokázal zkrotit i dospělé chlapy v ráži. Neklidně se zavrtěla. „Říkal jsi, že ses nechtěl ženit.“

„To jsem řekl. Taky jsem se ženit nechtěl, ale teď je to holt/a// accompli, ne?“

„Cože to je?“

Zvedl jedno obočí. „To je francouzsky. Znamená to něco, co už je prostě tak. Koukám, že neumíš vůbec francouzsky. Já ano. Budu tě učit, je to hrozně sexy jazyk, stejně jako třeba španělština.“

Polkla a napila se trochu kávy. „Já na jazyky vůbec nemám talent…“

„Pár slovíček ti nemůže ublížit,“ obzvlášť, dodal potutelně, „ta správná slovíčka ne.“

Přesně věděla, na co naráží. Pohledem zoufale zabloudila k jeho obličeji a pro jistotu se mu dívala na rty. Vždycky přemýšlela, jaké by asi bylo je cítit na svých, ale za celé tři roky ji ani jednou doopravdy nepolíbil, pokud nepočítala tu pusu pod jmelím, což bylo asi tak stejně důvěrné jako „dobré ráno“.

Znovu a znovu snila o jeho silných pažích, jak ji objímá, jak ji líbá – horečně a vášnivě. Ale já ovšem nejsem ten pravý typ ženy, co v mužích vzbuzuje takovou vášeň, napomenula se. Na rozdíl od Eddie.

Eddie… Jen co pomyslela na tu druhou ženu, cítila zase ten strašně nepříjemný pocit po celém těle. Měla velice přesnou představu, co Connal na Eddii vidí, jen jí nebylo jasné, jestli hodlá ve vztahu pokračovat. To manželství nebylo opravdové ani omylem. Mohl klidně tvrdit, že Penelopa nemá žádné právo mu říkat, co smí, a co ne. A měl by pravdu. Manželé byli skutečně jen podle jména.

Položila vidličku, úplně ji přešla chuť. Kdyby mě tak miloval. Kdyby si mě byl vzal z lásky, a ne jen z opileckého rozmaru, zalitovala.

„Co se děje?“ zeptal se starostlivě otec, když sledoval proměnu v jejím výrazu. „Tváříš se, jako bys prošvihla konec světa.“

„Vůbec jsem se nevyspala.“

„Celou noc snila o mně,“ zašklebil se Connal.

„Vůbec ne!“

„Správně, Pepi, bojuj. Ale nakonec stejně vyhraju.“ Vstal a díval se na ni sebejistě shora. „A ty to víš,“ dodal tiše.

Nechápala náhlou změnu v jeho chování, ani co měl znamenat ten podivný pohled v temných očích. Zadívala se na něj nechápavě a zoufale.

„Samá voda, viď, děvče?“ zamumlal. „No, asi ti to bude chvíli trvat, ale nakonec na to snad přijdeš.

Tak zatím, Bene.“ Otočil do sebe zbytek kávy, vzal si z věšáku stetson a narazil si ho do čela. „Nechceš jít taky k překladišti a podívat se jak vyložíme dobytek?“ zeptal se Penelopy.

Bylo to naprosto nezvyklé pozvání, skoro jako by stál o její společnost. V první chvíli nevěděla, co říct, a proto na okamžik zaváhala.

„Obleč se,“ řekl s těžkým povzdechem. „Kdyby sis to rozmyslela, víš, kde mě najdeš.“

Odešel z místnosti a Penelopa si s otcem vyměnila zmatený pohled.

„Co se děje?“ zeptala se ho.

„To kdybych jen věděl, ale udělal pěkně čelem vzad, co?“ Otřel si rukou čelo. „Víš, na jednu stranu nemůžu říct, že by mě to mrzelo. Tahle půda je naší rodiny už od občanské války a já bych o ni zatraceně nerad přišel kvůli vlastní finanční neobratnosti.“

Penelopa dobře věděla, co pro jejího tátu ranč znamená. Pocítila lehký osten viny, že vyvolala hádku s Connalem, když ten byl řešením všech otcových problémů. Ale také byl kořenem všech jejích.

„Jak to doopravdy cítíš?“ zeptal se Ben tiše.

Prsty objala šálek kávy. „Myslím, že se snaží vytěžit co nejvíc i z téhle pitomé situace,“ pokrčila rameny. „Nebo si možná myslí, že prohlášení svatby za neplatnou by uškodilo jeho mužnosti. Možná je to opravdu tak, jak říká, aby udržel od těla ty nány, co ho budou chtít jen pro peníze. Ale je to nějaké podivné, bere to trochu moc v poklidu, na to jak řádil a zuřil, když se dozvěděl, co se stalo v Juárezu.“

„Byl několik dní pryč,“ prohlásil Ben zamyšleně. „Možná si to prostě nějak urovnal v hlavě.“

Pamatovala si, co jí Connal řekl o bývalé ženě, takže si moc nebyla jistá. Zmiňoval se o touze po rodině, kterou Eddie rozhodně nechtěla. Takže možná taky přišel na to, jak snadno by si z Penelopy mohl udělat, co by chtěl – uklízečku, kuchařku, matku, prostě někoho v pozadí jeho života, od koho by mohl kdykoli odejít bez bolesti, pokud by se soužití jakýmkoli způsobem pokazilo. Věděla, že ji nemiluje. To už dával najevo dost jasně. Možná ji chtěl. Ani tím si ale nemohla být jistá, protože jeho tvář prozrazovala přesně jen to, co z ní dovolil lidem vyčíst.

Možná si se mnou jen hraje, napadlo ji. Možná je ke mně upřímný, uvažovala.

„Už zase stokrát převracíš, co by kdyby?“ Všiml si Ben a přerušil jí v přemítání. „Co by kdyby… nech toho. Prostě dělej, jak to cítíš a uvidíš, co se stane.“

Chtěla něco namítnout, ale nenapadal ji žádný pádný argument. „Dobře,“ řekla uvolněně. „Našla jsem si práci.“

„Cože jsi našla?“

„Práci. Teda skoro,“ opravila se. „Možná jí dostanu, jestli se ta recepční, co je teď na mateřské, nevrátí,“ oznámila a trochu ji zmátl jeho ustaraný pohled plný úzkosti. „Co je špatného na tom, že bych chodila do práce?“

„Máš jí dost tady,“ zabručel. „Budu se muset vzdát svých jablečných koláčů a kokosových dortů, jestli půjdeš do práce. Kdo mi upeče ripl? Kdo se o mě postará?“

Zvedla obočí a namítla: „Ale tati, přece nemůžu zůstat doma napořád!“

„Proč ne? Můžeš přece zůstat manželkou mého nového zetě,“ řekl škrobeně. „Není důvod, proč bys nemohla. Je to přece nakonec skvělá partie. Bohatý, chytrý, fešák…“

„…tvrdohlavý, panovačný, nerozumný…“ dodala.

„…a hlavně má rád děti,“ dokončil sveřepě. „Já mám taky rád děti. Byli bychom měli víc dětí, než jen tebe, kdyby to šlo, vždyť víš. Nic by mi neudělalo větší radost než dům plný vnoučátek.“

„Výborně. Až to skoncuju s Connalem a vezmu si Brandona, postaráme se, aby se ti to splnilo. Budeš mít spoustu zrzavých vnoučátek,“ řekla s lišáckým úsměvem.

„Já nechci zrzavá vnoučata!“ čertil se.

„To je smůla,“ povzdechla si a dojídala snídani. „Protože já vážně nehodlám strávit zbytek života tím, že budu od Connala odhánět ženský.“

„Nenapadlo tě, že možná má i jiné důvody, proč chce zůstat s tebou?“ zeptal se po chvíli. „Myslím… víc osobní důvody, než byl ochoten přiznat?“

Zkoumavě se na něj zahleděla. „Myslíš kvůli jeho ženě a tomu dítěti?“

Přikývl. „Muselo pro něj být nesmírně těžké ji ztratit, ještě k tomu těhotnou. Je mi jasné, jak mu musí být. Vím toho hodně o výčitkách svědomí a vině, zlatíčko, cítil jsem to celá léta, protože jsem pil ten večer, kdy jsme se nabourali s tvou maminkou. Nakonec jsem stejně přišel na to, že nemá cenu žít minulostí. Člověk musí ze sebe setřást pochybnosti a jít prostě dál. C. C. se to učí teď. Možná už je prostě připravený začít zase od začátku.“

„Možná, že je, ale to nestačí, tati,“ řekla unaveně. „Nemůžu být jen náplastí na jeho bolístky, víš? Chci a potřebuju být milovaná, potřebná a pro někoho důležitá.“

„Potřebuje tě, to už jsme snad viděli jasně, za těch posledních pár let,“ připomněl jí Ben.

„Jistě. Hodná stará Pepi, co se postará, aby se mu nic nestalo, pohlídá, jestli si vzal kabát, když je venku zima, postará se mu o jídlo… ale to není to, co on potřebuje. Potřebuje ženu, kterou by mohl milovat. Eddie by byla lepší volba než já, aspoň spolu mají vztah, více méně. C. C. a já… no, nikdy mi nedal ani pusu.“ zamumlala mdle.

„Tak bys mu měla říct,“ řekl Ben s šibalskými hvězdičkami v očích. „Jen abys měla vzorek zboží, jak se říká.“

Zčervenala ještě víc a sklonila oči k talíři. „Já nechci, aby mě líbal, nestojím o to.“

„Nevíš o co přicházíš, dokud to nezkusíš, vždyť žiješ jako jeptiška těch posledních pár let, přes všechnu snahu toho zrzavého veterináře.“

„Neřekl jsi to doufám Connalovi!“ vykřikla.

„Došlo mu to samo. Má oči, a i slepec by to poznal. Moc se červenáš.“

„Tak to si budu muset zasypávat obličej pudrem, aby to nebylo vidět, a nosit masku přes oči… Vy mužský!“

„No tak, chceme pro tebe jen to nejlepší.“

„A předpokládám, že to, že by mohl dostat ranč z dluhů je v podstatě jenom třešnička na dortu, co?“ Smířlivě se usmál.

„Neříkám, že ne. Tahle půda je odkaz, dědictví našich předků. Chtěl bych ji udržet pro další a další léta, stejně jako dějiny, které se tu odehrávaly. John Wesley Hardin spal v tomhle domě. Tlupa komančských bojovníků vyrabovala náš ranč a zabila jednoho kovboje. Kavalerie mívala tábor tam dole na pastvinách, když vyráželi na Paso del Nořte a zase se tudy vraceli. Tahle země, holčičko, je plná dějin a příběhů. A já bych chtěl, aby ji i tvoje děti mohly zdědit.“

Natáhla se a jemně se dotkla jeho zvrásněné upracované ruky. „Já to chápu. Ale manželství je

asi docela složitá věc, i když někoho miluješ. A když toho druhého ani nemiluješ…“

„Ale ty ho miluješ,“ namítl Ben s neochvějnou jistotou. „Viděl jsem jak se na něj díváš, jak se rozzáříš, když vstoupí do místnosti. On to nevidí, protože se nedívá. Ale to, že nechce prohlásit ten sňatek za neplatný, ti dává naději, viď?“

„Jenže to nechce z úplně jiných důvodů, než by se mi líbilo! Na takovéhle manželství by se mu hodila jakákoli žena, chápeš?“

„Ne, nechápu.“ Za zlatý řetízek vytáhl kapesní hodinky a podíval se na ně. „Ale nemám čas, abych tě dál přesvědčoval. Už mám zpoždění. Nebudu tady na oběd, tak si nedělej starost, ale C. C. říkal, že tu možná bude.“

„Nechám mu něco na stole. Najde to tu, až přijde.“

„Ale copak tohle je způsob, jak jednat s mužem, který pomáhá tvému ubohému starému otci z dluhů?“

Zamračila se. „Asi ne. No tak dobrá, budu se snažit vypadat dostatečně mile a způsobně. Teď, jestli dovolíš,“ dodala a začala sbírat talíře, „mám pár věcí, které bych ráda udělala. A to s tím zaměstnáním rozhodně nevzdávám,“ zahalekala přes rameno. „Jestli mě vezmou, půjdu!“

Ben zvedl ruce, jako by se vzdával, a vyšel ze dveří.

Penelopa umyla nádobí a poklidila v domě. Celou dobu při tom myslela na Connalovo nečekané pozvání, aby přišla k překladišti a podívala se na nové jalovice. Asi bude hotov mnohem dřív, než bude oběd, pomyslela si. Ale stejně vyrazila. Jela zvolna po prašné cestě z ranče na překladiště, ke kládami ohrazeným průchodům, kterými se dobytek hnal na oplocené pastviny.

Jak jela, v duchu srovnávala údolí s krajinou na severozápadě kolem El Pasa, která byla většinou pouštní. Pouště kolem El Pasa byly ošidné, krásné svým drsným způsobem. Pustotou a holinami jen maskovaly spoustu živého, zvířata a rostliny. Kaktusy, které vypadaly jako ježaté hrušky, mohly v momentě uštědřit tolik ostnů, že by to zaměstnalo chlapa s pinzetou a baterkou na pěkný kus dne, ale dávaly na odiv jedny z nejkrásnějších květů, které kdy v poušti viděla. Když pršelo, vyrazilo ještě více květů a poušť jimi celá ožila. Dokonce i tuhý mescalito vystavil na odiv nebeskou modř svých okvětních lístků. Ukázala se spousta zvířat, nejen ještěrky a chřestýši. Pak tam byla spousta míst, kde rostly jen kreozoty, rozrůstající se do miniaturních sadů, okolo kterých nerostlo nic jiného, protože jejich jedovaté výměšky spolehlivě zahubily každou květinu, která vyrazila vedle nich. Po dešti byla jejich těžká kořeněná vůně opravdu omamná. Za starých časů z nich osadníci vyráběli léky, masti a lepidlo.

Ale tam, kde ležel ranč Matthewsů, nedaleko bývalé pevnosti Fort Hancock, jihovýchodně od El Pasa, v okrese Hudspeth, protékalo Rio Grande dostatečně blízko na to, aby učinilo celou oblast úrodnou. Byla tam spousta výborných pastvin pro dobytek. Armáda tam koncem devatenáctého století vybudovala řadu pevností podél řeky Rio Grande. Měly chránit osadníky podél jižní hranice Texasu proti útokům indiánů a zajišťovat mexickou hranici. Spojené státy přijaly odpovědnost za ukončení indiánských výbojů, proto nezbylo než vybudovat funkční síť opevnění. Jednou z těchto pevností byla Fort Hancock, pojmenovaná podle generála Winfielda Scotta Hancocka. Penelopa si tam kdysi hrávala, když tam jezdili na výlet s rodiči, milovníky a znalci historie. Znali každé historicky zajímavé místo v celém kraji, takže znala i historii solné války, která vypukla kvůli solnému nalezišti na úpatí Guadalupského vrchu a vyústila v divoké přestřelky mezi zastánci názoru, že sůl by měla být dostupná všem zdarma, a lidmi, kteří zdůrazňovali přednosti soukromého vlastnictví minerálních nalezišť a práv k jejich těžbě.

Věděla i o horkých pramenech na Sieře Blance a o nedaleké Fort Quitman, další z řady starých pevností, ze které nezbylo skoro nic, kromě malé napodobeniny z vepřovic na soukromém pozemku.

Jako malé dítě si často hrávala v okolí těch historických míst a představovala si hordy komančských válečníků, tak vznešených v sedlech koní, jak se ženou pouští – nejlepší lehká kavalerie světa, jak se říkalo. Představovala si osadníky na dlouhých vozech tažených dobytkem a mexické bandity jako Pancho Villu, apačské nájezdníky a indiány kmene Yaqui. Její představivost jí nedovolila zoufat si nad tím, že je jedináčkem.

Penelopa uvažovala, jestli Connal má rád historii. Nikdy se ho na to neptala. Zamračila se, když její klisnička zrychlila krok, když se blížily k nížině a tomu, čemu soukromě říkali Mathewsův potok, k přítoku Rio Grande. Tahle nížina byla známá tím, že každé jaro s příchodem dešťů se tu voda rozlila a zaplavila ji. Jinak to bylo místo, kam chodily pít vidlorohé antilopy a jeleni. Otec občas dával svolení k lovu na svých pozemcích, ale jen tehdy, když znal lidi, kteří se měli lovu účastnit. Protože člověk vybil skoro všechny predátory, kteří kdysi

udržovali počty táhnoucí zvěře v rovnováze, bylo třeba zajistit i méně přírodní způsoby, jak snižovat počty antilop a jelenů. Při jejich přemnožení se jim totiž nedostávalo potravy a decimovaly tak nejen dobytčí stáda, ale i své vlastní stavy.

Cítila srdce až v krku, když uviděla velké nákladní vozy, ze kterých stále vykládali dobytek, protože Connal stál široce rozkročený na rampě a dohlížel na průběh vykládání. Musel vytušit její příjezd, protože najednou se podíval přímo jejím směrem. I na takovou vzdálenost jasně rozeznala ten úsměv.

Seskočil z rampy a vydal se k ní. Uprášený, štíhlý, mrštný a vzbuzující respekt. Pomyslela si, jestli vůbec zná někoho, kdo by mu byl alespoň vzdáleně podobný. Každopádně vypadal přesně tak, jako by byl utkán ze snů, které o mužích spřádala.

„Tak nakonec ses rozhodla se k nám připojit,“ zavolal. „Tak pojď!“

Seskočila ze sedla a přidala se k němu. Kráčela po jeho boku, otěže volně v ruce. Klisna zvonila podkovami za nimi.

„To je spousta dobytka,“ podivila se, když uvázali kobylku o kousek dál k ohradě.

Shlédl na ni. „Chce to hodně dobytka, aby se člověk v dnešní době uživil,“ připomněl jí. „Zvlášť pro farmáře, jako jsme já s tvým tátou, kteří to neberou žádnými zkratkami.“

„Zkratkami?“ zakabonila se.

„Hormonální implantáty, supervitamíny, a tak podobně.“

„Mám dojem, že jsem v tátově obchodním zpravodaji četla, že některé zahraniční země odmítají dovážet dobytek, podporovaný v růstu hormonálními implantáty, aby rostl více a rychleji.“

„Vidím, že jsi si udělala domácí úkol,“ zazubil se, zapálil si cigaretu a posunul si odřený stetson pískové barvy do týla. „Lidé se teď začínají mnohem víc starat o svoje zdraví. Musíme pěstovat dobytek přirozenějšími způsoby, abychom uspokojili trh. Dokonce i pesticidy, co používáme na obilí, se hodně lidem nelíbí.“

„Nemluvě o cejchování,“ zamumlala a obrátila oči v sloup.

„Nechtěj mě rozpálit,“ začal zlehka. „Není to kruté a je to nezbytné. Vymražená sublimovaná značka nevydrží víc jak rok. I klasický vypálený cejch se začne vytrácet, když zvíře párkrát obmění srst. Trojúhelníky v uších se dají vyndat, takže cejchování zůstává poslední možností, jak může farmář ochránit svůj majetek a označit si svůj dobytek. Když to neudělá, je to skoro jako písemné pozvání pro zloděje dobytka.“

„Není to k smíchu, zloději dobytka ve vesmírném věku? To si asi spotřebitelé neumějí představit.“

„Víš stejně dobře jako já, že krást dobytek je velký kšeft a kvete pořád, jen místo koní používají náklaďáky. Štve mě, že do nás pálí ze všech stran. Lidi si možná jednou budou muset vybrat mezi masem a jídlem v tubičkách, ale dokud chtějí pořádné šťavnaté steaky, je třeba dělat ústupky.“

„Stejně si myslím, že není třeba mučit zvířata bezdůvodně,“ řekla bojovně. „Jen tak ze zvědavosti, nebo aby byla kosmetika ještě jemnější.“

Hořce se zasmál.

„Ty a to tvoje měkké srdce. Udělala bys ze všech býků domácí mazlíčky a pojmenovala i všechny slepice, ne? Před sto lety bys umřela hlady. A taky bych ti rád připomněl doby, kdy děti umíraly po tisících, nebo byly mrzačeny nekonečnými epidemiemi různých chorob. Jak myslíš, že lidé objevili léky na tyhle nemoci?“

„Asi testováním na zvířatech,“ připustila.

„Samozřejmě. A před sto lety, pokud jsi nebyla schopná zabít zvíře, znamenalo to, že budeš hladovět.“ Rozhlédl se kolem. „Krutost je součástí života. Ať se ti to líbí, nebo ne, ty i já jsme predátoři, zvířata. Člověk je jenom divoch s trochu ohlazenýmii hranami. Dej ho do primitivního prostředí s prázdným žaludkem a on zabije, pokaždé.“

„Mohli bychom mluvit o něčem příjemnějším?“ zeptala se. „Jsou tví bratři podobní jako ty?“

Otočil se, aby jí věnoval jeden ze svých hodnotících pohledů, od rozpuštěných rusých vlasů až po zaoblené boky v džínsech. Nakonec řekl: „Evan mi je podobný, ten nejstarší. Vypadáme podobně, i když on je rezervovanější. Harden je mi věkem nejblíž, ale je modrooký. Můj nejmladší bratr – Donald, se oženil krátce předtím, než jsem odjel sem. Má pěknou a příjemnou ženu, jmenuje se Jo Ann.“

„A vaši rodiče ještě žijí?“

„Táta umřel, když jsme byli ještě kluci. Ale máma je pořád s námi.“ Zahákl si palce za široký kožený opasek a zadíval se na Penelopu. „Jmenuje se Theodora,“ řekl a díval se Penelopě na rty. „Kdybychom měli dceru, chtěl bych, aby se jmenovala po ní. Je to zvláštní žena. Odolná, schopná a milující. Líbila by ses jí, Penelopo Mathewsová Tremayneová.“

Cítila, jak jí do obličeje stoupá horko. Byl k ní příliš blízko, a vědomí blízkosti toho pružného a silného těla ji znervózňovalo. Pokusila se trochu uhnout, ale on se pohnul stejně s ní. Úsměvem jí dal najevo, že přesně ví, jak na ni zapůsobil.

„Nebudu už dlouho Tremayneová,“ namítla chabě.

„Tak dlouho, jak budu chtít. Manželství není nic, co by se mělo brát na lehkou váhu. Jestli jsi mě nechtěla za muže, neměla jsi se mnou chodit do té mexické svatební kaple a nechat se tam se mnou oddat.“

V tom měl pravdu – to ovšem nemohla přiznat. Vrazila ruce do kapes, aby skryla, jak se jí chvějí. Nemohla se přinutit podívat výš než na jeho košili. Byla modře kostkovaná, ve stylu Divokého západu. A moc hezky obepínala jeho širokou hruď. Zahlédla, jak se pod ní rýsují jeho chlupy. Viděla ho již několikrát svlečeného do půl těla, ale vždy jen z dálky. Zamyslela se nad tím, jak by asi vypadal zblízka, ale když si uvědomila, na co myslí, obličej se jí rozhořel.

Zvedl jedno obočí. „Ale, ale, snad nejsme neklidní?“ řekl tiše s jemným úsměvem. „Chceš, abych si to sundal, Pepi?“ protahoval měkce slova.

Oči jí vystřelily až k jeho tváři a pak je zase rychle odvrátila a zadívala se na dobytek. Srdce jí poskakovalo a s každým úderem jako by s ní otřáslo. V ústech měla úplně vyprahlo, jak hledala ztracenou rovnováhu. „Jen jsem… obdivovala tu barvu,“ vykoktala.

„Chceš říct, že jsi mě svlékala očima, ne?“ skočil jí nenucené do řeči a pozvedl cigaretu ke rtům. „Tak mě svleč, proč by ne? Jsme jednou manželé. Kdyby ses mě dotkla, nevadilo by mi to.“

Zajíkla se a pokusila se odtáhnout, ale uchopil dlouhý pramen jejích vlasů svými drsnými prsty a vychytrale prodlužoval tu chvíli, kdy si byli blízko.

„Neutíkej ode mě.“ Měl hluboký hlas a řekl to pomalu a nepřeslechnutelně, jeho zvučný hlas se nesl i nad bučením dobytka a povykování honáků, kteří ho vykládali. Velký přívěs stál mezi nimi a honáky, takže na ně nebylo vidět.

„Je čas, abys čelila situaci, ve které jsme.“

„Naše situace by se celkem snadno vyřešila sama, kdybys souhlasil s prohlášením sňatku za neplatný,“ usekávala každé jednotlivé slovo.

Jemně pohnul rukou a mírně jí čuchal vlasy. Vzal ji lehce za bradu a otočil jí tváří k sobě, jemně, ale pevně. V temných očích mu zazářilo nové světlo, jako hvězdy v temných hlubinách vesmíru. „Tahle prohlášení jsou možná tak pro lidi, co se nedokážou poprat s problémy. Ty a já dáme tomu manželství šanci. A začneme teď a tady.“

„Cože… C. C!“

Ústy udusil překvapený výkřik. Nepolevil, ani když se rozmáchla a snažila se s ním prát. Odhodil cigaretu do prachu a volnou rukou ji přitáhl k sobě. Pevná síla mužných svalů oslabila její vůli. Pomalu si uvědomila, že pevně svírá jeho svalnaté paže, že téměř nedýchá a vůbec se nebrání. Pak si všimla, jak příjemné jsou jeho vlahé rty na jejích, smyslný dotek, který se stával každou chvílí dráždi věj ší.

Brandon ji líbal. Už ji líbali i jiní kluci. Ale nikdy to nebylo takové. Sotva si uvědomovala slunce, které jí pražilo na zátylek, povyk honáků nebo prach ve vzduchu všude okolo. Přestala klást odpor a podvolila se pevné ruce, která ji objímala kolem pasu. Přitáhl si ji ještě blíž a ona se jemně zachvěla, byl to pro ni úplně nový pocit, dovolit muži, aby ji takhle držel. Tak intimně, pevně a mužně.

Svými rty lehce zvedal, třel a hladil koutky jejích. Cítil, že její odpor polevil. Nečekaně roztála a objala ho. Tvářemi se jemně dotýkali, až se Connal zase nepatrně odtáhl, aby se jí podíval do očí.

Omámené potěšení, které v nich spatřil, ho rozpalovalo. Černé oči pod dlouhými řasami vyjadřovaly zájem a touhu.

„Ti… muži…“ podařilo se jí namítnout.

Pootočil ji, aby viděla, že jsou skryti za návěsem. „Jací muži, maličká?“ zašeptal. Rty se jí dotkl jako závan motýlího křídla. Zase. Škádlil ji. „Dej mi ruce kolem boků,“ zamumlal, když lehce kousal do jejího spodního rtu. „Pojď blíž.“

Bezmocně ho poslechla a ponořila se do sladkého zapomnění, ruce mu položila na lopatky a vychutnávala pocit blízkosti. Zvláštní, pomyslela si, jak se k sobě hodíme, přestože je tak vysokánský.

„Polibte mě, paní Tremayneová,“ zašeptal a dobýval se jazykem mezi její rty.

Podvolila se a oddálila rty od sebe. Jeho ústa byla střídavě něžná a drsná. Zasténala, jak se napětí a naléhavost celého okamžiku přelily do nečekané žádostivosti. Dotýkala se stehny jeho nohou pevných jako ocel a cítila, jak se jí začínají chvět kolena.

Najednou ji pustil a odvrátil se. Zatnul zuby a přivřel oči se zvláštním zablýsknutím. „Špatný čas a špatné místo,“ řekl zastřeným hlasem. Pomalu se nadýchl a začal zkoumat svoje dílo. Přikývl, když v její tváři našel neklamné známky vzrušení. „Ano, chceš mě,“ řekl prostě. „To je pro začátek docela dobré.“

Polkla. Rty měla otlačené a když je sevřela, cítila jeho chuť. Chtěla se ho zeptat proč, ale on ji uchopil za ruku a táhl ji za sebou ke kravám.

„Tohle jsou herefordky,“ řekl jako by se vůbec nic nestalo. „Víš, křížíme brahmanský dobytek s krátkorohými, abychom dostali Santa Gertrudis. No a tohle je zase jiný případ křížení,“ řekl a postoupil dál, aby pokračoval v podivné lekci o šlechtění krav.

Poslouchala, ale nemohla od něj odtrhnout oči a celé tělo ji pálilo.

Za chůze si zapálil cigaretu a usmál se na ni zvláštním způsobem, až se jí srdce divoce rozbušilo. Zdálo se, že překročili nějakou novou hranici, a ona pocítila nečekané vzrušení. Dokonce, i když ji potom opustil, aby se oba mohli věnovat svým povinnostem, když se na klisničce vracela domů, vzrušení přetrvávalo. Jen jí nebylo zcela jasné, kam vlastně oba směřují.

Když ho předtím na rampě pozorovala, jeho pevné snědé svaly a tmavé vlasy, položila si zvláštní otázku. Jak by asi vypadalo naše dítě? Ta myšlenka ji uvedla do rozpaků. Odpověď na takové otázky je daleko. Odložím své úvahy na dobu, až se naše vztahy nějak urovnají, pokud se ovšem vůbec urovnají, slíbila si.

OSMÁ KAPITOLA

Situace se brzy zkomplikovala. Příštího rána přijel za Pepi na návštěvu Brandon. Atmosféra byla poněkud napjatá – Penelopa byla ještě pořád manželkou Connala. Brandon si nebyl úplně jistý tím, o co vlastně jde… Pepi mu sice tvrdila, že celá ta svatba s Connalem byla jeden velký omyl, jenže C. C. ho ze svého úkrytu na druhém konci obýváku probodával tak zlostným pohledem, že se přes veškeré Penelopino uklidňování cítil jako odporný pavouk pod lupou neposlušného dítěte.

„No… ehm… tak jsem si říkal, že bychom mohli třeba… vyrazit zítra večer do kina… teda jako kdyby to C. C. nevadilo,“ dodal Brandon rychle.

Pepi Connala neviděla do té doby, než se Brandon objevil. A teď tu seděl jako samozvaná gardedáma a ještě k tomu si Brandona prohlížel způsobem, který ji více než znervózňoval.

C. C. se pohodlně rozvalil v křesle a s jakýmsi arogantním sebeuspokojením si zapálil cigáro. „Pepi je moje žena,“ ušklíbl se na mladšího muže, „a nemyslím si, že by bylo úplně vhodné, aby si vdané dámy dávaly dostaveníčka s jinými muži… No, to byl jen takový vtípek,“ doplnil s temným zábleskem v očích.

Naopak Brandonovy zorničky se překvapením rozšířily. „Ale já jsem myslel… teda Pepi říkala, že…“ zakoktával se a snažil se z Pepi pohledem vymámit alespoň náznak spojenectví „…že to všechno byl jen takový omyl.“

„Možná to tak začalo,“ pohotově odpověděl C. C. „Každopádně teď s Pepi musíme z této nešťastné situace vytěžit co nejvíc, no nemám pravdu, Penelopo?“

Podívala se na něj trochu nejisté. Nějak se jí to všechno přemílalo už delší čas v hlavě a úplně se to ještě zkomplikovalo v momentě, kdy ji C. C. tak vášnivě políbil. Teď ji tlačil do kouta a ona neviděla žádné rozumné východisko.

„Poslouchej, C. C,“ začala.

Usmál se na ni jak mlsný kocour. „Když už, tak Connale, drahoušku. Už si vzpomínáš? Ta její paměť! Jako vlny v příboji: přijdou si a zas odejdou jak se jim zachce,“ řekl Brandonovi.

„To vůbec není pravda!“ vyštěkla na něj. „Nikdy jsem na nic nezapomněla!“

„Ale to se podívejme… zrovna před pár minutami jsi zapomněla, že jsi vdaná,“ pokrčil rameny C. C. „Mám docela právo si o tebe dělat starosti, když si ani nepamatuješ vlastní svatbu.“

Pepi se snažila ovládnout vztek. Brandon si zatím v křesle nervózně poposedl až na samý okraj. Vypadal, jako by se mu přímo před očima bortil svět. „Chtěl bych se ještě jednou podívat na ty dvě jalovičky, co mají problémy s parazity,“ prohodil, aby změnil téma rozhovoru. „A co ta telata se střevními potížemi?“

„Už jsou na tom lépe,“ odvětil starší muž. „Ale byl bych klidnější, kdybychom jim přece jen mohli věnovat trochu víc času. Mám teď docela dost nemocného dobytka a nějak se mi to nelíbí.“

„Asi by neškodilo překontrolovat pastviny,“ navrhl Brandon, „třeba ten dobytek narazil na něco jedovatého.“

„Taky mě to napadlo,“ nadhodil C. C. „Zrovna dneska mám v plánu zkontrolovat nádrže s vodou, jestli se tam náhodou něco špatného neluhuje.“

„A to ještě musíme poděkovat naší šťastné hvězdě, že nejsme třeba v Guadalupském podhůří, kde by nám ta nejrůznější svinstva tekla přímo v potoce,“ podotkl Brandon suše. „Nedávno jsem tam jel pomoci jednomu starému kamarádovi a nestačil jsem se divit. Ta říčka byla jak Grand Canyon za západu slunce – strakatá jak duha. Předpokládám, že to bylo tím, že v chemičce, co ji asi pět mil proti proudu teprve nedávno otevřeli, nemají ještě úplně vyřešený odpadní a kontrolní systém. Protože kdyby to tak mělo vypadat už pořád, stáda by nejenom poměrně rychle vymřela, ale zamořilo by to i celou okolní krajinu, která při tom bývala vzorem čistého hospodářství. Navíc se místní začínají obávat i o vlastní děti a zdraví. Kdo ví, co za jedy v té vodě může být a kam až se ty chemikálie rozšířily. Jak se jednou dostanou do půdy a tím i do zeleniny a pšenice, tak by to trvalo nejmíň padesát let, než by se z toho příroda vzpamatovala. A že člověk snese ještě míň toho svinstva než dobytek, snad ani nemusím dodávat.“

„Tady je to zatím dobré. Klepu na dřevo.“ Connal se postavil. „Vyprovodím tě. Dneska nám má přijet návštěva, takže nemám moc času nazbyt. Pokud by ti to nevadilo, tak bych s tebou poslal na obhlídku Darbyho.“

Výraz ve tváři Connala se Pepi nijak zvlášť nezamlouval. „Půjdu taky!“ vyskočila.

Connal pozdvihl obočí, ale nakonec nic neřekl.

Penelopa vyšla ven hned za Brandonem, který z toho všeho byl naprosto zmatený.

Prošli kolem stájí, kde pracoval Darby – malý seschlý honák. C. C. se tam rozloučil s Brandonem a vrátil se k Pepi, která čekala venku. Vzal ji za ruku a odvedl ji za roh, kde kousek od opuštěného srubu postávala mezi chlévy jeho stará otlučená fordka.

„Kam jedeme?“ zeptala se.

„Jedeme přece na letiště vyzvednout mé bratry, vždyť jsem ti to říkal,“ připomněl jí.

„Aha, tak na to jsem asi zapomněla,“ odpověděla. „Nějak mi nedošlo, že mám jet s tebou. To bych si na sebe vzala něco jiného…“

„Mně se takhle líbíš,“ ujistil ji. Jeho oči zatím se zalíbením klouzaly po dlouhé džínsové sukni, vysokých zdobených kozačkách a přiléhavém svetříku. „A taky se mi líbí, když máš takhle rozpuštěné vlasy.“

„Od kdy ti záleží na tom, jaký nosím účes?“ zeptala se chladně. „Stejně ani s rozpuštěnými vlasy nevypadám o nic méně tlustá.“

Connal se zarazil. Chytl ji za ruce a otočil si ji čelem k sobě. Jeho tmavé oči se na ni měkce podívaly. „Řekl jsem ti spoustu hnusných věcí. Prostě jsem tě tenkrát jen chtěl nějak ranit. Teď mě to fakt mrzí a nejradši bych většinu toho, co jsem řekl, vzal nějak zpátky. Opravdu se mi líbíš přesně taková, jaká jsi.“ Podíval se na její drobnou ruku, kterou držel ve své upracované a silné dlani. „Ach jo, už jsem takový. Někdy řeknu věci, za které bych si pak později nejraději ukousl jazyk. Zkrátka to byl šok… a v té chvíli pěkně nepříjemný. A pokud se to dá brát jako omluva, tak jsem ani neznal všechny okolnosti. Ani nepočítám s tím, že bys nad tím mohla mávnout rukou. Snad se časem zahojí i tyhle rány. Aspoň musím doufat.“

Její oříškově hnědý pohled se zastavil na tenké, ale smyslné linii rtů. Pak se mu vážně zahleděla do očí. „Bývali jsme přátelé,“ začala, „tak doufám, že přáteli zase budeme.“

„Doufáš?“ Lehce se k ní přiblížil a celé jeho tělo se napjalo. „Po včerejšku pochybuji, že by bylo možné se vrátit zpět – jen ke kamarádství.“ Hladově pozoroval její ústa. „Chci tě.“

O krok ucouvla a její tvář zračila nerozhodnost. „Ale taky bys chtěl Eddii…“

Trpce se ušklíbl. „Stejně tak jako ty toužíš po Haleovi?“ ohradil se podezřívavě. „Takový nápadník… Vypadne jak cukrář a nechá tě tady. Být na jeho místě, tak tě chytím pod křídlo a peláším s tebou pryč. Vůbec se mi nedokázal vzepřít, slaboch.“

„No to bych chtěla vidět, jak ty bys ho nechal, aby si mě odvedl,“ usmála se.

Přidušeně se zasmál. „Asi by mu to jen tak neprošlo.“ Zvedl hlavu a podíval se jí do očí.

„Ty o něj stojíš, maličká?“ zeptal se s překvapivou něžností. Pustil Penelopinu ruku, jemně ji hladil po tváři, pak krku a ještě níž, přejížděl dlaní po úpletu, napjatém jejími ňadry. Ten tichý smyslný zvuk jen slabě narušil ticho brzkého rána. Jeho pohled si ji celou podmaňoval, takže zčervenala a začala zrychleně dýchat.

„C. C,“ špitla nejisté, přesto se bála udělat jediný pohyb, který by mohl tuto kouzelnou chvilku zaplašit.

„Vždyť nedělám nic špatného,“ řekl potichu, „jsem přece tvůj manžel.“

Nedokázala přemýšlet a všechny její myšlenky se rozbíhaly jako rtuť roztříštěného teploměru. Jeho dlaň jí přejížděla přes naběhlé bradavky, tam a zase zpátky, jemně a něžně. Penelopa cítila, že celé tělo jí jen žhne. Přerývaně dýchala a celou ji spalovala neskutečná touha.

Jakmile si toho téměř tělesného hladu Connal všiml, uchopil ztvrdlé bradavky toužící po dalších dotycích mezi palce a ukazováčky a začal je laskat důrazněji. Penelopa zasténala bolestným vzrušením.

Pozoroval žár v Penelopiných tvářích a vnímal, jak se lehce chvěje. To ho překvapilo. Náhle pochopil a pocítil velkou úlevu a zadostiučinění.

„Tys mi lhala, děvče,“ řekl stručně. „S Halem jsi nespala. Ty jsi ještě neměla nikoho,“ překvapil ji.

To nemohla popřít, nemohla mu vzdorovat, nemohla se ani pohnout. Connal ji naprosto ovládal. Měl nad ní vrch. Nedokázala se nabažit těch nekonečně příjemných doteků, kterými ji oblažoval. Úplně se jí z toho zatočila hlava.

Connal se rychle rozhlédl kolem. Z jeho letmého pohledu se dalo vyčíst zklamání a neukojená touha. Touha neskončit touto trapně povrchní úvodní lekcí, ale pokračovat a plně se celou duší i tělem věnovat tomu, aby Pepi ukázal nové a dosud nepoznané krajiny rozkoše. Bohužel v povzdálí už postávali ti zatracení kovbojové, kteří sem přicházeli dělat dříví a užuž se blížili i k zadnímu chlévu před nímž stála milenecká dvojice. Navíc Connalovi bratři měli dorazit už za půl hodiny. Nejradši by něco nakopnul, aby ze sebe ten vztek dostal.

Opět pohlédl na Pepi a jeho tvrdé rysy jakoby změkly. „To bude muset pro dnešek stačit,“ poznamenal hlasem zastřeným touhou. Prohrábl rukou vodopád Penelopiných vlasů, chytil ji za bradu a zvedl ji k sobě.

„Bože, to bolí!“ zasténal.

Úplně mu nerozuměla. Sklonil se k ní a jejich rty se znovu spojily v bláznivém tanci nového příslibu. Přitáhl si ji k sobě a pomalu jí začal hladit ňadra. Pozvedal v dlaních jejich smyslnou tíhu, zatímco palci neúprosně přejížděl po vzrušením naběhlých bradavkách.

„Ach…“ zaúpěly její pootevřené rty, ale to zasténání nebylo bolestné a Connal to dobře věděl.

„Pootevři ústa,“ řekl polohlasně a nepřestával ji líbat.

Přisála se k jeho rtům a celá třesoucí se mu obtočila paže kolem krku. Celým tělem ochotně vycházela vstříc laskání jeho zkušených dlaní. Náhle ji však vzal za boky a strhnul ji k sobě.

Její překvapený výkřik zdusily jeho rty. Přirazil ji divokým pohybem k sobě, až pocítila s úlekem na stehnech tlak jeho vzrušeného mužství. Pak ji ale hrubě odstrčil.

„Ne,“ řekl stručně, když se ho celá zmatená pokoušela znovu obejmout. „No tak…“ řekl, vzal ji za ruku a vedl ji k autu.

Jeho drsná pevná ruka se nechovala k její jemné paži vůbec galantně, ale ona si toho sotva všimla. Celá se třásla, jako by měla zimnici. Takže takové to tedy je… milovat se. Byla si zcela jistá, že zatím poznala jen nepatrnou část té opěvované i zatracované slasti a představovala si, jaké by to asi bylo, kdyby na sobě neměli oblečení a jejich kůže by mohla jiskřit vzájemnými doteky. Při představě, jak se C. C. dotýká jejího nahého těla jí proběhla příjemná vlna vzrušení.

„A pročpak jste mi, milá paní Zkušená, neřekla pravdu?“ neodpustil si Connal.

„Měla jsem pocit, že by mě to v tvých očích odsunulo na pozici nezkušené malé holčičky, že bych byla příliš zranitelná,“ odpověděla bez přemýšlení.

Pohledem přejel její chvějící se otlačené rty a poplašenou roztouženou tvář. „Zato takhle nejsi vůbec zranitelná,“ zasmál se.

„Nemusíš si ze mě pořád jenom dělat legraci,“ zašeptala. „Prostě si nedokážu pomoct, když mě hladíš.“

Došli k fordu a Connal otevřel dveře na straně spolujezdce a ustoupil stranou, aby mohla nastoupit. „Jenže já si z tebe legraci vůbec nedělám. A když to chceš slyšet, tak mě to moc vzrušuje, když cítím, jak se poddáváš mým dotykům.“

Zvědavě a trochu bojácně se na něj podívala. Vypadal tak dospěle, připadalo jí, že je tak zkušený, že je o celé lidské životy dál než ona sama.

„To… co jsme spolu dělali, teda spíš to, co jsi dělal ty…“ maličko zaváhala a snažila se nečervenat, „takové to je, i když jsou lidi spolu v posteli?“

Jeho srdce se na okamžik zastavilo. Pak se rozběhlo jako splašené a jeho tělo se napjalo. Upřeně se jí zadíval do očí a okolí vyplnilo ticho obtížené příslibem nevyřčeného.

„A co kdybys prostě ke mně večer přišla? Já bych ti to třeba ukázal,“ zeptal se tiše.

Její zorničky se rozšířily jako divoké kočce potmě. „To myslíš se jako s tebou vyspat?“ špitla.

Přikývl. „Teď, když všichni ženou dobytek, je noclehárna prázdná. A navíc jsi moje manželka.“ Poslední slova prožíval celým srdcem. „Takže se nemáme za co stydět,“ dodal, když viděl Pepiny rozpaky. „Bylo by to jen naplnění našeho manželského slibu.“ Vzal ji za ruku a hladově přitiskl její dlaň na své rty. „Dokud se spolu nepomilujeme, tak nejsme legálně sezdaní. Věděla jsi to?“

„Ne, teda tím myslím nevěděla,“ zajíkla se. Z jisker v jeho očích se jí podlamovala kolena. Tak tak, že dokázala stát. Skoro zapomínala, že ji nemiluje. Měla bych si na to víc dávat pozor, napomenula se v duchu. Jenomže je to tak nadpozemsky těžké se na cokoliv soustředit, když si mě prohlíží těma svýma tmavýma očima. Vzpomínala na své dětské sny, ve kterých to všechno vypadalo úplně jinak a mnohem jednodušeji. Krásná svatba v místním kostele, všude kolem plno bílých lilií, které symbolizují nevinnost. Ona v dlouhých bílých šatech zavěšená do Connala vychází z kostela, před kterým se na ni šťastně a dojatě usmívá tatínek. Z Connala vyzařuje spokojenost. Večer po mohutné oslavě, na kterou by byli pozváni všichni příbuzní, se odeberou do ložnice ve svém nově zařízeném domečku, kde ji Connal překvapí postelí posetou růžovými okvětními lístky a něžně ji zasvětí do tajů fyzické lásky. Noclehárna plná honáků v tom snu rozhodně neměla co dělat.

„Bojíš se?“ zeptal se tiše.

„No, tak trochu,“ kousla se do rtu.

„Slibuju, že budu maximálně ohleduplný.“ Vzal její dlaň a přitiskl si ji na hrudník, takže přes košili mohla cítit, jak mocně bije jeho srdce.

„Ale bude to bolet…“ vyhrkla.

„Možná to trochu zabolí…“ přiznal, „…ale to ti bude v tu chvíli jedno.“

Nedůvěřivě se mu zadívala do jeho tmavých panenek.

„Možná, že se ti zítra na stehnech a bocích objeví nějaké modřiny. Byl jsem na tebe docela hrubý,“ obrátil se na ni Connal svým tlumeným hlubokým hlasem. Nechtěl jsem být tak drsný. Jenže místo toho, aby ses odtáhla, tak ses naopak domáhala ještě pevnějšího objetí.

Olízla si rty. Už si ani nedokázala vybavit ten ocelový stisk jeho prstů. „Takže takové to je…“

„Jo, něco na ten způsob. Horečka, která tě spaluje tak intenzivně, že ani nedokážeš cítit bolest.“ Jeho rysy ztvrdly. „Chtěl bych tě tak rozpálit, že by ti bylo úplně jedno, co ti zrovna dělám.“

„Ale… co Eddie?“ smutně připomněla.

Uchopil Pepinu tvář do svých rukou jakoby ji chtěl orámovat a políbil ji na čelo s něžností, která brala dech. „Eddie byla jen příjemným a velmi, velmi nevinným rozptýlením…“ zašeptal a přitiskl se k ní tváří tak, že‘ cítila jeho vlahý dech na svém uchu. „Nikdy jsem se s ní nevyspal.“

„Ale určitě jsi to od ní chtěl,“ začala zase.

Zvedl jí hlavu a zkoumavě si ji prohlížel. „Pepi, já fakt nevím proč a asi to bude tou tíží viny, kterou si nesu, ale je pro mě docela nepředstavitelné navázat nějaký hlubší vztah. Dokonce od té doby, co Marsha zemřela, jsem ani neměl chuť na sex… teda aspoň ne do včerejška.“

„Tys mě chtěl,“ zašeptala s rostoucím údivem.

„No to si piš!“ odvětil s neskrývanou žádostivostí. „A každý den má touha po tobě ještě roste. Je to jako přilévání oleje do ohně,“ jeho oči se mezitím už zase popásaly na jejím mladém těle. Neodolal a přitáhl si ji za ramena k sobě. „Nechtěla bys se mnou mít dítě?“ zeptal se.

To bylo poprvé, co se jí někdo na něco takového zeptal. Pocítila, jak se jí po celém těle rozlévá horko a do tváří jí stoupá ruměnec. Připadala si jako vykulená školačka. „Teď?“ zeptala se nesměle.

„No pokud nechceš otěhotnět, tak se podle toho budu muset zařídit,“ vysvětlil Connal jemně.

„Aha,“ sklopila oči, „…no, já… já nevím.“ Celý její život se teď řítil závratnou rychlostí do neznáma. Připadala si tak trochu jako lovené zvíře.

„Nedívej se do země,“ pohladil ji a vzal její hlavu do dlaní. Zvedl ji tak, by jí viděl do tváře. „Nikdo tě k ničemu nenutí. A já jsem ten poslední, kdo by na tebe chtěl spěchat. Vždyť před sebou máme celý dlouhý život. Pokud si na mě budeš chtít napřed nějakou dobu zvykat, tak mi to vůbec nevadí. Nikdy bych tě nechtěl k něčemu nutit.“

„C. C,“ oslovila ho potichu a usmála se na něj, „jsi skvělý chlap.“

„To se ti právě snažím celou dobu vysvětlit. Jenom jsem ještě neměl dostatek příležitostí to dokázat,“ zasmál se spiklenecky. „A jmenuju se Connal.“

„Jasně, Connale,“ pousmála se ještě pořád trochu nervózně. On ji ale citlivě vzal za konečky prstů a položil si je na své větrem ošlehané tváře. Nechal Penelopu, aby prsty přejížděla po jeho tmavém obočí, po rovném nose a tvrdých křivkách jeho úzkých rtů.

„Nemusíme se přece domlouvat na nějakém přesném datu. Ten den prostě jednou přijde,“ dodal C. C. vážně. „Přece se nebudeme stresovat.“

„Dík.“

Zasmál se a pomohl jí už konečně nastoupit do auta. Když se sám posadil za volant a nastartoval, bylo na něm vidět, že mu ze srdce spadl jakýsi velice těžký kámen.

Pepi si zapnula bezpečnostní pás a nedočkavě začala studovat jeho profil. „Conale?“ zeptala se.

Mrkl na ni a povytáhl obočí.

„A ty bys chtěl… ehm, tím myslím jako… Je pro tebe dítě důležité?“ zeptala se nesměle.

Zakabonil se. Penelopa celou věc stavěla, jako by si myslela, že ji chce jen proto, že mu může dát dítě. Připadal si trochu na tenkém ledě. Nevěděl, co přesně by měl říct, aby ji znovu ujistil o svých citech. Říkala mu, že ho nemiluje, i když si byl naprosto jistý tím, že ji přitahuje. A teď ji hlavně nechtěl nějak poplašit.

„No… to záleží na okolnostech,“ pokusil se o jakýsi kompromis. „A ty bys nechtěla mít děti?“

„To bych tedy chtěla, a moc,“ sklopila oči.

Zhluboka se nadechl úlevou. Doufal, že třeba jednou, snad, by Penelopa mohla chtít mít s ním děti, protože by ho milovala. Ale to ještě bude chtít moře času, připomněl si. Nesmím být netrpělivý.

Nic dalšího už neříkal, jen pokýval hlavou a začal se opět věnovat řízení.

Letiště vypadalo úplně stejně jako kterékoli jiné v tomto kraji. Prosklené betonové konstrukce mu dodávaly neosobní moderní atmosféru a podivně neútulné a předražené kavárničky jen přispívaly k pocitu odosobněného mraveniště. Hlavní hala byla přecpaná lidmi, a tak se Pepi do Connala pro jistotu zavěsila, aby se v tom davu navzájem neztratili.

„Vypadá to, jako by se všichni rozhodli přiletět právě dneska,“ zabručel a snažil se pro oba najít nějaké místo, kdy by co nejméně překáželi procházejícím pasažérům, ale přesto aby měli přehled. Na kratičkou chvíli v koridoru osaměli. Connal při každém kroku zazvonil ostruhami na botách. Kovbojové tomuto zvuku s oblibou říkali „dělat hudbu“.

„Úplně jsem zapomněla, jak ty ostruhy zní,“ poznamenala obdivné.

„Ráno jsem si je zapomněl sundat,“ odpověděl. „Jako za starých časů… Mexické ostruhy bývaly tak obrovské, že mexičtí vaqueros si je museli sundávat, i když chtěli udělat jen pár kroků. Čert ví, jak to muselo vypadat, když nasedali na koně. To musela být jatka.“

„Ale ty taky nosíš ostruhy, když krotíš divoké koně,“ podotkla.

Usmál se na ni. „Jistěže je nosím, ale měla bys vědět, že my už dávno nepoužíváme ostruhy, které by koňům nějak ubližovaly. Jejich kůže zůstává neporušená. Pro koně je to jen takové popíchnutí. To je to, proč tak skáče a řádí.“ Vzpomněla si, jak jako malá ráda sedávala za ohradou a pozorovala honáky, jak krotí mladé bujné koně. Všude byl cítit pach potu koní i mužů. Kovbojové si pak v nedalekém žlabu máčeli hlavy, aby se alespoň trochu ochladili a občerstvili. Běhávala jim sice do domu pro čerstvou vodu, ale ta troška, kterou donesla, jim nikdy nemohla stačit, protože cestou ve spěchu vždycky valnou část vody vycmrndala. Pokaždé ji ale za to pohladili po hlavě a poděkovali, jako by jim nabízela bůhvíjaké bohatství. Teď tady ale stála s Connalem, kovbojem, kterého vždy obdivovala úplně nejvíc, a snažila se srovnat si v hlavě své zážitky, city a myšlenky.

Měla pocit, že její drobná dlaň se bezmocně ztrácí v jeho velké ruce. Takový pocit by jí možná ve společnosti jiného muže nebyl příjemný, ale právě u Connala to bylo všechno tak nějak správné a přirozené.

Podívala se na podlahu a srovnávala velikost jeho nohou se svými. Má velikánské nohy, ale je také i dost vysoký, takže mu sluší, usoudila v duchu.

„Nemám zas tak velké nohy,“ poznamenal, jako by dokázal naprosto přesně číst její myšlenky.

„Řekla jsem snad něco?“ zaprotestovala.

Zasmál se. „To ani nebylo potřeba. No a támhle konečně jdou!“ vykřikl najednou a zaostřil svůj pohled směrem do davu, který se před nimi utvořil. „Evane! Hardene! Tady jsme!“

Dva muži, kteří byli Connalovi až překvapivě podobní, se oddělili od zbytku shluku lidí a vykročili jejich směrem. Na rozdíl od C. C. však na sobě neměli pracovní oblečení. Měli obleky. Vyšší muž měl perleťově šedý oblek s vestou, který dobře barevně ladil s jeho stetsonem. Byl silnější postavy, ale rozhodně se o něm nedalo říct, že by trpěl nadváhou. Vypadal trochu jako jižanský zápasník tmavé oči, tmavé vlasy a dokonce i kůže ještě o něco tmavší než ta Connalova. Ten druhý byl jen nepatrně menší, oblečený s nedbalou elegancí: tmavé kalhoty kontrastovaly s bílou polokošilí a sportovním sakem. Na hlavě měl černý stetson lehce posunutý do čela, který jakoby splýval s jeho havraními vlasy. Když pak přišel blíž, všimla si Penelopa, že má světle modré jiskřící oči, které vykukují zpod dlouhých černých řas. Měl ještě pronikavější pohled než Evan a sporé šlachovité tělo.

Connal pozdravil oba své bratry a pak je zavedl k nesmělé Penelopě, která nejisté postávala kousek opodál.

„Evane, Hardene, tak toto je moje žena Penelopa,“ představil ji C. C. a majetnicky jí položil svoji svalnatou paži kolem ramen.

„Vypadá přesně tak, jak jsi nám ji popsal,“ závistivě se na Connala podíval Harden. Podal jí ruku a přejel ji hodnotícím pohledem. „Tak vy jste ta rančerská dcerka?“

Penelopa nepatrně přikývla. „Vyrůstala jsem mezi dobytkem a stájemi,“ dodala tiše a nervózně se usmála. „Samozřejmě mezi naprosto obyčejným herefordským plemenem, takže vám asi naše chlé –

vy budou připadat docela ošuntělé, tedy ve srovnání s těmi, ve kterých u vás chováte čistokrevné plemeno Santa Gertrudis.“

„Ale no tak, nejsme žádní snobové,“ zabručel Harden, strčil si ruce do kapes a mrkl na Connala. „Ovšem pokud nejde o našeho starého dobrého Oíd Man Reda.“

„To byl zakládající býk našeho plemenného stáda,“ doplnil Evan. Napřáhl k Pepi svou ruku velkou jako lopatu a pozdravil ji s nečekanou jemností. „Vypadáte poněkud vyděšeně. To se nás rozhodně nebojte. Jsme úplně ochočení, usazení a už jsme si užili.“

Penelopin strnulý postoj se uvolnil a zasmála se. Celý její obličej se rozzářil a oči zajiskřily. Evan se usmál svým osobitým způsobem – tvář zůstala vážná, ale v očích mu vyskočily veselé plamínky. Cítila se teď v jeho společnosti příjemně a uvolněně.

„Mluv laskavě jen o sobě,“ ušklíbl se Harden a jeho modré oči jakoby potemněly. „V momentě, kdy se usadím, mě budete moct rovnou i pohřbít.“

„Harden je totiž čestným členem klubu starých mládenců,“ zazubil se Evan.

„Ale, ale… to říká ten pravý!“ neodpustil si Harden štiplavou poznámku.

„To samozřejmě není moje chyba, že ženy nedokáží plně ocenit můj úžasný vzhled a neodolatelný šarm,“ krčil rameny nejstarší ze všech bratrů Tremayneových. „Běhají za tebou a já se jim jen občas připletu omylem do cesty.“

Penelopa se smála s opravdovým potěšením. Vůbec nebyli takoví, jaké si je představovala. Všechny její obavy se rázem rozplynuly.

„Tak a jdeme. Poprat se můžete na ranči,“ zakončil to Connal a vzal Penelopu za ruku.

„To je ale škoda, že jsi začal chodit s Penelopou dřív, než nás vůbec viděla,“ zatřásl hlavou Evan. „Jsem mnohem lepší partie, Penelopo. Dokonce mám ještě všechny zuby…“

„No to je pravda,“ souhlasil Harden, „ale to jen kvůli tomu, že jsi vyrazil dva Connalovi.“

„Náhodou to byl poctivý obchod,“ ohradil se Connal, „na oplátku mám tři jeho…“ a pokynul hlavou ke svému bratrovi.

„Jo, ale to už je dávno, od té doby jsme se náhodou dost uklidnili.“ Dodal Evan.

„To se teda o Connalovi říct nedá,“ postěžovala si Penelopa. „Myslela jsem, že mě zabije, když zjistil, že jsme manželé.“

„To mu patří, neměl se opíjet,“ zhodnotil to Evan stručně. „Naše matka by ho za to vzala heverem přes hlavu.“

„To je fakt, Penelopa to taky chtěla udělat,“ zasmál se Connal, „vidím, že sklenička je pro tebe pořád tabu, viď Evane? Je to naprostý abstinent,“ vysvětlil Penelopě.

„On to pití vždycky hnal do nějakých nechutných extrémů,“ pobaveně vyprávěl Harden. „Justin a Shelby Ballengerovi ho už nikdy nepozvou na večeři. Představte si, co udělal. Číšník mu omylem nalil skleničku vína a Evan vstal od stolu a odnesl to víno zpátky do kuchyně.“

Connal vybuchl smíchy. „No, je pravda, že Justin sám moc nikdy nepil, co si tedy pamatuji. Rozhodně nepije první ligu jako Calhoun.“

„Calhoun se strašně zhoršil. Je teď ve vztahu k alkoholu skoro tak hrozný jako Evan,“ rýpnul si Harden. „Nechce dávat špatný příklad dětem, nebo to aspoň tvrdí.“

„Alkohol je prokletí lidstva,“ připomněl Evan, když nasedali do auta.

„Můj otec si vás bezpochyby zamiluje, má úplně stejný názor,“ potěšené konstatovala Penelopa a zazubila se na něj.

Cesta domů se trochu zkomplikovala. Silnice už byla rozpálená a navíc v místě, kde se vinula podél malé říčky, ještě cestáři nestihli úplně odklidit střepy po kamionu, který se tam večer předtím vyboural a vyklopil náklad skleněných lahví od mléka. Přestože byl Connal dobrý řidič, všem střepům se vyhnout nedokázal a o jeden píchnul přední kolo.

„Tak, sundávat kravaty, milý bratři, jde se spravovat!“ prohodil směrem k Hardenovi a Evanovi. Přestože oba vypadali jak vystřižení z módního časopisu, vůbec se nerozpakovali, sundali si svá skvěle padnoucí saka a dali se do práce. Naštěstí s sebou Connal vždy vozil rezervu, přestože to v tomto kraji nebývalo úplně zvykem – lidé se tu znali a vždy si v nouzi navzájem pomáhali. Penelopa zatím seběhla k říčce nabrat do kyblíku vodu, aby si pak mohli umýt ruce a pokračovat v cestě. Když to Evan viděl, zasmál se.

„Ta Penelopa myslí opravdu na všechno, ta se k tobě skvěle hodí, Connale. Má to ale někdo štěstí…“ utrousil.

Connal se pousmál a pokrčil rameny. „Snad. Jen doufám, že to vydrží, poslední dobou jsem si ji opravdu oblíbil,“ pronesl zamyšleně.

Když se Penelopa vrátila, byla po výstupu do svahu u říčky celá zadýchaná, tváře měla zdravě červené a ve vlasech jiskřivé kapičky vody. Connal i Evan si všimli, jak moc jí to sluší.

„Tak nastupovat, pojedeme!“ usmál se Connal a majetnicky Penelopu políbil do vlasů.

Jakmile dorazili na ranč, oblíbil si Ben Evana hned na první pohled. Ani nemusel vědět o jeho odmítavém přístupu k alkoholu. Trochu napjatější to bylo s Hardenem. Popravdě řečeno – u Penelopy ten pocit byl stejný. Modrooký bratr se pohyboval i mluvil mnohem odtažitěji a Pepi vycítila, že i jeho povaha je mnohem složitější, než to na první pohled vypadá.

Zatímco Penelopa připravovala rychlý, ale velice chutný oběd, projednávali muži své obchodní záležitosti. Jenže oba bratři se zdrželi jenom dvě hodinky a už museli spěchat na letadlo do Jacobsvillu. Tentokrát je ovšem Pepi nejela doprovodit až na letiště, protože jí zatelefonoval potenciální zaměstnavatel zrovna ve chvíli, kdy se už všichni odebírali k autu.

Recepční z pojišťovací agentury se nakonec rozhodla, že by si své staré místo přece jen ponechala. Personalistka z agentury se Penelopě velice omlouvala a slíbila, že jakmile se naskytne další vhodné pracovní místo, tak se jí hned ozve. Penelopa byla zklamaná, ale usoudila, že všechno špatné může být i pro něco dobré.

„Budeme mít nového býčka.“ Ben Mathews radostí skoro skákal, když to Penelopě říkal. „Jednoho z toho stáda mladých býků od Checkerů. Vzpomínáš si, jak jsem ti o těch býcích četl v obchodním věstníku? Jsou to jedni z nejlepších plemenných býčků za poslední roky!“

„A jejich potomci budou stát majlant, o tom nepochybuji,“ dodala Penelopa. „Předpokládám, že peníze do toho dal Connal.“

„Ano, jako plnohodnotný partner. Všichni se musíme snažit, aby ranč prosperoval,“ připomněl jí Ben.

„Ano, to musíme. Jak se ti vlastně líbí jeho bratři?“

„Ten Evan je třída! Jeho mozek je jako stroj na investice. A ve finančním světě se pohybuje jako ryba ve vodě.“

„A Harden?“ dodala.

Posadil se do svého oblíbeného křesla, které od nepaměti stávalo na stejném místě u zdi s výhledem z okna a dal si nohu přes nohu. „V Hardenovi se nějak nevyznám. Nevím proč, ale rozhodně bych ho nechtěl mít nikdy za protivníka. Samozřejmě je velmi šarmantní, ale pod tou slupkou jakoby se skrývala temná duše.“

„Nějaká hluboká bolest,“ pokrčila Penelopa rameny, „a strašný vztek.“

„Přesně tak. Jenom doufám, že většinu obchodních záležitostí budu vyřizovat s Evanem, ten je spíš podobný Connalovi.“

„Spíš je jako jeho dvojče,“ zasmála se Pepi. „Zajímalo by mě, jak asi vypadá ten jejich další bratr, ten co je ženatý.“

„Hádal bych že to bude podobný typ jako Evan nebo Connal, Harden je takový jiný, už ty jeho modré oči. Když se nad tím tak zamyslím, tak se k nim ani moc nehodí.“

„Třeba je nějaká hra genů z generací předků, něco jako tetička Mattie, která měla černovlasé rodiče, ale sama byla blonďatá.“

„Něco takového.“

Chvíli jen tak zamyšleně a v tichosti seděli. Jen málokdo mohl pochopit, že jsou to jedny z nejdůvěrnějších a zároveň nejmilejších chvílí, které spolu dcera a otec sdíleli. Byli si oporou a nikdy se o tom nepotřebovali ujišťovat slovy.

„Nevzali mě do práce,“ pronesla po chvíli. „Nepotřebují mě.“

„Tak proč bys nemohla dělat účetnictví a administrativu pro náš ranč?“ zeptal se Ben. „Connal říkal, že si teď budeme muset vést velmi přesné účetnictví a určitě se k tomu přidá i spousta papírování a dopisování. Stejně bychom si museli někoho najmout. A ty přece píšeš na stroji docela dobře a navíc umíš formulovat i obchodní dopisy. Zůstalo by to v rodině.“

„No to bych koneckonců mohla. Psaní na stroji mě vždycky docela bavilo. Ve škole jsem dokonce patřila v psaní na stroji k nejlepším. A to jsme tam měli takové staré a rozhrkané krámy a navíc nervózní učitelku. Tady to bude určitě příjemnější.“

„Tak si o tom promluv s Connalem, hned jak se vrátí.“

Uklidila kuchyň a upekla oblíbený jablečný koláč. Ve chvíli, kdy ho zrovna vytahovala z trouby, dorazil Connal.

„Tak co, odletěli v pořádku?“ zeptala se.

„Všechno šlo jako na drátkách…“ odmlčel se, když ucítil tu vůni a uviděl, jak Penelopa přikrývá čerstvý koláč kostkovanou utěrkou. „To bude k večeři?“ zeptal se s nadějí v hlase.

Ostýchavě se na něj usmála. „Bude. Tvoji bratři jsou sympaťáci.“

„Ty ses jim taky líbila. Evan byl naprosto okouzlen.“

„No jo, sblížit se s Evanem není až zas takový problém. To Harden…“ odmlčela se. „Je prostě jiný.“

„Dokonce ještě vzdálenější, než bys mohla tušit,“ pronesl tiše. Popošel k ní a začal si hrát s pramenem jejích vlasů. Obtáčel si je kolem prstů, až se nakonec odhodlal zeptat se: „A co takhle zajít si na večeři a pak ještě do kina?“

„Musím ještě nachystat večeři tátovi,“ zaváhala.

„Tak ho vezmeme s sebou,“ zasmál se pobaveně.

„Na rande?“ překvapením povytáhla obočí. „No to si dokážu představit, jak by ho to bavilo. A kromě toho dneska večer hraje karty s kamarády u Dilla. Vždycky, když se jeden z nich rozhodne pro nějakou větší investici nebo plánuje nějaké významnější rozhodnutí, tak se scházívají, aby to společně probrali. Během večírku se tam kouří fajfka a jí takové ty pikantní nakládané papričky a táta vždycky ráno vypadá moc spokojeně. Úplně ho chápu. Musí to pro něj být příjemné bavit se taky někdy s někým jiným než s nezkušenou dcerou, honáky a dobytkem. Říká se sice, že se takhle spíš scházejí starší dámy nad pletením, aby probraly poslední místní drby, jenže já mám pocit, že kromě toho pletení to tam vypadá úplně stejně,“ zasmála se. „To ne, radši mu něco k večeři připravím předem. Myslím, že mu to nebude vadit.“

„Pokud sis tím jistá…“ dodal a jak si ji prohlížel, oči mu zvážněly. „Penelopo… chtěla bys se mnou bydlet?“ navrhl zamyšleně.

„Ale co táta?“ nadechla se.

„Vždyť by mu mohla vařit a uklízet Consuela. Aspoň by si trochu přivydělala. A teď je zrovna volný Dobbsonovic domek. Minulý měsíc se vrátili zpátky na východ. Nějak je tu nepotkalo štěstí. Zpočátku to vypadalo, že si tady budou žít docela šťastně, ale po tom, co se jim ve studni utopil malý Tom, to šlo z kopce. Jim se dal na pití a jeho žena upadla do naprosté apatie, takže jí bylo jedno, jak ten jejich život vypadá. Nakonec stejně museli prodat stádo, co si tady pořídili, už jen aby zvládli zaplatit dluhy,“ připomněl jí. Ten domek jim stejně pronajímal tvůj otec. Je to tam sice malinké, ale pro nás dva by to mohlo stačit.“

Bylo to všechno na ni nějak příliš rychlé a ani si to všechno nestačila uvědomovat až do podrobností. Všechno se teď dělo bleskovou rychlostí a v hlavě jí myšlenky jen vířily.

„Tím myslíš žít s tebou napořád? I v noci?“ kousla se do rtu.

„Tak jsem si to představoval,“ odpověděl, „manželka má místo vedle manžela, tak to přece bylo vždycky.“

„Ale vždyť ty přece nechceš žádnou manželku. Aspoň jsi to tvrdil…“

„To ano. A ještě k tomu nejednou. Ano, já vím,“ dokončil za ni. „A dokázala bys teď pochopit, že jsem se změnil? Že už pro mě manželství není jen symbolem hrůzy, kterou jsem prožil?“

„No, ano, pokusím se. Až na to, že jsi neměl zrovna moc na výběr, jestli si mě vezmeš nebo ne. A to mě mrzí.“

Nechal si z prstů vyklouznout její vlasy. „Úplně ne,“ souhlasil. „Ale když se na to tak zpětně podívám, tak bych si stejně nikoho nevzal. To jsi asi postřehla, že?“

„V tom jsi byl pěkně tvrdohlavý,“ pokývala hlavou. „Je mně líto, že jsme tyhle věci nemohli vyřešit nějak normálně. Pořád se bojím, že budeš žít s pocitem, že ses chytil do pasti, do nějakého vztahu, který sis nepřál vědomě.“

„To ale platí i pro tebe,“ odpověděl. „Teď je ale důležité, abychom se s tím oba vyrovnali a našli nějaké řešení příznivé pro všechny. Zpětné zrušení svatby by nás všechny jen zahanbilo a potupilo. A zvlášť tvého otce, Penelopo. Teď, když jsme s tvým tátou obchodní partneři, tak nejlepší způ sob, jak toto partnerství upevnit, je začít se konečně chovat jako manželé.“

„A to bys opravdu chtěl, Connale?“ zeptala se nevěřícně.

„No jistě, že chtěl.“

Nedokázala se zbavit pocitu, že to říká jen proto, aby ji uklidnil. Zranilo by to jeho hrdost, kdyby svatba byla zrušena. Lidé by si začali šuškat, že třeba nebyl schopný naplnit manželský slib. A také si mohl chtít uchránit své území před jinými ženami, které by měly zájem o jeho bohatství.

„Mohla bych na to rozhodnutí dostat ještě trochu víc času?“ optala se nesměle.

Překvapeně se na ni podíval. Po tom, co se mezi nimi dnes odehrálo, předpokládal, že okamžitě přistoupí na jeho návrh. Asi ale měla moc času na přemýšlení a teď už její city zase trochu ochladly, pomyslel si. To poslední, co by teď bylo vhodné, by byl nějaký spěch a nátlak.

„Tak jo,“ přikývl po chvilce. „Dám ti ještě trochu času. Ale od teď, Pepi, prostě budeme dělat věci spolu. A pokud spolu nebudeme žít, budeme se aspoň na veřejnosti chovat jako manželé.“

„S tím úplně souhlasím,“ přikývla. Pak si ovšem vzpomněla na Eddii. Řekl jí vůbec Connal o svém novém manželství? A byl jeho vztah s Eddií opravdu tak nevinný, jak se jí snažil namluvit?

DEVÁTÁ KAPITOLA

Connal ji vzal do stejné luxusní restaurace v El Pasu, kde už byla na jídle s Brandonem ten večer před otcovými narozeninami. Měla na sobě světle šedé úpletové šaty a vkusný barevný šátek, vlasy rozpuštěné na ramena. Connal jí povzbudil tím, že o ní prohlásil, jak moc jí to sluší. A i kdyby to řekl jen tak, bylo příjemně vzrušující jít s ním na normální rande a vnímat jeho chtivé oči, když si sedali ke stolu.

Samozřejmě i Connal vypadal přitažlivě. Nedbalá elegance přesně vystihovala jeho charakter. Sportovní střih jinak přísně střízlivého saka podtrhoval jeho atletickou postavu a bílá rozhalená košile kontrastovala s jeho snědou tváří a tmavým očím dodávala zvláštní lesk. Penelopa na něm mohla oči nechat. Měla dojem, že na celém světě nemůže být přitažlivějšího muže.

Vzhledem k tomu, že Penelopa ještě vařila večeři svému tatínkovi a v kině stejně dávali jen samé akční filmy, tak se rozhodli, že tento kulturní zážitek dnes oželí. Když byla naposledy v kině, tak to bylo na komedii, u které se sice skvěle bavila, ale když ji pak druhý den chtěla vyprávět tátovi, veškerý humor se z ní vytratil. Navíc si už ani nepamatovala, kdo přesně byl kdo a dokonce se obává la, že při svém popisu spletla několik postav dohromady. Tatínek jí ovšem říkal, že mu to stejně nevadí a že je hlavní, jestli se jí ten večer líbil.

Connal jí galantně přisunul židli a pak se také usadil. Usmála se na něj, ale poté koutkem oka zahlédla opodál sedící Eddii. Byla sama a nepokrytě zírala na Connala.

„Asi bych si s ní měl promluvit,“ řekl omluvně Connal a jeho oči zračily jisté odhodlání. „Hned jsem zpátky.“

Vstal a přešel k vedlejšímu stolu. Usmál se na Eddii, která se rázem celá rozzářila. Blondýnka na sobě měla jednoduché černé obepnuté šaty s výstřihem skoro až k pupíku a Penelopa si ztěžka uvědomila, jak neohrabaně asi vypadá ve srovnání s touto zkušenou dámou.

Nemohla od nich odtrhnout oči. Vypadali spolu tak skvěle a nebýt Connalova odhodlání zůstat právoplatně ženatý s Pepi, cítila by se naprosto odstrčená a nevhodná v tomto luxusním prostředí. Nechápala, proč si Connal už dávno nezačal nějaký trvalejší vztah právě s Eddii rozhodně by se k sobě hodili lépe – než s ní, obyčejnou holkou z ranče. Byla jen normální vesnická holka bez nějakého zvláštního vzdělání či šarmu. Dokonce ani nevěděla, co si k takové příležitosti vzít na sebe. Nevyhnutelně musela Connalovi, který se už narodil do blahobytu a od maličká se pohyboval mezi smetánkou, připadat ve srovnání s Eddii jako neohrabaná šedá myš.

Connal jí něco povídal a Eddiina tvář najednou ztuhla. Chvíli zírala na Penelopu jako smyslů zbavená, pak se otočila na Connala a snažila se ovládnout vztek. Po chvíli už své emoce nedokázala ovládnout a po tvářích se jí rozlily slzy.

Connal se zdvihl a pomohl jí vstát od stolu. Položil jí ruku kolem ramen a jemně ji vyvedl z restaurace.

Pochopitelně jí řekl o svatbě. Penelopu napadlo, jestli jí také řekl, že k té svatbě byl donucen a nemohl si vybrat. A teď ji zaveze domů anebo zavolá taxíka?

Uběhlo deset minut a Penelopa začínala být naštvaná. Teď už bylo jasné, že Connal poveze Eddii domů. Určitě ji bude utěšovat. A možná i víc než jen utěšovat. Byli si s Eddií tak blízcí i přesto, že nebyli milenci. Anebo pravdu o tom, jak to mezi nimi je, jenom překroutil?

Číšník začal kolem Penelopy kroužit jako sup, a tak si musela něco objednat. Z elegantního jídelního lístku, nad kterým by se jí za normální situace sbíhaly sliny, si vybrala soup du jour a salát podle šéfkuchaře. Nebyla to sice nijak velká večeře, ale na všechno ostatní ji přešla chuť.

Když se Connal konečně vrátil, zrovna dojídala. Z výrazu jeho tváře nešlo vyčíst, co se vlastně stalo. Posadil se jakoby nic proti Penelopě.

„Je to všechno v pohodě?“ zeptala se tiše.

„Úplně ne, ale bude to muset zvládnout. Taky jsem si mohl vybrat lepší místo, kde jí to řeknu,“ ucedil, „ale takovou reakci jsem vážně nečekal.“

„Taky byla po dlouhou dobu tvojí jedinou stálou přítelkyní,“ Penelopa sklopila oči. „To je pochopitelné, že si na tebe myslela…“

Connal nesnášel scény. Vyvolávaly u něj ne příliš příjemné vzpomínky na dobu, kdy chodil s Marshou na party a ta se pak po pár koktejlech většinou rozhodla ho nějak ztrapnit. Vytahovala na světlo nejrůznější rodinné i intimní historky, které nikdy neopomněla řádně opepřit. Přátelé a známí se pak na Connala dívali poměrně s účastí, časem si už ale i někteří muži začali šeptat o tom, že asi Marshu moc nezvládá a jak tedy musí vypadat jejich domácnost. Vybavila se mu dokonce jedna konkrétní scéna, která se poměrně podobala té, kterou si před chvílí prožil s Eddii. Byli s Marshou na společenské večeři, která byla spojena s ochutnávkou ušlechtilých kalifornských vín. Marsha se sice zpočátku brzdila, ale když už v sobě měla nějakou tu skleničku a nápadně se jí začal věnovat jeden z přítomných mladíků, začala mu vyprávět smyšlené historky o Connalovi. Prý dává přednost dobytku před ní, a to přitom na střední škole vyhrála titul Miss, protože má úžasné dlouhé nohy. Vzápětí si vyhrnula své upnuté šaty a začala se předvádět, jak chodila v plavkách po molu. Když se jí snažil Connal zabránit v tom, aby vylezla před užaslými zraky hostů na stůl, obvinila ho, že je suchar beze špetky smyslu pro humor, a nechala se domů odvézt oním ochotným mladíkem. Podobné scény se postupem času odehrávaly čím dál tím častěji, jako by si předsevzala, že Connala ztrapní při každé možné příležitosti.

Nikdy ovšem neuspěla. Stejně tak dnes neuspěla ani Eddie, každopádně mu však zkazila náladu.

„Ženy si vždycky na někoho myslí,“ prohodil s přídechem trpkosti. „Samozřejmě ne všechny mají to štěstí, aby ulovily podnapilého chlapa a odvlekly ho do mexické oddací síně.“

Penelopa zavřela oči. Neměla by ho nechávat, aby se k ní takhle choval. I přes veškeré city, jež k ní choval, a touhu, kterou určitě cítil tak silně, že ho stravovala, zůstane mezi nimi už napořád jakýsi odkaz z minulosti, který bude jako kámen uprostřed jejich cesty za společným štěstím. Ten kámen bude mít podobu Connalovy snížené příčetnosti ve chvíli, kdy zrovna podepisoval oddací list. Nikdy nenechá Penelopu zapomenout – a jaký to tak asi může být společný život, když se nedokáží dostat ani přes tuto první překážku?

„Nenazvala bych to zrovna štěstím,“ odvětila Penelopa aniž by se na něj podívala.

„Díky,“ usmál se kysele, „tenhle kompliment platí ale i pro tebe.“

Přišel číšník a Connal si objednal steak a salát. Usrkl kávy, kterou si poručil už před notnou chvílí, a zabodl svůj pohled do Penelopy. Samosebou věděl, že to nebyla její chyba, ale měl vztek na Eddii a potřeboval si zchladit žáhu. Penelopino povolné přijmutí jeho špatné nálady mu taky nepřidalo. Chtěl bojovat a nevěděl jak. Pokud bude Penelopa i nadále tak podřízená a poslušná, stane se pro ni manželství něčím nepřijatelným.

„Nemáš k tomu co dodat?“ prohodil.

Uchopila sklenici s vodou a pevně ji sevřela. „A co bys třeba chtěl slyšet?“ Pozvedla vodu a její světle oříškový pohled byl plný odporu. „Nebo by sis na spravení nálady představoval nějakou zábavu, u které se nemluví?“

Pobaveně si ji prohlížel. „Jen do toho, mrskni s tím o zeď!“

Rozhlédla se kolem po honosných dekoracích jídelny a raději si to rozmyslela. Byla to sice jen snůška nevkusných předmětů, ale se svou šikovností by určitě rozbila nějaký unikát a tím zadlužila se na celé roky. Postavila sklenici vody na zpátky stůl.

„Není to moje chyba,“ řekla chladně. „To tys tvrdil, že vystřílíš Juárez.“

„Jo, ale tys přitom věděla, že nemám zbraň,“ odpálil ji.

„Ne, to jsem nevěděla,“ zavrtěla hlavou. „Táta mi kdysi řekl, že máš berettu a zbrojní pas. Jak jsem asi měla vědět, že ji zrovna nemáš v kapse. Šacovat jsem tě nechtěla.“

„Chraň bože!“ ušklíbl se s dávkou sarkasmu, „to by byla hrůza! Představ si to, jen se dotknout takového člověka!“

„Zkrať to,“ začervenala se.

„Jsi ty ale zelenáč,“ posmíval se. „Neumíš líbat, neumíš se milovat a radši ani nepřemýšlíš o tom, jaké by to bylo, kdyby ses měla dotknout chlapa od pasu dolů…“

„Přestaň!“ Rychle zkontrolovala okolní stoly, aby se ujistila, že to nikdo neslyšel. Červenala se jako nakládaná řepa. „Někdo by tě mohl slyšet!“

„No a co? Jsme přece svoji,“ zadíval se na ni. „…dokud nás smrt nerozdělí,“ dodal posměšně.

Upřela na něj pohled a sladce se usmála. „V tom případě si dneska, až půjdeš spát, dávej bacha. Uvidíme, jestli by se pro tebe nenašel párek přítulných chřestýšů.“

„Nebylo by to poprvé.“

„Jak to myslíš?“ překvapeně zvedla obočí.

„Jeden z vašich pomocníků na ranči už tento vtípek praktikoval. A to hned tu první noc, když jsem přijel,“ zavzpomínal a bavil se jejím zděšením. „To jsem ti nikdy nevyprávěl?“

„Někdo ti dal do postele živého chřestýše?“ překvapením se jí rozšířily panenky.

„No vždyť ti to říkám!“ odvětil. „Naštěstí mu předtím vytrhli ty jedové zuby. Každopádně to byla zajímavá zkušenost.“

„A co jsi udělal?“

„Tak to jsi tenkrát asi ani neslyšela ten výstřel, co?“

„Tys ho zastřelil?“

„No, jo,“ souhlasil. „Kulka proletěla přímo prostředkem hlavy, pak matrací a nakonec i podlahou nocležny.“

„Chudák stará!“

Drsně se zasmál.

„A nejsi to náhodou ty, kdo vylezl jako veverka do koruny stromu, když se ti jeden takový chřestýš minulé léto plazil pod nohama?“

„Ale já netvrdím, že bych je nějak zbožňovala,“ zdůraznila. „Jenom si myslím, že je otřesné zabíjet cokoliv živého bez nějaké příčiny. Co ti ten bezzubý chřestýš asi tak mohl udělat? Užužlat tě k smrti?“

„Zapomínáš, že jsem nevěděl, že nemá zuby.“

„Aha…“ usmála se omluvně.

Číšník mezitím přinesl objednané jídlo a Connal ho mlčky snědl. Zpozoroval, že Penelopiny oči bloudí ke vzdálenému horskému horizontu, kde se na pozadí noční oblohy rýsoval skalní masiv. Byla zamyšlená a jemu najednou přišlo líto, že ji tak nesmyslně slovně napadl.

„Eddie asi byla dost naštvaná, že?“ nadhodila, aniž by odtrhla oči od vzdálených hor.

Connal dojedl poslední kousek masa a zapil ho zbytkem horké kávy.

„A to je slabé slovo. Měla k tomu docela hodně připomínek, když jsem jí oznámil, jak se to stalo, že jsme se vzali.“

„Včetně toho, že tě nutila, abys ten sňatek co nejrychleji anuloval,“ polkla suše.

„Řekl jsem jí, že anulovat už to nejde,“ řekl chladně.

„Ale to samozřejmě můžeme…“ plácla bez přemýšlení. „Ještě jsme spolu –“ umlkla, aby se zhluboka nadechla.

Viděl, jak se jí rozšířily zorničky, když jí došlo, co vlastně Eddii řekl.

„Snad jsi neřekl Eddii, že jsme…?“ vydechla překvapeně.

„A proč ne,“ jeho tmavé oči vyhledaly její. „Jak už jsem řekl, tak manželský slib považuji za nedotknutelný. Což znamená, že si nechci vydržovat nějakou bokovku. I když jsme ještě nenaplnili všechno, co jsme si slíbili, tak předpokládám, že se spolu časem stejně vyspíme. Toužíš po tom stejně jako já, ne-li ještě mnohem víc. Vzpomínám si, jak jsem se trápil, než to bylo poprvé. A Marshu jsem chtěl tak moc, že jsem ani nemohl spát. Po nocích jsem si místo blaženého spánku představoval, jaké to asi bude, až se jí zmocním. I ten poslední honák by se mým představám určitě vysmál. Mám pocit, že jsem byl jeden z posledních rančerů, kdo čekali až do svatby. Mně ale přišlo dost nevkusné začínat s něčím tak důležitým s jakoukoliv náhodnou a letmou známostí. A představa, že jako nezkušený kluk budu chodit za nějakou holkou, která už prošla rukama poloviny honáků, mě rozhodně nelákala. Proto jsem před svojí první nocí nemohl jíst ani spát.“

To teď nemůžu ani já, řekla si v duchu, ale nikdy bych mu to nepřiznala. Sklonila hlavu jako by si prohlížela ubrus. „Předpokládám, že tě tvá první žena velmi milovala,“ pronesla dutě.

„Spíš se jí líbila představa mých peněz. Stejně jako všem těm, co přišly po ní, a to platí i o Eddii,“ odpověděl jí s cynismem, který ji vyvedl z míry. V ten okamžik vypadal, jako by znal všechny ženy na světě v plodném věku a přitom žádné z nich nevěřil.

„A Eddie věděla, kdo vlastnější?“ zapochybovala.

Pokýval hlavou. „Seznámil nás jeden dávný přítel. Takže aspoň vidíš, že to z její strany nebyla žádná nekonečná láska. Prostě si se mnou užívala těch drahých restaurací a všeho toho luxusu. Ale ona si určitě najde někoho dalšího. Všude je přece obrovské množství dobře zaopatřených starých mládenců. Před tím, než jsme se seznámili, tak taky chodila s jedním podobným. Velmi slušně vydělával na dobytčí burze. Nebyl to žádný krasavec, ale jí určitě imponoval všemi těmi drahými dárky. Jednou se mi dokonce chlubila, jakou od něj dostala krásnou safírovou brož. Dodnes nevím, jestli tím náhodou nechtěla naznačit, abych jí taky nějakou takovou předraženou tretku koupil. Rozešli se dost znenadání, když měl nějaké finanční potíže. To Eddie sice nikde nepřiznává, ale několik našich společných známých mi to lehce naznačovalo.“

„Opravdu jsi takový cynik, jak se tváříš?“ položila mu zkoumavou otázku.

„Každým coulem,“ odpověděl přímočaře. „Dokonce i Marsha si mě vzala spíš kvůli tomu, co mi patřilo, než kvůli tomu, jaký jsem byl. Jednou mi řekla, že si nedokáže představit, že by se vdala za někoho, kdo musí pracovat za běžnou mzdu. Byla krásná a já ji chtěl jen pro sebe. Už dlouho před tím osudným neštěstím jsem však litoval, že jsem si ji kdy vzal.“

Penelopa zapřemýšlela, jestli to tak bude i v jejím případě. Taky ji bude tak odsuzovat? Už teď se mu nelíbil způsob, jakým se vzali.

„Stejně ti musí chybět,“ usmála se něžně.

„Chybí mi,“ přitakal, „ale ještě víc mi chybí to dítě. Bože, jak je těžké se s tím vyrovnat. Kdybych aspoň tušil, kdybych měl aspoň nějaké ponětí o tom, že je těhotná… nikdy bych ji na ten raft nepustil. Jenže ona nemohla přenést přes srdce, abych jel sám! Na té raftařské party byly ještě další dvě ženy a ona měla podezření, že si s nimi chci něco začít a zase začala dělat scény. Přitom to byly dvě kamarádky z dětství, se kterými jsem se znal tak dobře – od počuraných plínek přes jejich milostná dobrodružství během dospívání, až po svatbu, takže bych si s nimi ani nemohl něco začít. Přesto jsem ji nechal, aby jela.“

Studovala jeho tvrdé rysy.

„A to nevěděla, že nejsi zrovna typ muže, který by porušil byť jen jediný slib, který dal?“ prohodila po chvíli.

Zvedl hlavu a jeho oči se vpily do jejích. „Když tomu věříš, tak proč ses tvářila tak podezíravě, když jsem se vrátil od Eddie? Ty sis mě určitě představovala, jak s ní zatím dovádím v posteli, že?“

Zastyděla se. „To je ale veliký rozdíl, něco slíbit dobrovolně, a něco slíbit, když jsi pod vlivem tequily a nevíš, co říkáš,“ připomněla své ponížení. „Tentokrát sis nevěstu nevybral.“ Vzala do ruky ubrousek a začala prstem objíždět jeho reliéfní vzorek. „Bojím se, že to nebude fungovat, C. C,“ dodala bojácně.

„Ale to teda sakra bude!“ ulevil si. Dopil kávu a pokračoval: „Jsem sice ještě pořád ve zkušební době, ale to je tak všechno. Donedávna jsem o tobě ještě přemýšlel jen jako o klukovské dospívající dceři rančera Bena.“

Tak takhle to tedy je, uvědomila si. Možná se tak dokonce ještě pořád chovám, každopádně nedokážu předstírat, že bych byla protřelá a zkušená.

„Nebo jako o své ošetřovatelce,“ pokrčila lehce rameny a trochu se usmála. „Aspoň jsi to říkal tehdy v Juárezu, že když už se o tebe stejně pořád starám, tak se rovnou můžeme vzít, takže mám dobrou výmluvu.“

„Ty jsi na mě vždycky dávala pozor,“ podotkl tiše. „Nikdy jsem o nás dvou nepřemýšlel po nějaké tělesné stránce. To ráno v kuchyni, když nás vyrušil tvůj otec, to pro mě byl úplně stejný šok jako pro tebe,“ dodal a jeho oči se pod dlouhými řasami zatřpytily.

Odvrátila pohled.

„Kdyby se tehdy věcem nechal volný průběh,“ pokračoval a jeho hlas změkl, „určitě by mě to nezasáhlo tak, abych se potom choval tak hloupě.“

„Kdyby se věcem nechal volný průběh, tak by se nikdy nic podobného nestalo. Nedošlo by ani k té svatbě. A ty to víš, Connale,“ doplnila ho. A ve chvíli, kdy se jejich pohledy střetly, ten její lehce posmutněl. „Někoho, jako jsem já, by sis nevybral ani za milion let. Myslím, že kdybychom se omylem nevzali, oženil by ses časem s Eddii.“

„A tys mě neposlouchala, když jsem ti vysvětloval, proč se mnou Eddie chodila?“ zeptal se podrážděně.

„Eddie tě miluje,“ zasmušila se. „Nejsem slepá, i když ty se snažíš být. Vždyť tě opravdu měla ráda. Žádná žena nedokáže být jenom čistě zištná a je mnoho jiných důvodů, proč si tě oblíbit než jen tvoje naditá peněženka.“

Pozvedl obočí. „Opravdu? Jaký třeba?“

„Jsi moc hodný,“ snažila se ignorovat sarkasmus v jeho tváři. „Sám od sebe si nikdy nezačínáš, ale když dojde k nějaké bitce, tak jsi schopný ubránit nejen sebe. Jsi přímý a otevřený a když se to tak všechno vezme kolem a kolem, tak máš jednoduše velké srdce.“

Zůstal na ni zírat. „Myslel jsem, že se o mě ne zajímáš ani natolik, abys ještě chvíli vydržela být za mě vdaná,“ podivil se, pohnut jejím názorem.

„Taky bych ti chtěla připomenout, že to byl tvůj nápad anulovat naši svatbu. A šel jsi za tím velmi tvrdě,“ prohlásila. „Pořád nedokážu pochopit, co tě přimělo k tomu, že jsi tak radikálně změnil názor za tu chvilku, co jsme se neviděli.“

„Byl to Evan,“ připustil po minutě napjatého ticha. „Obvinil mě z toho, že se snažím utéct před povinnostmi.“ Zmlkl, aby si zapálil cigaretu. Chvíli se upřeně díval na svůj zapalovač s rytinou lasa a koňské hlavy, než ho znovu strčil do kapsy. „Musím uznat, že na jednu stranu měl pravdu. Nedokážu se vyrovnat s myšlenkou, že bych narazil na druhou takovou Marshu. Ta její touha vlastnit a ovládat. A přitom jako by mě dusila. A taky se nedokážu vyrovnat s myšlenkou, že by se ta tragédie mohla opakovat, protože si pořád kladu za vinu tu Marshinu smrt. Evan mi řekl, že bych se tě měl držet, pokud budeš mít tu trpělivost se mnou zůstat,“ dodal a zahleděl se na ni. „Myslí si, že jsi přesně ta žena, která by se ke mně mohla hodit, a kterou potřebuji. A asi měl, Pepi, pravdu. Ta poslední věc, co by se o tobě dala prohlásit, je, že bys byla majetnická.“

Tomu se samozřejmě mohla pěkně od plic zasmát. Jistěže jsem majetnická, vždyť ho tolik chci, napadlo ji. Ale Connal očividně nehledá ženu, která by se na něj nějak hluboce vázala. On by chtěl jen mělký vztah, který by mu dovoloval se nijak moc nezaháčkovat a zůstat nezávislý, a to by mně zrovna nesedělo, zatvrdila se.

„Stejně si ale nejsem jistá, že bych to dokázala vystát,“ přiznala Penelopa. „Ty se stejně nikdy nepřeneseš přes fakt, že to bylo náhodné manželství.

Dokonce jsi mi to předhodil i před pár minutami, když ses naštval na Eddii.“

„A neudělala jsi náhodou úplně to stejné, když jsem se chystal za svými bratry do Jacobsvillu?“ odvětil.

Zamračila se. „Myslím, že ano. Ale my jsme tak naprosto odlišné osobnosti, Connale, a já bych si stejně nikdy nezvykla na bohatství a luxusní životní styl horních deseti tisíc,“ přiznala čestně. „Jednoduše nejsem lvice salónů.“

Jeho rysy se zpřísnily. „Nemůžeš mě brát takového, jaký jsem? Nemůžeš se mnou žít?“

„Dokázala bych si představit, že budu žít s předákem svého otce, který je jen obyčejný pracující mužský, přesně s takovým, jaký jsi pro mě býval ty, než jsem zjistila, kým vlastně jsi,“ odvětila. „Jsem stvořená k tomu, abych vařila a uklízela, abych se starala o dům a vychovávala děti. Abych svému muži vytvořila domov v tom pravém smyslu slova, a ne, abych se stala nějakou ozdobou, která ho jen doprovází na večírky a když náhodou zůstane doma, tak jenom listuje módními časopisy. Vůbec se nehodím na nějaké party a absolutně mi nezáleží na tom, jak moc mě budeš chtít změnit. Ten venkov ze mě prostě nedostaneš. A ani bych to nechtěla. Už když jsme jezdívali se školou na výlety do města do galerií a na nejrůznější výstavy, stejně jsem si říkala, že ani ty nejkrásnější obrazy ve zlatých rámech nedokáží zachytit přírodu tak, jak ji znám já. Na rozdíl od obrazů a soch příroda mluví a voní a celkově tě ovlivňuje. Asi vůbec nerozumím umění, ale tohle žádné obrazy nedokáží. Navíc mi vadí, že se všude cpe hromada lidí a na kohokoliv z venkova se dívají skrz prsty. Když jsme jednou s kamarádkami nastupovaly do autobusu, hlídač na parkovišti na nás pokřikoval, že jsme jižanské holky od krav. Většina kamarádek to brala jako urážku, ale já jsem si přesně tak připadala a byla jsem na to hrdá. Stejně jako dnes.“

Zvedl k ní tvář a zadíval se jí do očí. „Vypadám já snad jako někdo, kdo jen vymetá jednu party za druhou?“ zeptal se.

„Před svou minulostí ses skrýval dlouhé tři roky,“ připomněla mu Penelopa. „Tři roky ses snažil žít tak, aby se tvůj život co nejmíň podobal tomu předešlému. O tvém původním životě vlastně nic nevím.“

„A chtěla bys? Můžeme zajet do Jacobsvillu a na pár dní navštívit moji rodinu.“

Zaváhala. Harden ji trochu děsil, ale Evana si oblíbila. „Jaká je tvá matka?“ zauvažovala nahlas.

„Stejná jako Evan,“ usmál se. „Je příjemná a chápavá a snadno si ji oblíbíš. A ona si tě určitě taky zamiluje.“

„Ale Harden mě nemůže vystát.“

„Harden nemůže vystát žádnou ženu, lásko,“ odpověděl jí jemně. „I když má tvářičku jako anděl a šarmu na rozdávání, tak zůstává odpůrcem všech žen.“

„Takže to nebylo jen mou osobou,“ oddychla si.

„To rozhodně ne. A nejvíc ze všech žen nenávidí naši matku,“ snížil hlas. „To je taky důvod, proč s námi nebydlí pohromadě. Evan ano, protože jinak by toho na máti bylo moc, ale Harden má svůj byt v Houstonu, kde jsou zároveň i naše kanceláře. Sice mu chvíli trvalo, než si zvykl na ruch velkoměsta, ale dokázal všechnu tu rančerskou volnost obětovat jenom proto, aby unikl před naší matkou. Nikdo to sice moc nechápal, ale Harden už je takový.“

Ráda by se o tom všem dozvěděla víc, ale přišlo jí, že není zrovna vhodný okamžik na to, šťourat v Connalově rodinné historii.

„Předpokládám, že bychom tam spali ve stejné místnosti,“ zeptala se.

Jeho oči v tom příjemném tichu vyhledaly ty její. „Ano.“

„Oddělené postele?“ zeptala se s nadějí v hlase. Zavrtěl hlavou.

„Ach.“ Začala si hrát s vidličkou. Představa, že spolu budou sdílet lože, zaplavila její tělo teprve nedávno poznaným žárem.

„Chtěla bys z toho vycouvat?“ pozdvihl jemně obočí.

Podívala se na něj a zauvažovala. Odevzdám se mu celá, vždyť ho tolik miluju. A pokud se i on snaží, aby to jejich podivné manželství fungovalo, tak by to ode mne mohl být první vstřícný krok. Vypadal rozhodnuté, že o žádné rušení sňatku žádat nebude a abych byla k sobě upřímná, ani já bych si to tak moc nepřála.

„Ne,“ zavrtěla hlavou, „chci jet.“

Zatvářil se překvapeně a chvíli to vypadalo, že zapomněl dýchat. „Odvážná slova,“ řekl uznale. „Ale předpokládám, že víš, že mi nejde jen o to sdílet s tebou polštář a pak tě držet za ruku?“

Kousla se do spodního rtu. „Ale vždyť je to přece nevyhnutelné, ne?“ pronesla váhavě, „pokud tedy zůstaneme manželé.“

Přikývl. „Já se, Pepi, nechci usadit v nějakém platonickém svazku. Naopak. Já chci děti,“ jeho hlas klesl a hluboce se jí podíval do očí.

Neodvážila se opětovat jeho upřený pohled, a tak sklonila hlavu. Nervózně si pohrávala s lemem ubrusu. „Vím, že se mi to bude líbit. Jen jsem z toho celá nějaká nervózní, to je všechno. Dneska už jsou všechny ženy tak zkušené.“

„Ani si nedokážeš představit, jak jsi svým panenstvím pro mě vzácná a výjimečná,“ pohladil ji po ruce. „Tvoje nevinnost mě vzrušuje. Když si představím naše první milování, úplně se mi podlamují kolena.“

Při představě prvního milování šla na Penelopu také slabost, ale nechtělo se jí to přiznávat. Její pohled už opět zabloudil někam k horskému masivu. „A kdy bys to tak plánoval, tu návštěvu tvé rodiny?“ zeptala se, aby změnila téma hovoru.

„Zítra. Moje matka by tě velmi ráda poznala. Mohlo by ji potěšit, že jsem nedopustil, aby se historie opakovala.“

„Jako kdyby sis mohl vybrat,“ zastyděla se. „Connale, mně je to opravdu tak líto, že jsem nás uvrtala do takového zmatku,“ zašeptala a podívala se mu do očí. „Opravdu nevím, co mám dělat. Eddie nebo někdo jako ona by si s tím určitě dokázal poradit.“

„Eddie a jí podobné by se smíchy popadaly za břicho a zároveň by mi před nosem mávaly svatební smlouvou,“ zachmuřil se. „Oškubaly by mě jako slepici bez jakýchkoliv výčitek svědomí.“

„A budeš tedy chtít tu svatbu zrušit?“ upravila si vlasy. „Aspoň tohle právo výběru by ti mělo zůstat.“

„Zeje za tím vším ten zrzavec veterinář?“ udeřil pěstí do stolu, až se po nich okolní hosté ohlíželi. Jeho zorničky se vztekem zúžily. „Že mám pravdu?“

„Nechápu, kam míříš,“ opáčila polekaně, vyděšená výbuchem jeho vzteku.

Naklonil se k ní a jeho oči připomínaly dva doutnáky. „Dobře víš, kam mířím. On tě miluje. Taky by mě zajímalo, jestli to je vzájemné. Je právě on tím důvodem, proč mně pořád předhazuješ rušení svatby? Abys mě mohla odkopnout a vdát se za něj?“

„Brandon mě sice požádal o ruku, ale…“ začala.

„Ale ty sis radši zahrála na milosrdnou Terezu a jela jsi mě zachránit do Juárezu,“ předhodil jí naštvaně. „Takže abychom si rozuměli, tak teď jsi za mě vdaná, holčičko. A budeš se mnou až do té doby, než tě nechám odejít. Vzali jsme se, a tak to zůstane. A radím ti dobře: jestli se kolem tebe bude ten hejsek Hale motat, tak si mě nepřej!“

Vytřeštila na něj oči. „Ale to není spravedlivé!“ obvinila ho. „I když to nebyla úplně běžná svatba, tak i já beru vážně svatební sliby!“

„Opravdu? Tak to dokaž!“ ušklíbl se.

„Dokaž?“ zopakovala zaraženě.

„Však dobře víš, kde mě máš v noci hledat,“ dodal s dvojsmyslným úsměvem.

Popuzeně se od něj odvrátila. Už jí to přece dneska navrhoval a ona odmítla, že ještě potřebuje čas. A teď na ni zase tlačil a znělo to, jako by ji žádal o něco naprosto nemravného. Nemohla si pomoct, ale znechutil ji. Ještě pořád se za něj necítila vdaná.

„Tak co, ještě pořád si hraješ na studený čumák?“ napřímil se. „Tak dobře. Tu svoji naštvanou hrdost můžeš klidně spolknout. Ale budeš se mnou spát, až budeme na návštěvě u našich. To jsi už slíbila.“

„Já vím,“ připustila zlomeným hlasem. Vzala si ubrousek z kolen, složila ho a položila vedle talíře. „Nepůjdeme už?“

„Jistě.“ Vstal a pomohl jí odsunout židli. Té chvíle využil, aby se na ni zkoumavě podíval pohledem plným pochybností.

„Ty sis usmyslela, že mi nedáš nic zadarmo, že?“ zabručel tlumeně. „A nikdy nezapomeneš na to, co jsem řekl, když jsem zjistil, jak to s tou naší svatbou doopravdy je.“

„Pro mě tvoje výroky až zas takovým překvapením nebyly, Connale,“ odvětila a podívala se na něj se svojí tichou hrdostí. „To už vím dávno, že nejsem ten typ ženy, který by tě nějak přitahoval. Dokonce jsi mě jednou i varoval – tehdy ráno, když jsem ti přišla uvařit silnou černou kávu, aby ses probral z kocoviny. Řekl jsi mi, že mi nemáš co nabídnout a že bys mi nerad zlomil srdce. To byly zbytečné obavy. Mé srdce se zlomit nedalo.“ To byla pravda. Její srdce tou dobou už bylo roztříštěno na tisíc kousků jeho chladným nezájmem.

Těžce si povzdychl. Zabouchl jsem za sebou všechny dveře, a teď je nedokážu otevřít, pomyslel si. Jestli ztratím Penelopu, tak ale určitě ztratím i podstatnou součást svého života.

Zaplatil účet a dovedl ji k autu. Nevěděl, co říct, a tak se v naprostém tichu řítili noční krajinou podél řeky Rio Grande, dokud nedojeli na odbočku k ranči. Kolem byla jen nedozírná a většinu času vyprahlá divočina.

Penelopa vedle něj seděla v napjatém tichu a nervózně si pohrávala s kabelkou. V duchu si uvědomovala, jak směšně a venkovsky musela Eddii připadat. Už jenom ta kabelka. Indiánský vzor a barevné korálky se do takových nóbl podniků určitě nenosily. A ty její šaty. Cítí se v nich sice velmi pohodlně, ale rozhodně se o nich nedá prohlásit, že by byly rafinované či dokonce vzrušující. Takové myšlenky a Connalovo mlčení jí připadaly skličující. To napětí, které mezi nimi teď vládlo, ji dráždilo. Zdál se naprosto vyrovnaný, když řídil a zapaloval si jednu cigaretu za druhou. Přesto cítila, že uvnitř to v něm jen vře. Možná ho naštvala Eddie a on nemohl přenést přes srdce, že ji ztratil. Ty jeho poznámky o Brandonovi nebrala vážně, protože snad každý na ranči věděl, že se do jejich veterináře rozhodně nezbláznila. A kromě toho, i kdyby žárlil, tak by to aspoň znamenalo, že mu na ní záleží. Navíc už několikrát tvrdil, že tomu tak rozhodně není.

Zaklonila hlavu a opřela se o opěradlo. Toužila už být doma ve své postýlce a zastrčit celý ten bouřlivý večer až do poslední přihrádky ve své paměti.

Ale Connal najednou prudce odbočil do malého remízku.

To místo dobře znala. Když bývala mladší, ráda se sem jezdívala projet na svém koni. Kousek dál byla stará zídka, celá pobořená od nevlídného počasí i od toho, jak se přes ni učila skákat na koni. Kolem byla opravdu jen pustina, a tak se nemusela bát, že by se jejím nepodařeným pokusům mohl někdo vysmívat. Jednou si tam její kůň, kterého pojmenovala Andy podle tetiččina starého kocoura, rozsekl kopyto. Když se jí pak tatínek vyptával, jak k tomu došlo, že má zrovna ten nejopečovávanější kůň tak hrubě zhmožděné kopyto, musela s pravdou ven. Když otec zjistil, co jeho jediná dcera dělá ve svém volném čase, vyděsil se. Představil si totiž, jak by to asi dopadlo, kdyby jednou z toho koně spadla. Široko daleko nikdo, jen pustina. Nikoho by samozřejmě nenapadlo ji hledat tak daleko od domova. Museli by k jejímu hledání svolat všechny okolní rančery a než by ji našli, tak by také mohlo být pozdě. Penelopa tehdy vycítila, že udělala něco špatně, ale nevěděla přesně co. Bála se, že zranila svého milovaného koníčka, ale otec ji uklidňoval, že ho to zase tak moc nebolí. Druhého dne jí ovšem za domem postavil malý dřevěný plůtek, na kterém si mohla trénovat své skoky a při tom být pořád někomu na očích. K zídce jí samozřejmě zakázal jezdit a ona tak ani nedoufala, že by se sem ještě někdy mohla podívat.

Kontura jejich auta se zaleskla proti noční obloze. Connal vypnul motor.

Otevřela oči a pohlédla na něj. V bledém měsíčním světle se jeho oči nebezpečně zaleskly.

„Máš strach?“ zeptal se tiše.

„A… ani ne,“ zavrtěla hlavou.

Típnul cigaretu a vyhodil ji z pootevřeného okýnka. Pak si odepnul bezpečnostní pás, naklonil se a odepnul i její. Z nepokojných rukou jí něžně odebral kabelku a odložil ji na palubní desku. Zručně a s jistotou si ji posadil na klín a přitáhl její hlavu na své svalnaté rameno. „Lhářko,“ řekl tiše a zapátral v oválu jejího obličeje. „Uvolni se. Vždyť tělesná láska není něco, za co by ses měla stydět a za co bys propadla peklu. Je to výsostné završení všeho, co mezi lidmi vůbec může vzniknout, Pepi. Intimní vyjádření oboustranného respektu a vzájemné touhy.“

Jeho hlas zněl tak jemně, jak ho snad ani nikdy neslyšela. Její obavy se pomalu rozplývaly. Položila svou chladnou dlaň na jeho sako a začala si prohlížet tu mužnou tvář, která se nad ní skláněla. Kdysi snila o tom, že by jednou takhle mohla ležet v jeho objetí, byla by s ním úplně sama a on by po ní toužil. Ale poslední dobou se toho tolik událo, že si připadala tak nějak nereálně.

„Opravdu bys mě chtěl jako ženu?“ zeptala se napjatě zvýšeným hlasem.

„Ty zelenáči,“ zabručel. Lehkým pootočením si ji přitiskl podbřiškem k sobě. Chytil ji za boky a přitlačil si ji do svého vzrušeného klína. Chtěl, aby cítila, co se mu v její těsné blízkosti stávalo v poslední době tak často. Uslyšel její prudký nádech a cítil jak ztuhla. „Je tohle dostatečná odpověď na tvoji otázku?“ zeptal se přímočaře a jeho ocelová ruka ji musela zadržet, když se snažila vyprostit z tak nehorázné důvěrnosti. „Zajímalo by tě, kolik už je to let, kdy mě vůbec nějaká žena dokázala tak rychle nažhavit?“

Její prsty se zaklesly do jeho saka, ale už se nesnažila vyprostit se z jeho objetí. Pocit jeho tělesné blízkosti ji opájel. Její vlastní tělo ji začínalo zrazovat tím, jak nečekaně vstřícně reagovalo na důkaz jeho touhy. Přitiskla se k němu.

„Pepi!“ zalapal po dechu.

Překvapeně pocítila, jak se celé jeho tělo napjalo vzrušením. Pozorovala jeho tvář a zopakovala ten nepatrný pohyb svými boky. Ano, přesně tak se mu to líbilo. Pochopila to z toho, jak zatnul zuby, z jeho nepravidelného dechu, ze žhavosti těla, které se ji snažilo co nevíce pohltit.

„Líbí… se ti to?“ zašeptala stydlivě.

„Panebože, a jak!“ zasténal. Zaklonil se a jednu ruku vetknul do jejích jemných, měkkých vlasů. Druhou si ji mezitím snažil ještě více přitisknout. „Udělej to, lásko, ještě jednou,“ drtil její pootevřené rty. „Ještě! Přitiskni se…!“

Jeho ústa se jí zmocnila. Cítila, jak jí do úst proniká jazykem. Její tělo se napjalo, když ucítila dotek jeho ruky, která si našla cestu pod sukni a pokračovala po jemných nylonových punčochách stále výš. Přejížděl jí po vnitřní straně stehen, a dráždil jí dalšími polibky. Něžně kousal její rty, zatímco rukou pomalu postupoval k nejtajnějším

místům jejího klína. Nezaprotestovala ani slůvkem. To, co s ní prováděl, se jí líbilo víc, než si vůbec dokázala připustit.

Jeho ruka se znenadání vyprostila a přejela jí po zádech, aby našla zip jejích šatů. Když ho nahmatal a šaty jí rozepnul, došla řada na zapínání její krajkové podprsenky.

„Neboj se,“ konejšil ji, když se mátožným pohybem snažila krotit jeho nenasytné prsty. „Chtěl bych jen vidět tvoje prsa, Pepi. Chtěl bych se jich dotýkat.“

Ta slova jí projela jako elektrický výboj a její pohled se utopil v tom jeho. Přestala se bránit a šaty se jí svezly až do pasu, následované chomáčkem lehké krajky. Jeho nenasytný pohled ji fascinoval.

Nepatrně ji od sebe vzdálil, aby si ji mohl prohlédnout. Jeho tmavé oči se v modrém měsíčním světle nemohly její nahoty nasytit. Cítila, jak se v něm stupňuje napjatá touha. Po nekonečně dlouhou dobu se nepohnul ani nepromluvil. Všimla si, jak jí pod jeho žádostivým pohledem tvrdnou bradavky. Reakcím svého těla, které ji zrazovalo, nerozuměla. Cítila stahy, které ji nutily se k němu přitisknout ještě těsněji. Její tělo se prohýbalo jako luk, jako by volalo po něčem silnějším než jen po obdivných pohledech. „To ještě není všechno, že ne, maličká?“ řekl něžně. Jeho ruce sklouzly po jejích nahých zádech k bokům. Sklonil svou tmavou hlavu k jejímu tělu: „Voníš po gardéniích, Pepi,“ zašeptal. Jeho ústa se začala lehce dotýkat hedvábných zaoblenin jejího poprsí, lehce ji škrábal svojí bradou, až se touhou celá zachvívala. Její reakce se mu zalíbila, tak to zopakoval a pak znovu a znovu, jako by ji chtěl celou něžně ochutnat. Jen bradavkám, na kterých bylo poznat, jak moc se to Penelopě líbí, se vyhýbal. Zaklesla své drobné ruce okolo jeho krku a pocítila, jak jí celé tělo bouří v přívalech nové a děsivé slasti.

„Connale,“ téměř kňučela. „Prosím… už nemůžu! Už to nevydržím!“

Rukou jí přejížděl po vypjatém hrudníku a dráždil oblé křivky prsů. Usty zatím zaměstnával okraje dvorců bradavek. Byla tak vydrážděná, že se žádostivostí úplně třásla a přerývaně prosila Connala o slitování.

„Jsi sladká,“ vydechl zhluboka. Jeho rty se znenadání rozevřely a zmocnily se její ztuhlé bradavky. Vzrušením vykřikla. Začal bradavku horce a vytrvale sát, a během několika vteřin vyvrcholila v bouři pocitů, podobné malému orgasmu. Rukama se mu v křeči zaklesla kolem ramen a hlasitě vzlykala, až nemohla popadnout dech, když se přes ni přelévaly další a další přívaly slasti.

„Můj bože!“ hlesnul, překvapený její bouřlivou reakcí. Když ji dokáže tak rozpálit jen pár dotyky, tak jaké to asi bude při opravdovém milování? Jen stěží si dovedl představit tu rozkoš z dotyku jejich nahých těl, až svýma dlouhýma elegantníma nohama obejme jeho tělo a uvítá ho jako opravdového milence.

„Connale,“ špitla roztřeseně. Její rty se přitiskly na jeho rozpálené čelo, na zavřené oči a roztoužené tváře. „Connale, prosím. Prosím.“

„Nemohu,“ sykl a zvedl hlavu. Mohl jen stěží mluvit. Zadíval se na svoji nepokojnou ruku hladící ji po ňadrech. „Ne tady.“

„Nikdo nás přece neuvidí,“ namítla.

„To nebudu riskovat,“ řekl těžce. Přitiskl si ji na hruď a tím její hedvábná prsa zakryl svým sakem.

„Kdokoliv sem může zajet, a to včetně místní policie,“ pošeptal jí do ucha. Jeho rty zabrousily k jejímu ušnímu lalůčku. „Nechci, aby tě kdokoliv jiný než já viděl neoblečenou. A až se jednou dostaneme opravdu tak daleko, chtěl bych, aby to bylo v posteli, a ne na sedadle v autě.“

Ještě pořád se chvěla. Přitiskla se k němu. „A bude to taky takové, až se k tomu dostaneme?“ optala se stydlivě.

„Ano,“ vydechl jí do ucha. „Ale je to mnohem intenzivnější.“ Kousl ji do ušního lalůčku a jeho dlaně jí přejely po ňadrech s nezměrnou něhou. „Viděl tě někdy takhle Hale?“ zeptal se.

„Ne,“ špitla mu v odpověď. „Nikdo kromě tebe.“

Pozdvihl hlavu a pohlédl na ni, aby se pokochal její svěží nahotou. Velice něžně jí stiskl bradavku a pozoroval, jak tvrdne. Cítil, jak z Penelopy vyzařuje dychtivost. Zhluboka se jí zadíval do očí. „Ještě chvilku,“ vyrazil přerývaně, „a vezmu si tě tady a teď. Bude lepší, když pojedeme domů.“

V momentě, kdy ji usadil na její sedadlo, projela jí tělem nová vlna rozkoše. „A mohli bychom to pak dělat podobně?“ zeptala se žádostivě.

Jeho tvář ztuhla a na nepatrnou chvíli byl v pokušení.

„To víš, že ano.“ Snažil se zapomenout na vášeň, kterou v něm ta věta zapálila. „Ale ne teď. Jsme manželé. Nepotřebujeme se milovat v autě. A teď miláčku, ti pomůžu se obléknout.“

Musel se ovládnout, aby zkrotil touhu, která ho spalovala, když jí zapínal podprsenku a šaty. Potěšila ho její spontánnost a uvěřil již definitivně, že jejich náhodné manželství bude mít nádhernou budoucnost.

„Nechce se mně přestat,“ šeptala.

„To ani mně. Ale přesto ještě chvíli vydržíme,“ dodal a zapátral jí v obličeji. „Před tím, než nás naše touha oslepí a naše vzájemná tělesná blízkost odstaví celý svět na vedlejší kolej, chtěl bych nám dát trochu času, abychom se o něco lépe poznali. Pojedeme na návštěvu k mé rodině a tam se budeme moci v klidu věnovat všemu, co jsme si slíbili. Vyspíme se spolu.“

Ta slova ji omráčila. To muselo znamenat, že o ni aspoň trochu stojí, prostě muselo! „Tak to bude nejlepší,“ přikývla.

Usmál se na ni. „Ano. To bude.“ Nastartoval auto a počkal, než si zapne bezpečnostní pás. Pak vyjel. Ale po celý zbytek cesty ji držel za ruku.

DESÁTÁ KAPITOLA

Nazítří ráno odjeli Penelopa a Connal do Jacobsvillu. Ben je vyprovodil a brblal něco o tom, že neví, jak se teď vypořádá s tak ohromnou porcí svobody a tím vynikajícím jablečným koláčem, který mu Pepi to ráno upekla.

Protože dobře nevěděla, co si s sebou má zabalit, dala si do tašky jen to nejlepší oblečení, jaké měla. Doufala, že to bude stačit. Neměla žádné luxusní věci a předpokládala, že tam, kam jede, bude její oblečení vypadat jako snůška hadříků. Connalovi to ale raději neřekla. Otec jim chtěl na cestu půjčit své auto, aby nemuseli jet starou Connalovou fordkou. C. C. se ale nenechal přesvědčit a tvrdil, že nejedou na audienci k prezidentovi, takže jeho staré dobré auto bude úplně stačit. Naštěstí už stačil spravit i rezervu, takže i kdyby se dostali do podobných problémů, jako při jízdě z letiště, nemělo by je to zdržet víc než půl hodinky.

Penelopa se dívala po očku, jak Connal řídí. Připadalo jí, že se chová odtažitě.

„Ale nelituješ toho, že?“ zeptala se rozvážně. „Nerozmyslel sis to?“

Podíval se na ni s úžasem. „A měl bych?“

Pokrčila rameny a zadívala se kamsi za horizont. „Víš, C. C, mám trochu obavy. Skoro nic nevím o tom, jak se vybraně chovat, co nařizuje etiketa u stolu, neumím lehce konverzovat ani prostřít k večeři o sedmi chodech. Před usnutím jsem si lámala hlavu s tím, co by se stalo, kdybych třeba zakopla a rozlila kávu na koberec nebo provedla něco podobného.“

Uchopil ji za ruku a skryl do své velké teplé dlaně její studené nervózně těkající prsty.

„Tak a teď poslouchej. Moje matka je normální rančerka. Stojí nohama pevně na zemi stejně jako tvůj otec a rozhodně nekraluje nějakému paláci, které jsou k vidění jen v designérských časopisech. Takže pokud rozliješ kávu, tak ti jen řekne, kde v kuchyni najdeš hadr a něco na odstraňování skvrn. Žádnou nenucenou konverzaci potřebovat nebudeš, protože naše kuchařka Jeanie May vaří takové delikatesy, že jakmile si sedneme ke stolu a ucítíme tu vůni, nikdo se už nebude starat o nějakou formální etiketu. Navíc si asi dokážeš představit, jak to u nás doma asi muselo vypadat, když se takovou jídelnou nebo kuchyní prohnalo hejno kluků, jako jsme bývali my. Stačilo, aby si každý z nás dovedl ještě nějakého kamaráda, a vypadalo to tam jako na skautském táboře. Až na to, že my jsme nebývali tak vzorní. Myslím, že kdyby matka nebyla tak energická, dávno by všichni rezignovali na takové pojmy, jako pořádek, čistota, slušné chování… Jediný problém může nastat v okamžiku, kdy se dostaneš do spárů mého bratra Hardena, který by zaprodal duši ďáblu, jen aby se vyhnul tomu, že tě musí bavit.“

„Kdo ho zranil, že tak zahořkl?“ zapátrala.

Pootočil k ní hlavu. „No, stejně by ses to dříve či později dozvěděla. Takže bude lepší, když ti to řeknu já. Asi rok po tom, co se narodil Evan, se rodiče rozešli. Během té doby matka potkala jiného muže, do kterého se zamilovala. Byl to jen kratičký románek. Její milenec padl ve Vietnamu, a tak se vrátila k mému otci, protože ji o to neustále žádal. To už ale čekala Hardena, takže ho táta adoptoval. Jenže Jacobsville je malé město, takže Harden nevyhnutelně zjistil tu špatnou zprávu, že není tátův.“

„A tak obvinil tvoji matku.“

„Přesně tak. I přes to, že je teď máma jedním z hlavních pilířů celé naší komunity, tak jí Harden nemůže zapomenout, že si našla milence, přestože byla podle zákona stále ještě vdaná. Nedokáže jí odpustit, že ho tím postavila na pranýř. Nebo vydědila ze společnosti, jak tomu sám říká.“

„Ale tvůj otec ho přece adoptoval, a to už o něčem vypovídá, ne?“ navrhla.

Potřásl hlavou. „Harden má z nás všech ten nejzkostnatělejší pohled na svět. Je to takový starý konzervativec.“ Smutně se na ni zasmál. „Vsadil bych se s tebou, o co chceš, že je pořád ještě panic. Nemyslím si, že by vůbec někdy nějak intimně poznal ženu.“

Její zorničky se rozšířily. Vybavila si, jak neodolatelně Harden vypadá, jeho dokonalou atletickou postavu, jeho ostře řezané rysy. Harden a panic? Vyprskla smíchy. „To od tebe tedy není zrovna pěkné,“ obvinila ho. „Dělat si ze mě legraci zrovna tímhle způsobem.“

„Ale já nevtipkuji, prostě to tak je. A myslím to smrtelně vážně,“ opáčil. Harden je diákon a taky zpívá v kostelním sboru. Dokonce byla v jeho životě etapa, kdy vážně uvažoval o tom, že se dá na duchovní dráhu a stane se pastorem. Někteří naši známí ho v tom ještě podporovali. Jednak jim asi bylo trochu líto matky, ke které se Harden choval dost nevybíravě, a také si ho všichni představovali jako plamenného a podmanivého faráře. Měli pocit, že by do kostela nalákal i lidi, kteří tam kvůli nedostatku času už dlouho nezašli. Já bych k němu ale na zpověď nešel, určitě by mě zatratil. Nakonec z toho sešlo, protože by se musel vzdát i posledních ze svých radostí, což by nepřenesl přes srdce. Navíc by se nemohl jen tak obléknout po rančersku, a to mu taky vadilo.“

„A kolik mu je let?“

„Jednatřicet.“

„O rok starší než ty?“ optala se. Přikývl.

„Poté, co se k sobě vrátili, se máma a táta opravdu dali znovu dohromady. Byli spolu moc šťastní, stejně si ale myslím, že se máma tak úplně nikdy toho druhého muže nevzdala. A přestože ji Harden tak nenávidí, je jejím nejoblíbenějším synem.“

„Umění odpustit je ctnost,“ uhladila si vlasy. „Hádám, že není moc takových lidí, kteří by to dokázali. A je mně líto tvé matky.“

„To ti nebude, až ji poznáš. Je stejně kurážná jako ty.“

Zaklonila hlavu a usmála se na něj. Její oči byly rozšířené smyslností. Vzpomínky na minulou noc v ní zažehly plamen a odrazily se v jejím oříškovém pohledu. Zastavil na křižovatce a ohlédl se na ni. Také jeho pohled naznačoval, že v něm včerejší zážitek ještě doutnal.

„Vzpomínáš?“ položil otázku, na kterou se snad ani nemusel ptát.

„Ano,“ polkla.

Jeho dech se zrychlil a hnědá sportovní košile, kterou si toho rána oblékl, se napínala na jeho široké mužné hrudi. Jeho zrak sjel k jejím ňadrům a cítila, jak skoro propaluje světle zelené košilové šaty, které měla na sobě. „Chutnala jsi jako hedvábné teplo,“ neodpustil si. Vydechla.

Jejich oči se střetly. Čas se zastavil. „Tohle není to místo,“ pronesl přiškrceně. „Ne.“

Pozorně se rozhlédl kolem. V dohledu nebylo jediné auto. „Na druhou stranu, sakra,“ bručel si a vypnul motor. „Pojď ke mně.“

S neuvěřitelnou zručností jí odepnul bezpečnostní pás a přitáhl si ji. Jeho pevné rty v horečce prudce vzplanuté touhy vyprahle hledaly ty její. Objala mu hlavu pažemi a přitiskla se k němu jako ve sněhové bouři. Její tělo se žádostí zmítalo a ústa lapala po jeho hbitém jazyku.

V okamžiku, kdy zvedal hlavu, najednou uslyšel zvuk, jak na ně troubí kamion. Pohlédl na něj do zpětného zrcátka. Uviděl, jak kolem nich se šibalským pomrkáváním projíždí tlustý řidič, který má celé přední sklo svého korábu ozdobené vlaječkami s polonahými ženštinami.

„Tak ten očividně není ženatý,“ utrousil a posadil sálající a roztouženou Penelopu zpět na její místo. Připoutali se. „Do háje.“ Znovu nastartoval auto a pokusil se zkrotit své chvějící se ruce, kterým se ani nechtělo zpět na volant. Rozhlédl se a vyjel nazpátek na dálnici.

Vrhl na ni hladový pohled. „Dnes v noci. Dnes v noci si tě vezmu. Ať tak, nebo tak, čekání bude konec.“

Hluboký výdech jí rozevřel rty. „A nejsou tam moc tenké zdi?“ zaváhala.

„Budeme v pokoji daleko od ostatních,“ uklidnil ji krátce. „Můžeš křičet, jak bude libo, nikdo tě neuslyší.“

„Já… já asi ani nedokážu být zticha, když se mně dotýkáš,“ pronesla tiše. „Ztrácím sebekontrolu.“

„To já taky,“ odkašlal si.

Začervenala se. Od něj to znělo tak důvěrně a ona po něm tolik toužila. Její tělo plálo žádostivostí dokonce i teď.

Vrhl na ni rychlý pohled. „Lásko, když se na mě nepřestaneš takhle dívat, tak to zatracené auto zaparkuji v prvním křoví a pomiluji tě na silnici,“ zahrozil jí hlasem ochraptělým touhou.

„Kdekoliv,“ zachvěla se. „Connale, já tě tak chci! Je to jako horečka.“

Zaťal prudce zuby. Projelo jím příjemné chvění. Rozhlížel se, až se jeho pohled zastavil na malé křižovatce, kde stál motel. Parkoviště před ním bylo prázdné, až na dvě auta, která ovšem vypadala, že už tam stojí pěkně dlouho. V rohu ovšem parkoval jim už dobře známý kamion, který je před chvílí míjel. Bez nějakého delšího přemýšlení tam zaparkoval a vypnul motor.

„Opravdu mě chceš?“ zkoumavě si ji prohlédl.

V tu chvíli byla už tak rozpálená, že ani její vrozená stydlivost ji nedokázala zbrzdit.

„Ano.“ Krev se jí nahrnula do tváří.

Vystoupil a zamířil na recepci. Tam až ovšem nedošel. Zastavil jej řidič kamionu.

„Hej, chlape, neměl bys jednu pojistku, která by pasovala do mý kárky? Ve starejch fordkách se takovýho harampádí najdou tuny…“ zahlaholil.

Connal se na něj otočil jen s krajní nelibostí a už mu chtěl odpovědět něco v tom smyslu, že nemá ani pojistku ani čas se s ním vybavovat. Když mu ovšem došlo, že by tím mohl Penelopu dostat do krajně nepříjemné situace a navíc si byl téměř jistý tím, že by problém s pojistkou mohl během chvilky odstranit, odvětil mu, že se podívá. Napřed si ale na recepci, kde poklimbávala stará bezzubá černoška, vyzvedl klíč od pokoje.

Interiér motelu zřejmě pamatoval i lepší časy, ale všude bylo uklizeno, a tak se dlouho nerozmýšlel.

Před vchodovými dveřmi už na něj čekal řidič kamionu.

„Tak co, vlítnem na to? A nebude se slečinka zlobit, že vás tak zdržuju?“ zašklebil se, odhalil mezeru mezi předními zuby a důvěrně zamrkal přes boční sklo na Penelopu.

„To je moje manželka a pokud se ta oprava protáhne, tak myslím, že se trochu zlobit bude,“ pronesl hrdě a význam slov moje manželka si vychutnal až do poslední slabiky.

„Jó, tak to pardon, jestli sem vás nějak urazil,“ omlouval se řidič. „A abych nezapomněl, tak já jsem nějakej Bob, ale všichni mně říkají Drobku. A já vážně netuším proč,“ zachechtal se a poplácal svých sto třicet kilo živé váhy.

Connal se jen nerad otočil od Penelopy. „A já jsem C. C,“ poznamenal suše a šel se podívat, jestli ve své brašně s nářadím nenajde něco, co by se mohlo hodit.

„A co přesně s tím máš?“ zeptal se, aniž by čekal nějakou spolehlivou odpověď.

„Spálila se mi pojistka od signalizace, že mám otevřenej návěs. On jako byl otevřenej, ale to jsem spravil, jenže bez té zatracené pojistky to v kabině hrozně píská, a to snad uznáš, že se v tom fakt nedá řídit,“ zakroutil hlavou Drobek a podrbal se na temeni hlavy.

Connal mezitím otevřel kufr a prohlédl všechny pojistky. Žádná se úplně přesně nehodila, a tak si z cívky drátu, který jinak používal na stahování dřeva, uštípl asi tři centimetry. „To by koneckonců mohlo docela dobře postačit,“ bručel si pro sebe.

„Jestli potřebuješ nějak píchnout, tak jsem ochotnej,“ vyrušil ho Drobek.

„To je dobrý, teď mě radši zaveď k těm tvým pojistkám, ať tam ženu nemusím nechávat tak dlouho čekat,“ pronesl C. C. stroze a při vzpomínce na roztouženou Penelopu ho bodlo u srdce.

„To máš pravdu, to se rozhodně nesluší,“ přitakával Bob.

Celá oprava trvala přibližně pět minut, což bylo tak maximum, které byl Connal ještě ochoten věnovat tomuto bodrému muži. Když místo pojistky zastrčil drátek a vybídl Drobka, aby zkusil nastartovat, žádné protivné pištění se neozvalo, jen motor spokojeně pobrukoval.

„No ne, to seš tedy machr. To ani nevím, jak ti poděkovat,“ pokyvoval uznale hlavou. Nakonec zalovil v přihrádce vedle volantu a podával Connalovi malinkatý měděný zvoneček.

„Na, C. C, tohle máte se svojí ženou na cestu životem, to je takovej zvonek, kterej od vás bude svým zvoněním odhánět všechny zlý duchy. Tak ho opatrujte,“ pronesl obřadně.

Connal se chvíli zdráhal, protože neměl rád takové babské pověry. Na druhou stranu ale nechtěl Boba urazit, a tak nakonec zvonek se zamumláním díků strčil do kapsy. Třeba z něj bude mít Penelopa radost.

„Ještě jedna věc,“ upozornil Connal, „ten drátek je třeba co nejdřív vyměnit za pořádnou pojistku, je to jen takové nouzové řešení. Myslím, že na nějaké větší čerpací stanici by mohli mít přesně takovou, jakou potřebuješ, tak na to nezapomeň,“ dodal a zamířil do auta pro Penelopu. „A šťastnou cestu,“ pokynul mu.

Penelopa už mezitím vystoupila z auta, aby se protáhla. Navíc ji bavilo pozorovat, jak zručně si Connal při opravě počíná. Cítila se šťastná. Teď k ní C. C. zamířil a vzal ji za ruku. Neřekl ani slovo až do chvíle, než byli oba v bezpečně uzamknutém pokoji.

Connal si všiml, že veškeré odhodlání mezitím z Penelopy pomalu vyprchávalo. Jeho dychtivost se ale naopak během celé nucené přestávky jenom stupňovala.

„Pepi, opravdu bych tě do něčeho nerad nutil, jestli sis to mezitím rozmyslela, tak můžeme klidně počkat až na večer,“ navrhl nerad.

„Víš… jsi moc hodný, že jsi tomu pánovi pomohl, já ale…“ nedokončila a sklopila zrak.

Connal mezitím zalovil v kapse. „Tak tady máš takový malý zvoneček a až se budeš cítit připravená, tak na něj zazvoň a já přijdu,“ usmál se na ni mile a podával jí dárek od Boba.

To ji dojalo. Opravdu mu na mně musí záležet, pomyslela si, když dokáže po tom všem ještě vyčkávat. A já ho tak miluju. Náhle jí při pohledu do jeho tmavých očí vytanula vzpomínka na včerejší večer a projel jí výboj vášně silný jako blesk. Vzala si od Connala zvoneček a zazvonila.

„Sis tím jistá?“ zeptal se Connal a oči se mu naplnily něhou.

„Ano, jako ničím na světě,“ vydechla sotva slyšitelně.

„Chceš, abych při tom něco použil?“ položil jí otázku, ještě než ji začal hladit.

Ihned pochopila, na co se ptá. Milovala ho. Pokud by teď počali dítě, bylo by to naprosto v pořádku. Stejně po dítěti toužila.

„Ne,“ odvětila mu a přiblížila se. „Nic nepotřebujeme.“

Pomalu si ji přitáhl. Byl tak vzrušený, že se celé jeho pružné tělo chvělo. „Nevím, jak dlouho dokážu vydržet,“ vydechl jí na rty. „Ale pokusím se tě tak vzrušit, aby to pro tebe bylo snesitelné. A pak, později, až ztratím kontrolu, ti to udělám.“

Nerozuměla tomu, co se jí snažil vyložit. Mezitím si jeho ruce pohrávaly s knoflíky na jejích šatech. Stála úplně klidně a vychutnávala si ten pocit, jak ji svléká. Za chvíli před ním zůstala stát celá nahá.

Cítila, jak jí kůže pulzuje horkem. Byla stydlivá a způsob, jakým se na ni díval, ji spaloval. Ale zároveň ji i naplňoval hrdostí. Požitek, s jakým se na ni díval, se ze zvláštního třpytu jeho tmavých očí a z jeho neobvyklého úsměvu, dal velmi snadno vyčíst.

Stáhl přehoz z velké dvojpostele. Jemně ji zdvihl a položil na polštáře. Zatáhl květované závěsy a ujistil se, že je opravdu dobře zamknuto a že je tedy opravdu vůbec nikdo nebude rušit. Pak se posadil, aby se také mohl svléknout.

Penelopa už samozřejmě viděla nahé muže na obrázcích, ale to ji rozhodně nepřipravilo na pohled na nahého Connala. Byl úžasný. Pod opálenou kůží se mu rýsovaly svaly a celkový mužný dojem umocňovaly tmavé kudrnaté chloupky. Jeho vzrušení nahánělo Penelopě příjemnou hrůzu. Když se k ní přiblížil, zadržela dech.

„Neboj se,“ sklonil se k ní lehce a vklouzl vedle ní na postel. „Až se začneme opravdu milovat, budeš už dávno připravená mě přijmout. Tvé tělo je jako růžové poupě, celé hedvábné a pevně stočené. A já budu něžně otvírat tvé okvětní plátky, lísteček po lístečku, abych se pak mohl pokochat plným květem v celé jeho kráse.“ Své rty sklonil k jejím. Jeho dlaň velice měkce klouzala po jejích ramenou a plných bocích až dolů a pak zase zpátky, aby se mohla zastavit na jejích ňadrech.

Ve chvíli, kdy ji začal hladit, s ní stud a ostych rázem opadly. Jeho prsty se po jejím nedotčeném těle pohybovaly s jemnou zručností a zkušeností.

Pozvedl tvář a podíval se na ni, jak se jí líbí jeho lehoučké hlazení jejích nalitých ňader. Postupoval dolů přes ploché bříško až tam, kde byla nejvíc ženou. Když se jí tam začal dotýkat, tak ji jeho laskání vyplašilo a chtěla se mu vyprostit.

„Ne,“ zašeptal měkce a políbil ji na zavřené oči. „Tohle k tomu také patří. Musíš se mi odevzdat celá, jinak tě možná zraním, aniž bych chtěl. Chtěl bych ti ukázat, jak se budeš cítit. Uklidni se, miláčku. Odevzdej mi své tělo.“

Jeho ústa jí mazlivě lichotila a ona se odevzdávala jeho pomalým, něžným dotekům. Čím víc mu otvírala svoji intimitu, tím víc se chvěla vzrušením. Její tělo na jeho doteky reagovalo se spontánním potěšením. Vypínalo se a tepalo tak, jak jí zručnou dlaní dával okusit nepředstavitelné rozkoše.

„Pro tebe to bude hračka,“ zašeptal a jemně ji hryzl do rtu. „A teď už začínáme, miláčku, teď to začne…“

Polibky se staly žhavějšími a smyslnějšími. Z jeho ruky se stal nástroj nesnesitelné touhy. Pak svými prsty začal dobývat její vzrušení pomalým a mučivě sladkým rytmem pohybů. Její tělo se prohnulo a s každým dalším dotykem se čím dál tím více chvělo. Začala zhluboka oddychovat a po celém těle jí vyrazily krůpěje potu. Vztáhla k němu ruce a když se jí zmocňovala nepředstavitelná rozkoš, její nehty se mu zaryly do ramen.

Přes mlhu své vlastní touhy se na ni usmál a podíval se jí do tváře. Sklonil hlavu k jejím ňadrům a jedno vzal do úst. Bradavku sál ve stejném rytmu, v jakém jí rozpaloval klín prsty. Nakonec se celá začala zmítat.

Přesně na tu chvíli čekal. Vztyčil se nad ni a vklínil své tělo mezi její chvějící se nohy a jedním žhavým a plynulým pohybem do ní vnikl.

Vykřikla a v momentu, kdy se jí zmocnil, se jejich pohledy střetly. Neodtáhla se, přestože jí bodavá bolest projela celým tělem. Rychle se poddala té všeobjímající a pomalu se stupňující slasti, která jí s nezvyklou intenzitou zaplavovala celé tělo a rostla a rostla s každým dalším Connalovým pohybem.

Když už se jejich intimita vystupňovala natolik, že se jeho tvrdé rysy zastřely a ona už upadala do sladkého zapomnění, pronikl k ní náhle jeho přidušený výkřik a ucítila orgastické zmítání jeho těla.

Konečně otevřela oči a cítila se celá nová, znovuzrozená. Její kůže byla vlahá a studená. Stejně na tom byl i Connal. Ležel na ní a poté, co z něj vyprchala vášeň, pocítila celou tíhu jeho mužného těla. Jemně ho objala. Všimla si, že se rytmus jejich dechů sjednotil. Byla naplněna posvátným pocitem, který v ní vyvolalo spojení jejího ženského těla s mužským, ta ohromující důvěrnost milování.

„Bolelo to hodně?“ špitl jí do ucha zastřeným hlasem.

„Ne,“ její ruce si ho přitáhly. „Zopakujeme si to?“ Zasmál se. „Na to potřebuji pár minut oddychu,“

pronesl tlumeným hlasem. „Muži bohužel nejsou obdařeni takovými možnostmi jako ženy.“

„Opravdu?“ Podívala se mu do očí a zvedla jeho rozkošnou tmavou hlavu. „Vykřikl jsi.“

„To ty taky,“ dodal mazlivě. „Nebo si to ani neuvědomuješ?“

„Celé se mi to nějak rozpilo a rozmazalo,“ odpověděla. V jejím pohledu se zračila posvátná bázeň. „Doufám, že otěhotním,“ zašeptala. „Bylo to tak nádherné.“

Jeho tvář zvážněla a ke svému překvapení zjistil, že jeho tělo na tato sotva vyřčená slova reaguje s nenadálou a prudkou dychtivostí.

Překvapeně na něj pohlédla. „Connale, ale ty jsi přece říkal, že…“

„Na tom, co jsem říkal, vůbec nezáleží,“ políbil ji. Nadzvedl se na rukou a jeho pohyby nabyly na stejné intenzitě, jako předtím. „Tentokrát mi Pepi budeš muset trochu pomoci,“ zašeptal a ukázal jí jak. „Ano, ano… přesně tak… to je ono…“ zachvěl se, když se ho opět zmocňovala vlna rozkoše. Ve chvíli, kdy ještě mohl přemýšlet, mu došlo, jak je to neskutečné. Zatnul zuby. Pocítil, jak ho sleduje. Pozoruje! Ta myšlenka ho uchvátila a vzrušila. Její tělo, měkké jako soumrak, hedvábné a horké, ho znovu přijalo…

Zasténal a doufal, že je stejně jako on zcela zaslepena slastí.

„Je všechno v pořádku?“

Uslyšel její hlas a podařilo se mu otevřít oči. Prohlížela si ho se soustředěným výrazem, její hnědé oči byly zvědavě něžné.

Jeho srdce ještě pořád silně bušilo. Dýchat mohl jen stěží. Položil hlavu zpět na polštář a přitáhl si tu její. Začal ji lehce líbat.

„Ano, všechno je v naprostém pořádku,“ vydechl.

„Vypadalo to děsivě,“ kousla se do rtu. „Jako kdyby tě někdo vraždil. A vykřikl jsi…“

Rozesmál se. „Ty můj broučku! A proč si myslíš, že tomu Francouzi říkají malá smrt?“ pozdvihl obočí. Vložil si špičky jejich prstů do úst. „Ty jsi vypadala podobně,“ pohladil ji. „Poprvé jsem si tě prohlížel.“

„Ach,“ začervenala se. „Já jsem si tě prohlížela podruhé.“

„Ano, já vím.“ Jeho tmavé oči se vpíjeli do jejích. „To je v pořádku,“ dodal, když zpozoroval její provinilý pohled. „Naprostá odevzdanost je dárek, který si dva lidé dávají navzájem. Nestyď se za nic, co řekneš nebo uděláš, když jsi takhle se mnou. Nikdy se ti kvůli tomu nebudu smát. Chtěl bych, abys odhodila všechny zábrany, když se milujeme. Musíš být tak svobodná ve všem, co mně děláš, jako já, když to dělám tobě.“

Její zorničky se rozšířily. „Mohla bych?“

„No, teď zrovna ne,“ dodal smutně.

„Nemyslím zrovna teď. Ale nechal bys mě?“

Zlehka pokýval hlavou. „Jistěže bych tě nechal. Jsi přece moje žena.“

„A ty… ty by ses nezlobil, kdybych náhodou otěhotněla?“ zauvažovala.

„Vždyť jsem ti říkal, že chci mít dítě,“ odpověděl prostě. Jeho oči se zvědavě otevřely. „Prý to žena může poznat hned v okamžiku početí,“ uvažoval.

Něžně se na něj usmála. „Nemyslím si, že bych to dokázala.“ Náhle zvážněla. Přejela mu ukazováčkem po rtech. „Connale, a co když nemůžu mít děti?“ kousala se do rtu starostlivě. „Budeš se chtít rozvést?“

„Ne!“ stáhnul ji k sobě a vášnivě ji políbil. Jeho

oči zaplály. „To není podmínečné manželství,“ podotkl pevně. „Pokud nebudeš moct, tak to nevadí, takže si přestaň vymýšlet věci, které by tě nějak mohly trápit.“

„Tak dobře,“ uvelebila se vedle něj. Celá zářila štěstím a jemné lechtání jeho kadeřavých chloupků ji šimralo na prsou. Lehce se zasmála a převalila z boku na bok. „To je tak příjemné,“ zamumlala si.

„Ano, to bezesporu je,“ přitakal. „Ale na jeden den toho bylo už dost. Na dlouhé dovádění v posteli jsi ještě moc málo obeznámena s uměním milování.“

Otevřela oči a skrz chloupky na jeho zarostlé hrudi se dívala do okna naproti posteli. „Je to jako droga, že, Connale?“ protáhla se. „Když jednou poznáš, jaké to je, chceš to pořád víc a víc.“

„Ano,“ přitáhl si ji. „Nelituješ?“

„Ani trochu,“ špitla. Zavřela oči, zavrtala se mu pod paži a přehodila svoji dlouhou hladkou nohu přes jeho silné a drsné stehno. „Já bych ještě chtěla.“

„To já taky,“ přiznal. „Ale musíme přestat.“

Posadila se a zvědavě se zadívala na jeho mužné tělo. Se stejným zaujetím si prohlížel i on ji. Položila se vedle něj.

„Nikdy jsem ještě neviděla muže, který by nebyl aspoň trochu oblečený,“ polkla.

„To jsem rád. Aspoň nemůžeš srovnávat mé nedostatky s někým jiným,“ zatvářil se vážně.

Zasmála se. „Pokud by se s tebou vůbec někdo mohl srovnávat,“ obdivovala ho. „Jsi dokonalý, Connale. Prostě dokonalý.“

Posadil se a dlouze ji políbil. „Muži nejsou dokonalí,“ dodal přesvědčeně a začal se oblékat.

„Tak tedy jsi hezký. Fyzicky přitažlivý.“ Rozkošnicky se protáhla a vychutnávala si ten pocit, jak se mu líbí. „Občas jsem snila o tom, jaké by to bylo, takhle s tebou být. Ale v tom snu byla vždycky noc a světla byla zhasnutá.“

„Tak to pro tebe musel být docela šok,“ povytáhl obočí.

Postavila se. „Náhodou to byl moc příjemný šok,“ usmála se na něj.

Něžně ji objal a políbil. „Jen doufám, že se ti to alespoň z poloviny líbilo tak jako mně,“ políbil ji do vlasů. „Už to, že jsi mě přijala jako panna, si budu střežit po celý život.“

Vřele se k němu přitiskla. „Jsem ráda, že jsem počkala zrovna na tebe,“ prohlásila. „Neznám kamarádku, která by s tím tak otálela. Dělávaly si ze mě legraci. Vždycky, když jsme si šly po škole poklábosit do kavárny, tak tam probíraly své milostné zkušenosti. Nejhorší bývalo, když se mě na něco zeptaly, to jsem vždycky zrudla a pokrčila rameny. Bývaly to pro mě docela trapné situace, ale naštěstí se to většinou podařilo zvrátit v nějaký ten vtípek.“

„To já si z tebe legraci dělat nikdy nebudu,“ zavrtěl hlavou a lehce ji cvrnkl do nosu. V očích se mu třpytilo vnitřní uspokojení. „Tak se obleč.“

„To je docela legrační, ponoukat ženu k oblékání,“ zazubila se. „Ještě k tomu poté, co se ti odevzdala do posledního centimetru.“

„Mě by se líbilo, kdybys už do konce života chodila jen tak,“ bručel a očima pohladil její měkké kontury. „Ale lidi by asi dost zírali, kdybys po ulici chodila nahá.“

„Úplně tě chápu.“ Oblékla se a učesala si vlasy. Když vycházela z koupelny, Connal na ni už čekal.

„Nejsou tyhle šaty nevhodné?“ otočila se zamyšleně. „Asi budu vypadat úplně mimo, že?“

Chytil ji za bradu a políbil. „Vypadáte perfektně, paní Tremayneová.“

„Jé, to zní pěkně!“ zazářila a napadlo ji, že by to celé bylo ještě hezčí, kdyby ji miloval stejně, jako ona miluje jeho. Každopádně byl na ni moc milý a určitě mu není úplně lhostejná, když se spolu milovali tak něžně.

„Už jsi celá moje, i podle zákona,“ připomněl. Jeho pohled potemněl. „Takže nedávej Evanovi žádné naděje.“

Na tváři se jí objevil překvapený úlek. „Vždyť jsem ho viděla jenom jednou,“ začala.

„Myslí si, že jsi takové poupátko,“ odvětil jí. „A on je osamělý zahradník. Tak ho nepodněcuj.“

„Všimla jsem si, že jsi vynechal Hardena. Před ním mě varovat nemusíš?“

Dělal, jako by si nevšiml jejího sarkasmu. Byl sám sebou překvapen. Jak mohl být tak majetnický a proč by měl najednou tak žárlit? „Harden je na rozdíl od Evana imunní.“

„Takže milý Connale, dobře poslouchej, jen kvůli tomu, že jsem se s tebou vyspala a líbilo se mi to, tak mě ještě nemusíš obviňovat z toho, že jsem nějaká lehká ženská!“

„Tak zaprvé,“ položil jí ukazováček přes rty, „já tě vůbec z ničeho neobviňuji. A za druhé, to, co jsme ještě před chvílí dělali, nemělo vůbec nic, ale opravdu vůbec nic společného se spaním.“

„Takže jako… hráli jsme si na doktora,“ odpověděla mu s výrazem sedmileté holčičky.

Pomalu a vážně se jí zahleděl do očí. „Něco takového jsem zažil poprvé,“ přiznal stroze. „Nikdy a s nikým to nebylo takové, že bych křičel a tak po někom toužil. Dokonce jsem ani netušil, že se dokážu chovat tak živočišně, když se přestanu ovládat.“

Lichotilo jí to natolik, že se jí objevil ruměnec ve tvářích. Její pohled to jen potvrzoval.

„To se ti tak líbilo kvůli mně?“ položila mu stydlivě otázku.

Její smyslný tón mu rozbouřil srdce. „Myslíš, že bys to dokázala?“ nadhodil.

Přitiskla se k němu a začala si pohrávat s perleťovými knoflíčky na jeho košili. „Tak se nech přesvědčit,“ navrhla měkce. Natáhla se a přitiskla své rty na jeho. Letmý polibek, který ovšem byl příslibem něčeho mnohem velkolepějšího.

Pozoroval ji, jak vychází ze dveří a odnáší si kousek jeho srdce, který mu možná někdy v budoucnu bude proklatě chybět. Teď už Penelopa ví, jak moc po ní dokáže toužit, a tím jí dal do ruky zbraň. Líbilo se jí fyzické milování, to bylo očividné, na druhou stranu zase tvrdila, že ho nemiluje. Kdyby někdy pochopila, jak beznadějně je do ní zamilovaný, měla by ho zaháčkovaného tak, že by se z toho už nikdy nevymotal. Z tohoto poznání mu přejel mráz po zádech. Náhodná či normální svatba, na tom mu už teď nezáleželo. Chtěl mít tuto ženu jen pro sebe a tou myšlenkou byl slepě posedlý. Ať už by se teď stalo cokoliv, nevzdá se jí za žádnou cenu.

Zbytek cesty do Jacobsvillu už o tom nemluvili. Connal kouřil jednu cigaretu za druhou, až si nakonec v pudu sebezáchovy musela Penelopa otevřít okénko. Vypadal nervózně a Pepi přemýšlela, jestli kvůli tomu, že jede domů k rodině, nebo snad kvůli tomu, že ji veze s sebou. I když ji neustále uklidňoval, nedalo jí to, a tak trochu se bála, jak ji jeho rodina přijme. Oni byli navyklí na přepych, blahobyt a lidi z vyšší společnosti, kdežto ona ne. Přijmou ji vůbec? Zamyšleně se dívala z okénka, za kterým se střídaly vyprahlá panoramata se zelenými úseky podél řeky. Fascinovaly ji také hory, někdy by se tam chtěla alespoň na pár dní podívat. Jednou už to vypadalo nadějně. Jejich učitelka ze školy byla vždy podnikavá, a tak jednou zorganizovala třídenní výlet do hor, kde se přespávalo ve stanech a večeře se vařila na plynových bombách. Penelopa se na takové dobrodružství těšila jako malá holka a s kamarádkami měly dokonce naplánováno, kdo s kým bude spát ve stanu a která si co zabalí, aby nevozily zbytečnosti. Ale co čert nechtěl, tak dva dny před plánovaným odjezdem spadl Penelopě na nohu dřevěný trámek a zlomil jí palec. Což bylo asi to nejhloupější zranění, jaké se jí mohlo stát. Nebylo to tak vážné, aby se smířila s tím, že nejede na vysněný výlet, ale také nic, nad čím by se dalo mávnout rukou, protože nemohla chodit. Navíc jí ten palec otekl natolik, že by se ani nevešla do žádných bot.

„Přemýšlíš nad něčím důležitým?“ kývl Connal hlavou.

„Ani ne, jen vzpomínám, jak jsem málem jela na výlet do hor,“ pokrčila rameny.

„A proč jsi tam nakonec nejela, ty hory jsou úžasné, i když tam bývá v noci docela zima,“ zamyslel se. „Připadáš si v nich jako pán světa a je to opravdu něco jiného než život na ranči. Určitě stojí za to se tam zajet podívat,“ horlil Connal.

„Já jsem tam chtěla jet. Dokonce mi kvůli tomu tatínek obstaral nové pevné boty. Na ten výlet se školou jsem se těšila skoro jako na Vánoce,“ zasnila se. „Jenže pak jsem si zlomila palec na noze a nikam se nejelo. Bylo mi to strašně líto…“ pousmála se smutně.

„Tak já ti slibuji, že tě tam jednou vezmu,“ podíval se na ni povzbudivě. „I když zatím si moc nedokážu představit, kdy,“ zmírnil její nadšení. „Teď je na ranči docela hodně práce,“ podotkl.

Projeli kolem velké výkrmny a dostali se na dlážděnou silničku, která se klikatila venkovskou krajinou. Konečně dorazili k odbočce, u které byla připevněná plechová šipka s nápisem TREMAYNEOVI.

„Tak a jsme doma,“ vydechl zhluboka a usmál se na ni. Zabočil a nechal svoji fordku dojet na volnoběh, mezitím si Pepi odepjala pás a zadoufala, že se s tím vším nějak vypořádá. Na obou stranách příjezdové cesty byly bílé ohrady a kdesi v dálce se bělal starší viktoriánský dům s dlouhou verandou a mistrným dekorativním mřížovím. Všude kolem byly květinové záhonky a protože zrovna byla doba, kdy kvetly chryzantémy, bylo jich všude vidět požehnaně.

„To je nádhera,“ pronesla a její pohled spočinul na vysokých stromech vysázených okolo domu.

„Já si to taky myslím. A támhle přichází moje matka.“

Theodora Tremayneová byla žena menší štíhlé postavy, stejně tmavá jako Connal. Její stříbrné vlasy se třpytily ve slunci. Na sobě měla oblečené obyčejné džínsy, už od pohledu měkký svetr a domáckou zástěru. Vyběhla, aby je pozdravila.

„Díkybohu, že už jsi doma,“ oddychla si, když objímala Connala. „A ty musíš být Pepi, že? Konečně tě poznávám.“ Objala i Penelopu a pak se obrátila na svého velkého syna. „Dřez v kuchyni je ucpaný a já nikde nemůžu najít Evana, aby to spravil. Myslíš, že to zvládneš udělat ty sám?“

„A máš snad ale přípravek na čištění?“ zazubil se Connal.

„No jistě. Co tím chceš říct?“ zeptala se rozpačitě.

„Určitě má taky píchnutou duši na zahradním kolečku,“ prohodil Connal spiklenecky k Pepi, „a taky tady už dlouho nebylo žádné spravování pojistek…“ pohladil Penelopu po zádech a podíval se na ni pohledem, který byl výmluvnější než jakákoliv slova.

„No jen do toho, vytáhni rovnou všechna rodinná tajemství!“ Theodora na něj vycenila zuby. „A proč taky neříct Pepi o té myši, co bydlí pod dřezem a já ji nemůžu chytit. Nebo o tom hadovi, který si usmyslel, že se zahnízdí ve sklepě?“

Penelopa vyprskla smíchy. Nemohla si pomoci. Tak se bála, že ji chladně přivítá nějaká matrona z vyšší společnosti, která se jí bude vysmívat. A teď před ní stála Theodora Tremayneová, která jí spíš, než cokoliv jiného, připomínala dobrého pohádkového skřítka.

„To jsem Pepi ráda, že máš podobný smysl pro humor,“ pokývala Theodora uznale hlavou. „Budeš ho potřebovat, pokud ses rozhodla žít s mým synem. On žádný smysl pro humor nemá. Dokonce žádný z mých synů. Chodí kolem jako bubáci a na každého se mračí.“

„Ale vždyť kromě Hardena se nikdo nemračí,“ bránil se Connal.

„Ale to úplně stačí,“ zasmušila se Theodora. „A pořád se to zhoršuje. No ale pojď mi spravit ten dřez, synáčku. A ty Pepi, dala by sis šunkový sendvič? Obávám se, že je to to jediné, co vám teď v tom spěchu můžu nabídnout. Byla jsem pomáhat Evanovi a ostatním klukům s cejchováním telat a nějak jsem nic jiného nestihla.“

Šla před nimi a povídala o všem možném. Connal chytil Penelopu kamarádsky za ruku.

„Tak už se nebojíš?“ zeptal se s úsměvem.

„Vůbec ne. Ona je zlatá!“ odpověděla mu.

Chytil ji kolem ramen a přitáhl si ji. „Však ona tady není ten jediný poklad,“ zašeptal a sklonil se k ní, aby ji políbil.

Penelopa s ním vešla do domu a taktak, že se samým štěstím nevznášela někde u stropu. Musí o mě stát, zadoufala. Prostě musí!

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Connalova počáteční vřelost však v průběhu dne vyprchala. Spravil své matce dřez a na Penelopě ponechal prostření stolu v jídelně. Penelopa obdivovala velikou jídelnu, do které rozměrnými okny proudilo denní světlo. Uprostřed místnosti stál veliký elipsovitý stůl z načervenalého třešňového dřeva. Nad stolem visela masivní stahovací mosazná lampa. Dřevěné židle byly potaženy pískově hnědým epinglem. Podél stěny stála velká prosklená skříň, v jejíž spodní části byly talíře a příbory v pouzdře vyloženým sametem. V horní části vitríny byly seřazeny vzorně vyleštěné sklenice různých velikostí i tvarů. Kromě nich tu Penelopa zaznamenala i několik stříbrných trofejí z jezdeckých překážkových závodů a z rodea. Také obrazy na stěnách zobrazovaly většinou motivy ze života jezdců a kovbojů. V koutě byl stoleček se šachovnicovou deskou vykládanou dvěma různými odstíny týkového dřeva. Na stolku stály šachové hodiny, karafa s bourbonem a broušené sklenice. Na stěně poblíž visel nevelký humidor s doutníky. Penelopa si všechnu tu nádheru prohlížela s trochou ostychu.

„Jsem tak ráda, že už se Connal vymaňuje z té nešťastné minulosti,“ řekla jí Theodora s upřímnou vděčností. „Ani nevíš, jaké to bylo pro nás, kteří jsme mu nemohli pomoct, a museli jsme přihlížet tomu, jak se trestá za něco, co vůbec nezpůsobil. Občas se za námi přijel podívat, psal nám, sem tam zavolal. Ale to není jako normální život, kdy jsou lidé spolu pravidelně.“

„Já ani tatínek jsme vůbec nic o jeho minulosti nevěděli,“ vysvětlovala Penelopa. „C. C. ale měl vždycky úroveň. To se nedalo přehlédnout. Často jsem se ptala sama sebe, proč zakotvil u nás, v takovém zapadákově, kde dávají lišky dobrou noc.“

„O tvém tatínkovi mluvil vždycky moc hezky, váží si ho,“ řekla Theodora. „A taky… mi toho řekl hodně o tobě, když tu byl naposledy.“

Penelopa se začervenala a sklopila oči k práci. Kladla na stůl talíře. Ještě, že to není nějaké složité prostírání a vím, co kam přijde, pomyslela si vděčně. Jen talíř, vidlička, nůž a lžíce, to není nic, co bych neznala. „Myslela jsem si, že to asi nepřejde mlčením,“ odpověděla Penelopa Theodore. „Byl vzteky bez sebe, když od nás z farmy odjížděl, a já mu to nevyčítala,“ pokračovala a zvedla pohled klidných hnědých očí. „Měl plné právo mě nenávidět – za to, že jsem mu neřekla pravdu.“

Theodora se do těch klidných hnědých očí pozorně zadívala: „Hodně ti ublížil, viď?“ zeptala se nečekaně. „Ví vůbec, jak ti je?“

Ruměnec na její tváři teď úplně hořel. Třásla se jí ruka, když kladla na ubrus stříbrné příbory. „Ne,“ téměř zašeptala. „I kdyby si toho dokonce všimnul, tak by si myslel, že mnou zmítá jen jeho fyzická přitažlivost. Je to takhle vlastně lepší. Nemyslím si, že bych pro něj mohla být tou správnou manželkou.“

Theodora energicky obešla stůl a konejšivě ji objala. „Jestli tě nechá odejít, tak mu dám na zadek rákoskou,“ prohlásila rozhodně. „Teď dojdu pro sendviče a zavolám chlapce dovnitř. Nebuď taková vyplašená, Penelopo, nikdo tě neukousne,“ usmála se na ni povzbudivě.

Penelopa se posadila na místo, které jí Theodora určila. Za malou chvilku se vrátila s obrovským podnosem plným sendvičů. Za ní vstoupili tři vysocí mužští.

„Dobrou chuť,“ hlaholil Evan a posadil se vedle Penelopy. „To se máš, taková dobrota a ještě se při jídle můžeš na rozdíl ode mě dívat na něco pěkného,“ mrknul přes stůl významně na Hardena.

Harden zvedl tmavé obočí a podíval se nezúčastněně na Penelopu. „Už jsem ti říkal, Evane, jestli se při jídle na mě nemůžeš dívat, tak si ber pásku přes oči,“ řekl s kamenným výrazem.

„Bůh braň!“ zasmála se Theodora. „To by také mohl sníst i ubrousky. Sedni si, Connale.“

„Rozkaz, veliteli,“ usmál se, ale bylo vidět, že pohled na Evana sedícího vedle Penelopy ho nepotěšil.

„Hardene, spusť, pomodlíme se.“

Sotva skončil, pustili se do kávy a sendvičů. Evan Penelopě vyprávěl o ranči a jeho historii, zatímco Harden beze slova jedl. Theodora se vyptávala Connala na jeho budoucí plány.

Penelopa neslyšela, co říká, ale zachytila jeho zlobné postranní pohledy. Neuvědomovala si, že by mu něco provedla, nechápala, proč se k ní chová tak chladně. Možná lituje toho okamžitého nápadu zastavit se v motelu. Trochu se zarděla, když si znovu připomněla zážitky, které ji tam potkaly. Vzpomínky ji zaplavily a znovu pocítila příjemnou bolest, kterou jí ta zastávka způsobila. Možná je to jiné pro muže, když spí se ženou, kterou nemiluje.

Connal po mně vášnivě toužil, úplně podlehl své touze, vzpomínala. V tom jsem se nemohla zmýlit. Možná ale potom litoval, že se přestal ovládat. Možná ho mrzelo, že ta nenaplněná svatba tím dostala skutečný význam. Možná také neví, jestli udělal dobře, když se rozešel s Eddii. Není ve své kůži. Je takový nemluvný a zachmuřený. Tuhle jeho náladu dobře znám, povzdechla si. Jeho lidé se mu vyhýbají, když začne být takhle zádumčivý. Nevěští to nic dobrého. Doufám, že se nezačne se mnou přede všemi hádat, napadlo ji.

„Vždycky jsem chtěl sestřičku,“ vyprávěl Evan. „A tohle jsem dostal: Connala, Donalda, a nakonec…“ ukázal bradou na Hardena. Pokrčil rameny.

Harden pokračoval v jídle a zůstával k Evanovým urážkám naprosto netečný.

„Urážkami se ho vůbec nedotkneš,“ řekla Theodora svému synovi. „Dokonce mi připadá, že z nich čerpá energii.“

„To si buď jistá,“ řekl jí Harden. Jeho modré oči zůstaly studené jako úsměv, který k ní vyslal.

„Tak dost,“ řekla pevně. „Máme hosty.“

„Dokonce rodinu,“ připomněl Evan.

„Vy možná. Já ne,“ díval se pichlavě na matku. „Bez urážky,“ dodal pro Connala.

„Vidím, že tu vendetu povedete až za hrob,“ utrousila Theodora.

„Musím jít zas dělat,“ zvednul se Harden. „Uvidíme se večer, Connale.“

Bez ohlédnutí odešel, štíhlý a pružný, rovný jako svíce.

„Tak, konečně si můžeme promluvit. Jak se vám líbí naše hospodářství?“ zeptal se Evan Penelopy.

Odpovídala automaticky a nepřestávala myslet na trapný rozhovor, kterému byla přítomna. Jestli to má být ukázka, jak bude můj pobyt tady probíhat, tak potěš pánbůh, řekla si v duchu.

Ale nálada se zlepšila, když je Harden zbavil své obtížné přítomnosti. Evan ji vzal za ruku a než stačil Connal zaprotestovat, odvedl ji k džípu a posadil vedle sebe.

„A co Connal…?“ zeptala se neklidně a ohlédla se k domu, kde stála Theodora se svým synem a dívali se za nimi.

„Nebojte se, za chvíli vás Connalovi zase vrátím. Chci si s vámi jenom trochu promluvit o rodinných záležitostech,“ zvážněl Evan. Jeho žertování a škádlení bylo náhle to tam. Podívala se na jeho pevné rysy a viděla v nich stejnou železnou vůli, která ji uváděla do rozpaků nejdříve u Connala a pak i u Hardena.

Když se vzdálili od ranče, zastavil Evan džíp na krajnici prašné polní cesty a vypnul motor. „Dneska ráno volala Eddie. Chtěla Connala,“ řekl bez jakéhokoli úvodu.

„Aha. To nevadí.“ Pozorovala jeho ostře řezanou tvář. Byli si s Connalem podobní. Evan sice měl vlasy o odstín světlejší, spíše hnědé než černé, ale výraz jeho tváře byl stejně chladný a strohý. Pohled měl stejně pronikavý jako jeho bratr.

„To bych ani neřekl, že to nevadí,“ odpověděl Evan. „Eddie není ten typ ženské, která by se nechala jen tak odstavit. Nechce o Connala přijít. Nevěřila mu, když jí řekl, že je ženatý. Myslí, že Connala podvedli falešným oddacím listem. Řekla mi to.“

Hluboce povzdechla. „To se přece dá snadno zjistit, jestli ten oddací list je pravý. Musí o tom být také zápis v matrice v Juárezu.“

„Samozřejmě. Já jsem si ten list také nechal pro věřit, když nám ho Connal ukázal.“ Usmál se hořce jejímu nechápavému pohledu. „Nechci se vás nijak dotknout, milá švagrová, ale Connal jednou zdědí sakra velké bohatství. Připadne mu pěkný majetek, až jednou naše maminka odejde z tohoto světa. Ani teď to není člověk, který by měl hluboko do kapsy. Nevěděl jsem o vás zhola nic, když se tu tenkrát objevil, mával tím dokumentem, proklínal ho a klel z plných plic.“

„Connal mi ale říkal, že jste to byl vy, kdo ho přesvědčil, aby zůstal mým manželem,“ namítla nejisté.

Opíral se o dveře džípu, velký a elegantní, spíš světák než farmář. Posunul si stetson do týla. „Ano, ovšem, to je pravda. Možná vám jednou dám přečíst, co o vás zjistil můj soukromý detektiv. Žádná budoucí tchyně si lepší ženu pro svého syna ani nedokáže představit. Učiněný poklad se srdcem na dlani, se smyslem pro rodinný život a kladným vztahem k domácím pracím. V tomhle světě, kde je spousta sexu a málo lásky, jste opravdu zázrak. Tak jsem to i Connalovi řekl. Postupně začal chápat, že mohl dopadnout i o hodně hůř.“

„Pochybuju,“ vzdechla.

„Zdá se, že ani Eddie se mnou nesouhlasí, tak si na ni dejte pozor,“ upozornil ji vážně. „Možná má ještě trumfy v rukávu, tak se nenechte zaskočit. Kdo je připraven, není ohrožen, jak se říká,“ dodal.

„Díky, Evane. Budu se mít na pozoru.“

„Connal si zaslouží trochu štěstí,“ připomněl. „Nikdy si ho moc neužil s Marshou. Nepustila ho z dohledu ani na minutu. Už je na čase, aby se přestal užírat a obviňovat.“

„Také si to myslím,“ řekla citlivě. „Budu ho mít ráda, Evane.“ Jestli ovšem budu mít příležitost, dodala v duchu.

Usmál se skoro něžně. „Dozvěděl jsem se, že už jste začala. Prý snad dokonce už před třemi lety,“ řekl hlubokým důvěrným hlasem. „Měli bychom se vrátit. Jen jsem vám chtěl říct, jaká je v téhle soutěži konkurence, abychom se nedočkali nějakého překvapení.“

„Budu si krýt záda,“ slíbila.

Evan ji provezl po ranči a cestou jí ukazoval chovné kusy. Měl zřejmě fenomenální paměť, protože všechny býky znal jménem a nikdy nezaváhal. Byl příjemný a cestou zpět se spolu dobře bavili.

Connal pro jejich výlet ale neměl vůbec pochopení. Bratra proklál zlobným pohledem a na Penelopu se naopak ani nepodíval. Snad si myslí, že ho budu odprošovat, pomyslela si. Tu radost mu neudělám, pohodila hlavou.

Theodora předstírala, že si napjaté atmosféry nevšimla. Naskládala je do svého terénního auta a odvezla je do Jacobsvillu, kde chtěla před zimní sezónou nakoupit pár nezbytných věcí.

Zdálo se, že se zná ve městě s každým. Nervozita z Penelopy brzo opadla. Theodora ji představila v železářství několika lidem, včetně uštvané mladé ženy, která mezi regály sháněla své tři rozdováděné děti, zatímco blonďatý vysoký muž, který k ní zjevně patřil, se jen spokojeně usmíval.

„To jsou Ballengerovi,“ řekla Theodora. „Abby a její manžel Calhoun. Tohle je Matt… ne, to je Terry… a tohle je Edd,“ snažila se identifikovat děti, které řádily mezi domácími a pracovními potřebami.

„Přesně naopak, Theodoro,“ opravil ji Calhoun. „Terry, Edd a Matt.“

„Mám v těch dětech chaos. Ale aspoň vím, které jsou tvoje a které jsou tvého bratra Justina.“

„A to mají se Shelby další dítě na cestě,“ zasmál se Calhoun. „Shelby doufá, že to bude konečně holka.“

„Po dvou klucích by si holčičku zasloužila,“ zastala se jí Theodora.

„My už jsme to vzdali,“ povzdechla si Abby. „Kluky mám ráda, a porodnice mi už jde na nervy. Stejně na můj názor nikdo nedá. Kluci se můžou přetrhnout, když se jim tatínek vrátí z práce. Někdy mám strach, že mě porazí a ušlapou, aby mu mohli skočit do náruče.“

„Neboj se, to si dají velký pozor. Jsi náš domácí poklad,“ utěšoval ji Calhoun a dal jí pusu na čelo.

Abby se k němu přivinula a stulila se mu do náručí. Penelopa si bolestně uvědomila, že takovou mužskou oddanost asi nikdy nepozná. Connala ke mně pohání jen vášeň, a v poslední době možná i ta vášeň vyhasla, řekla si hořce. Když mne Theodora představovala jako jeho ženu, tak zůstal Connalův obličej kamenný, jako by byl vytesaný ze žuly. Nevzal mě ani kolem ramen. Těžko můžu předstírat, že je všechno v pořádku a že jsem štěstím celá bez. sebe, když se ke mně chová tímhle způsobem.

Potom jí Theodora ukázala Jacobsville. Město se jmenovalo po předcích Shelby Ballengerové. Ukázala jí velikou výkrmnu, která patřila Ballengerům, i starý dům, kde kdysi bydlívali Jacobsovi. Když se vrátili na ranč, vytáhla Theodora alba s fotografiemi. Muži si vyšli do ohrady dohlédnout na značkování dobytka.

U večeře se toho moc nenamluvilo. Vyčouhlá hubatá kuchařka si neodpustila pár jízlivých poznámek na mužský apetýt a zmizela s nádobím ve svém království.

„Je už u nás tak dlouho, že jí kuchyně skoro patří. Nás už tam ani nepouští,“ smála se Theodora. „Má ráda, když se nádobí hned po jídle umyje,“ pokrčila rameny.

„Vaří opravdu skvěle,“ pochválila ji Penelopa.

„Slyšel jsem ale, že vy, Penelopo, umíte skvělý jablečný koláč,“ zajímal se Evan.

„Snad. Říkají, že je dobrý,“ odpověděla skromně.

„Prozradíte máti váš recept, nebo je to vaše rodinné tajemství?“ zeptal se Evan. „Kuchařka nám dělá věčně jenom štrúdl z pivního těsta.“

„Skutečně je to starý rodinný recept, ale trochu jsem si ho zmodernizovala,“ řekla potěšené Penelopa. „Klidně vám ho prozradím, ale k jeho přípravě potřebujete hrneček po babičce. Když ho maminka vyndala z kredence, hned jsem věděla, že se bude péct jablečný koláč. To jsem si vždycky utíkala pro stoličku, abych viděla na vál. Moc ráda jsem mamince pomáhala,“ posmutněla Penelopa při svém vyprávění.

Evan věděl o ztrátě, kterou Penelopa utrpěla tragickou havárií, takže se ji pokusil rozveselit: „Takže bez toho hrnečku nemáme šanci. Příště si ho, Penelopo, přivezte určitě s sebou!“

„Ráda zase přijedu,“ rozjasnila se Penelopa, „ale snad nějaký menší hrneček také u vás najdeme. Měřím totiž všechno na hrnečky. Napřed si připravím těsto na koláč. Na osm jablek potřebuju dva a půl hrnečku polohrubé mouky…“ začala vyprávět.

„Počkej, budu si to psát. Podej mi tužku, Hardene,“ přerušila ji Theodora.

„Takže dva a půl hrnečku mouky, asi osminka másla, dvě lžíce cukru, troška soli. Máslo musí být hodně studené. Rozkrájím je na válu nožem a všechno jen tak lehce smíchám. Ty kousky másla tam musí být znát,“ vysvětlovala. „Přidávám do toho ledovou vodu, až uhnětu těsto.“ Penelopa se rozhlédla po mužích v místnosti, protože měla obavy, jestli je nenudí. Všichni ale vypadali zaujatě a nespouštěli z ní oči. Penelopa se cítila bezpečně, když mohla hovořit o důvěrně známém a milém tématu, přesto jí však během přednášky zrůžověly tváře. Evan se na ni povzbudivě usmál.

„Do té studené vody dám lžičku vinného octa. chtěla pokračovat.

„Octa?“ vydechla nevěřícně Theodora. „Kdybys řekla rumu, to bych pochopila, ale tohle?“ zasmála se.

„Pak zapnu troubu, těsto rozdělím na dva díly a dám do studena odležet,“ nenechala se vyrušit Penelopa. „Nakrájím jablka na plátky. V míse si smíchám čtvrt hrnečku mouky a čtvrt hrnečku cukru s trochou skořice, muškátového oříšku a špetkou soli. Kdo má radši sladší, tak může dát víc cukru…“

„Máti skoro nesladí, tak jí budeme muset podstrčit nějaký hodně velký hrneček,“ zasmál se Evan.

„Pak přidám ta nakrájená jablka, zakápnu citronem a všechno promíchám,“ pokračovala. „Teprve teď uválím dva koláče, jeden dám na plech, na ten urovnám jablka a druhým přiklopím. Okraje se musí dobře prsty zaštípnout, aby držely. Seshora ten koláč ještě potřu rozmíchaným žloutkem se lžící smetany. Nožem ho pak na osmi místech naříznu, aby mohla vycházet pára. No a pak se to dá péct,“ byla ráda, že má proslov za sebou.

„No počkat,“ ozvala se Theodora, „to se tam ani teď nedá trocha brandy nebo rumu?“

„Tátovi nesmím dát rum ani do bábovky, ale určitě by to neškodilo. S tequilou bych to ale nezkoušela,“ vyslala narážku k Connalovi, který však dál nasupeně mlčel.

„Musí to být báječný koláč, úplně se mi sbíhají sliny jen z toho vyprávění,“ pochválil ji Evan. „Hned bych si ho dal! Ještě horký, s vanilkovou zmrzlinou…“

„Tátovi tedy chutná určitě, protože se o něj nechce nikdy s nikým podělit,“ smála se.

„Já se mu nedivím,“ podíval se Evan po své matce a Hardenovi. „Já tady také nedostanu nikdy svůj díl, když se něco upeče.“

Theodora zvedla obočí: „Penelopo, vy ale nevíte, že pro Evana to znamená dvě třetiny, ten jeho spravedlivý díl koláče.“

„Úplně scházím hlady, každý to vidí, jak se ztrácím před očima,“ protestoval Evan. „Zubožený nedostatečnou výživou…“

Penelopa se srdečně smála a konejšila Evana sedícího vedle ní: „Poslyšte, měli by vám dávat víc najíst, když jste ještě v růstu,“ položila mu ruku na rameno.

Connal se na ně díval přes stůl a nesmál se ani trochu. Zachmuřeně se díval na Penelopu a užíral se jejím chováním. Dráždilo ho, jak se směje, a žárlivě sledoval i svého bratra. Od té doby, co se s ním seznámila, tak má oči jen pro něj, vyčítal jí v duchu. Dneska byla celá pryč, když ji svezl džípem po farmě. Teď mu visí očima na rtech a směje se každé pitomosti, kterou řekne. Penelopu už nezajímám. Chtěla si užít, byla zvědavá, jaké to bude. Když jsem ji uspokojil, tak můžu zase táhnout. Takový podraz! Proboha, co si počnu, jestli se zamiluje do Evana? Tvář se mu zkroutila do hněvivé grimasy, takže ji musel odvrátit, aby svou žárlivost nedal najevo.

Po večeři Theodora zapnula video a založila do něj kazetu s velmi úspěšnou novou komedií, kterou Penelopa toužebně chtěla vidět, ale neměla příležitost na ni zajít do kina. Její nadšení ale rychle vyprchalo, protože Connal se po pár minutách zvednul s tím, že musí vyřídit několik obchodních telefonátů.

Penelopa se o chvíli později také omluvila. Šla do pracovny a doufala, že zde najde Connala a že si s ním promluví. Connala tam však nenašla, takže vyšla před vstupní dveře. Přitáhla si svetr těsněji k tělu a sedla si na schody. Rukama si objala kolena a zamyšleně pozorovala vzdálený večerní obzor.

Dveře se otevřely a znovu zavřely. Vstala a zadoufala, že za ní přišel Connal. Byl to však Harden.

Ze všech mužských, které v životě potkala, ji Harden znervózňoval zdaleka nejvíc.

„Neruším?“ zeptal se potichu.

„Ne. Jen… chtěla jsem si jen vyjít na vzduch,“ řekla neklidně. „Měla bych už jít zase dovnitř.“

Harden ji popadl za ruku a nedovolil jí odejít. Držel ji jemně, ale pevně. „Nemusíte se mě bát,“ uklidnil ji. „Ty moje vendety, jak jim říká máma, nemají s vámi nic společného.“

Byla ráda, když ji pustil a zapálil si cigaretu.

„Connal vás celý večer tak zasmušile pozoroval,“ řekl po dlouhé odmlce. „Stalo se něco? Hádali jste se, než jste sem přijeli?“

„Ne,“ odpověděla a byla soumraku vděčná, že zakrývá její ruměnec. Připomněla si v duchu, co dělali, než na ranč dorazili. „Dokonce jsme spolu vycházeli lépe než kdykoli předtím. Nechápu to. Začal být otrávený, až když jsme přijeli sem.“

„Asi od té chvíle, co jste s Evanem zmizeli,“ připomněl.

„Asi,“ připustila. „Myslel jsem si to.“

„Evan mi ale jen chtěl říct o tom telefonátu,“ řekla.

„O jakém telefonátu?“ divil se Harden.

„Volala ta dáma, se kterou C. C. chodil,“ vysvětlovala neochotně. „Jmenuje se Eddie. Evan mi říkal, že sem volala a sháněla Connala, protože si myslí, že jsem ten oddací list zfalšovala.“

„Asi má vztek, že jste jí ho přebrala,“ uvažoval. „Řekla jste Connalovi, proč jste s Evanem odjeli?“

„Neměla jsem vůbec šanci. Zdá se mi, že se mi vyhýbá. Myslela jsem si, že zase lituje svého rozhodnutí. Určitě zuřil jako blázen, když zjistil, že to manželství je právoplatné,“ usmála se hořce. „Myslela jsem, že už na mě v životě nepromluví. Požádala jsem právníka, aby začal pracovat na anulování toho sňatku. Pak se C. C. najednou zase objevil a řekl, že ten sňatek zrušit nechce,“ rozhodila bezmocně rukama. „Už vůbec nevím, co by vlastně chtěl. Možná se mu stýská po Eddii a je naštvaný, že mu visím na krku.“

„Možná jenom žárlí,“ připomněl Harden suše. „Vidím, že vás to ani nenapadlo,“ dodal, když zachytil její překvapený pohled.

„C. C. na mě nikdy nežárlil,“ řekla nejisté. „Vůbec. Proč, proboha, vždyť mě ani nikdy nechtěl! Teda nemyslím jako za ženu, myslím jako ženu…“ vysvětlovala zmateně a začervenala se.

Harden se hlasitě zasmál. Jeho smích jí byl ve večerním tichu příjemný. „Prosím vás, vždyť je to mužský! A co teprve v manželství!“

„Možná,“ řekla rozpačitě. „Nemá ale vůbec žádný důvod na Evana žárlit. Víte, vždycky jsem chtěla mít velkého bráchu.“

„A Evan je takový velký medvídek, že?“

„Právě. Je milý.“

„Pozor, tenhle velký medvěd má ale drápy. Někdy je to bručoun a umí se pěkně ohnat tlapou, když se mu něco nelíbí,“ upozornil ji Harden. „Vás má rád, ale Marsha se nesměla k ranči ani přiblížit. Vlastně to ani nezkusila. Šla mu strašně na nervy. A vůbec si před ní nebral servítky, takže dobře věděla, co si o ní myslí.“

„Ale vypadá takový hodný,“ podivila se.

„Hodný? Možná, když s ním neděláte byznys. Pak dovede být pěkně tvrdý,“ zasmál se. „Nenechte se zmást tím chlapeckým půvabem. Kdybyste ho viděla, jak mrskne s chlapem přes plot, tak byste ztratila rychle iluze.“

„Evan?“ zeptala se nevěřícně.

„Jeden z nových zaměstnanců seřezal klisničku bičem, až jí tekla krev. Evan ho vyhodil z ohrady a sám ji přeskočil a hnal se za ním. Chlap se prodíral ostružinami a řval jak zpráskaný pes. Už jsme ho víckrát neviděli.“

Tiše hvízdla: „Už začínám chápat, co jste vy hoši Tremayneové zač. A to jsem si myslela, že nejtvrdší rváč jste tady vy,“ zasmála se.

„To ne, já jsem až za vaším manželem a za Evanem.“

„A co Donald – jmenuje se tak ten nejmladší?“

„Donald si dává na vánočku tabasco, aby neměla mdlou chuť. Na vlastní oči jsem viděl, jak si dovede podat chlapa, když ho popadne vztek. Dal mu co proto.“

„Ach jo, tak to nevím, jestli chci mít takové příbuzné, jste jeden větší drsňák než druhý,“ zasmála se.

„Ale určitě, až nás trochu poznáte, tak se tu budete cítit jako doma. Každá ženská, která si vezme

Tremaynea, musí být trochu rošťák. Až poznáte Jo Ann, to je střela! Jinak by nikdy s Donaldem nevydržela. Už jsou spolu tři roky.“

Zasmála se. „Ani se nemůžu dočkat, kdy už je poznám.“

„Jsou bohužel na dva týdny pryč. Jeli na pracovní jednání, takže až příště.“

„Tak dobře,“ podívala se do nitra domu. „Myslím, že bych měla zkusit najít manžela.“

„To je krok správným směrem. Dobrou noc, Penelopo.“

„Dobrou noc, Hardene,“ odpověděla. Harden seběhl ze schodů a šel ke svému autu. Je milý, pomyslela si. Stejně jako celá Connalova rodina.

Rozloučila se s ostatními a vyšla po schodech nahoru. Přemýšlela, jestli sebere dostatek kuráže, aby svedla vlastního manžela.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Nebylo ještě ani deset hodin, ale když Penelopa vešla do místnosti, kam Connal ráno uložil zavazadla, našla svého manžela již spícího v posteli.

Zaváhala. Lampička u rozměrné postele svítila, ale nahý hrudník jen částečně zakrytý pokrývkou se pravidelně zvedal a zase klesal.

„Connale?“ oslovila ho polohlasně, ale neodpověděl.

Dlouze si povzdechla. Vzala noční košili a odešla se do koupelny umýt. Takhle jsem si tu noc nepředstavovala, pomyslela si zklamaně, když se vracela v tmavě zelené nylonové košilce do ložnice.

Opatrně si vlezla k Connalovi do postele. Dlouze se zadívala na jeho klidný obličej a zarostlý hrudník. Pak rezignovaně zhasla.

Usnout ale nemohla. Házela sebou a převracela se z jednoho boku na druhý. Dosud měla v paměti omamný žár lásky, který ji spaloval ještě před několika hodinami. V dobách, kdy ještě nepoznala muže, její tělo nikdy tak bolestně nestrádalo. Nyní, když milování zažila, ji stravovala touha téměř bolestná.

„Nemůžeš spát?“ zeptal se. Hlas byl hluboký a zřetelný, vůbec ne rozespalý.

„Nemůžu usnout,“ řekla. Otočila se na bok a vi děla v přítmí tmavý obrys jeho hlavy. Záclonami sem pronikalo venkovní osvětlení dvora. „Asi nejsem zvyklá s někým spát,“ dodala.

„Já vlastně také ne, až teď.“ Vztáhl ruku a pomalu si ji k sobě přitáhnul. Teprve když se dotkla jeho boku, zjistila, že nemá na sobě pyžamo.

Connal zaznamenal její překvapení a tlumeně se zasmál.

„Nahého už jsi mě viděla ráno,“ připomněl jí. „Já jsem tě také už viděl. Je to pořád pro tebe takový šok? Nebo je to tím, že je tu s tebou nesprávný mužský?“ zeptal se sarkasticky.

„Nesprávný mužský?“ opakovala nechápavě.

„Celý den jsi běhala za Evanem,“ řekl. Hladil jí přitom konejšivě prsa a palci třel citlivé bradavky. „Jsou ti teď manželské povinnosti proti mysli?“

„Connale, to není pravda,“ řekla tiše. „Evana mám moc ráda, ale proč bych za ním běhala?“

Stisknul jí boky. „Ani jsem nečekal, že bys to přiznala. Asi ti to ani nemůžu vyčítat. Ať je to tak nebo tak, byl jsem to já, kdo tenhle malér způsobil.“

Malér, tak on to považuje za malér, pomyslela si hořce. Srdce se jí rozbušilo. „Myslela jsem, že telefonuješ. Šla jsem tě hledat,“ vysvětlovala.

„Volal jsem odtud. Musel jsem zavolat Eddii.“

Teď se jí srdce zastavilo. Měla chuť ho uhodit. Takže Evan uhodil hřebíček na hlavičku. Ta ženská se jen tak nevzdá, řekla si zklamaně. Jestli Connal nemá žádné zábrany jí volat z rodného domu, tak to s ní asi nebude chtít skončit.

Connal cítil, jak Penelopa ztuhla. To je první nadějná známka, že snad o mě trochu stojí, řekl si. Bože, kdyby to tak byla pravda!

„Nezeptáš se proč?“ dráždil Penelopu.

„Myslím, že můžu teď klidně spát,“ procedila.

„Vážně? To sotva,“ strhnul z ní pokrývku. Než něco stačila udělat, přisál se ústy k jejímu prsu. Bradavka i jemná látka, která ji pokrývala, se ocitla v horkém zajetí jeho úst.

Výkřik, který se jí vydral z úst, mu zněl jako hudba. Posunul se a zatímco se jeho ústa milovala s jejími, stáhnul noční košilku z jejího zmítajícího se těla. Rukama se dotýkal jejích měkkých sladkých kontur. Přerývaně sténala, když na sobě cítila lenivou důslednost jeho zvědavých rukou.

„Nebude tě to bolet, když ti to udělám?“ zašeptal jí do ucha. Jeho dech byl horký jako tělo, které se jí hrozilo zmocnit.

„Ne,“ vydechla zmučeně. Objímala ho, až se jí nehty zarývaly do jeho širokých ramen. Nohy žádostivě roztáhla, aby ho přijala, její boky mu vyrazily v ústrety, aby zachytila jeho divoký a vášnivý nápor. „Connale…!“

„Pojď,“ drtil mezi zuby a nepřestával ji dravě líbat. Jeho boky vyrazily dopředu v jediném dlouhém nezadržitelném pohybu, když do ní pronikl.

Projížděla jí ostrá až bolestná rozkoš, když se jí zmocňoval se stále větší naléhavostí, takže začala tlumeně křičet. „Dělej mi to, Connale, dělej… mi… to…!“

Kousl ji do rtů. „Křičíš,“ vydechl zastřeným hlasem. „Líbí se mi to. Líbí se mi u tebe. Líbí se mi tvá chuť. Řekni, že mě chceš.“

„Moc… tě… chci…!“ vyrážela přerývaně pod nárazy jeho mužství. Ta rozkoš se už nedala vydržet a cítila, že se blíží její konec.

Když ji s divokou naléhavostí dovedl k vrcholu, zlomil se jí hlas v přívalu pocitů do bezmocného hlasitého sténání. Connal vzápětí sám dosáhl vrcholu slasti v sérii mučivě krásných explozí.

Jejím tělem nepřestávaly projíždět křečovité záchvěvy. Ze všech sil objímala jeho potem zbrocené tělo, vyděšená sílou uspokojení, které jí poskytl.

Connal ucítil na tváři její slzy a zvedl hlavu. Srdce mu divoce tlouklo a paže, na kterých se nad ní vzpíral, se mu začaly podlamovat. Neviděl jí do tváře, ale cítil svíravé záchvěvy jejího těla, cítil její ruce, které ho křečovitě držely.

„Neboj se,“ zašeptal. „Létali jsme teď hodně vysoko. Pomalu se teď zase sneseme zpátky na zem. Jsem tu s tebou.“

Odhrnul jí z čela pramen mokrých vlasů a líbal ji na zavřená oční víčka, líbal její tváře, její chvějící se rty, líbal ji v horkém a měkkém tichu, když se pomalu vracela do skutečného světa.

„Říkal jsi, že moc křičím,“ šeptala.

„Říkal jsem, že křičíš a že se mi to líbí,“ připomněl polohlasem. Jemně jí skousnul spodní ret. „Dotkni se mě.“

Vedl jí ruku a usmál se, když stydlivě zaváhala.

„Jsme manželé,“ řekl. Otevřel její pěst a pohladil jí dlaň, kterou pak pomalu přitiskl na své tělo. „Neboj se, nic mi neuděláš, uvolni se,“ šeptal jí. Něžně ji líbal a mezi jednotlivými polibky jí šeptem vysvětlil všechny taje mužského těla, které Penelopa prozkoumala s neskrývaným zájmem.

Hodina mužské anatomie byla sladká, horká a pomalá, takže se jí pomalu začaly zavírat víčka. Connal ji vzal kolem ramen a přitáhl si ji na sebe, takže jeho pevná hruď se stala kolébkou její hlavy plné zážitků. Spánek se brzy dostavil.

Následujícího dne se vrátili domů. Connal byl uvolněný a veselý. Během zpáteční cesty na ranč Mathewsových vypadal naprosto spokojeně. K večeru se ale začal zase tvářit nepřístupně a o tom, že by strávili nastávající noc spolu, se ani nezmínil.

V dalších dnech to bylo podobné. Connal byl přátelský, snad i láskyplný, ale důvěrně se jí nedotýkal ani ji nelíbal. Vypadal zamyšleně, díval se na ni zadumaným pohledem, jako by přemýšlel, kudy dál, a nemohl se rozhodnout.

Penelopa nepřestávala myslet na ten telefonní rozhovor s Eddii, o kterém se zmínil. Dělala si starosti, jestli Connalova touha neochabuje kvůli nevyjasněnému vztahu s Eddii.

„Co se to s vámi děje, s tebou a mým novým zetěm?“ zeptal se Ben Mathews jednou ráno v kuchyni, když dosnídali.

„Co by se mělo dít,“ hlesla. Penelopa nebyla po ránu nijak oslňující. Vlasy měla svázané do ohonu, na sobě džínsy a svetr, na nohou pantofle. Connal, stejně jako předchozího dne, ani nepřišel na snídani.

„Už se na vás dva nevydržím jen tak dívat, jak chodíte jako tělo bez duše. Jste manželé, ale vůbec se k sobě nemáte,“ vyjádřil se Ben otevřeně. „Od chvíle, kdy jste se vrátili z ranče Tremayneových, jste oba zádumčiví a zamlklí. Co se děje?“

„C. C. volal Eddii,“ řekla tiše. „Nevím, jestli hledá nějakou únikovou cestu, nebo se mě snaží přimět k rozvodu. Neřekl mi to. Ale rozhodně se mnou není šťastný, to vím určitě.“ Podívala se na Bena a pokusila se odvrátit další otázky, které by musela vysvětlovat. „Neříkal jsi, že máš být v jedenáct na schůzce v El Pasu?“ zeptala se.

„Ano, budu muset jet. Proč k rozvodu, proč ne k anulování?“

Cítila, že se červená. Otočila se proto k dřezu a začala umývat nádobí. „Protože… to ti snad nemusím vysvětlovat,“ řekla ostýchavě.

„Když je to tedy takhle, tak proč spolu nežijete? Bude tu volný zařízený dům, tak co vám brání?“

Cítila, jak jí do očí vyhrkly slzy. „No právě. O dům nejde.“

„Tak o co jde?“

S rachotem jí upadla na zem pánvička. Ani ona, ani Ben neslyšeli Connalovy kroky. Connal vešel vstupními dveřmi a prošel halou. Došel ke dveřím do kuchyně a chystal se vstoupit. Zůstal ale stát s rukou na klice, když uslyšel Penelopu vzlykat.

„O co jde…“ plakala. „Nemiluje mě. Nikdy mě nemiloval, víš, ale ani jsem to nečekala. Doufala jsem, ale… Doufala jsem…“

Ben ji jemně objal. Držel ji v náruči a poplácával po ramenou, aby ji ukonejšil. „Ty moje holčičko,“ vzdycbL „Určitě jsi mu nikdy neřekla, jak moc se kvůli němu trápíš, jak moc ho miluješ.“

Connal ztuhnul. Stál za dveřmi s rukou na klice j jako solný sloup, údivem naprosto ochromený.

„Ne, nikdy jsem mu to neřekla,“ popotahovala Penelopa. „Celé tři roky. Tři dlouhé roky trápení. Pak jsme se za tak podivných okolností vzali, a já jsem hned věděla, že nebude chtít takovou obyčejnou holku, ale tati, ty netušíš, jak moc ho miluju! Co si mám proboha počít?“

Connal vstoupil do místnosti. Byl bledý a z podmračeného obličeje blýskaly hněvivě jeho tmavé oči. „Co si máš počít? Mohla jsi mu to třeba zkusit říct!“

Ben pustil svou dceru a odstoupil. Podařilo se mu skrýt vědoucí úsměv, který mu pohrával na rtech. „Už vážně musím běžet. Uvidíme se odpoledne,“ zavolal na odchodu.

Connal a Penelopa ani jeho odchod nevnímali. Penelopa skrz slzy skoro neviděla Connalovu tvář.

„Co děláš?“ lkala. „Kdo ti dovolil stát za dveřma a poslouchat? Proč jsi to udělal?“

„A proč ne?“ Přistoupil k ní blíž, popadl ji za ruce a strhnul k sobě. I přes džínsy cítila, jak jsou jeho kožené jezdecké nohavice chladné venkovním čerstvým vzduchem. Opírala se dlaněmi o jeho dmoucí se hruď v kostkované košili.

„Řekni mi to do očí. Řekni, že mě miluješ,“ vyzval ji. Dokonce i jeho nepohnutě napjatá tvář byla pro ni výzvou, protože sám ze svých pocitů nedával najevo nic.

„Dobře. Miluju tě!“ vybuchla. „To jsi chtěl slyšet? Teď jsi konečně spokojený?“ křičela a tváře jí hořely.

„Ještě ne úplně,“ připomněl erotickým hlasem. „Ale myslím, že to už nějak dořeším hned na místě…“

Jeho rty se přitiskly k jejím a dráždily je pomalými vzrušujícími pohyby. Všechno bylo rázem pryč. Dny zdvořilé konverzace, noci plné mučivé touhy a rozpaků, to vše náhle patřilo minulosti. Divoce se k němu přitiskla, nastavovala prsy jeho hnětoucím rukám, objímala ho a třela se o něj stehny.

„Moment,“ řekl zastřeným hlasem a zamkl dveře.

Sundal si jezdecké kožené nohavice a odhodil je na zem. Pak se vyrovnal s dalšími překážkami: jejím svetrem a džínsy. Pomáhala mu a vyklouzla z těsných kalhot, ve kterých zůstaly vězet pantofle. Posadil se na židli u kuchyňského stolu a přitáhl Penelopu k sobě.

Kovová přezka opasku třeskla o podlahu a pak slyšela zvuk rozepínaného zipu. Vzápětí ji strhl na sebe. Dívala se mu do očí, když na něj dosedla a cítila, jak do ní s lehkostí v jediném okamžiku pronikl.

„Odpusť,“ zašeptal. „Už nemůžu čekat.“

„Já taky ne,“ odpověděla a nabídla mu pootevřené rty. „Miluju tě, Connale,“ zasténala, když se pod ní začal rázně pohybovat.

„Já miluju tebe,“ řekl přerývaně. „Bože, miluju tě víc než… celý svůj život!“ Slyšel její překvapený nádech a opakoval ta slova znovu a znovu. Jeho ruce byly vytrvalé a chtivé, když si ji pravidelně nadzvedával a znovu přirážel. Bylo to jako neumdlévající příboj, pod jehož rytmickými údery se zachvívají i skály a nebesa nad nimi.

Jejich současné bouřlivé vyvrcholení se téměř stalo osudným i staré kuchyňské židli. Jejich těla se k sobě horečně tiskla a jen pomalu se Connalovo sevření uvolňovalo. Connal se tiše zasmál, když viděl pobavený pohled své jezdkyně.

„Tak, dobrá technika jako východisko z nouze. Člověk si musí umět poradit,“ řekl spiklenecky. „Teď ale půjdeme nahoru a uděláme to pořádně.“

Uběhlo několik hodin, než Penelopa otevřela oči a zvedla hlavu z Connalovy hrudi. „Už bychom se ale měli opravdu obléknout. Táta se vrátí každou chvíli.“

Beze spěchu ji políbil na čelo. „Zamknul jsem přece dveře, nevzpomínáš si?“

„Máš pravdu,“ klesla s úlevou na jeho tělo. Connal ji objal a něžně hladil po ramenou.

„Harden mi řekl, že jsi na Evana žárlil,“ prohodila.

„Žárlil jsem jako blázen. Na něj, na Halea, na každého chlapa, který se k tobě jenom přiblížil. Po všech těch letech jsem nevěděl, že tě miluju. Evan to poznal hned. Když jsem si to konečně připustil, tak bylo skoro pozdě – už jsi byla za právníkem kvůli zrušení sňatku,“ zavrtěl hlavou. „Ach, bože, tys mi teda dala zabrat! Když jsme byli spolu poprvé, tak jsem si myslel, že chceš jen poznat, jaké to je, že jsi prostě jen zvědavá. Myslel jsem, že tě zajímám jen fyzicky, sexuálně.“

„Miluju tě od prvního okamžiku,“ zašeptala. „Jsi celý můj svět.“

Přivinul si ji k sobě.

„A ty jsi můj. Jen mi dost dlouho trvalo, než jsem si to přiznal. Řekl jsem ti předtím pár pořádně hrubých vět. Moc doufám, že jednou přijde den, kdy mi je budeš schopná odpustit, nebo na ně alespoň zapomenout. Utíkal jsem sám před sebou. Trvalo mi to dlouho, než jsem se dostal přes to, co se stalo s Marshou. Teď už je to za mnou. Musel jsem se ale sám dát dohromady, abych ti měl co nabídnout. Musel jsem se teprve přestat bát se s někým vázat, a nebylo to snadné.“

„To říkal táta. Já tak optimistická nebyla. Myslela jsem, že mě nenávidíš.“

„Chtěl jsem tě. Vyčítal jsem si to a nenáviděl sám sebe. Pořád jsem na tebe musel myslet. Nedokázal jsem dělat nic jiného než od rána do večera zápasit s touhou po tobě. Byla to úplná posedlost tebou.“

„Chtít není milovat.“

Zasmál se: „To taky vím, ale musíš přiznat, že je to podstatná část milování.“ Políbil ji na zavřená víčka. „Umřel bych pro tebe, Penelopo,“ zašeptal. „Stačí ti to takhle?“

„Tak je to lepší,“ přitulila se k němu. „Proč jsi volal Eddii?“

„Myslel jsem si, že na to dřív nebo později přijde řeč,“ zazubil se. „Evan mi říkal, že ten den ráno volala. Pověděl mi, o čem s ním mluvila. Tak jsem jí zavolal zpátky a řekl jsem jí, že náš sňatek je naprosto právoplatný a že svou manželku bezmezné

miluju. Podle toho, jak reagovala, tak myslím, že už o ní asi neuslyšíme.“

Pozvedla se nad něj a pátravě se mu zadívala do tváře, což mu poskytlo nádhernou podívanou na její plné prsy. „Proto mě Evan vzal na projížďku džípem, aby mě varoval, že tě Eddie sháněla!“

„Já se z něj snad pominu,“ zavrtěl hlavou pobaveně. „Neřekl mi o tom ani slovo, proč jste si vyjeli.“

„Harden mi řekl, že jsi žárlil. To byla pro mne první jiskřička naděje.“

„Jak myslíš, že jsem se cítil já, když ses durdila kvůli Eddii? Taky jsem pochopil, že na ni žárlíš,“ zasmál se tiše. „Nikdy nezapomenu na to, jak jsme se pak pomilovali,“ zabořil jí hlavu do klína. Penelopa se vkleče prohnula a zachytila se pelesti postele.

„Ani já na to nezapomenu,“ shlédla na něj podél svého napjatého těla. „Connale…“ zaprosila tiše. Na vnitřní straně stehen cítila jeho dech a horké polibky.

Uchopil ji v pase a zvedl nad sebe, aby si ji přitáhl a posadil níž. „Ano,“ šeptal, „já tě taky chci, pojď maličká, ještě jednou.“

„Já nevím, to asi takhle nepůjde…“ zaváhala.

„Půjde to krásně,“ chlácholil ji. „Vidíš, Pepi, že ti to jde…“

Penelopa byla příjemně překvapená svou nově získanou dovedností, takže to trvalo ještě dlouho, než se konečně oblékli a sešli do jídelny…

„Podívejme se na stydlivou venkovskou holčičku,“ usmál se na ni Connal nad šálkem kávy. Seděli spolu u stolu a s chutí si dopřávali jablečný koláč. „To je tedy proměna!“

„To je tou společností, ve které se pohybuji,“ zasmála se. „Je tu ale jeden problém.“

„Jsi těhotná?“ zeptal se s nadějí v hlase.

„To by nebyl problém. Možná jsem, ale ještě o tom nevím,“ odpověděla. „Mám na mysli něco jiného. Jsme manželé, a já nemám žádný prstýnek.“

Tvář se mu roztáhla širokým úsměvem, když sáhnul do kapsy u džínsů a vytáhl malou krabičku: „Opravdu?“

Penelopa krabičku otevřela. Uvnitř našla pár nádherných prstýnků. Jeden s velkým diamantem, druhý zlatý s vkládanými menšími diamanty. Oba prstýnky se k sobě krásně hodily, ale velikostí se nijak nelišily.

„Jsou překrásné,“ vydechla. „Ale kde je tvůj?“ podívala se na něj přísně. „Budeš nosit prsten, Connale Čade Tremayne. Nechci, aby v mém revíru pytlačily všechny svobodné baby z jižního Texasu.“

„No dobře,“ neochotně souhlasil. „Zajedeme do města a nějaký mi vybereme.“

Ozvalo se bouchnutí vstupních dveří a vešel Ben Mathews. „No tohle!“ zůstal stát, jako by do něj uhodil hrom.

„Všiml sis mých prstýnků, viď?“ prohlížela si zálibně Penelopa svou nově ozdobenou ruku.

„Řekni mu, že se hned dneska chceme přestěhovat do toho volného domu, to ho probere,“ navrhl Connal. Ben stál jako přibitý, s nevěřícně otevřenými ústy.

„To je pravda,“ řekla Penelopa. Teprve nyní si všimla otcova zděšeného výrazu. „Co je s tebou? Copak nejsi rád, že se to naše manželství konečně dalo opravdu dohromady? Že budeme s Connalem žít společně? Že se konečně dočkáš vnoučat? Ty nemáš radost?“

„Ale to víš, že mám,“ zabručel. „Já jen, že jste…“ odmlčel se.

„Jenom co, že jsme…?“ ptala se vylekaně Penelopa.

„Zatracená práce,“ prásknul Ben kloboukem o zem. „Snědli jste mi jablečný koláč!“

Za pár týdnů zašla Penelopa za otcem se třemi čerstvě upečenými horkými jablečnými koláči a se stejně horkou novinkou, že bude dědečkem. Později vyprávěla Connalovi, že si není jistá, z čeho měl Ben větší radost.