Diana Palmer

Long, Tall Texans 07. Slečna z města

PRVNÍ KAPITOLA

U baru nebylo zrovna moc lidí, ale Harden si toužebně přál, aby bylo, protože pak by sem možná zapadl lépe. Takhle tady byl jediný zákazník v kovbojských botách a stetsonu. I když si k nim oblékl drahý šedý oblek, stejně byl nenápadný asi jako klokan uprostřed hejna tučňáků, a to se mu ani trochu nelíbilo.

Konference producentů hovězího masa se konala v jedné z rezidenčních čtvrtí Chicaga v tom samém hotelu, kde měl po dobu jejího trvání rezervované přepychové apartmá.

Měl tu přednášet o nově vyvinuté metodě křížení plemen skotu. Ne že by se mu chtělo, přihlásil ho jeho bratr Evan, a když to Harden zjistil, bylo už příliš pozdě, aby se z toho dalo nějak elegantně vycouvat.

I přes tyhle drobné schválnosti měl Harden ze svých tří bratrů k Evanovi asi nejblíž. Jeho starší a o poznání vyšší bratr byl snad ještě popudlivější než on sám a při sebenevinnější škádlivé poznámce ze strany ostatních mužských už létaly vzduchem jeho obrovské pěsti. Na druhou stranu z něj právě tyhle silné pěsti a nezkrotný bojový duch dělaly Hardenova silného spojence.

Harden pomalu upíjel svůj drink a čím dál víc si uvědomoval, jak je osamělý. Nedokázal zapadnout skoro nikam. Většina lidí si s ním připadala poněkud stísněně, a dokonce i jeho vzdálenější příbuzní se s ním u večeře necítili zrovna nejlépe.

Harden to dobře věděl. Někdy pro něj bylo obtížné i jenom prokousat se tím časem mezi ránem a večerem. Připadal si neúplný, jako by mu v životě chybělo něco zásadního, něco co odlišuje život od pouhého přežívání.

Původně sem do restaurace sešel právě proto, aby uniknul té strašlivé prázdnotě ve své hlavě, ale jak se tak rozhlížel kolem sebe a viděl samé šťastné, smějící se páry, které pomalu zaplňovaly místnost, připadal si ještě mnohem osamělejší.

Ledově modrým pohledem zabloudil k vedlejšímu stolu. Postarší žena, která u něj seděla, vysílala ke všem mužským očím jasně viditelné signály. Pořád ta samá písnička. Znuděná žena v domácnosti, pohledný neznámý a románek na jednu noc. Jeho vlastní matka by o tomhle tématu mohla napsat knihu. On sám byl výsledkem jednoho jejího milostného románku, jediný nepatřičný člen čtyřčlenného sourozeneckého klanu.

Všichni věděli, že Harden je nemanželské dítě. Teď už mu to zase tolik nevadilo, ale jeho zášť k ženskému pohlaví ani opovržení k vlastní matce se časem neztratily, ba ani neotupily. A měl ještě jeden, dokonce bolestnější důvod, proč nemohl své matce nikdy odpustit. Ta stará rána ho pálila mnohem víc než fakt, že je nemanželský, a ačkoliv i tu nejmenší vzpomínku pečlivě zasunul až na ten nejvzdálenější konec svého mozku, vždycky se nějaká neočekávaně vynořila, a dokonce i po letech bodala jako ostrý nůž. Proto se také neoženil. A proto se pravděpodobně nikdy ani neožení.

Dva z jeho bratrů už ženatí byli. Donald, nejmladší z Tremaynů, vlezl do chomoutu před čtyřmi lety a Connal do toho spadnul minulý rok. Zato Evan byl pořád ještě svobodný. On a Harden byli jediní staří mládenci v rodině. Jejich matka Theodora dělala, co mohla, aby jim našla vhodné, žádoucí děvče. Předhazovala jim jednu pohlednou dcerku z dobré rodiny za druhou, pod nejrůznějšími záminkami je lákala k nim domů, ale bez úspěchu. Evan se z těch jejích snah snažil vytěžit, co se dá. S děvčaty si vesele užíval, ale na ženění stejně nikdy nedošlo. Harden o žádnou z nich ani pohledem nezavadil.

Tenkrát ještě ženy nepotřeboval. Jednu dobu dokonce uvažoval i o tom, že se stane pastorem. Ale vzal to čas, stejně jako většinu jiných klukovských snů.

Teď z něj byl muž a měl svůj díl odpovědnosti za ranč Tremaynových. A kromě toho stejně nikdy necítil skutečnou touhu po sutaně. Vlastně ani po ničem jiném.

Ze snění ho vytrhl zvonivý smích. Harden otočil hlavu ke dveřím. I přes svou nevraživost k čemukoli v sukních prostě nemohl odtrhnout oči. Byla nádherná. Bylo to to nejkrásnější stvoření, jaké kdy v životě viděl. Dlouhé vlnité vlasy, černé jako inkoust, jí sahaly až do půli zad. Měla úžasnou, dokonale tvarovanou postavu lehce zvlněná krajina ňader se svažovala až po vosí pás, zdůrazněný přiléhavou látkou jejích stříbrných koktejlek. Nohy, stejně dokonalé jako všechno ostatní na ní, vězely v jemných, hedvábně lesklých punčochách. Klouzal pohledem zpátky až k bělostné pleti tváře s přesně tou správnou dávkou líčidla. Najednou se přistihl, že se sám sebe ptá, jaké má asi oči.

Jako kdyby vycítila jeho upřený pohled, náhle se odvrátila od muže, se kterým přišla, a Harden dostal na svou nevyslovenou otázku odpověď. Zaregistroval, že oči jí dokonale ladí s oblečením. Měly barvu toho nejčistšího stříbra a i přes úsměv a šťastný výraz to byly ty nejsmutnější oči, jaké kdy viděl.

Zdálo se, že ji Harden fascinuje stejně jako ona jeho. Nepokrytě si ho prohlížela, nespouštěla oči z jeho protáhlé štíhlé tváře, bleděmodrých očí a inkoustově černých vlasů a obočí. Za minutku si ale uvědomila, že na něj nevhodně zírá a odvrátila tvář.

Sedli si poblíž jeho stolku. Žena už měla zjevně trochu upito, protože mluvila dost nahlas.

„No není to legrační?” prohlásila. „Teda, Same, nikdy jsem netušila, že alkohol chutná tak báječně! Tim vůbec nikdy nepil.”

„Už bys na něj měla přestat myslet,” řekl ten muž rozhodně. „Na, dej si buráky.”

„Jsem snad nějaká opička?” zaprotestovala vehementně.

„Necháš už toho? Mindy, nemohla bys alespoň předstírat, že jsi na tom lépe?”

„Copak sis nevšimnul, že usilovně předstírám celý den, už od samého rána?”

„Podívej, já musím ” Najednou se ozvalo nějaké pípání. Muž něco zamumlal a rázně umlčel pager, který vytáhl z kapsy. „Zatracená práce! Musím najít nějaký telefon. Budu hned zpátky, Mindy.”

Mindy. To jméno se k ní tak nějak hodilo. Harden si v prstech pohrával se svou sklenkou a přitom si prohlížel ženina záda. Zajímalo by ho, z jakého jména je to asi zkratka.

Trošku se pootočila a netečně pozorovala svého společníka, jak vytáčí na telefonním automatu číslo.

Ten šťastný úsměv v jejím obličeji pomalu ztrácel lesk, a za chvíli už vypadala skoro zoufale, s vyčerpaným a zasmušilým výrazem ve tváři.

Její společník zatím dotelefonoval, a ještě než k ní znovu přisednul, nervózně se podíval na hodinky.

„Sakra,” zaklel znovu. „Volají mě. Musím rovnou do nemocnice. Po cestě tě odvezu domů.”

„To není potřeba, Same,” opáčila. „Zavolám Joan a poprosím ji, aby mě odvezla. Běž, nezdržuj se.”

„A víš jistě, že se do toho bytu chceš vrátit? Přece víš, že jsi u mě vždycky vítaná.”

„Vím. Byl jsi na mě moc hodný, ale je na čase, abych se vrátila domů.”

„Určitě ti to nebude vadit?” dodal váhavě. „Víš, k tobě bych si musel zajet nejmíň o deset minut, a na pohotovosti se počítá každá vteřina.”

„Určitě mi to nebude vadit.”

„Ale zavolej Joan, ať pro tebe přijede,” kladl jí na srdce naléhavě.

„Neboj se, zavolám,” opáčila už trochu netrpělivě. „Slibuješ?”

„Na mou duši, na psí uši a na kočičí svědomí,” zarecitovala se smíchem. „Tak už běž. Opravdu, jsem v pořádku.”

Zašklebil se. „Tak fajn. Potom se ti ozvu.”

Sehnul se k ní a Harden si všimnul, že ji políbil na tvář, ne na rty.

Dívala se, jak odchází, s výrazem, který už hraničil s úlevou. Podivná reakce, pomyslel si Harden, na ženu, která si zjevně vyšla s přítelem do společnosti.

Náhle se otočila a uviděla, jak si ji Harden prohlíží. Se smyslným pousmáním vzala piňacoladu, kterou jí právě přinesli, a vstala. Plavně se přesunula k Hardenovu stolu, a aniž by čekala na pozvání, loudavě se posadila na židli naproti němu, přehodila nohu přes nohu a pohodlně se opřela. Dívala se stejně zpříma jako on, zvědavě a trochu obezřetně.

„Vy jste na mě civěl,” prohlásila.

„Jste nádherná,” opáčil bez okolků. „Živoucí umělecké dílo. Počítám, že na vás civí kdekdo.”

Překvapeně nadzvedla své elegantní obočí. „Jste velice přímý člověk.”

„Jistě jste chtěla říct neotesaný,” opravil ji, cynicky pozvedl sklenku k pozdravu a vyprázdnil ji. „Nikdy nechodím dlouho kolem horké kaše.”

„Ani já ne. Takže: chcete mě?”

Naklonil hlavu ke straně. Nepřekvapilo ho to, ale cítil se podivně rozčarovaný. „Promiňte?”

Polkla.

„Chcete jít se mnou do postele?” zeptala se. Pokrčil širokými rameny. „Nijak zvlášť,” ucedil stroze, „ale díky za nabídku.”

„To nebyla nabídka,” odpověděla. „Chystala jsem se vám říct, že nejsem taková. Vidíte?”

Nastavila mu levou ruku a ukázala snubní a zánubní prsten.

V Hardenovi to najednou začalo podivně vřít. Byla vdaná. No jistě, co vlastně čekal? Je přece jasné, že takováhle krasavice bude vdaná. A vyrazila si na flám s mužem, který evidentně nebyl její manželem. V očích se mu pohrdavě zablýsklo. „Vidím,” opáčil trochu opožděně. Mindy si všimla toho pohrdavého pohledu a bodlo ji z toho u srdce. „A vy jste… ženatý?” nevzdávala se.

„Žádná tak odvážná se zatím nenašla,” dostalo se jí odpovědi. Přimhouřil oči a chladně se usmál. Nějak lezu dámám na nervy, alespoň co jsem slyšel.”

„Neboli jinak řečeno - sukničkář.” Naklonil se k ní a bleděmodré oči mu ztvrdly jako led, který už tak připomínaly. „Spíš nepřítel žen.”

Z toho, jak to řekl, jí naskočila husí kůže. Začala si třít paže dlaněmi, aby se trochu zahřála. „Aha.”

„To vašemu manželovi nevadí, že chodíte ven s jinými muži?” zeptal se posměšně.

„Můj manžel… zemřel.” Poslední slovo už skoro polkla. Pak si najednou pořádně přihnula ze vé sklenice a pak ještě jednou. Obočí se jí spojilo v jednu vodorovnou čáru. „Před třemi týdny.” Tvář se jí najednou zkřivila bolestí. „Já už to nevydržím!”

Překotně vstala a vyběhla z baru. Židle se po tom prudkém pohybu zhoupla, ale nakonec se nepřekotila, jen na polstrovaném opěradle se jí po tom zoufalém úprku zůstala opuštěně houpat kabelka.

Hardena zasáhla vzpomínka jako úder blesku. Ten pohled, který se jí před chvílí objevil v očích, už jednou někde viděl. Dobře poznal i ten zoufalý tón v jejím hlase a okamžitě ho to zvedlo na nohy. Nacpal si její maličkatou kabelku do kapsy, zaplatil za svůj drink a rychlým krokem vyrazil přímo za ní.

Netrvalo moc dlouho, než ji našel. Nakláněla se přes zábradlí nedalekého mostu přes Chicago River. Podle její podivně toporné pozice, podle toho, jak křečovitě svírala zábradlí, bylo zřejmé, na co myslí.

Když se Harden ráznými kroky blížil k ní, všiml si, jak jeho směrem vrhla zděšený pohled.

„Do háje, to ne, tak tohle dělat nebudete,” obořil se na ni a jediným rázným pohybem ji odtrhl od zábradlí. Prudce s ní zatřásl. „Proboha, seberte se přece, tohle je strašná pitomost!”

Zdálo se, že teprve teď zjistila, kde vlastně je. Podívala se na tu vodu pod sebou a otřásla se. „Já… bych to ve skutečnosti neudělala. Myslím, že ne,” začala koktat. „Já jenom, že je to tak těžké, nějak se přes to dostat. Nemůžu jíst, nemůžu spát…”„Spáchat sebevraždu není řešení,” tvrdošíjně opakoval Harden.podívala se na něj. V zoufalé tváři se jí zaleskly oči jako voda v měsíčním svitu. „A co tedy je?”

„Život není dokonalý,” odpověděl. „Ve skutečnosti nemáme nic než tenhle večer, tuhle minutu. Není žádné včera. Žádné zítra. Existuje jen přítomnost. Všechno ostatní je buď vzpomínka, nebo sen a zbožné přání.”

Otřela si oči dokonale pěstěnou rukou, s lehce opálenou pokožkou prstů jí kontrastovaly nehty nalakované světlým lakem se slabě růžovým nádechem. „Dnešek je ale opravdu příšerný.”

„Jen pěkně pomalu. Nepředbíhejte událostem, žijte z jedné minuty na druhou. Dostanete se z toho.”

„Víte, ztráta Tima by byla už tak dost zlá,” snažila se to vysvětlit, „ale já jsem byla těhotná. A při té nehodě jsem přišla i o dítě. A já… řídila jsem já.” Vzhlédla k němu. Vypadala strašně.

„Silnice byla kluzká a já jsem dostala smyk. Už jsem to auto nedokázala zvládnout. Zabila jsem ho! Zabila jsem svoje dítě i Tima…!”

Vzal ji kolem ramen a jen žasnul nad tím, jak je útlá a jak hebkou a měkkou má kůži. „Bůh rozhodl, že je čas povolat ho k sobě,” opravil ji Harden.

„Žádný bůh není,” zašeptala s tváří bílou bolestí a znovu rozdmýchaným smutkem.

„Ale ano, je,” řekl měkce. Pak si zhluboka povzdechnul. „Tak pojďte.”

„Kam mě to vedete?”

„Domů.”

„To ne!”

Snažila se mu vyprostit ze sevření. „Já dneska nechci jít zpátky, já nemůžu! On mě tam všude pronásleduje…”

Zastavil se. Očima jí bloudil po tváři. „Fyzicky s vámi nechci nic mít, ale můžete dneska v noci zůstat u mě, jestli chcete. Mám v pokoji ještě jednu postel a budete tam v bezpečí.”

Nemohl uvěřit, že jí něco takového nabídl. On, který nenáviděl všechny ženy. Ale na ní bylo něco tak neuvěřitelně křehkého. Byla dost opilá a on přece nechtěl, aby provedla nějakou hloupost. Protože kdyby ano, měl by ji na svědomí. Nebo si to alespoň říkal, aby nějak ospravedlnil svůj náhlý zájem.

Tiše si ho prohlížela.

„Ale vždyť mě vůbec neznáte.”

„To vy mě taky ne.”

Zaváhala. „Já jsem Miranda Warrenová,” řekla nakonec a napřáhla k němu pravou ruku.

„Harden Tremayne. Tak, teď už se známe, a můžeme jít.”

Trochu nejistým krokem se nechala zavést zpátky k hotelu. Ve světle luceren před vchodem se na něj zvědavě zadívala. Měl na sobě velmi drahý klobouk a oblek. I jeho kožené kovbojské boty vypadaly dost nákladně. Hlava se jí sice ještě pořádně motala, ale zůstalo jí dost zdravého rozumu, aby si uvědomila, že by v Hardenových očích mohla vypadat jako nějaká pochybná ženština, která si ho vybrala, protože je na tom evidentně finančně velice dobře.

„Měla bych jít do svého bytu,” prohlásila váhavě. „Proč?“15

On si servítky zrovna nebral, tak proč by měla ona? „Protože vy vypadáte dost zazobaně a já jsem jenom sekretářka. Tim byl reportér. Nemám moc peněz a nechci, abyste si o mně udělal špatný obrázek.”

„Už jsem vám přece řekl, že dneska v noci žádnou ženskou nechci,” prohlásil podrážděně.

„To není jenom kvůli tomu,” začala neklidně přešlapovat. „Mohl byste si třeba myslet, že jsem na vás tohle všechno nahrála, abych vás mohla okrást.”

Nevěřícně nadzvednul obočí. „To je zajímavý nápad,” prohlásil suše.

„Že ano?” opáčila s trpkou ironií v hlase. „Ale kdybych něco takového plánovala, vybrala bych si nejspíš někoho, kdo by nevypadal tak nebezpečně.”

Lehce se pousmál. „Bojíte se mě?” zeptal se hlubokým hlasem.

Pátravě se mu zahleděla do tváře. „Mám dojem, že bych měla, ale ne, nebojím. Byl jste na mě moc hodný. Prostě mě jenom na chvíli zachvátila panika. Přece víte, že bych z toho mostu doopravdy

neskočila. Namočila bych se, a to nesnáším!” Zašoupala nohama. „Vážně bych měla jít domů.”

„Vážně byste měla jít se mnou,” opáčil. „Jinak bych nezamhouřil oka, protože bych pořád přemýšlel, jestli jste náhodou nenarazila na další most. Tak pojďte už. Opravdu si nemyslím, že byste mohla být zlodějka, a jsem už dost unavený.” „Víte to jistě?” zeptala se. Přikývl: „Vím to naprosto jistě.”

Nechala se od něj zavést do hotelu a halou k výtahu. Byl to jeden z nejlepších hotelů ve městě a on zamířil rovnou k těm nejluxusnějším apartmánům. Odemkl dveře a vedl ji dál. Z rozlehlého obývacího pokoje vedly na každou stranu jedny dveře ke dvěma samostatným ložnicím. Původně plánoval z Texasu za Hardenem přijet ještě Evan, ale na poslední chvíli se na ranči něco semlelo a Evan zůstal, aby se o to mohl postarat.

Miranda trochu znervózněla. O tomhle muži nevěděla opravdu vůbec nic a dobře si uvědomovala, že se momentálně příliš neovládá. Ale něco v jeho očích jí dodávalo klidu. Byl silný. Síla z něj přímo vyzařovala, a ona ji dnes v noci tolik potřebovala. Potřebovala někoho, o koho se mohla opřít, někoho, kdo by se o ni postaral, alespoň protentokrát.

Tim byl víc dítě než manžel a vždycky čekal, že se o všechno postará ona. Účty, telefonáty kvůli rozbitému zařízení, šeková knížka, nákupy potravin, čistírna, domácí práce tohle všechno měla na starosti Miranda. Když Tim přišel z práce, zapnul si televizi, případně se domáhal sexu. Miranda sex ráda neměla. Byla to pro ni nepříjemná povinnost, kterou se snažila vykonávat se stejnou odevzdaností, s jakou se pouštěla do všech ostatních nutných činností. A Tim to věděl, jak jinak.

Pak otěhotněla a Timovi se přestala líbit. Prohlašoval, že je až odpudivě těhotná. To byla nečekaná úleva. Jenže teď už těhotná nebyla. Ruka jí sama doputovala na břicho a tvář se jí zkřivila. Přišla o svoje děťátko…

„Nechte toho…” vstoupil jí do pochmurných myšlenek najednou Harden, když si všiml výrazu v jejím obličeji. Zpod černého obočí se na ni zablýskly ledově modré oči. „I kdybyste se celý život pořád dokola obviňovala, stejně na tom nemůžete vůbec nic změnit.” Odhodil klíče od pokoje na konferenční stolek a nasměroval ji ke křeslu. Mám tu konvici teplé kávy. Nedáte si?”

„Ano, děkuju,” vzdychla tiše a odevzdaně se zhroutila do křesla. Připadala si, že z ní někdo vysál život do poslední kapky. „Já ji přinesu,” dodala vzápětí a začala zase vstávat.

Zamračil se. „Myslím, že nalít kávu ještě zvládnu sám,” prohlásil úsečně.

„Promiňte,” špitla se stydlivým úsměvem. „Tim by to ode mě očekával. Jsem na to tak zvyklá.”

Pátravě se na ni zadíval. „Pěkně si vás vycvičil, co?” zeptal se.

Zalapala po dechu.

Otočil se. „Černou, nebo do toho něco chcete?”

„Já… já dám si černou,” zakoktala.

„To je dobře, tady stejně žádné mléko není.”

Mindy nikdy předtím ve střešním apartmá nebyla. Bylo nádherné. Hotel se tyčil na břehu jezera a okna Hardenova pokoje shlížela přímo na pláž. Mindy se ani neodvážila pomyslet, na kolik asi může jedna noc v téhle nádheře přijít. Vstala a lehce vrávoravým krokem zamířila k patiu s vyhlídkou na noční Chicago. Chtěla vyjít ven a nadýchat se trochu čerstvého vzduchu, ale nějak se jí nedařilo rozpohybovat posuvné dveře.

„Ježíšmarjá, už ne!” ozval se jí za zády strohý, hluboký a dost naštvaný hlas. Štíhlé, ale silné ruce ji zezadu popadly v pase, nadzvedly ji jako pírko a otočily čelem vzad. Dostrkal ji zpátky k jejímu křeslu a rázně ji do něj zatlačil. „Sedněte si, a ani se nehněte,” prohlásil úsečně, „dneska večer už nemám na žádné skokanské pokusy náladu. Rozuměla?”

Polkla. Byl velice vysoký a šla z něj neskutečná hrůza. Když měl Tim jednu ze svých špatných nálad, vždycky si s ním dokázala nějak poradit, ale tenhle chlapík nevypadal, že by se s ním dalo hnout byť i jen o milimetr. „Ano,” špitla zpoza sevřených rtů. „Ale já jsem nechtěla skočit. Jenom jsem se chtěla podívat na tu vyhlídku “

Přerušil ji. „Tady. Vemte si to a vypijte to. Sice po tom nevystřízlivíte, ale alespoň by vám to mohlo trochu zvednout náladu.”

Přistrčil k ní šálek na malém talířku. Když ho zvedla, v nose ji zašimrala vůně silné kávy.

„Opatrně,” ozval se. „Nepocintejte si ty hezké šatičky.”

„Už jsou staré,” opáčila se smutným úsměvem. „Všechny moje šaty už mají svá nejlepší léta za sebou. Když jsem si koupila tyhle, Tim se málem zbláznil vzteky, že tolik utrácím za oblečení, ale já chtěla mít alespoň jedny hezké šaty.”

Sedl si do klubovky naproti ní a pohodlně se opřel. S nohou přes nohu si přitáhl popelník a zapálil si cigaretu. „Jestli vám ten kouř vadí, můžu zapnout ventilaci,” nabídl jí.

„Mně to nevadí,” odpověděla mu. „Sama jsem taky kouřila, ale Tim mě donutil toho nechat. Nelíbilo se mu to.”

Obrázek, který si začínal podle jejího vyprávění dělat o jejím manželovi, se nelíbil zase Hardenovi. vyfoukl obláček kouře. Očima jí přejížděl po tváři nasával tu křehkost, která se jí v ní zračila.

„Komu že to vlastně děláte sekretářku?”„Právníkům,” opáčila. „Pracuju pro jednu advokátní kancelář. Je to dobrá práce. Absolvovala jsem večerní kurzy, abych si zvýšila kvalifikaci, takže teď už kromě vyřizování korespondence můžu dělat i většinu běžné právnické rutiny prošetřuju fakta, vyhledávám data a tak. Díky tomu mám určitou volnost, takže nemusím celý den jenom sedět kanceláři za stolem.”

„A ten muž, se kterým jste byla dnes večer…”

„Sam?” rozesmála se. „To není, jak si asi myslíte. Sam je můj bratr.”

Nadzvedl obočí. „Váš bratr vás bere na alkoholiké dýchánky?”

„Sam je doktor a skoro vůbec nepije. On a Joan moje švagrová mě nechali u sebe bydlet od… od nehody. Ale dneska jsem se měla vrátit domů. Právě jsem se vracela z firemního večírku. Abyste mi rozuměl, já na večírky moc nejsem teď už jsem vůbec na žádný neměla náladu, ale nechala jsem se tam zatáhnout, protože si všichni mysleli, že by mi pár drinků mohlo udělat dobře, dělalo. Ale pak jeden z mých spolupracovníků soudil, že jsem možná až podezřele moc veselá, tak zavolal Samovi, aby pro mě radši přijel. Já jsem pak chtěla jít sem a ochutnat piňacoladu Sam mi vyhověl, protože jsem vyhrožovala, že mu jinak udělám scénu.” Usmála se. „Sam je dost prudérní. No, vždyť je taky chirurg.” „Nejste si moc podobní.”

Rozesmála se a zase to znělo, jako by se pokojem rozezvučely stříbrné zvonky. „On je spíš po našem otci a já se podobám spíš babičce z matčiny strany. Už jsme z rodiny zůstali jenom my dva. Naši rodiče už byli ve středním věku, když se brali a když jsme se narodili my. Umřeli šest měsíců po sobě, když Sam ještě studoval medicínu. Jak jste si asi všiml, je o deset let starší než já. Prakticky mě vychoval.”

„A jeho ženě to nevadilo?”

„Ne, to vůbec ne,” opáčila a usmála se, když si vzpomněla na Joaninu laskavost a mateřské zacházení. „Oni nemůžou mít vlastní děti s Joan vždycky říkala, že jsem spíš jako její dcera než švagrová. Je na mě hrozně hodná.”

Nedovedl si představit, že by na ni někdo dovedl nebýt hodný. Nebyla jako ženy, které poznal v minulosti. Tahle vypadala, že má srdce. A i přes její čerstvé vdovství v ní bylo něco nevinného, skoro naivního.

„Říkala jste, že váš manžel byl reportér,” řekl, když dopil kávu.

Přikývla. „Sportovní komentátor. Dělal hlavně fotbal.” Omluvně se usmála. „Já fotbal nesnáším.”

Pousmál se a znovu potáhl z cigarety.

„To já taky.”

Oči se jí rozšířily. „Opravdu? Myslela jsem, že ho všichni muži milují.” Zakroutil hlavou. „Já dávám přednost baseballu.” „Ten mi nevadí,” souhlasně přikývla Miranda.

„Přinejmenším rozumím pravidlům.” Pomalu usrkávala kávu a přes okraj šálku si ho zvědavě prohlížela. „A smím se zeptat, co děláte vy, pane Tremayne?”

„Hardene,” opravil ji. „Kupuju a prodávám dobytek. Spolu s bratry máme ranč v Jacobsvillu, v Texasu.”

„A kolik bratrů máte?”

„Tři.” Ta otázka mu nebyla moc příjemná. Ve skutečnosti to nebyli jeho praví bratři, byli to jenom poloviční bratři, ale tohle téma Harden rozhodně rozvádět nechtěl. A už vůbec ne teď. Pootočil zápěstí a podíval se na své elegantní zlaté hodinky. „Už je půlnoc. Nejspíš už bychom měli jít na kutě. Támhle je ještě jedna ložnice,” ledabyle mávnul rukou. „A dveře se dají zamknout, jestli se tak budete cítit bezpečněji.”

Beze slova zakroutila hlavou a něžným pohledem chvíli studovala jeho nehybnou tvář. „Já se vás nebojím,” špitla po chvíli. „Byl jste na mě opravdu moc hodný. Doufám, že vám jednou někdo tu laskavost oplatí, až budete potřebovat pomoc.”

V bleděmodrých očích se mu zablýsklo, pak se stáhly do úzkých štěrbin. „Není moc pravděpodobné, že bych to někdy potřeboval, a na díky si moc nepotrpím. Jděte do postele, Popelko.”

Vstala a připadala si náhle úplně ztracená. „Tak dobrou noc.”

Místo odpovědi na ni jenom kývnul hlavou, právě ho plně zaměstnávalo típání cigarety. „A mimochodem, něco jste si v tom baru zapomněla.” Vytáhl z kapsy její titěrnou kabelku a hodil ji za ní.

Kabelka! V tom zoufalém úprku na ni úplně zapomněla. „Mockrát děkuju,” odpověděla.

„Není zač. Dobrou noc,” poslední slova pronesl velice rozhodným tónem a ona se raději ani nezastavila, natož aby se s ním hádala.

Rychle došla do ložnice byla skoro stejně velká jako celý domek, ve kterém bydlela a tiše za sebou zavřela dveře. Kromě kombiné neměla nic na spaní, ale to vadit nebude. Byla k smrti unavená.

Ještě než úplně usnula, vzpomněla si, že nikdo neví, kde teď je. Nezavolala Joan, aby pro ni přijela, jak slibovala Samovi, a nezavolala ani svému bratrovi, ani jim nenechala žádný vzkaz.

Malou chvilku docela vážně uvažovala o tom, že by přece jenom vstala a šla poprosit Hardena, jestli by si nemohla zavolat, ale pak si vzpomněla na ten jeho výhružný pohled a raději tu myšlenku zase rychle zavrhla. No, stejně už bylo dost pozdě, a nikdo ji na těch pár hodin dozajista postrádat nebude. Zítra ráno se jim určitě ozve, hned jak přijde do práce. Zavřela oči a nechala se pomalu obestírat spánkem. Poprvé od té osudné nehody spala tvrdě a bez hrozivých nočních můr.

DRUHÁ KAPITOLA

Miranda se probouzela pomalu. Do místnosti proudilo světlo skrz jemnou tkaninu záclon a sluneční paprsky ji lechtaly na rozespalé tváři. Líně se protáhla a otevřela oči. Zkrabatila čelo. Tenhle pokoj přece neznala. Nebo ano? Posadila se ve svém nylonovém kombiné a rozhlížela se kolem. Matně si uvědomovala tupou bolest hlavě. Položila si na ni ruku a odhrnula rozcuchané vlasy z čela. Z toho zmateného klubka myšlenek se jí pomalu začaly vynořovat vzpomínky na včerejší večer.

Rychle vstala, přetáhla si šaty přes hlavu v okamžiku, kdy dopínala zip, už nohama vklouzávala do střevíčků a rozhlížela se po své kabelce. I hodiny na nočním stolku ukazovaly osm, a ona měla být v práci už v půl deváté. Zoufale zaúpěla. To nemůže stihnout! Bude si muset chytit taxíka, vrátit se do svého bytu, bleskově se převléknout a trochu si upravit mejkap je na nejlepší cestě přijít pozdě!

Otevřela dveře a vpadla do obývacího pokoje zrovna ve chvíli, kdy Harden v džínsech a žlutém značkovém tričku zvedal pokličku ze stříbrného podnosu, na kterém zjevně voněla vejce na slanině.

„Právě včas,” zamumlal a otočil se k ní. „Sedněte si a dejte si něco k snídani.”

„Jenomže já nemůžu,” zasténala. „Musím být v práci v půl deváté, a to ještě musím zajet k sobě domů a převléknout se. Vždyť se podívejte, jak vypadám. Lidi na mě budou divně koukat…!

Beze slova zvedl telefonní sluchátko a podal jí ho: „Zavolejte do kanceláře a řekněte jim, že vás bolí hlava a že přijdete až odpoledne.”

„Vždyť mě vyhodí!” zaúpěla.

„Ale nevyhodí. No tak, zavolejte tam !”

Automaticky ho poslechla. Jeho drsné, mužné vystupování mu propůjčovalo jakousi samozřejmou moc nad ostatními a ona zareagovala nejspíš stejně jako většina ostatních, aniž by se o to musel nějak zvlášť snažit.

V kanceláři to zvedla Dee.

Miranda jí začala vysvětlovat, jak je to s její bolavou hlavou. Dee se zasmála a zamumlala něco o tom, že dnes ráno nejspíš nebude sama, koho bolí hlava. Díky včerejšímu firemnímu večírku se dalo očekávat hodně pozdních příchodů. Takže v poledne, dodala ještě a zavěsila.

„Nikoho to nepřekvapilo,” prohlásila a bezvýrazně zírala na telefon.

„Firemní večírky napáchají pěknou spoušť,” souhlasně pokýval hlavou. „Zavolejte ještě svému bratrovi, aby si o vás nedělal starosti.”

Zaváhala.

„Děje se něco?” zeptal se

„Co mu mám říct?” otázala se ustaraně a okusovala si přitom spodní ret. „,Ahoj Same, právě jsem strávila noc s naprosto cizím člověkem’?”

Pousmál se. „Takhle jsem to přímo nemyslel.”

Potřásla hlavou. „No, snad mě něco napadne.” Vytočila Samovo číslo. Místo Joan to zvedl Sam. „Ahoj Same…”

„Kde sakra jsi?” vystartoval na ni hned bratr.

„Jsem v Carltonu” opáčila. „Podívej, Same, jdu pozdě do práce a tohle je na dlouhé vyprávění. Slibuju, že potom ti všechno vysvětlím…”

„To tedy ne, děvenko, řekneš mi všechno hned teď!” nedal se odbýt Sam.

Harden natáhl ruku a ona mu do ní vložila sluchátko, i když si uvědomovala, že mu na té jeho drsňácké tváři hraje výsměšný, pobavený úsměv.

Vydala se směrem k vozíku se snídaní a nepřítomně přitom vnímala, jak Harden stručně a tiše něco vysvětluje jejímu bratrovi. Zajímalo by ji, jestli je vždycky tak studený a pořád se tak dokonale ovládá. Usoudila, že pravděpodobně ano. Nadzvedla poklici jednoho z podnosů a nasála omamnou vůni slaniny. Objednal snídani pro dva a ona si najednou uvědomila, že se jí žaludek kroutí hlady.

„Chce s vámi ještě mluvit,” řekl Harden a přidržel sluchátko ve vzduchu.

Vzala si ho od něj. „Same?” začala váhavě.

„To je v pořádku,” odpověděl uklidněné. „Zjevné jsi v dobrých rukou. Samozřejmě jen díky tomu, že jsi měla z pekla štěstí,” dodal trochu nazlobeně. Opovaž se ještě někdy vyvádět takovéhle kousky, nebo z tebe dostanu infarkt.”„Slibuju, že už to nikdy neudělám,” řekla. „Už žádné firemní večírky. Myslím, že jsem z nich už na zbytek života vyléčená.”

„Dobře. Večer mi zavolej.”

„Zavolám. Tak ahoj.”

Zavěsila a usmála se na Hardena. „Díky.”

Pokrčil rameny: „Sedněte si a najezte se. V jedenáct mám přednášku na dobytkářské konferenci, ale nejdřív vás odvezu k vám domů.”

Chvíli vraštila čelo. Matně si vzpomínala, že cestou do hotelu tady někde poblíž viděla plakát, který zval na konferenci producentů hovězího. „Není ta konference tady v hotelu?” zakoktala.

„To je, ale stejně vás odvezu.”

„Opravdu nevím, jak vám mám poděkovat,” koktala s vděčným, stydlivým pohledem.

Dlouho, dlouho jí pátravě hleděl do tváře, než dokázal odtrhnout oči a věnovat se zase svému talíři. „Mně jsou ženy obyčejně celkem fuk, Mirando,” odtušil lakonicky, „takže tomuhle bych říkal nejspíš momentální pominutí smyslů. Ale příště už se do podobných situací nedostávejte. Já jsem toho nezneužil, ale většina ostatních mužů by to zcela určitě udělala.”

To už věděla. Nalila si z konvice šálek teplé, voňavé kávy a vysílala k němu při tom zvědavé pohledy. „Proč nemáte rád ženy?”

Obočí se mu v mžiku spojilo v jednu tlustou černou čáru. Tvrdě se na ni podíval.

„Moc vám nepomůže, když se na mě budete mračit,” namítla jemně. „Já se zastrašit nenechám. Vy mi to snad nechcete říct?”

Nevesele se zasmál. „Dneska ráno jste nějaká bojácná. Co se to s vámi stalo?” „Jsem střízlivá,” opáčila. „A vy byste si neměl vodit lidi domů, když nechcete, aby vám kladli otázky.”

„Propříště si to budu pamatovat,” ujistil ji, když zvedal vidličku k ústům. „Tak proč?” trvala na svém. „Jsem nemanželský.”

Necukla sebou a ani se nezatvářila šokovaně. Dál si v klidu usrkávala kávu. „Vaše matka nebyla vdaná za vašeho otce.” Pokývala hlavou.

Harden se zamračil. „Moje matka během manžrlství měla vášnivý románek s někým jiným a já jsem byl jeho výsledkem. Její manžel ji vzal zpátky. Mam tři bratry, kteří jsou syny jejího manžela. Já nejsem.”

Choval se k vám váš nevlastní otec nějak ošklivě?” zeptala se jemně.

Nepokojně se pošoupnul v křesle. „Ne,” odpověděl nakonec váhavě. „Zacházel s vámi jinak než s ostatními chlapci?” „Ne,” prohlásil podrážděně, „heleďte, proč si raději nedojíte snídani?”

„Nemiluje vás vaše matka?” „Ale ano, moje matka mě miluje!” „Nemusíte křičet, pane Tremayne,” zašklebila se a podržela si ruku na uchu. „Já slyším výborně.”

„Proč se tak staráte o můj život?” chtěl vědět Harden.

„Zachránil jste ten můj,” připomněla mu. „A teď jste za mě po zbytek svého života zodpovědný.”

„To tedy rozhodně ne,” opáčil ledově.

Sama se divila své odvaze, protože Harden za denního světla vypadal ještě mnohem hrozivěji než minulé noci. Možná to bylo proto, že se díky němu cítila tak živá a v bezpečí. Že se o ni po dlouhé době staral i někdo jiný než jen její bratr a Joan.

Za normálních okolností byla Miranda kurážná a nezávislá žena, ale trauma z té strašlivé nehody a ztráta dítěte z ní všechnu kuráž vysály. A teď se jí odvaha zase začala vracet. A to všechno jenom díky tomuhle vysokému, rozzlobenému neznámému, který ji vytrhl přímo ze spárů smrti, nebo si to alespoň myslel.

Ve skutečnosti bylo skákání tím posledním, na co včera v noci na tom mostě myslela. Když tak narychlo vyběhla z toho baru, zatočila se jí z prudké změny polohy hlava a udělalo se jí strašně špatně od žaludku. Naklonila se přes zábradlí, protože měla pocit, že bude okamžitě zvracet, ale než k ní dorazil, už ji to přešlo.

„To se s vámi vždycky dá tak těžko vyjít?” zeptala se zvesela.

Jeho bleděmodré oči se stáhly do úzkých štěrbin. Samozřejmě, že se s ním obvykle dalo vyjít ještě hůř, ale od ní to slyšet nechtěl. Mátla ho. Začal se zase věnovat jídlu. „Měla byste radši jíst.”

„Protože čím dřív dojím, tím dřív se mě zbavíte?” odhadovala.

„Přesně tak.”

Pokrčila rameny a pustila se zase do snídaně. Když dojedla, spláchla ji pořádným douškem kávy. Nechtělo se jí odejít. Podivné, když se zjevně nemohl dočkat, až se jí zbaví.

Byl jako záchranný kruh, který sotva našla a už by ho měla ztratit. Díky němu měla v duši mír a cítila se zase úplná. Jen Z pomyšlení, že se bude muset obejít bez něj, ji zachvacovala panika.

Harden se cítil dost podobně. S ním, který přísahal, že už nikdy nikomu nedá své srdce, právě nehorázně mávaly ochranářské sklony, o kterých ani nevěděl, že je v sobě má. Nechápal, co se to s ním děje. A vůbec se mu to nelíbilo.

„Jestli už jste dojedla, pojedeme,” řekl úsečně, vstal, a začal z kapsy lovit klíčky od auta.

Nechala poslední doušek kávy v dokonale vypracovaném porcelánovém šálku, vstala a došla si k pohovce pro svou maličkou kabelku. Pravděpodobně vypadám jako trosečník po noci strávené ve vlnách, pomyslela si po cestě ke dveřím, a jen pánbůh ví, co si lidé pomyslí, když ji uvidí scházet po schodech ve stejném oblečení, jaké měla na sobě včera večer.Nebuď směšná,’ vyplísnila se rovnou v duchu. Budou si samozřejmě myslet to, co si v takových případech lidé obvykle myslívají a co také obvykle není daleko od pravdy že se s ním vyspala. Jak sjížděli dolů výtahem, tvář jí postupně zaléval ruměnec a Miranda jen doufala, že on si toho nevšiml.

Nevšiml. Na to byl příliš zaměstnaný proklínáním sebe sama, že šel včera večer do toho baru. Výluh zastavil a on ustoupil, aby kolem něj mohla projít.

Bohužel se jeho bratr Evan na tu přednášku, kde měl Harden představit svou novou metodu odchovu skotu, nakonec na poslední chvíli rozhodl přiletět, a to hned prvním letadlem. A k Hardenově ještě větší smůle musel stát Evan přede dveřmi výtahu zrovna v ten okamžik, kdy z něj jeho bratr a Miranda vystupovali.

„A sakra,” vypadlo z Hardena.

Evanovi vylétlo obočí prudce nahoru a hrozilo, že mu vypadnou oči z důlků. „Hardene?” zeptal se nevěřícně a naklonil se k němu, jako by si nebyl jistý, jestli je to opravdu jeho nevlastní bratr.

Hardenovi se jeho ledově modré oči stáhly do hrozivých štěrbin a tvář mu potemněla. Instinktivně vzal Mirandu za loket.

„Promiň, ale jdeme pozdě,” ucedil směrem k Evanovi a pohledem mu sliboval všechny druhy pomsty, na jaké bylo možné jen pomyslet.

V Evanově snědé tváři se zablýskly bílé zuby. „A to mě ani nepředstavíš?” zeptal se se zlomyslným úšklebkem.

„Já jsem Miranda Warrenová,” usmála se na něj přátelsky Miranda přes Hardenovo rameno.

„Já jsem Evan Tremayne,” opáčil. „Rád vás poznávám.”

„Zmizni,” odsekl Harden Evanovi.

„To mě ani nenapadne,” opáčil rozhořčeně Evan, který se nad nimi tyčil jako věž. „Přišel jsem si poslechnout, jak vykládáš lidem, jak si mají z pěstování dobytka udělat zlatý důl.”

„Už jsi mě slyšel minulý měsíc u večeře těsně předtím, než jsi mě přihlásil na tuhle zatracenou přednášku!” odsekl mu Harden. „Tak proč sis to přijel do Chicaga poslechnout znova?”„Protože mám rád Chicago,” sešpulil jeho bratr vzdorně rty a vyslal obdivný úsměv k Mirandě. „Je tu spousta pěkných děvčat.”

„Tahle není k máni, tak odpal,” prohlásil Harden.

„On normálně nesnáší nic, co chodí v sukních,” řekl Evan Mirandě. „Doma ani nechodí na rande. Neprozradíte mi, co jste s ním udělala? Chci říct, to jste ho zdrogovala nebo ho zaklela nějakým strašlivým kouzlem…?”

Miranda se mimoděk přivinula těsněji k Hardenovi a její ruka mu stydlivě vklouzla do dlaně. Pod Evanovým vědoucím pohledem byla celá nesvá připadala si trapně.

„No, vlastně ” začala váhavě.

Harden ji přerušil. „Včera v noci měla nějaké drobné potíže a já jsem jí pomohl. Teď ji vezu domu,” prohlásil a jeho výraz jasně signalizoval, aby se Evan neopovažoval už dál ptát. „Uvidíme se na přednášce.”

„Už jste v pořádku?” zeptal se Evan Mirandy s upřímným zájmem.

Ano,” přinutila se k úsměvu. „Přidělala jsem panu Tremaynovi spoustu starostí a teď… už ale opravdu musím jít.”

Harden jí v dlani sevřel prsty ještě pevněji a minul Evana bez jediného dalšího slova.

„Váš bratr je opravdu vysoký, že?” zeptala se. Ruka jí pod dotykem jeho silných prstů úplně hořela. Ptala se sama sebe, jestli si Harden vůbec uvědomuje, že jí tak pevně svírá prsty.

„Evan je obr,” přitakal. „Je z nás všech nejvyšší. Jenom taktu se u něj obvykle moc nenajde.”„To říká ten pravý,” nemohla si odpustit uštěpačnou poznámku.

Úkosem se na ni podíval a stisknul jí prsty. „Dejte si pozor!”

Usmála se a smutně vzdychla, když došli do garáže k jeho autu. „Nejspíš vás už asi neuvidím, viďte?” otázala se nejisté.

„Asi k tomu moc důvodů nebude, ledaže byste si zase někdy chtěla vyzkoušet skok z mostu,” opáčil a nasadil zase ten odměřený výraz.

Ve skutečnosti se mu pomyšlení, že už ji nikdy neuvidí, ani trochu nelíbilo. Jenomže ona teď oplakává manžela a dítě a on zase nestál o žádný dlouhodobý vztah, jak si musel připomenout. Pro oba bude nejlepší, když si s ní nebude nic začínat. Pořád ještě neměl zahojené jizvy z toho jediného vztahu, do kterého se kdy zapletl.

Otevřel jí dveře luxusní limuzíny, kterou si předevčírem pronajal na letišti.

„Včera jsem to trochu přehnala s pitím,” prohlásila, když se usadil na sedadlo vedle ní a strčil klíčky do zapalování. „Obvykle moc nepiju a ta poslední piňacolada mě dorazila.”

„Skoro doslova,” přikývl a rozčileně se na ni podíval. „Najděte si něco, čím byste se mohla zaměstnat. Pomůže vám to dostat se přes to nejhorší období.”

„Já vím.” Sklonila hlavu a zkroušeně se zadívala někam pod nohy. „Váš bratr si teď nejspíš myslí, že jsem se s vámi vyspala.”

„A záleží na tom, co si lidi myslí?”

Podívala se na něj. „Vám nejspíš ne, ale já jsem nechutně konvenční. Zdravím sousedy, a dokonce ani nepřecházím na červenou.” Já to Evanovi vysvětlím.” Děkuju.” Hrála si s kabelkou, zírala z okénka a oči jí postupně temněly. ,Jak je to už dlouho?”

Povzdychla si. „Skoro měsíc. Už bych si na to měla zvyknout, viďte?”

Říká se, že to trvá rok, než se člověk přenese přes takovou ztrátu. Pro mého nevlastního otce jsme všichni truchlili přinejmenším tak dlouho.” „Jmenujete se Tremayne, jako vaši bratři.” „A vy byste ráda věděla, proč? Můj otčím mě adoptoval. O mém skutečném původu vědělo jen velice málo lidí.

Dokud mě nevidíte s mými nevlastními bratry, není to moc poznat. Jenomže všichni moji bratři mají na rozdíl ode mě tmavé oči.”

„Nic si z toho nedělejte, moje matka byla zrzavá a zelenooká a otec byl blonďák s modrýma očima,” poznamenala. „Já mám tmavé vlasy a šedé oči ti všichni si mysleli, že jsem adoptovaná.” A nejste?”

smála se. „Vypadám přesně jako moje babička z matčiny strany. Až na to, že ona byla veliká krasavice…”

A co si myslíte, že jste vy, ježibaba s bradavicí na nose?” zeptal se jí s drsným smíchem. Když zastavili na světlech, otočil se k ní: „Bože můj, vždyť jste překrásná. Copak vám to nikdy nikdo neřekl?” No, vlastně ne,” vykoktala. ,,Ani váš manžel?”

„Ten byl na pěkně tvarované blondýnky,” vyhrkla.

„Tak si měl nějakou vzít,” prohlásil úsečně. „Na vás přece je všechno, jak má být.”

„Jsem plochá, nemám skoro žádná prsa,” vylétlo z ní bez přemýšlení.

Což byla chyba, protože Harden jí okamžitě sjel pohledem k živůtku a jeho zdvižené obočí mluvilo za vše. „Někdo by vám měl konečně říct, že různým mužům se líbí různé typy žen. A najdou se i tací, kterým obrovské… balony nic neříkají,” zamumlal, když viděl její výraz. „A kromě toho, vy rozhodně nejste plochá.”

Polkla. Pod jeho pohledem si připadala nahá. Založila si ruce na prsou a zase se zahleděla z okénka.

„Jak dlouho jste byla vdaná?” zeptal se.

„No… čtyři měsíce,” přiznala.

„A šťastně?”

„Já nevím. Před svatbou se mi zdál úplně jiný. A pak jsem otěhotněla. On zuřil, ale já jsem strašně moc chtěla miminko.” Odmlčela se. Najednou se jí vhrnuly slzy do očí a musela nejdřív popadnout dech, než mohla pokračovat dál. „Je mi pětadvacet. Byl to první muž, který se mnou chtěl chodit.”

„Tomu se mi nechce věřit.”

„No, já jsem nevypadala vždycky takhle,” řekla na vysvětlenou. „Jsem krátkozraká. Teď nosím kontaktní čočky. Chodila jsem do kurzu pro modelky a naučila se tam, jak nejlépe naložit s tím, co mi příroda nadělila.

Nejspíš to zafungovalo, protože brzy poté jsem během jednoho vyšetřování u soudu potkala Tima, a ten mě hned požádal o schůzku ještě na ten samý večer. Než jsme se vzali, chodili jsme spolu jenom dva týdny. Myslím, že jsem ho vůbec neznala.” „Byl to váš první?“Zalapala po dechu: „Vy jste ale neomalenec!” „To už přece víte,” zapálil si za jízdy cigaretu. .odpovězte mi.” ,,Ano,” zamumlala a nasupeně se na něj podívala. „Ale nic vám do toho není.” ,Měla jste nějaký zvláštní důvod čekat s tím až do manželství?”

Zatvářila se ještě nevraživěji. „Jsem staromódní chodím do kostela!”

Usmál se. A protentokrát to byl skutečně upřímný úsměv. „To já taky.” ,Vy?”

„Nikdy nesuďte ptáka podle peří,” zamumlal. Odvrátil svůj bleděmodrý pohled stranou a zasmál se. „Zázraky se prý dějí pořád,” potřásla hlavou. „To tedy pěkně děkuju.” Zastavil na další červenou. „Kudy mám jet teď?”

Vysvětlila mu cestu a za několik minut už Harden brzdil před vchodem malé nájemní vilky, ve které bydlela. Byla to dost stará čtvrť, ale měla svůj půvab. Dům nebyl nijak zvlášť krásný, ale byl čistý a na malém dvorku kvetla spousta květin.

„Jsou tady jenom tři byty,” řekla. „Jeden nahoře a dva dole. Ty kytky jsem zasadila já bydlela jsem tady ještě před tím, než jsem si vzala Tima. Když… dyž umřel, Sam a Joan trvali na tom, abych zůstala nějaký čas u nich. Pořád je pro mě dost těžké se sem vrátit. Udělala jsem totiž tu hloupost, že jsem nakoupila dětský nábyteček . Zadrhla se a těžce polkla.

Vypnul motor a vystoupil. Pak jí otevřel dveře. „Tak pojďte. Půjdu s vámi.”

Vzal ji za loket a vedl ji ke dveřím. Chvíli netrpělivě podupával, než odemkla, a pak se zeptal: „Máte nějakou domácí nebo domácího?”

„Nebydlí tu,” opáčila. „A krom toho teď nevypadám zrovna jako zoufalá truchlící vdova,” dodala a ukázala na svou večerní róbu. „Což je asi dobře.”

„No tak, nejste přece žádná padlá žena,” připomněl jí s lehkým důrazem.

„Já vím.” Odemkla dveře a pustila ho dál. Byt byl přesně v tom stavu, v jakém ho opustila, upravený a čistý. Ale v rohu ložnice parkoval kočárek a o pult, který předěloval prostor mezi kuchyní a jídelnou, byla stále opřená dětská ohrádka, ještě nevybalená z krabice. Miranda zápasila s pláčem.

„Pojďte sem, holčičko,” řekl něžně a přivinul si ji do náručí.

Zpočátku byla celá ztuhlá, ale pak se její tělo přizpůsobilo objetí. Nasávala jeho vůni. Cítila jeho sílu. Byl opravdu hodně silný.

Na prsou a svých dlouhých nohou vnímala tlak jeho pevných, vypracovaných svalů. Nejspíš na ranči vykonává spoustu fyzické práce, alespoň se tak dalo soudit podle toho, v jak skvělé byl kondici. Ale ještě víc než jeho síla na ni účinkovalo teplo jeho paží a velkých, ale štíhlých dlaní, které se jí tiskly na záda. Voněl nevtíravou pánskou kolínkou a tabákem. Najednou si připadala, jako by jí spodní polovina těla začala tát. Jeho ruce se jí přesunuly do vlasů na krku a konečky prstů jí začal jemně masírovat šíji.

Jak ji dřel, cítila na spánku jeho teplý dech.

Po tvářích se jí kutálely slzy, jedna za druhou. Od nehody ještě vlastně pořádně neplakala. Teď si to vynahrazovala a nevinně se k němu tiskla, jako by hledala útěchu. Jenomže ten pohyb měl neočekávané následky, , které Mirandu začaly neodbytně tlačit do břicha.

Ztuhla, stydlivě od něj odtáhla pánev jen tiše doufala, že se jí to podařilo dostatečně nenápadně. Ale nemohla si pomoct.

Po tvářích se jí stejně rozlil ruměnec, jak jí bylo trapně. Za ty čtyři krátké měsíce manželství ještě příliš mnoho zábran ztratit nestačila.

Hardenovi taky nebylo moc příjemně. Horká krev mu s přibývajícím věkem poněkud ochladla s ženami moc často co do činění nemíval.

Ze své reakce na Mirandu byl upřímně zděšený a připadal si neuvěřitelně hloupě. A když zvedl hlavu, uviděl, ze ona je ve tváři rudá jako pivoňka v plném květu, což situaci příliš nezlepšilo.

„Ještě jednou děkuju, že jste se o mě včera v noci tak hezky postaral,” snažila se odlehčit to trapné ticho Miranda. Ruka se jí zvedla, přejela mu doprostřed hrudi a tam se zastavila. Vzhlédla do jeho hledých, tichých očí zasazených v kamenné tváři. „Už vás asi neuvidím, co?” zeptala se. Zakroutil hlavou. „Nebylo by to moc moudré.”

„To asi ne.” Chvíli otálela, ale pak váhavě zvedla ruku a dotkla se jeho nádherných úst, konečky prstů přejela po plném, širokém spodním rtu.

„Děkuju za život,” zašeptala něžně. „Od teď už se o něj budu starat lépe.”

„Snažte se.” Chytil ji za prsty. „Tohle nedělejte,” vyhrkl rozčileně a nechal jí ruku klesnout podél těla. Pomalu začal couvat. „Musím už jít.”

„Jistě, vždyť já vás nedržím,” vydala ze sebe a připadala si při tom zase hrozně trapně. Jak může plácat takové nesmysly! Nechtěla na něj takhle dorážet, to jen že se nikdy s nikým necítila takhle bezpečná. Žasla nad tím, jak je možné, že takhle prudké vzedmutí citů nebylo vzájemné. Jenomže on nevypadal, že by ho byť i jen trošku přitahovala, natož aby mu nějak učarovala. Vlastně až na ten jeden jediný zrádný detail…

Doprovodila ho ke dveřím a zůstala v nich stát. Harden vyšel na verandu.

Otočil se za ní a podíval se na ni očima přimhouřenýma rozčilením. Vypadala tak zranitelná. Tak smutná. Tak osamělá. Přísně si odfrknul.

„Budu v pořádku, vždyť to víte,” řekla s hranou hrdostí v hlase.

„Vážně?” popošel zase k ní.

Snažil se tvářit blazeované a nad věcí, ale oči mu žhnuly emocemi. Při pohledu na ni mu celé tělo začalo vibrovat. Pohledem jí sklouznul k ústům a nedokázal si pomoct. Chtěl to tak, až to hraničilo s posedlostí. Už se tomu dál nedokázal bránit. Chytil ji zezadu za šíji a rázně jí zaklonil hlavu. Pak se nad ni sklonil.

Srdce se jí divoce rozbušilo. Tak strašně moc chtěla, aby ji políbil, a teď se to dělo. „Hardene,” zašeptala bezmocně.

„Tohle je hloupost,” vydechl, ale v okamžiku, kdy to říkal, už se jeho ústa dotýkala jejích. Slova i spolu s jeho štiplavě kouřovým dechem sklouzla na pootevřené rty.

Nezaváhala ani vteřinu. Vklouzla mu do náručí, ruce mu obtočila kolem krku, spojila mu je za hlavou, a přitáhla se tak blíž k jeho hrubým, necitelným rtům.

Chabě zasténala, protože takovou vášeň, jakou u ní Harden zažehnul, ještě nikdy nepoznala.

Nohy jí nekontrolovatelně roztřásly a bezmocně narážely do jeho napjatých svalů. Pak Miranda ucítila, jak na ni jeho tělo začíná odpovídat. Cítil to také a stáhnul se zpátky. Odtáhl svá ústa od jejích a pohlédl jí do omámených očí. Dýchal ztěžka. „Bože můj,” zaúpěl.

Zatlačil ji zpátky do bytu a vklouzl tam za ní. Loktem zavřel dveře a pak po ní znovu hmátnul. Vůbec nedokázal jasně myslet a dobře si to uvědomoval. Jenomže její rty byly jako ten nejsladší med, který kdy ochutnal. Prostě nedokázal přestat. Nedokázal ji tu nechat stát, celou omámenou a rozechvělou, a odejít pryč od těch zvlhlých plných rtů, od těch stříbrných očí zamlžených touhou.

Vypadalo to, že ona je úplně stejně bezmocná. Ovíjela ho jako liána a ústa tiše zaprotestovala, když začal ta svoje oddalovat. Něžně vzdychl a poddal se její touze. Čím byl ten polibek delší a naléhavější, tím víc mu ústa něžněla. Hrál si s jejími rty, dráždil je tak dlouho, až se konečně pootevřely a nechaly špičku jeho jazyka zlehka vklouznout mezi zuby.

Vzdychla. Cítil to i slyšel současně. Rukou jí začal hladit tvář, palcem se něžně dotýkal koutku jejích úst, rty se jí konejšivě otíral o rty. Zachvěla se. Pokračoval dál, dokud se konečně náhle nepřestala bránit a její měkké tělo se mu skoro bezvládně nezhroutilo do náručí. Vtlačil jí jazyk úplně do úst a Miranda se roztřásla vášní.

Pomalé, rytmické pohyby jeho jazyka byly tak sugestivní, tak nestoudně smyslné, že ji to úplně odzbrojilo. Tohle tedy od muže, kterého poznala teprve včera večer, rozhodně nečekala. Ale neočekávala ani to, že na něj bude reagovat tak bezhlavě, jako smyslů zbavená. Zdálo se jí, že se ho nedokáže pustit, stáhnout se zpátky, zaprotestovat proti jeho vášnivým důvěrnostem.

Zasténala. Ten zvuk mu vniknul do mozku a vzrušil ho ještě víc. Cítil, jak se jí chvějí nohy, pevně přitisknuté k jeho teď už zjevně vzrušenému mužství. Nezbývalo nic jiného než donutit svá ústa zvednout se z jejích rtů, přimět své ruce sevřít ji v pase a nekompromisně ji přidržet dál od sebe, dokud se zase nedokázal plně ovládnout. A kolik úsilí ho to stálo!

Tvář měla zrůžovělou a oči napůl zavřené, zamlžené rozkoší. Teplá, měkká ústa měla lehce napuchlá, pořád ještě pozvednutá v toužebném očekávání.

Jemně jí zatřásl.Nechte toho,” řekl jí nakřáplým hlasem, „nebo vás znásilním hned tady a vestoje.”

Zírala na něj a evidentně mu rozuměla jen napůl, dech se jí trhaně dral ze staženého hrdla a srdce prudce bušilo do žeber. „Co… co se stalo?” zašeptala.

Pustil ji a ustoupil o krok dozadu, tvář ztuhlou nenaplněnou touhou. Hruď se mu zdvihala a klesala těžkým dechem. „Bůh ví,” prohlásil stručně.

„Já… já jsem nikdy…” začala, celá popletená rozpaky.

„To já jsem sakra taky ,nikdy’,” vybuchnul rozčileně. „Alespoň ne takhle.” Sotva popadal dech. Fascinovaně se na ni zadíval a pak důrazně prohlásil: „Tohle už se nikdy nesmí stát. Nikdy.”

Polkla. Ne že by to nevěděla, ale chovala v sobě alespoň maličkou naději, že by tohle mohl být začátek něčeho nového. Ale to samozřejmě nebylo možné. Nebyla vdova ještě ani měsíc, srdce měla pořádně zjizvené po ztrátě manžela a dítěte, a on se evidentně nechtěl vázat. Stalo se to ve špatnou dobu na špatném místě, pomyslela si smutně a sama sebe se ptala, jak se asi s touhle novou ránou vyrovná. „Ano, já vím,” řekla nakonec. „Sbohem, Mirando.”

Podívala se mu do očí. „Sbohem, Hardene.” Pomalu se otočil a váhavě došel ke dveřím. Pořád ještě cítil na ústech chuť jejích rtů a tělo měl celé napjaté vzrušením. Zastavil se s rukou na klice. Nedokázal se donutit ji stisknout. Napřímil se. „Je to pro vás ještě moc brzo.” „Já… taky myslím.”

Zaslechl v těch slovech určité zaváhání. Otočil se a podíval se na ni soustředěným, pátravým pohledem.

„Jste městské děvče.”

To sice nebyla tak docela pravda, ale on tomu zjevně chtěl věřit.

„To jsem,” odpověděla. ;

Pomalu, dlouze se nadechl, očima jí sklouzl po těle a nakonec se jí zase zadíval do tváře.

„Prostě se to stalo ve špatnou dobu na špatném místě,” řekl ochraptělým hlasem.

Přikývla.

„Ano. Taky mě to napadlo.”

Takže už mu dokonce čte myšlenky. Tohle byla opravdu, ale opravdu nebezpečná žena. Zaplaťpánbůh za to špatné načasování, tahle by si ho dokázala snadno omotat kolem prstu.

Pohledem sjel na její ploché bříško a musel sebrat všechnu sílu vůle, aby nezačal vážně přemýšlet o tom, co mu právě blesklo hlavou. On ale přece nikdy nechtěl dítě. Tedy zatím ne.

„Přijdu pozdě na přednášku a vy přijdete pozdě do práce. Dávejte na sebe pozor,” řekl jí.

Něžně se na něj usmála: „Vy taky. Děkuju vám, Hardene,” zašeptala.

Pokrčil širokými rameny.

„Udělal bych to pro každého,” opáčil, skoro jakoby na obranu.

„To já přece vím. Tak na shledanou.”

Tentokrát dveře doopravdy otevřel a prošel jimi, beze spěchu, ale i bez otálení. Zdál se být ledově klidný, ale zdání někdy klame. Cestou k autu potřeboval všechnu svou sílu, aby donutil svůj mozek neustále si bolestně nepřipomínat, že ji nechává samotnou na pospas truchlivým vzpomínkám. A ještě v autě mu dalo hodně práce, aby strčil klíčky do zapalování, otočil jimi, sešlápl plyn a odrazil od chodníku.

TŘETÍ KAPITOLA

Evan čekal na Hardena hned u vchodu do hotelové haly. Harden se na něj podíval, ale ani u něj nezpomalil.

„Já za to přece nemůžu,” řekl Evan po cestě do konferenční místnosti, ve které se přednáška měla konat. „Když zarytý nepřítel žen jako ty vychází v půl deváté ráno z výtahu s děvčetem ve večerní róbě, tak si prostě koleduje o nevítanou pozornost.”

„Nepochybně,” odsekl Harden v chůzi.

Evan si zhluboka povzdychl. „Vždyť ty si nikdy s nikým ani ne

vyrazíš. Co tě znám, chováš se, jako kdybys měl na čele tiskacím písmem napsáno ,starý mládenec’!”

„No a?”

„Ježíšmarjá, vždyť i jenom vidět tě pohromadě s nějakou ženou je událost století. Tak už nech těch tajností a řekni mi, jak jsi ji poznal,” dorážel na něj Evan jako vosa na bonbon.

„Nakláněla se přes zábradlí jednoho mostu. Já jsem ji zastavil.” A ?”

Harden pokrčil rameny. „Nechal jsem ji přespat ve druhé ložnici, dokud nevystřízlivěla. Ráno jsem pak odvezl domů. Konec příběhu.” Evan pohoršené rozhodil ruce. „Ale no tak, co mi to chceš napovídat? Proč by taková nádherná holka chtěla skočit z mostu?”

„Nabourala se v autě. Přišla o manžela a dítě,” opáčil stručně Harden.

Evan se prudce zastavil. V očích mu zhasly laškovné plamínky a vystřídal je vážný, potemnělý pohled. „To je mi opravdu líto. A jestli tomu dobře rozumím, ona se z toho pořád nemůže dostat, je to tak?”

„Stručně řečeno.”

„Takže jsi ji vzal k sobě vážně jenom ze soucitu?” potřásl Evan hlavou a vrazil si své ohromné ruce do kapes. „Mohlo mě to napadnout.”

Pak se ale úkosem podíval na svého nevlastního bratra a plamínky v očích už mu zase hrály. „Kdyby ses konečně oženil, možná bych měl šanci najít si taky svou vlastní holku. Takhle všechny procházejí kolem mě, jako bych byl vzduch, a zoufale se snaží sbalit tebe.

A ty přitom ženské nesnášíš.” Chvíli hloubal nad nespravedlností osudu, a pak se najednou rozzářil. „No jistě, v tom to vězí! Kdybych dělal, že je nenávidím, možná by po mně samy začaly lézt, že bych je ani nestačil setřásat.”

„Tak proč to tedy nezkusíš?” souhlasně pokýval hlavou Harden.

„No, vlastně jsem to už jednou zkusil. Odstrašilo to tu poslední, ale není to žádná velká ztráta. Měla dvě kočky a křečka, a já jsem alergický na srst.”

Harden se zasmál: „Toho jsme si už všichni stačili všimnout.”

„Ráno mi volala máma,” změnil náhle Evan téma. Harden měl najednou tvář jako kus ledu. „Ano?”

„Moc bych si přál, abys už toho nechal,” řekl na to jeho bratr. „Za to, co udělala, už zaplatila dost, Hardene. Ty jenom nechápeš, jaké to je být bláznivě zamilovaný.”

„Když myslíš.”

„Myslím. A taky si myslím, že kvůli tomu jí pořád nemůžeš odpustit. Protože nevíš, jaké to je, doopravdy někoho milovat.”

Harden dlouho neříkal nic. Během těch nejtěžších měsíců v Hardenově životě byl Evan zrovna na univerzitě a ani Harden, ani Theodora mu nikdy dopodrobna nevylíčili celé pozadí té tragédie, kvůli které Harden tak citově ochladl. „Láska je pro idioty,” zamumlal po chvíli polohlasně. Vzpomínat si přece zakázal. Na chviličku se zastavil a klidnými, jistými pohyby si zapálil cigaretu. „Já s něčím takovým rozhodně nechci nic mít.”

„Škoda,” opáčil Evan. „Možná by se do tebe konečně dostalo alespoň trochu života.”

„V mém věku bych v to moc nedoufal, být tebou.” Vyfoukl úzký proužek dýmu. Částí své mysli byl pořád ještě u Mirandy a u toho polibku. Živě si vybavoval chuť jejích rtů, její přerývaný dech, teplo jejího těla… Zabočil ke konferenčnímu sálu. „Pořád jsi mi ale nevysvětlil, proč jsi sem vlastně přijel.”

„Abych se dostal pryč od Connala,” prohlásil Evan lakonicky, „protože jinak bych se z něj za chvíli asi zbláznil.” Harden pobaveně nadzvedl obočí. „No jo, tatínek v očekávání… Ale neboj se, jen co Pepi porodí , zase se uklidní a bude jako dřív.” „Neustále přechází po ranči jako tygr v kleci a kouří jednu od druhé.

Je hrůzou bez sebe, jestli se něco nemůže stát. Co když včas nepoznají porodní bolesti, co když auto nenastartuje, až bude čas jet do nemocnice!” Bezmocně rozhodil rukama. „Stačí, aby s ním člověk musel strávit hodinu v jedné místnosti, a dokonale ho přejde chuť mít děti!”

Mít děti. Harden si vzpomněl, jak se on sám před slabou půlhodinkou hladově díval na Mirandino bříško, a vybavil si, co mu v tu chvíli přišlo na mysl. Ptal se sám sebe, jaké by to asi bylo, zplodit dítě. Neuvěřitelná myšlenka, a jeho ještě nikdy v životě nenapadla, dokonce ani s tou jedinou ženou, kterou miloval až k nesnesení… a nebo si to alespoň myslel. Zachmuřil se.

Když byl s Mirandou, v hlavě se mu začala honit spousta nových myšlenek a pocitů. Ale tomu už je konec. Přece byli dva úplně cizí lidé. On žil v Texasu, ona v Illinois. Nemělo to žádnou budoucnost, a nemělo by ji to, ani kdyby ještě netruchlila. Musel se kousnout do jazyka, aby nahlas nezaúpěl.

„Něco tě žere,” všimnul si Evan a přimhouřil jedno oko. „Klidně si můžeš hrát na tvrďáka, ale přede mnou to stejně neutajíš.” Harden odpověděl jednoslabičně: „Hmm.” Ale Evan ho nenechal jen tak vyklouznout: Proč nikdy nemluvíš o tom, co tě trápí?”

„Protože to stejně nemá smysl. Trable tím nezmizí.”

„To sice ne, ale když je vytáhneš na světlo boží, uvidíš je z jiné perspektivy, a někdy i jenom to pomůže. Tak co se děje?”

Žádná odpověď.

Evan vědoucně našpulil rty. „Je v tom to děvče, viď? Jakže se to jmenuje? Miranda? Zachránil jsi ji, a teď se za ni cítíš zodpovědný, že je to tak?”

Harden se otočil jako na obrtlíku a zpražil bratra nevraživým, ledově modrým pohledem.

Evan s lišáckým úšklebem na tváři zvednul obě ruce nad hlavu. „Dobře, dobře, pochopil jsem. Ale stejně to je pěkná kost. Mohl bys zkusit štěstí. Donald, Connal a já ti rádi poradíme, jak pozvat ženskou na rande… a ještě další věci, o kterých zatím nemáš ani tušení.”

Harden si povzdechl. „Necháš už toho?”

„To přece není zločin, být ještě nevinný, i když jsi muž,” nedal se zastavit Evan. „Všichni přece víme, že jsi vážně uvažoval o tom, stát se pastorem.”

Harden jenom nevěřícně potřásl hlavou a pokračoval v chůzi. Evan byl očividně cvok. Ty bratrovy stupidní dedukce ho sice neuvěřitelně popuzovaly, ale přece se nebude tak ponižovat, aby je popíral.

„Nic k tomu neřekneš?”

„Nic,” opáčil Harden sladce. „Pojď, musíme jít. Lidi už se scházejí do sálu.”

I když Hardenovi pořád ležela v hlavě Miranda, přednáška se vydařila. Díky svému břitkému, suchému humoru dokázal vzbudit u publika zájem a udržet jeho pozornost až do konce. Přednášel o kombinacích plemen jatečného a chovného skotu, které se mu doma tak osvědčily. Rozhodujícím faktorem jakéhokoli chovu dobytka byl zisk, a plemena, která při onom limitovaném křížení používal, se finančně rozhodně vyplatila.

Jeho postoj k podávání hormonů dobytčatům už tak populární nebyl a Harden si jím vysloužil několik prudkých výměn názorů se staršími pěstiteli skotu. Dobytčata na Tremaynově ranči žádné hormony neužívala a Harden sám byl zásadně proti používání jakýchkoli umělých prostředků podporujících růst svalové hmoty.

„Sakra, člověče, vzpamatujte se ! Vždyť je to totéž jako podávat steroidy lidem,” hádal se s jedním postarším rančerem. „A my vlastně pořád ještě nevíme, jaký vliv na lidi to má, když dlouhodobě konzumují dobytčata vykrmená steroidy!”

„Tak to řekněte na plnou hubu, člověče! Jinak řečeno, máme všichni přijít zase o další peníze,” vystartoval na Hardena další. „Zatraceně, už takhle jsem v mínusu! Ty steroidy, proti kterým tady tak brojíte, jsou to jediný, co mě ještě drží nad vodou. Víc masa znamená víc peněz, a o tom to celý je!”

„A co země, do kterých se nesmí kvůli steroidům dovážet americké hovězí?” vrátil mu úder Harden. „A co morální zodpovědnost za veřejné zdraví? Co když se za nějakou dobu ukáže, že ty nesmyslné hrátky s hormony jsou vysoce nebezpečné? Ohrozíte zdraví svých dětí kvůli pár usmoleným dolarům?”

„Tak usmoleným, jo?” ozvalo se z davu. Pár rančerů už začalo zatínat pěsti a nebezpečně se jim blýskalo v očích, když tu se do hádky vložil známý hluboký hlas: „No, já bych si na veřejné mínění radši dával setsakra pozor. Už takhle nám dělají pěkné dusno kvůli pesticidům, které se nám prý splachují z polí a devastují zásoby pitné vody. A to už vůbec nemluvím o tom, že vypásání porostů prý podle ekologů způsobuje globální oteplování, ochránci zvířecích práv by nám zase rádi zakázali značkování dobytka, protože je to prý je zbytečná surovost, a aby toho nebylo málo, vláda se snaží pomoct mlékárenskému průmyslu z bryndy tím, že oproti našemu prvotřídnímu hovězímu na trhu zvýhodňuje jejich tuhé, vyžilé krávy. Jestli to takhle půjde dál, za chvíli nám všechny farmy zavřou a hovězí se bude dovážet z Jižní Ameriky!”

A bylo to. Než stačil Harden otevřít pusu, proměnila se jeho přednáška ve vřavu pekelnou.

Po chvíli vzdal pokusy domáhat se pořádku, sedl si a pomalu usrkával svou skoro vychladlou kávu.

Evan se posadil na židli vedle něj a šklebil se na celé kolo. „Zachránil jsem ti koule, co, brácho?” prohlásil nadutě.

Harden máchl rukou směrem k rozparáděnému davu. „A co ty jejich?” ukázal na dva rančery rudé ve tváři, kteří do sebe začali povážlivě strkat.

„To je jejich problém. Já jsem tě jenom chtěl zachránit před veřejným lynčováním. Nemohl bys propříště být alespoň o trochu míň umíněný?”

„To asi těžko,” pokrčil Harden rameny.

„No, už jsem si všiml,” prohlásil Evan s úšklebkem a postavil se. „Nevypadneme odsud a nezajdeme radši někam na oběd? Až se vrátíme, můžeme si začít dělat starosti, jak tady ten masakr zlikvidujeme.” Těsně kolem něj prolétla pěst a zastavila se o něčí obličej.

Harden našpulil rty a pobaveně přimhouřil oči. „Ty chceš teď odejít, zrovna když se schyluje k nejlepšímu?”

„To ne,” postavil se před něj Evan, „ale podívej, tady…”

Nezafungovalo to. Harden ho obešel a naběhl si přímo na jednu velkou, rozzuřenou pěst.

S drsným zasmáním ránu vrátil a vrhl se přímo doprostřed té mely. Evan si povzdechl. Sundal si klobouk a sako, vyhrnul si rukávy u košile a povolil kravatu. Rodinná soudržnost je holt rodinná soudržnost.

Nakonec musela celé té vřavě udělat přítrž policie. Když se jim konečně podařilo z rozběsněného klubka rančerů dostat ven, sešli se Harden s Evanem u klidného oběda ve svém pokoji a lízali si rány.

„Klidně nás mohli i zavřít,” hudroval Evan mezi jednotlivými sousty ze svého sendviče.

„Nech těch vtipů,” polknul Harden poslední doušek kávy a nalil si z konvice další šálek. Na lícní kosti se mu rozlévala modrající podlitina a na bradě měl po dalším zásahu pěstí roztrženou kůži. Evan na tom nebyl o moc lépe. Ovšem na druhou stranu nutno podotknout, že ta přehlídka zkrachovalých existencí tam dole vypadala podstatně zbědovaněji. „Tobě je hej, ty máš alespoň do čeho se převléci,” sakroval Evan, když se bezvýsledně pokoušel ze své bílé košile nějak vydrhnout krvavé skvrny, „ale já budu muset letět domů takhle.”

„Letušky z tebe určitě budou celé pryč. Vsadil bych se, že celou cestu domů nebudeš ani stačit odrážet nabídky na rande.”

Evanovi se rozjasnil pohled. „Myslíš?”

„Jasně. Jsi zraněný, ale vypadáš přitom jako pravý chlap,” přikývl Harden. „Tohle přece ženské zbožňují, ne? Jak vidí příležitost někoho ošetřovat, nemůžou si prostě pomoct, zvlášť když ten někdo nevypadá jako padavka.”

„Tím bych si nebyl tak jistý. Od té doby, co začaly u sebe nosit pistole a chodit do posilovny, jsem se v tom nějak přestal orientovat. Myslím, že dnešní ideál je pro ně chlap, co umí vařit, uklízí, vynáší odpadky, luxuje, myje nádobí a pokud možno se celý den nehne od dětí.” Otřásl se hrůzou. „A mě děti k smrti děsí!”

„Neboj se, to se změní, až budeš mít svoje vlastní.”

Evan si povzdechl. V očích se mu usadil nepřítomný pohled. „Já už jsem na zakládání rodiny moc starý.”

„Bože můj, vždyť je ti teprve třicet čtyři!”

„No ale stejně, měl jsem se oženit jako první, jenže mě nikdo nechce.”

„Protože ženské děsíš,” opáčil Harden.

„Chováš se neustále jako šašek, pořád samá legrácka a vtípek, a pak tě najednou někdo rozčílí, ty jsi v tu ránu vzteky bez sebe a bez varování ho přehodíš přes ohradu.“Evanovi se stáhly oči do štěrbin a skrz masku veselého klauna se na chvíli ukázal nefalšovaný muž, když si vzpomněl, co tehdy ten incident vyvolalo. „Ten odpornej zbabělej parchant vytáhl tehdy na mou krásnou novou kobylku bič a zmlátil ji do krve. Měl neuvěřitelný štěstí, že jsem ho chytil, až když už seděl v autě a byl na odjezdu z ranče.”

„My všichni bychom to cítili stejně,” ujišťoval ho Harden. „Problém je v tom, že ty se většinu času chováš jinak, než jaký uvnitř doopravdy jsi. Ze mě mají lidi možná taky hrůzu, ale u mě si na to všichni už zvykli, protože se chovám pořád stejně. Jenomže ty ne.”

Evan zvedl oči od šálku s kávou a usmál se. „Pral jsem se rád už jako kluk. Musel jsem se přece o vás všechny postarat, zvlášť o tebe, když sis vždycky do rvačky vybíral kluky dvakrát větší, než jsi byl sám.”

„No jo, já vím,” usmál se Harden mimoděk té vzpomínce.

„A nemysli si, že jsme to nikdy neocenili.”

Evan vzhlédl.

„Ale jednou jsem jednoho chlápka dostal až do nemocnice, pamatuješ? Nikdy mě nenapadlo, že jsem ho praštil tolik. A od té doby se peru nerad.”

„To přece byla nehoda,” připomněl mu Harden. „Nešikovně upadl a praštil se do hlavy. Mohlo se to přece stát komukoli.”

„To asi ano. Jenomže moje výška nějak dráždí lidi, aby mě pokoušeli. Což je legrační, protože jak to tak vypadá, ženské z ní mají naopak hrůzu.” Pokrčil rameny. „Já už se asi neožením. Myslím, že zůstanu starý mládenec už nadosmrti.”

Harden otevřel pusu, aby na jeho tvrzení něco namítnul, ale zazvonil telefon, a tak se Evan nedozvěděl už nic. Harden zvedl telefon, ohlásil se a pak chvíli poslouchal s pobaveným výrazem ve tváři.

„Samozřejmě. Budu tam za deset minut.”

Zavěsil. „Představ si to, chtějí, abych jim věnoval ještě hodinu. Moje publikum prý nadšeně prohlašovalo, že to byla ta nejlepší přednáška, jaké se kdy zúčastnili. Jak vidíš, nenudili se.”

„No, myslím, že za to můžeš poděkovat mně,” vybuchl smíchy Evan.

Harden na něj vrhnul nevraživý pohled. „Dovolím ti jít se mnou, jedině když mi slíbíš, že tam budeš sedět jako pěna a ani nemukneš.”

„Ale houby, vždyť se ti to líbilo,” rozkošnicky se protáhl Evan. „Aspoň ti to na chvíli vyhnalo z hlavy tu ženskou, nebo ne?”

Harden najednou přišel o řeč. Beze slova zíral na svého staršího a většího bratra.

„Problém byl v načasování, viď?” zeptal se Evan překvapivě vážně. „Právě ovdověla a ty si myslíš, že je teď na nějaký další vztah moc přecitlivělá, nemám pravdu? Ale jestli je v takovém stavu, nemyslíš, že právě teď zatraceně nutně někoho potřebuje?”

„Pořád ještě na to není vhodná chvíle,” odpověděl tiše Harden.

Evan pokrčil rameny. „Ale nikomu přece neublíží, když si budeš držet dveře otevřené, než ta správná chvíle přijde, ne?” zeptal se s lišáckým úšklebkem.

Harden o tom, co mu Evan řekl, přemýšlel celé odpoledne a leželo mu to v hlavě dokonce i po tom, co už jeho bratr nastoupil do letadla zpátky do Jacobsvillu. Ne, nejspíš vážně nikomu neublíží, když si podrží dveře otevřené. Ale chtěl to doopravdy? Život na ranči by stejně pro ženu, jako je Miranda, nebyl nic zajímavého, i kdyby byl takový blázen a myslel to s ní vážně. Byla to městská květinka, děvče z Chicaga, které prožilo strašlivou tragédii a teď se s ní musí vyrovnat. On byl samotář, život ve městě nenáviděl a sám měl na srdci svých vlastních jizev dost. Oni dva dohromady, to by nikdy nemohlo fungovat.

Jenomže ani zdravý rozum, ani ty nejpevnější morální zásady nedokázaly ušetřit jeho tělo mučivých vzpomínek na ten vášnivý polibek dnes ráno. Před očima mu poskakoval Mirandin obraz, její husté černé vlasy a ten stříbrný pohled, který se mu zavrtával pod kůži. Když pak oči zavřel, celým tělem stále ještě vnímal její žár.

Vybavoval si, jak se k němu tiskne její hedvábně měkká, hebká pleť, jak její teplá, sladká ústa žadoní o další polibek, jak pevně ho svíraly její paže. Když si to útlé, křehké tělo představil nahé na bílém prostěradle, nedokázal potlačit hlasité zasténání. Jestli v nich takovouhle vášeň vyvolal jen pouhý polibek, noc s ní by zaručeně překonala všechny jeho nejdivočejší sny o rozkoši. Tím si byl stoprocentně jistý.

Zneklidňovala ho ovšem myšlenka, co by bylo potom. Možná by chtěl víc. Možná už by ji nedokázal nechat odejít. Proto se také zarazil, když už mu ruka váhavě sahala po telefonu a v hlavě se vynořilo neodbytné nutkání najít si její číslo v telefonním seznamu a zavolat jí. Když by se s ní jednou důvěrně sblížil, dokázal by od ní potom odejít?

Dlouho bez hnutí zíral na telefon, pak se otočil a šel spát. Ne, řekl si v duchu. Bylo správné, že od ní odešel. Rozhodně ano. To načasování bylo opravdu úplně špatné, nejen pro Mirandu, ale i pro něj samotného. On nebyl připravený na jakýkoli vztah.

Miranda ve svém bytě v malebném činžovním domku se zahrádkou myslela úplně na to samé. Ale před ní na rozdíl od Hardena ležel telefonní seznam už rozevřený a štíhlé prsty se jí chvěly na papírku s vypsaným číslem do hotelu Carlton Arms. Nehybně seděla na pohovce ve svém opuštěném bytě, zírala na telefonní seznam a zoufale se jí chtělo zvednout sluchátko, vytočit číslo do hotelu, nechat se přepojit na Hardena Tremayna a…

A co? Ptala se sama sebe. Dobře věděla, že už takhle s ní měl starostí až nad hlavu, jenomže ona právě odvezla poslední kousek dětského nábytku do charity, deprese kolem ní kroužila jako velký černý pták a Miranda se teď cítila opravdu mizerně. I když už Tima nemilovala, žal po dítěti, které nosila pod srdcem, se nijak nezmenšoval. Bylo by tak nádherné mít vlastní miminko, které by mohla milovat a hýčkat a starat se o něj…

Ovšem nic z toho se Hardena netýkalo. Byl k ní tak zdrženlivě laskavý, jak by se dozajista choval ke komukoli, kdo by se ocitl v podobné situaci.Vždyť jí to přece jasně řekl. Ale pak si vzpomněla, jak se políbili, a na ten vášnivý žár, jaký nepocítila nikdy s nikým jiným, a připadala si tak sama a tak vyprahlá.

Od manželství čekala porozumění a lásku až na věky. A teď nemá nic. Dokonce ani sex, tak tajemný a komplikovaný, nebyl tím zázračným zážitkem, v jaký doufala a jaký slibovala literatura. Ze začátku ji to bolelo, a pak už to bylo prostě jenom nepříjemné. Neslyšela zvonit zvony a země se nepohnula.

Popravdě si teď musela přiznat, že ji Tim vlastně nikdy fyzicky nepřitahoval.

Jenom si na chvíli vsugerovala, že je do něj zamilovaná, ale když se brali, byl to pro ni pořád ještě cizí člověk. A během života ve společné domácnosti začala přicházet na to, jaký ve skutečnosti pod maskou toho sebevědomého společenského reportéra vlastně doopravdy je. Vyklubal se z něj člověk, který ji vlastně dost odpuzoval, když o tom teď přemýšlela příšerně panovačný a naprosto necitlivý sobec.

To Harden působil úplně jinak.

Byl tak starostlivý… Na první pohled vypadal sice dost chladně a naháněl trochu hrůzu, ale pod povrchem v něm dřímala sopka plná citů a Mirandě se chtělo dostat se hlouběji a na vlastní kůži zažít, jaké to je, když ta sopka vybuchne. Dala by nevím co, kdyby dostala možnost zjistit, jak velký plamen dokážou spolu zažehnout.

S ním by milování bylo určitě úžasné, tím si byla naprosto jistá. A on to nejspíš taky věděl, ale stejně se od ní dnes v noci držel radši dál. Buď ho nezajímala, nebo usoudil, že je na ni ještě moc brzo, po té obrovské ztrátě, kterou utrpěla.

A měl pravdu. Bylo moc brzy. Zmačkala ten papírek, na který si vypsala číslo do hotelu. Stále byla ještě plná smutku a na nějakou krátkou milostnou aférku byla až příliš zranitelná. A on by jí nejspíš nemohl nabídnout víc. Vždyť přece říkal, že je samotář, a nezdálo se, že by se nějak zvlášť hnal do manželství.

Vlastně se až trochu moc horlivě snažil od ní dostat pryč. Zahodila papírek do koše. Ještě že to tak dopadlo. Když dokázala přežít další pracovní den, aniž by se zhroutila, zvládne to i se zbytkem svého života. Vážně by nebylo fér zatahovat do toho zmatku, který teď měla v hlavě, ještě někoho dalšího.

Oblékla si noční košili a zavrtala se pod peřinu. Nakonec se jí podařilo i usnout.

CTVRTA KAPITOLA

Harden spal špatně. Když se vzbudil, pamatoval si jenom mlhavé útržky ze snů plných vášně, které ho nenechaly v noci pořádně odpočinout. Ale obraz Mirandy mu před očima tancoval naprosto jasně a zřetelně, ať už je měl zavřené nebo otevřené.

Dnes měl odjet domů. Ještě před dvěma dny se tak těšil, až zase bude moct konečně vypadnout z města, ale dnes se s tím pomyšlením najednou nějak nedokázal srovnat. Texas byl od Illinois pěkný kus cesty. Což znamenalo, že Mirandu už nejspíš neuvidí.

Vysoukal se z postele, povytáhl si námořnicky modré kalhoty od pyžama, které mu po úzkých bocích sjížděly proklatě nízko, a ležérně se podrbal na široké hrudi hustě porostlé kudrnatými chlupy. Zamračeně zíral z okna. Směšné, na co teď myslel. Doma na něj čekala spousta práce, měl zodpovědnost za ranč, a navíc už přece sám sobě vysvětlil, že myslet na ni nemá žádný smysl.

Nemá to smysl. Nemá to smysl. Opakoval si to dokonce ještě i v okamžiku, kdy už se otáčel od okna a sahal po telefonním seznamu. Neznal Mirandino dívčí jméno, takže uvažovat o tom, že by mohl zavolat jejímu bratrovi a zeptat se ho, kde Miranda pracuje, nemělo žádný význam. Jeho jediná šance byla hned teď zavolat k ní domů a zkusit ji chytit, ještě než odejde do práce.

Hotelový seznam byl naštěstí nový, takže v něm jméno Tima Warrena našel u Mirandiny současné adresy. Rychle sáhl po telefonu a vytočil číslo, ještě než si to stačil zase rozmyslet.

Zazvonilo to jednou. Dvakrát. Třikrát. Podíval se na své elegantní zlaté hodinky, které stále ještě ležely na nočním stolku. Bylo osm. Nejspíš už odešla do práce. Telefon zazvonil počtvrté. Pak popáté. Dlouze vzdychnul a váhavě odtáhl ruku se sluchátkem od ucha. Možná to byl osud, pomyslel si zklamaně.

A pak, právě ve chvíli, kdy už se sluchátko nezadržitelně pohybovalo směrem k vidlici, se ozval její něžný hlas: „Haló?”

Ruka se sluchátkem se mu v tu ránu vrátila zase k uchu. „To je Miranda?” zeptal se tiše.

Slyšitelně zalapala po dechu. „Hardene!” vykřikla, jako kdyby nemohla uvěřit svým uším.

Nikdy by si to nepřiznal, ale uvnitř se celý zatetelil blahem, že okamžitě poznala jeho hlas. „No jo, jsem to já,” opáčil. „Jak se máte?”

Posadila se na židli, přemožená tím nenadálým šťastným vzrušením. „Je mi už lépe. Mnohem lépe, díky vám. A jak se máte vy?”

„Jsem samá modřina,” zamumlal suše Harden. „Díky přispění mého bratra se na té včerejší přednášce strhla moc pěkná rvačka.” „Někdo měl hloupé poznámky o Texasanech?” zkusila hádat Miranda.

„To ani ne,” odpověděl. „Probírali jsme tou dobou téma užívání hormonálních implantátů při výkrmu dobytka versus ekologie.”

„Vážně?”

Chtě nechtě se musel zasmát. „U oběda vám to budu všechno vyprávět.”

Zalapala po dechu. Bylo to víc, než v co se vůbec odvážila doufat. „Vy mě chcete pozvat na oběd?” vydechla konsternovaně.

„Chci.”

„Jé, no, budu se moc těšit,” špitla něžně.

Raději si ani nechtěl přiznat, jak moc se bude těšit on. Připnul si hodinky na zápěstí. „Kdy vás mám vyzvednout? A kde?”

„V půl dvanácté,” opáčila. „Já chodím na oběd brzy, aby potom nezůstala kancelář prázdná, až půjdou jíst ostatní. Je to v Brantově budově. Tři bloky severně od vašeho hotelu.” Vysvětlila mu cestu a dala mu na sebe číslo do kanceláře. „Najdete to?”

„Určitě.”

Zavěsil dřív, než mu stihla odpovědět. To jsi zas jednou provedl pěknou pitomost, mumlal si polohlasně sám pro sebe. Ale stejně ho obestíral chvějivý pocit příjemného očekávání. Zavolal na ranč, aby jim oznámil, že se ještě tak den nebo dva zdrží.

Telefon zvedla jeho matka, Theodora. „To jsi ty, Hardene?” zeptala se. „Představ si, už mi zase nechce startovat auto.”

„A měla jsi tam neutrál, než jsi otočila klíčkem?” zeptal se podrážděně.

Na druhém konci drátu nastalo dlouhé ticho. „Jenom proto, že jsem jednou zapomněla…!” začala se bránit.

„Šestkrát!”

„No, to je jedno. Vlastně si vzpomínám, že jsem tam asi nechala zařazenou dvojku.”

„Tak vyřaď na neutrál a uvidíš, že to nastartuje. Je už Donald doma?”

„Není, přijede až příští týden.”

„Tak řekni Evanovi, ten to zvládne. Já se tu ještě pár dní zdržím.”

Zase ticho.

„Evan má rozseknutý ret.”

„A já mám zase monokl na oku. No a co? Když je místnost plná rančerů, dá se přece čekat, že to tu a tam trochu zajiskří, ne?”

„Jenom bych si přála, abys ho nezatahoval do rvaček,” odtušila nakvašeně.

„Bože můj, Theodoro, vždyť on to celé začal!” vystartoval na ni.

„Copak bys mi alespoň pro jednou nemohl říct mami?” ohradila se Theodora, a aniž si to zřejmě uvědomila, hlas jí najednou zněl strašně vážně.

„Vyřídíš Evanovi, co jsem ti řekl?” odpověděl jí Harden odměřeně.

Na druhém konci drátu se ozval vzdech. „Jistě, řeknu mu to. A počítám, že mi asi nebudeš chtít vysvětlit, co tě tak zdrželo, co?”

„Tady není nic k vysvětlování.”

„No jistě. Já vlastně ani nevím, proč pořád doufám a čekám od tebe nemožné, Hardene,” pronesla chmurně, „když stejně moc dobře vím, že mi nikdy neodpustíš.”

Když Harden zaslechl ten smutný tón v jejím hlase, cítil se hrozně provinile. Theodora sice možná byla přelétavá, ale měla velké srdce a citlivou duši. A zněla tak smutně… Ublížil jí. Zase. Nejspíš jí ubližuje pokaždé, když s ní mluví.

„Kdyby mě Evan potřeboval, zastihne mě v hotelu,” řekl nakonec a rázně potlačil nutkání si s ní promluvit opravdu promluvit.

„Dobře. Tak se tam opatruj, synku.”

Zavěsila. Harden mlčky zíral na sluchátko a do uší mu zněl ostrý vyzváněcí tón. Nikdy se jí nezeptal na svého otce, ani na to, proč nikdy neuvažovala o potratu, když zjistila, že ho čeká.

A nebo uvažovala? Určitě by si tak dost usnadnila život. Docela rád by věděl, proč ho takovéhle věci napadají zrovna teď. Položil sluchátko do vidlice a začal se pomalu oblékat.

Přesně v jedenáct třicet vešel do advokátní kanceláře, kde Miranda pracovala. Měl na sobě oříškově hnědý plátěný oblek s nenápadnou proužkovanou kravatou, krémově bílý stetson a ručně šité kovbojské boty z přírodní kůže. Všechny ženy v kanceláři se po něm okamžitě otočily. Miranda rozpačitě vstala od svého stolu. Ale ani ona od něj nemohla odtrhnout oči.

Jí to ve splývavé hedvábné sukni s červenočerným potiskem a sněhově bílé blůzce taky moc slušelo, a její elegantní vzezření ještě zdůrazňovala módní šálka, kterou si přehodila přes rameno. Harden se jí nemohl nabažit pohledem. Tohle všechno se dělo proti jeho vůli. Měl by teď být na cestě domů, a ne se tu potloukat kolem a zvát na oběd nedávno ovdovělé ženy. Tedy jednu ženu.

Miranda se toho temného mraku, který se mu najednou objevil na tváři, trochu zalekla. Vypadal, jako by byl radši kdekoliv jinde, jen ne tady, a ona se kromě toho stejně cítila poněkud nejisté, že si domlouvá rande jen pár týdnů poté, co ovdověla. No ale nakonec, byl to přece jenom obyčejný oběd…

„Jenom si dojdu pro kabelku,” zamumlala nervózně.

„Já ti ji vezmu. Mohla bych jít třeba s vámi,” nabídla se afektovaným šepotem její spolupracovnice Janet. Sladce se usmála na Hardena, ale ten neměl oči pro nikoho jiného než pro Mirandu. Jenže to Janet ani v nejmenším neodradilo. Aniž by čekala na souhlas kohokoli z nich, vyrazila od stolu s Mirandinou kabelkou v ruce. Ovšem Harden v tu samou chvíli vyslal směrem k Janet pohled, který by zmrazil i plameny pekelné.

„Tak jako tak děkuju,” zamumlala Miranda, když se Janet konečně nechala zastrašit a začala se stahovat zpátky. Popadla kabelku, nucené se na svou kolegyni usmála a už spěchala ze dveří.

„To se vaše přítelkyně vždycky takhle vrhá na mužské?” zeptal se, jen co za nimi zapadly dveře.

„Ano… vlastně ne…” koktala Miranda rozpačitě. „Tedy, chci říct, jenom když vypadají tak jako vy,” zašeptala nakonec stydlivě.

Zdvihl obočí a stáhl si klobouk hlouběji do čela. „Jenomže já nezvu jednu ženu na schůzku, abych pak flirtoval s jinou.”

„Jsem si naprosto jistá, že na to už Janet nezapomene,” ujistila ho.

Vzal ji za loket a vydali se směrem k výtahu. „Tak na co máte chuť? Dala byste si radši hamburger, rybu, něco na grilu nebo činu?”

„Nejradši mám činu,” vyhrkla najednou.

„To já taky.” Stisknul knoflík s nápisem přízemí a opřel se o stěnu výtahu. Celou cestu dolů se do ní nepřestával vpíjet očima. Vlasy měla spletené do dost komplikovaného copu na šíji, ale slušelo jí to. I ty podlouhlé stříbrné náušnice, které měla zavěšené v uších. Očima putoval po jejím těle až dolů k roztomilým páskovým střevíčkům na podpatku, které jí odhalovaly pěkně tvarované kotníky, a pak zase pomalu zpátky.

Miranda se pod jeho zkoumavým pohledem chvíli nervózně ošívala, ale pak už to prostě nevydržela: „Proč se na mě tak díváte? Nemám puštěné oko na punčoše nebo tak něco?” zeptala se nejisté.

„Nebojte se, všechno je naprosto dokonalé. Vypadáte úžasně,” uklidňoval ji tiše.

Pak se jí podíval do očí, a Miranda by přísahala, že se v jeho bleděmodrém pohledu mihlo cosi jako vztek. Nerozuměla tomu.

„V jednu bych měl být na letišti,” prohlásil z ničeho nic Harden.

Polkla.

„Opravdu?” zeptala se se skloněnou hlavou. Všiml si, jak je zklamaná. Muselo to znamenat,že ji fascinuje stejně jako ona jeho, ale jeho svědomí to moc neulehčilo. Tohle celé byla jedna velká chyba, tak proč to vůbec dělá?

„A máte vůbec čas jít se mnou na oběd?” zeptala se Miranda ustaraně.

„Já jsem ten let zrušil,” řekl na to Harden, ale už nedodal, že se ještě nerozhodnul, kdy se vlastně vrátí domů. Nechtělo se mu přiznat, jak moc ho Miranda přitahuje.

Když se jí podíval do tváře, stříbrné oči se jí rozzářily jako hvězdy na noční obloze a už nedokázala skrýt, jakou z toho má radost.

Díky tomu to ale všechno bylo nějak horší. „Sakra, tohle je přece šílenost!” zaklel najednou chraptivě. „Vždyť jsme se přece už dohodli, že se to stalo ve špatnou dobu a na špatném místě!”

„Tak proč jste tedy neodjel z města?” zeptala se naléhavě Miranda.

„A proč vy jste neodmítla, když jsem vás pozval na oběd?” odpověděl jí na otázku otázkou.

Miranda neodpověděla. Zaraženě se dívala před sebe a bylo jasné, že ani odpovědět nehodlá. Harden sice z jejího pohledu stejně uhodl, co by mu řekla, ale nemohl si pomoct, chtěl to slyšet od ní. Takže ji bude muset trochu popostrčit…

„Poslyšte, vím, že by tohle měla první navrhnout dáma, ale už jste si určitě stačila všimnout, jaký jsem neotesanec, tak snad to ode mě unesete. Nemohli bychom si tykat?” zeptal se s blazeovaným úsměvem Harden. „Myslím, že by nám to mohlo dost pomoct ve vzájemné komunikaci. Takže co ty na to, Mirando?” Když ale uviděl, jak překvapeně se Miranda tváří, raději honem ještě dodal: „Samozřejmě se neurazím, když odmítnete.”

Po prvotním šoku se Mirandě rozlil na tváři šťastný úsměv. Chce se se mnou sblížit, blesklo jí hlavou a nedokázala skrýt, jak ji to těší. „Ráda, Hardene.”

„Takže to bychom měli, a teď už mi snad můžeš odpovědět,” nedal se odbýt Harden. „Na co?”

„Proč jsi neodmítla, když jsem tě pozval na oběd,” připomněl jí.

Miranda chvíli rozpačitě přešlapovala a tváře jí zalil lehký ruměnec.

„Já jsem nemohla…” začala váhavě. „Já… já jsem chtěla být s tebou.”

Pokýval hlavou.

„Proto jsem tady i já,” odpověděl.

Výtah zastavil právě v okamžiku, kdy se jeden druhému podívali do očí. Přímo se vpíjeli pohledem jeden do druhého. Hardenovy bleděmodré oči zářily, ale neudělal krok směrem k ní, i když ho stálo všechnu sílu a všechno sebeovládání tu vzdálenost mezi nimi udržet.

Dveře se otevřely a Harden ji vyvedl z výtahu ven. Prsty jí pevně svíral paži a pod tenkou látkou její blůzky cítil, jak je útlá a křehká.

„Ty jsi zhubla, že ano?” zeptal se na přelidněné ulici na cestě k čínské restauraci, které si všiml po cestě k ní do práce.

„Trošku. Ale já jsem vždycky bývala hubená.”

Kolem nich se přehnala skupinka nějakých rozesmátých lidí a jeden z nich vrazil do Mirandy.

Ještě než vůbec stačila ztratit rovnováhu, už ji obtáčela Hardenova paže a tiskla ji k němu.

„Nestalo se ti nic?” zeptal se starostlivě s očima plnýma něhy.

Nedokázala se od něj odvrátit. Jako by ji zhypnotizoval. „Ne, děkuju, nic mi není.”

Silnými prsty ji sevřel v pase. Něžně ho objala. Nebyl si tak docela jistý, jestli se mu to líbí, ale nedokázal jí odolat.

Mirandě bláznivě bušilo srdce. Harden vypadal zvláštně: jakoby naprosto bez nálady, ale zároveň jako by ho uhranula.

A po pravdě řečeno, přesně tak se také cítil. Jeho vlastní bezmocnost ho strašlivě rozčilovala.

Nikdo z nich se ani nepohnul, a když Harden nakonec donutil své tělo odvrátit se a pokračovat v chůzi směrem k restauraci, málem se mu z hrdla vydralo hlasité zoufalé zavytí.

Miranda cítila, jak se mu napínají svaly, a připadala si provinile, že si toho všimla. A že na to její tělo odpovídá. Raději vedle něj pokračovala mlčky, hlavu plnou mučivých myšlenek.

V restauraci moc lidí nebylo. Miranda si objednala dnešní specialitu a Harden dal průchod své vášni pro vepřové ve sladkokyselé omáčce. Když jim přinesli předkrm, automaticky sáhl po své oblíbené pálivé hořčici s křenem a už se ji chystal namazat na svůj jarní závitek, ale pak si všiml, jak se Miranda otřásla hrůzou.

„To si na ten závitek vážně chceš dát tohle?” zeptala se nevěřícně. „Vždyť to strašně pálí! Mohlo by se ti lehce stát, že tady po tobě zbude jenom hromádka popela. Copak jsi nikdy neslyšel o spontánním samovznícení?”

„To je v pořádku, na chilli si zase vždycky dávám ještě tabasco,” uklidnil ji s úsměvem a naložil si na závitek takovou hromadu hořčice, že se pod ní předkrm skoro ztrácel. „Chuťové buňky dávno nemám, o ty jsem přišel už v pětasedmdesátém.”

„Ale já se na to stejně nebudu radši dívat.”

Usmál se. „Jak je ctěná libost.”

Usrkávala čaj a po očku pozorovala, jak se zjevným potěšením pořádá svůj hořčičný závitek. Když dojídal, už na něj nepokrytě zírala.

„Čekám, kdy vyletíš do vzduchu,” řekla Miranda na vysvětlenou, když Harden směrem k ní tázavě pozvedl obočí. „Řekla bych, že tohle se vyrovná tomu nejvydatnějšímu raketovému palivu.”

Rozesmál se. Už to bylo hodně, opravdu hodně dlouho, co mu bylo takhle do smíchu. Překvapovalo ho, že tím katalyzátorem byla zrovna Miranda, přes všechen ten zármutek, který si před nedávnem protrpěla. Zvědavě se jí zahleděl do očí, protože mu právě přišlo na mysl něco, co ho předtím vůbec nenapadlo.

„Tobě se daří zapomenout, když jsi se mnou, viď?” zeptal se opatrně. „Tak proto ses se mnou posledně radši vrátila do hotelu, proto jsi netrvala na tom, abych tě odvezl k tobě domů.”

Zůstala na něj zírat s otevřenou pusou. Pak beze slova přikývla. „Je to tak,” řekla nakonec. Když jsi někde poblíž, ten kolotoč v hlavě se mi najednou zastaví. Opravdu nechápu, jak je to možné,” dodala se sotva slyšitelným povzdechem, „ale nějak dokážeš všechny ty strašidelné vzpomínky zahnat pryč.”

Neodpověděl. Hlavu měl skloněnou a vypadalo to, že hypnotizuje svůj šálek čaje, ale ve skutečnosti ho skoro ani neviděl. Miranda ho přitahovala. Myslel si, že je to vzájemné, ale ve skutečnosti jí zjevně sloužil jen jako hojivá náplast na bolavé srdce, a to pomyšlení mu nedělalo moc dobře. Měl raději poslechnout svůj zdravý rozum a nasednout dnes ráno do letadla domů.

„Poděkovala jsem ti vůbec?” zeptala se po chvíli.

„Už nejmíň desetkrát.” Dopil čaj a pozoroval ji přes okraj svého šálku. „V kolik musíš být zpátky?”

Podívala se mu na zápěstí, odkud zpod manžety vykukoval velký ciferník jeho hodinek. „V půl druhé.” Pak zaváhala. „Ty si asi myslíš, že tě jenom využívám, abych nemusela myslet na to, co se mi stalo,” vylétlo z ní najednou. „Ale to vůbec není pravda. Jsem s tebou opravdu moc ráda. Už se necítím tak sama.”

Vypadalo to, jako by mu četla myšlenky. Zaťaté svaly na čelisti se mu trochu uvolnily. Obrátil do sebe už druhý šálek čaje.

„V tom případě bychom mohli zajít do parku nakrmit holuby.”

Překvapeně k němu zvedla tvář a viditelně se zatetelila blahem. Znamenalo to několik drahocenných minut v jeho společnosti navíc. A krom toho to znamenalo, že se na ni nezlobí.

„Ani se tě nemusím ptát, jestli bys chtěla jít,” ucedil suše. „Dopij si čaj, holčičko.“Poslušně vyprázdnila šálek, vstala a počkala, až se k ní připojí.

Vydali se do parku, ze kterého byla překrásná vyhlídka na jezero. Dost tu foukalo, jako ostatně v těchhle místech vždycky, a Miranda si vychutnávala, jak jí svěží větřík čuchá vlasy a hladí ji po tváři. Harden koupil od pouličního prodavače pytlík pražené kukuřice. Usadili se s ním na lavičku s vyhlídkou na vodu a začali jím častovat vypasené holuby.

„Nejspíš budou mít kvůli nám vysoký tlak, zvýší se jim hladina cholesterolu a umřou na infarkt,” odtušila Miranda při pohledu na ptáky, kteří se sotva valili od jednoho pěnově bílého zrnka popcornu ke druhému.

Harden se pohodlně rozvalil na lavičce s rukou ležérně přehozenou přes opěradlo a shovívavě se na ni usmál. „Pražená kukuřice je sice rozhodně zdravější než chleba, ale jestli ti to tak leží na srdci, můžeš je poprosit, aby to přestali jíst. Třeba tě poslechnou, když jim vysvětlíš, jaká rizika to obnáší.”

Rozesmála se. „A co když to špatně pochopí, vrhnou se na mě a uklovou mě k smrti?”

„Neboj se, já tě zachráním.” Hodil holubům další hrst popcornu a pak se zadíval na jezero, na kterém se v dálce proháněly plachetnice.

„U nás v Jacobsvillu takhle veliké jezero nemáme,” změnil najednou téma. „Na ranči je jenom jedno malé jezírko, spíš takový rybníček, ale jinak se tam v krajině moc vody nenajde.“To je škoda, voda je úžasná. Dřív jsem se sem chodívala dívat na plachetnice a motorové čluny,” povzdechla si nostalgicky, když se podívala stejným směrem jako on. „Když je hodně jasno, občas je vidím i z okna kanceláře.” Vrátila si uvolněné pramínky vlasů zpátky za ucho. „Nikdy tady nepřestává foukat vítr. Řekla bych, že za to z velké části může to jezero.”

„To je víc než pravděpodobné,” opáčil Harden. „Dřív jsem trávil hodně času v Karibiku, a tam to na pláži taky pořád fouká.”

„To i nahoře na pláních,” zamumlala si napůl pro sebe a usmála se, když si vzpomněla na své dětství na ranči v Jižní Dakotě. O tom mu ale ještě neřekla.

„Hezká země,” řekl na to. „Před několika lety jsme měli zájem o ranč nahoře v Montaně, ale nakonec z toho sešlo. Špatná voda. Z půdy se vyplavovala sůl, a to tu zemi úplně zničilo.”

„A jaká plemena skotu vlastně chováte?” zeptala se k jeho překvapení.

„Hlavně čistokrevné Santa Gertrudis, ale kromě toho se snažíme vytvořit křížence, kterým rychle roste svalová hmota, a přitom jsou trochu odolnější a vhodnější pro chov. Tedy, abych to shrnul, chováme krávy na maso,” vysvětloval obšírně.

Že Santa Gertrudis je masné plemeno, to už ale Miranda dávno věděla, a ještě mnohem víc. Vyrostla na venkově mezi rančery a o produkci hovězího věděla víc než dost, ale raději se o tom teď nezmiňovala. Bylo hezčí nechat ho vysvětlovat, jak to chodí, a jen sedět a naslouchat jeho uklidňujícímu hlubokému hlasu.Než si to stačila uvědomit, měla po polední pauze. Nechtělo se jí, ale nakonec vstala a nešťastně prohlásila: „Já už musím jít.”

Vztyčil se vedle ní a bleděmodrýma očima se zavrtával do temene její skloněné hlavy. Vypadala tak sklíčeně… Vrazil si ruce do kapes a nasupeně si ji prohlížel. Ale věděl, co musí udělat.

„Vracím se domů, Mirando,” řekl prostě.

Nepřekvapilo ji to. Celou dobu se choval, jako kdyby tady byl proti svému zdravému rozumu, a ona mu za to rozhodně nemohla dávat vinu. Sama měla špatné svědomí. Nepřipadalo jí správné jít na schůzku s nějakým mužem, když jí manžel umřel ani ne před měsícem.

Podívala se mu do tváře. Na jeho výrazu se nic nezměnilo, ale něco mu pableskovalo v očích.

„Nevím, co by se se mnou ten večer stalo, kdybys tam tehdy nebyl,” řekla. „Nikdy na tebe nezapomenu.”

Svaly na bradě mu ztuhly. Taky na ni nikdy nezapomene, ale nedokázal to vyjádřit slovy.

Otočil se a vykročil s ní směrem k její kanceláři. Přece by ho to nemělo tak bolet. Už to byla léta letoucí, kdy naposledy potkal ženu, se kterou by si nedokázal hravě poradit a odejít od ní lehkým krokem.

Jenže Miranda vypadala tak ztracená a tak zranitelná…

„Já jsem samotář,” prohlásil nakonec nedůtklivě, „a mám to tak rád. Nikoho nepotřebuju.” V duchu si stále dokola opakoval, že přece ženské nesnáší, ale samotnému mu to znělo nějak neupřímně.

„No, já asi nejsem moc dobrá v tom, být sama,” odpověděla. „Ale naučím se to. Musím.”

„Ale vždyť jsi byla sama, než ses vdala, nebo ne?” zeptal se.

„Ne tak docela. Bydlela jsem se Samem a Joan. Potom jsem se rozhodla, že všechno má své meze, a tak jsem se sebou začala něco dělat a našla si vlastní bydlení tam, co bydlím i teď. A zakrátko se objevil Tim.” Vyčerpaně vzdychla. „Je pro mě těžké si to přiznat, ale když se teď podívám zpátky a zamyslím se nad tím, řekla bych, že i s ním jsem byla vlastně sama. I po svatbě měl Tim vždycky spoustu míst, kam chodil beze mě. A pak jsem otěhotněla, jenomže pro něj to byla nehoda…”

Miranda cítila, jak jí tělo najednou tuhne. Pořád pro ni bylo těžké pomyslet na dítě, o které přišla, a jaký na tom všem měla podíl. Na chvilku ji zachvátila panika, když si uvědomila, že přichází i o Hardena, zrovna když na něm začínala být závislá. Podívala se na něj. „Vdávala jsem se moc rychle a dostala jsem dost tvrdě za vyučenou. Ale naučila jsem se, že jsou i horší věci než být jen sám se sebou.”

„To ano.” Jeho bleděmodrý pohled se jí zabodl do očí.

„Díky tobě teď vidím ženy z trochu jiné perspektivy.

Uvědomil jsem si, že na světě existuje i pár takových, které mají charakter.”

Miranda se smutně usmála. „Od tebe to beru jako velkou lichotku.”

„Větší, než si myslíš. Myslím to vážně. Já ženské opravdu nesnáším,” opáčil úsečně.

Bylo to smutné. Věděla, že je to pravděpodobně kvůli jeho matce, a napadlo ji, jestli se vůbec někdy pokusil porozumět, jak k tomu došlo, že jeho matka klesla tak hluboko. Ale jak by mohl, jestli nikdy v životě nemiloval?

„Byl jsi na mně opravdu moc hodný.”

„Což je dost divné, protože já obyčejně nebývám vůbec hodný. Z téhle strany se vůbec neznám, ta se objevila až díky tobě.”

„Tak to jsem ráda,” usmála se.

„Ale já si nejsem vůbec jistý, jestli jsem rád já,” řekl na to Harden. „Myslíš, že budeš v pořádku?”

„Budu. Vždyť víš, že mám Sama a Joan. Myslím, že to nejhorší už je za mnou. Bojím se, že budu mnohem déle truchlit pro to miminko než pro Tima.”

„Jsi mladá. Můžeš mít další děti.”

V očích se jí objevil toužebný výraz. „Myslíš? Já si nejsem tak jistá.”

„Vdáš se znovu. Nevzdávej život jen proto, že ti uštědřil pár tvrdých ran. Všichni je čas od času dostaneme. Ale přežijeme je.”

„Ani jsi mi neřekl, jaké rány osud vlastně uštědřil tobě,” připomněla mu.

Pokrčil rameny. „Nemyslím, že by bylo dobře vytahovat je na světlo boží.” Zastavil se před budovou, v níž sídlila Mirandřna advokátní kancelář. „Dávej na sebe pozor, Mirando.”

Vzhlédla k němu s tichou lítostí v očích. Byl to opravdu pozoruhodný muž, a ona se od té doby, co ho poznala, určitě stala lepším člověkem. Uvažovala, jak jiný by asi byl její život, kdyby místo Tima potkala jeho. Byl to ten druh mužského, pro kterého každá žena udělá, co mu na očích uvidí. Ale teď už byl mimo její dosah. Rozesmutnilo ji to.

„Budu. Ty taky.” Zhluboka si povzdychla. „Tak sbohem, Hardene.”

Díval se jí do očí dlouho, celou minutu, až se jí celé tělo roztřáslo jako v zimnici. „Sbohem.”

Otočil se a vydal se pryč. Bezmocně sledovala, jak odchází, a připadala si mnohem osamělejší a ztracenější než kdykoli předtím.

Harden cítil něco podobného. Mělo by přece být snadné ukončit něco, co vlastně ani doopravdy nezačalo, ale nebylo. Vypadala tak zranitelná, když od ní odcházel. Už teď se mu před očima míhala její zkroušená tvář, a to byl od ní jenom pár metrů.

Kdyby tak jen jeho mozek dokázal přestat vzpomínat na tu něhu v Mirandiných stříbrných očích, které k němu vzhlížely s takovou důvěrou. Nikdy předtím mu cestu nezkřížila žena, která by se o něj potřebovala opřít, která by na něj takhle spoléhala. A překvapilo ho zjištění, že se mu to vlastně líbí. Uvědomil si, že váhá.

Zpomalil krok. Skrz zuby sice cedil na svou adresu jednu nadávku drsnější než druhou, ale otočil se. Jak jinak, Miranda stála pořád na stejném místě a vypadala jako ztracené štěně.

Najednou se mu nohy samy rozběhly, a aniž by chápal, co se to vlastně děje, za necelou minutu už se tyčil nad ní a pozoroval svůj vlastní bezmocný obraz, jak se odráží v teplé šedi jejích duhovek.

Stála bez pohnutí a jen se mu tiše a pátravě dívala do očí. Trvalo to snad celou věčnost.

„V kolik hodin končíš? Tak asi v pět?” protrhl ticho nakonec Harden.

Sotva ze sebe dokázala vykoktat jediné slůvko: „Ano.”

Pokýval hlavou. „Vyzvednu tě.” „Bude ale strašná zácpa…” Zíral na ni. „No a co?”

Natáhla ruku a dotkla se jeho paže, jako by nemohla uvěřit, že tam opravdu stojí. „Ty ses vrátil…”

„Nemysli si, že jsem to měl v plánu,” opáčil bezvýrazným hlasem, „ale vypadá to, že jsem si prostě nemohl pomoct. Tak běž do práce, já mezitím najdu nějakou hezkou exotickou restauraci na večeři.”

„Můžu něco uvařit,” nabídla se. „Jestli chceš, můžeš přijít ke mně domů.”

„Mám tě po celodenní práci nechat strávit půlku večera u sporáku?” zeptal se a rozhodně potřásl hlavou. „To ani náhodou.”

„Víš to jistě?”

Pousmál se. „Ne. Ale zvládneme to. V pět budu stát tady před vchodem. Chodíváš z práce obvykle přesně?”

„Vždycky odcházím na minutu v pět,” odpověděla. „Můj šéf je přesnější než hodinky, dokonce i když jde o včasné odchody z práce.” Dlouze se mu zahleděla do očí, srdce jí zpívalo a ani nevnímala kolemjdoucí, kteří proudili po chodníku kolem nich. „Jsem tak ráda, že zůstáváš!” špitla nakonec rozněžněle.

„I když se tomu vzpírá veškerý můj zdravý rozum?” zeptal se zamyšleně.„Pomůže ti, když řeknu, že bys mi mohl zachránit duševní zdraví, když už ne rovnou život?” opáčila.

Dlouho se jí pátravě díval do tváře. „Myslím, že to pomůže. Uvidíme se večer.”

S tváří stále napjatou tím vnitřním bojem mezi nutkáním a rozumem sledoval, jak Miranda vchází do budovy. Překvapovalo ho, že vůbec dokázal ještě něco cítit, když všechny city tak dlouho a pečlivě pohřbíval někde hluboko, hluboko uvnitř. Jak vidět, asi to nebylo dost hluboko.

Po zbytek dne se seznamoval s městem. Bylo veliké a rušné, stejně jako jiná velkoměsta, ale Hardena tu zaujaly olbřímí moderní sochy na náměstích. Stihnul také navštívit několik muzeí a etnických restaurací, a když se sprchoval a převlékal, aby mohl jet vyzvednout Mirandu na večeři, připadal si už jako každý jiný turista.

Čekal na ni ve vstupní hale, na sobě šedý oblek s proužkovanou kravatou a antracitově šedý plášť. Když k němu doběhla, sotva popadala dech.

„Běžela jsem celou cestu,” zasupěla. Visela mu na rukávu a lapala po dechu. „Zrovna dneska jsme museli skončit tak pozdě!”

Maličko se pousmál. „Já bych počkal.”

„No, asi jsem to věděla, ale stejně jsem radši utíkala,” přiznala Miranda a lehce se při tom začervenala. Nevýslovně jí to slušelo.

Dovedl ji k autu a posadil ji dovnitř.

„Našel jsem moc hezkou polynéskou restauraci. Jedla jsi někdy poi?

„Ještě ne, ale zní to dost dobrodružně. Ale nejdřív bych se ráda převlékla, jestli…”

„Klidně.” Aniž by mu musela cokoli říkat, sám si vzpomněl, kudy se jede k ní domů. Dovezl ji tam, a dokonce našel blízko jejího bytu místo k zaparkování, což, jak mu hned vesele hlásila, byl zázrak sám o sobě.

Zatímco se převlékla, čekal na ni v obývacím pokoji, a jak tak nečinně seděl na pohovce, přemáhala ho zvědavost. Rozhlížel se kolem sebe, aby se o ní něco dozvěděl, až si všimnul její knihovny. Vzpomněl si na jedno přísloví tvrdící něco v tom smyslu, že podle literárního vkusu se pozná charakter, a usoudil, že knihovnička by stála za zvláštní prozkoumání. Zamířil k ní.

Měla ráda životopisy, zvlášť ty, které se nějak dotýkaly života na Západě na konci devatenáctého století.

Pak měla několik knih o různých řemeslech a ručních pracích, včetně příloh s návody, a spoustu monografií o různých kmenech prérijních indiánů. Dále tam Harden našel několik knih o hudbě a instinktivně se ohlížel po nějakém hudebním nástroji, ale žádný nenašel.

Vyšla z ložnice a spěšně si zapínala perlový náhrdelník. Měla na sobě jednoduché, černé pouzdrové šaty a na nohou páskové střevíčky na vysokých podpatcích. Rozpuštěné, pečlivě vykartáčované vlasy jí splývaly po ramenou jako černé hedvábí.

„Není to moc?” zeptala se rozpačitě. „Já jsem ven nikdy moc nechodila a Tim měl radši obyčejné hospůdky. Jestli jsem to s tím oblečením přehnala,můžu se ještě převléct, ale ty máš na sobě oblek, tak jsem si myslela!”

Během té záplavy slov došel až k ní a položil jí ukazováček na pěkně tvarované rty, jen aby ji umlčel.

Pomalu, pečlivě si ji prohlédl. „Moc ti to sluší,” řekl. „Není důvod být nervózní.”

„Vážně?” zeptala se s nuceným úsměvem. „Já tohle moc neumím. Připadám si, jako kdyby mi bylo zase osmnáct.” Pak jí úsměv náhle zmizel z tváře. „Tohle bych dělat neměla. Manžel mi umřel teprve před pár týdny a přišla jsem o dítě. Nemůžu přece chodit někam ven, měla bych ještě držet smutek,” koktala, jak se snažila nějak srozumitelně dát najevo, co se v ní odehrává.

„Tohle my oba ale přece víme,” přitakal, „a moc to nepomáhá.”

„To ne,” opáčila se smutným úsměvem.

Zhluboka si povzdechl. „Můžu se vrátit do hotelu a začít balit,” řekl na to. „Anebo, což je myslím to nejlepší řešení, můžeme jít na večeři. Jestli ti to pomůže, ber to tak, že jsme dva osamělí lidé, kteří se snaží nějak překonat těžké období.”

„Ty jsi osamělý, Hardene?” zeptala se Miranda a překvapeně se k němu otočila.

Pomalu, zhluboka se nadechl. Pak zvedl ruku a se zlehka se dotkl jejích vlasů. „Ano, jsem osamělý,” řekl nakonec trpce. „Nikdy jsem na tom nebyl jinak.”

„Jako když stojíš venku v dešti a díváš se oknem do světlé, teplé místnosti plné lidí, kteří se všichni výborně baví,” prohodila tiše a pátravě se mu při tom dívala do napjaté tváře.

„Já dobře vím, jaké to je, protože i přesto, že jsem měla Sama a Joan, jsem se přesně takhle cítila. Myslela jsem, že když si vezmu Tima, všechno se změní, ale jenom se tím všechno zhoršilo. Chtěl po mně něco, co jsem mu nemohla dát.”

„Tohle?” zeptal se a pomalu, pomaličku jí přejel prstem po pevné, plné křivce rtů. Díval se, jak se jí ústa pootevřela a rozechvěle sledovala pohyb jeho prstu. Zareagovala na něj okamžitě. Po zádech mu přejel mráz a u srdce mu hřejivě píchlo.

Chytila ho za zápěstí. „Prosím,” zašeptala sotva slyšitelně. „Nedělej to.”

„Proč to nemám dělat? Protože by sis pak připadala provinile, kdybys mi dovolila, abych tě potěšil?” zeptal se tichým, ale pevným hlasem. „Já tohle nenabízím moc často. A když jsem řekl, že se mi ženy obyčejně hnusí, myslel jsem to vážně.”

„Nejspíš si opravdu připadám provinile,” přiznala. „Řídila jsem a dva lidé při tom přišli o život.” Hlas se jí zlomil. „Byla to moje vina…!”

Přitáhl si ji k sobě a pevně ji objal. Držel ji v náručí a čekal, až se vypláče. „Dej tomu čas. Zoufalství ten problém nevyřeší, ani tu bolest nezastaví. Teď musíš být na sebe hodná.”

„Já se ale nenávidím!”

Přejel jí rty po spánku. „Mirando, každý má něco, za co se stydí, nějakou tajnou vinu, která ho spaluje až na kost. Je to součást lidského údělu. Věř mi, nikdy se té bolesti nezbavíš, když na ni budeš pořád myslet. Dívej se do budoucnosti. Najdi si něco, na co se můžeš těšit, i kdyby to byl jenom film, večeře v nějaké zvláštní restauraci, nebo třeba dovolená. Když budeš mít na co se těšit, dokážeš přežít cokoli.”

„A funguje to?”

„Já jsem se tak přes svoje zlé časy dostal,” odpověděl jí tiše.

Odtáhla se a hřbetem ruky si otřela uslzené oči. Podívala se na něj. „Nechceš mi říct, co se ti stalo?” zeptala se s matným úsměvem.

Oplatil jí úsměv. „Ne.”

„Ty jsi ale vážně dost uzavřený člověk, co?” povzdechla si a rezignovaně pokrčila rameny.

„Myslím, že tuhle vlastnost máme společnou.” Poodstoupil kousek od ní, zvedl jí bradu a znaleckým okem si prohlížel její šaty.

Byly upjaté cudně až ke krku a Harden si nad tím dovolil trochu pozvednout obočí.

„Myslíš si, že se oblékám, jako by mi bylo čtyřicet, viď?” zamumlala.

Harden se nahlas rozesmál. „No, nechtěl jsem to říkat, ale když už jsi o tom začala… Obávám se, že ano. To nemáš ve skříni něco trochu modernějšího?”

Začala se nervózně ošívat. Uhnula pohledem a se sklopenou hlavou zamumlala tak tiše, že jí skoro nebylo rozumět: „No, vlastně mám, ale já nemůžu nosit nic s velkým výstřihem, protože…”

Jemně jí zvedl bradu. „Protože…?”

Trochu se začervenala a sklopila oči. „Nejsem nahoře dostatečně obdařená. Víš, já, no, já trošku švindluju, a kdybych měla o trochu víc vystřižené šaty, mohl by sis toho všimnout.”

Pobaveně našpulil rty a pohledem jí sklouzl k živůtku. „Tak teď už začínám být opravdu zvědavý.“Zacouvala kousek zpátky. Hrozně se styděla a připadala si tak naivní, že mu něco takového přiznala… „Neměli bychom radši jít?”

Usmál se na ni. „Copak, nejsi ze mě trochu nervózní, Mirando?”

„Dovedu si představit, že to je z tebe většina žen,” prohlásila vážně a pátravě se mu zahleděla do drsné tváře.

„Jde z tebe hrůza.”

„Tak se tě tedy pokusím moc neděsit,” slíbil a otevřel jí dveře. Když procházela kolem něj, zauvažoval, jak dlouho ještě dokáže udržet na uzdě svou touhu po ní, než provede něco, co by ho mohlo doopravdy mrzet.”

PÁTÁ KAPITOLA

Během dalších několika dnů se Harden usilovně snažil nemyslet na důvody, proč by s Mirandou neměl být. Měl ji v sobě, jako by mu přešla do krve, sladká horečka, kterou nedokázal vyléčit. Čím víc se jí snažil odolávat, tím víc ho jeho bezmocná mysl mučila, až se tomu nakonec poddal. Stejně mu nezbývalo nic jiného.

Doma v Jacobsvillu se zatím vršila práce, Evan na všechno sám stačit nemohl, a on, místo aby mu pomáhal, se neužitečně potlouká tady po chicagských restauracích a muzeích. Jenomže Harden měl teď myšlenky na všechno jiné, jen ne na práci. Ať už bděl nebo spal, před očima měl neustále obraz Mirandina půvabného obličeje, a ten obraz nemizel, spíš byl den ze dne zřetelnější.

Ta posedlost Mirandou ho doháněla k šílenství. Byl přece starý mládenec z přesvědčení, a ať ho ženské uháněly, jak mohly, vždycky dokázal pěkné tvářičce snadno odolat. Tak proč nedokázal uniknout před touhle? Postavu opravdu neměla nijak zvlášť působivou. Byla hezká, ale to přece byla spousta jiných děvčat taky. Ne, byla to její

povaha, co ho tak přitahovalo, její sladká, jemná duše, která dávala mnohem víc, než žádala na oplátku. Opřádala ho jako měkká pavučina, a když se s tím snažil bojovat, jen ho tak hlouběji vtáhla do svých sítí.

Posledních pár dní byli nerozluční. Skoro každý večer byli spolu někde na večeři. Vzal ji tancovat a včera večer si dokonce šli zahrát bowling. Nebyl na bowlingu už léta a skoro si ani nemohl vzpomenout, jak se vlastně ta koule správně vrhá. Ze začátku si počínal dost neohrabaně, ale když se mu konečně podařilo srazit nějakou kuželku, Miranda jásala tak nadšeně, jako kdyby se to ve skutečnosti povedlo jí.

Za těch pár dní se s Mirandou udála ohromná změna. Najednou se smála. Žertovala. Zářily jí oči. Nestačil žasnout, jak vylézala ze své ulity, kdykoli byla s ním, i když se ten její stříbrný pohled dost často zamlžil smutkem, to když si vzpomněla na své ztracené děťátko. Kdykoli takový pohled zachytil, pokaždé mu připadalo, jako by mu srdcem projel doběla rozžhavený nůž.

Nedotýkal se jí. To byl jediný luxus, který si nedopřál. Jiskřilo to mezi nimi až moc, jak si všimnul to ráno, kdy ji vezl z hotelu domů, a Harden se bál, že by mohli vzplanout až příliš.

Místo toho si povídali. Dozvěděl se toho o ní opravdu hodně, a sám jí naopak o sobě řekl spoustu věcí, které zatím neprozradil ještě nikomu. Byl to čas zkoumání a odhalování. Byl to čas strávený mimo oba jejich světy a měl už brzy skončit.

„Už zase o něčem hloubáš,” všimla si, když ji doprovázel domů. Tentokrát si opět vyšli na večeři do restaurace, a on byl celý večer duchem jakoby nepřítomný. „Děje se snad něco?”

„Musím se vrátit domů,” začal váhavě. Na čele se mu udělala ustaraná vráska. „Už tady nemůžu dál zůstávat,” dodal, jakoby na omluvu.

Otočila se a pomalu odemkla dveře. Nepodívala se na něj. Čekala to, samozřejmě. Takže by teď neměla být tak překvapená.

„Jsem pracující člověk, sakra,” spustil najednou. „Nemůžu se přece celý život potulovat po Chicagu, zatímco ty jsi v práci!”

Podívala se na něj něžnýma, smutnýma očima. „Já vím, Hardene,” špitla.

Vrazil si ruce hluboko do kapes. „Jak jsi na tom s psaním dopisů?”

Zaváhala. „Dopisů? No, psát umím…”

„Ale?”

„Jen jsem chtěla říct, že s tím nemám moc zkušeností, protože jsem zatím neměla komu psát,” dodala zadrhávajícím hlasem.

„Tak teď můžeš psát mně,” prohlásil rázně, jako by to chtěl už mít co nejrychleji za sebou. „Sice to není to samé, jako když jsme spolu, ale je to pořád lepší než mluvit spolu po telefonu. Mně telefonování moc nejde, nikdy mě nenapadne, co mám tak nahonem říct.”

„To mě taky ne,” přitakala a usmála se na něj. Srdce se jí rozbušilo. Musel mít o ni zájem, když chtěl zůstat ve spojení. To jí dodalo odvahy.

„Nečekej, že ti budu psát denně,” varoval ji rovnou. „Já na tohle moc nejsem.”„Ale kam ti mám napsat? Já nemám tvoji adresu,” vzpomněla si.

„Tak mi dej kousek papíru a já ti ji napíšu.”

Vešel za ní do bytu. Netrpělivě podupával v předsíni a čekal, dokud někde nenajde blok a tužku. Tlustým, neupraveným písmem napsal adresu a číslo poštovní schránky, která patřila ranči, připojil směrovací číslo a podal jí papír.

„Teď ti napíšu zase moji,” řekla, vzala si od něj blok a úhledným rukopisem do něj zapsala svoji adresu. Pak odložila blok a vzhlédla k němu. „Díky tobě je teď můj život snesitelnější. Přála bych si, abych pro tebe mohla udělat něco stejně tak hezkého.”

Zaťal zuby. Hladovýma očima přejížděl po jejích elegantních, vzadu hluboko vystřižených černých šatech s úzkými ramínky, po dlouhých nohách v nylonových punčochách a lodičkách s páskem sepnutým někde nad kotníkem štrasovou sponou. Pak pohledem doputoval zpátky k jejím rozpuštěným vlasům, jemné oválné tváři a nakonec jí pohlédl do důvěřivých stříbrných očí.

„To můžeš, jestli chceš,” řekl ochraptěle.

Ztěžka polkla. A bylo to tady. Už dřív uhodla, že po ní touží, a právě se jí potvrdilo, že se v tom nemýlila. A teď po ní žádal něco, o čem si nebyla tak úplně jistá, jestli mu bude schopná dát.

Hardene… já… já… mně sex nic neříká,” vykoktala nervózně.

Obočí se mu prohnulo do oblouku a vylétlo někam doprostřed čela. Nečekal, že bude až takhle přímá. „Já jsem se tě nechystal požádat, abys se mnou vlezla do postele,” ucedil odměřeně. „Možná na to nevypadám, ale napadají mě i jiné věci.”

Ulehčené si oddechla. „Aha.”

Strčil do dveří, až za ním s klapnutím zapadly. „Ale když už o tom mluvíme,” pokračoval s nevyzpytatelným zábleskem v očích, „proč nemáš ráda sex?”

„Je to nepříjemné,” řekla bezvýrazně.

„Bolí to?” vyptával se dál.

Odložila si kabelku na stolek a začala prstem přejíždět po ozdobném kování. Ani se na něj nepodívala. Hlavou se jí honily nepříjemné vzpomínky. „To jenom jednou,” odpověděla nakonec váhavě. „Možná bych spíš měla říct, že z něj nic nemám. Připadám si trapně a nic z toho nemám. Nikdy jsem to neměla ráda.”

Zastavil se za ní, svou štíhlou, svalnatou rukou ji chytil v pase, přitáhl si ji k sobě a otočil ji tak, aby jí viděl do tváře.

„A vzrušil tě pořádně, než do tebe vstoupil?” zeptal se věcně.

Miranda zalapala po dechu. Šokované vykulila oči, jako by nemohla uvěřit tomu, že před ní právě vyslovil něco takového.

Pokrčil rameny. „Mně nikdy nevadilo o tom mluvit. A tobě by v tvém věku už taky nemělo.”

„Ale… ale já jsem o tom nikdy nemluvila,” vypravila ze sebe nakonec.

„Vždyť tvůj bratr je doktor,” odtušil.

„Jenomže… ježíšmarjá, Sam je v tomhle ještě horší než já,” vykřikla nervózně. „Ten před lidmi ani nevysloví slovo sex. On se pořád strašně drží zpátky. Je hrozně… prudérní, to je to správné slovo. A Joan je sice úžasná, ale o… o milování se s ní mluvit nedá.”

„Tak o tom mluv se mnou,” opáčil. „To první ráno, když jsem tě dovedl domů a pak políbil, to ses nebála, viď? Tehdy by ses nebála se mnou milovat, že ne?”

Začala si okusovat spodní ret. „Ne,” přiznala, ve tváři červená jako vlčí mák.

„Bylo to takové i s tvým manželem?”

Zaváhala. Pak zakroutila hlavou.

„Někdy mezi dvěma lidmi prostě zafunguje určitá chemie,” řekl na to s pohledem upřeným do její tváře. „Vášnivá touha, která je přitahuje k sobě, ať už se jim to líbí, nebo ne. Já jsem to ještě mockrát nepocítil, a určitě ne nikdy takhle silně. A vsadil bych se, že ty jsi to necítila ještě vůbec nikdy.”

„Hádáš… dost přesně.”

Jemně jí zasunul dlaň pod bradu a zvedl jí obličej tak, aby se mu její stydlivé oči dívaly do tváře. „A k sexu, aby byl opravdu dobrý, je tahle vášnivá touha potřeba. To, a potom ještě několik dalších maličkostí jako respekt, důvěra nebo citová zainteresovanost. To je tak těžko dosažitelná kombinace, že ji většina lidí nikdy nenajde. A tak se spokojí s tím, co mají.”

„Jako jsem to udělala já, chceš říct, viď?” poznamenala tiše.

Přikývl. „Jako jsi to udělala ty.” Zvedl ruku z dlouhými, štíhlými prsty ji zlehýnka přejel po rtech. Sledoval, jak se pootevřely, jak se jí najednou zrychlil dech. „Cítíš to?” zeptal se něžně.

„Cítiš, jak se ti celé tělo napne, když se tě dotknu, jak najednou nemůžeš dýchat a zrychluje se ti tep?”

„Ano.” Polkla. „Hardene, a ty to cítíš?”

„Až do konečků prstů,” odpověděl. Pak se najednou sehnul, vzal ji do náruče a zvednul ji, jako by nevážila víc než peříčko. Nespouštěl oči z její tváře, přímo ji hypnotizoval. „Chtěl bych se s tebou mazlit. Urči hranice, jaké chceš, a já je dodržím.”

To pokušení jí prudce rozbušilo srdce. Očima sklouzla na jeho sevřené rty a tak moc je chtěla cítit na svých, že se to už nedalo vydržet. „Já… neudělej mi dítě,” zašeptala. „Já teď nic neberu a nemám tady nic, co by…”

Neovladatelně se mu roztřásly nohy. Už jen sama skutečnost, že mu dovolila zajít až tak daleko, ho málem srazila na kolena. „Já taky s sebou nic nemám, takže tak daleko spolu zajít nesmíme,” vypravil ze sebe přerývaně. „Jsi teď klidnější?”

„Jsem.”

Vykročil s ní k ložnici, ale na prahu se zastavil, když si všiml, jak Miranda vystřeluje nervózní pohledy směrem k posteli.

„Tady se s tebou miloval on, viď?” uhodl najednou důvod jejího váhání. Planoucím pohledem se jí zahleděl do tváře. „Bylo to vždycky tady?”

„Ano,” zašeptala.

„A co na pohovce?”

Tělo se jí napjalo v očekávání rozkoši. „Tam ne.”

Otočil se na podpatku a už ji nesl k dlouhé, pohodlné pohovce. Položil ji tam a zůstal stát nehnuté nad ní. Díval se na ni očima tak hladovýma, že se z toho začala nervózně ošívat.Byla celá nesvá. On byl nejspíš zvyklý na ženy s dokonalou, smyslnou postavou, jenže ona se v tomhle směru necítila právě jistě. Od Tima si toho o své postavě vyslechla víc než dost, a nebyly to zrovna příjemné věci. Ta podprsenka s vycpávkami, to byl jeho nápad nikdy pro něj nebyla od přírody dost obdařená.

Harden si všiml toho váhavého pohledu v Mirandiných velkých očích. Nevěděl sice, co se děje tentokrát, ale řekl si, že to stejně asi brzy zjistí. Rozvázal si kravatu a odhodil ji na křeslo za pohovkou.

Hned za ní letělo i sako. Pomalu si rozepínal košili, a pozoroval, jak Miranda tají dech, když zpod sněhobílé látky vykoukla snědá, široká hruď hustě porostlá kudrnatými chloupky. Blažilo ho, jak Miranda jeho způli obnažené svalnaté tělo doslova hltá pohledem a jak se jí zrak mlží očekáváním a touhou.

„Líbí se ti, co vidíš?” zeptal se a z hlasu mu bylo poznat, jak se při tom dme pýchou.

„Není to dost jasné?” špitla.

Sedl si vedle ní a rukou jí vjel za záda, aby mohl na jejích šatech nahmatat zip. „Tak se podíváme pro změnu zase sem, ať mám taky co komentovat.”

Jenomže když Miranda zjistila, k čemu se Harden chystá, chytila ho za paže a snažila se mu vší silou zabránit, aby pokračoval. Tvář jí hořela nejistotou a dlouholetými komplexy.

Harden svraštil obočí. A pak se mu rozbřesklo. Koutky úst se mu zvedly do tajnůstkářského usměvu. „Aha, už chápu. Vycpaná podprsenka,” zašeptal.Zrudla jako pivoňka, jenomže on se jen smál. Ale nebyl to krutý smích. Znělo to, jako kdyby ho těšilo, že bude sdílet její malé tajemství s ní, a chtěl, aby z toho měla taky radost.

Ruka s jezdcem zipu jí pomalu putovala po zádech dolů a nevšímala si Mirandiných nervózních prstů, které se ji pořád ještě snažily zastavit. „Pomůže ti trochu, když ti řeknu, že na velikosti poprsí záleží jenom hloupým adolescentním klukům, kteří ještě nedokázali dospět?” zašeptal jí něžně do ouška.

„Tim říkal…”

„Ale já nejsem Tim…” zašeptal a rty něžně přikryl její protestující ústa.

Kroužil svými rty po jejích, otíral se o ně a Miranda cítila každičký záhyb jeho teplých, vlhkých úst. Zachytil jí horní ret mezi zuby a dotknul se ho jazykem, jako by se snažil nenápadně zjistit, jakou asi chuť mají její rty zevnitř. Dech se jí zadrhnul v hrdle. Vzrušovalo ji to až k nesnesení.

A nenechává ruka se zatím dál měla čile k dílu a už jí stahovala šaty z ramen, spolu s ramínky té nešťastné podprsenky.

„To… to nesmíš,” zaprotestovala ještě jednou.

Šaty už sklouzly z úpatí jejích prsou a odhalily něžnou drážku mezi nimi. Pak ruka trochu zaváhala. „Proč ne?” zeptal se jí jemně. Rty jí při těch slovech zahřívaly obláčky jeho teplého dechu.

„Je… je na to ještě moc brzy,” vykoktala a v hlase jí zaznívala panika.

„Ne, to není ten důvod,” řekl tiše. Zvedl jí hlavu a pátravě se jí zadíval do očí. „Ty si myslíš, že budu zklamaný, až tě uvidím nahou, viď?” Usmál se na ni. „Mirando, ty jsi překrásná a srdce máš tak veliké, že by se ti do něj vešel celý svět. Velikost tvého poprsí mě skutečně netrápí ani v nejmenším.”

Do tváří se jí zase vrátila barva. Ani Tim jí nikdy neřekl nic tak něžného a tak smyslného zároveň.

„Tak nevinná,” řekl najednou slavnostně. Pak vážným hlasem dodal. „Nezůstaly tu po něm stopy, viď, že ne? Ale přísahám ti, že po mně zůstanou.” Rázně odhrnul látku z jejích pevných, kulatých ňader a vystavil je tak na odiv svým ryze mužským, uznalým pohledům.

Miranda nemohla skoro ani dýchat. Srdce jí bušilo jako zběsilé a cítila, jak jí následkem toho tichého, soustředěného, a velice dychtivého zkoumání tuhnou bradavky. Možná měla malá prsa, ale Harden nevypadal, že by mu to nějak vadilo. Jako by se s pečlivostí malíře, který si ukládá do paměti náčrt budoucího obrazu, snažil zachytit pohledem každý chloupek, každý záhyb, každičký odstín barvy její kůže.

„Někdy se mi zdá, že bůh musí být umělec,” řekl nakonec. Jako by jen nahlas vyslovil to, co se jí honilo hlavou. „Jak jen dovede stvořit dokonalost! - přesně ten správný tvar, dokonalý výběr barev, ta krása jeho kompozic! Někdy, když pozoruju západ slunce, se mi tají dech, ale opravdu bez dechu zůstávám, když se dívám na tebe.” Konečně vzhlédl a tázavě se jí podíval do očí. „Jak jenom tě mohlo napadnout, že máš moc malá prsa?”

„Já…” Odkašlala si. Bylo to neuvěřitelné. Ležela tu od pasu nahoru úplně nahá a poslouchala, jak nějaký muž jen tak mluví o jejích prsou! „No, Tim vždycky tvrdil, že jsou moc malá.” Pousmál se. „Vážně?”

Vypadalo to, že ho její odpověď pobavila. Jeho ruce se zase pohnuly. Miranda sice chabě zaprotestovala, ale stejně jí to nebylo nic platné. Harden se nad ni naklonil, zavřel jí oči svými rty a rukama z ní mezitím stáhl zbytek oblečení. Za chviličku už ji měl úplně svlečenou.

Pak zvednul hlavu a jen tichýma, něžnýma očima pozoroval, jak tu leží celá rozechvělá a bezmocná.

„Ani se tě nedotknu,” zašeptal. „Netvař se přece tak nešťastně.”

„Ale… já jsem nikdy -!” koktala poplašeně.

„Ani před svým mužem?” zeptal se.

„On se na mě nerad díval,” vypravila ze sebe nakonec přerývaně.

Povzdychl si, ale nespouštěl oči z jejích prsou, křivky jejího pasu, plochého bříška, stinné houštiny, která ukrývala tajemství jejího ženství, a z dlouhých, elegantních nohou. „Mirando, obávám se, že muž, který se na tebe nedívá rád, musí mít nutně nějakou duševní poruchu,” prohlásil nakonec rozechvěle. „Přísahám, že jsi mi vyrazila dech!”

Sklopila oči, pohoršená i potěšená zároveň, a její pozornost při tom upoutalo jisté místo pod jeho pasem, které rychle nabývalo na objemu. Nahlas zalapala po dechu a rychle uhnula pohledem do bezpečnějších vod na jeho širokou chlupatou hruď.

„S jinými ženami jsem se tohle vždycky snažil skrývat,” řekl otevřeně. „Ale když to vidíš ty, ani trochu mi to nevadí. Strašně tě chci a nestydím se za to, i když na to není teď ta správná chvíle. No tak, podívej se na mě, Mirando. Vsadil bych se, že sis muže v tomhle stavu nikdy pořádně neprohlédla.”

Když ho slyšela, stočila sice pohled znovu k jeho pasu, ale trochu moc rychle ho zase zvedla. Harden se jenom pobaveně pousmál.

„Není ti to nepříjemné?” vyhrkla najednou. Co? Že se na mě díváš, nebo že se mi to děje?” ,Obojí.”

Štíhlým ukazováčkem se dotkl jejích úst. „Užívám si každou vteřinu.”

„Já taky,” zašeptala, jako by se právě přiznala k nějakému strašnému tajemství.

„Smím se tě dotknout?” zeptal se něžně a pátravě se jí zahleděl do očí. „Ale jestli řekneš, že ano, musí to být proto, že to opravdu sama chceš. V tomhle na tebe rozhodně nebudu vyvíjet sebemenší nátlak ani tě nechci do něčeho nutit.”

V hlavě jí vířila hejna myšlenek a pocitů. Pak se podívala na něj a tělo jí začal spalovat oheň. Uvědomila si, že zoufale chce vědět, jaké to je, cítit na těle jeho ruce, jaké to je, zažít rozkoš. „Bude se mi to líbit?” špitla. Něžně se usmál. „Myslím, že ano,” zašeptal. Sehnul se nad ni a zlehýnka jí přejel rty po pevném navrší ňadra. Zuby se otřel o bradavku.

Zasténala a zachvěla se. „Přece… nechceš mi přece říct… tohle nemůžeš myslet vážně!” vykřikla stříbrné oči jako dva talíře. Harden zvedl hlavu a zkoumavě se jí do nich zahleděl. „Děje se něco?” Pak se znovu, sebejistě usmál. V bleděmodrých očích mu zajiskřila potměšilá světýlka. „Mám toho snad nechat?”

To, že se jí zeptal, ji úplně odzbrojilo. Co na tom, že podle toho, jak se přitom lišácky uculoval, si stejně už byl předem jistý odpovědí. Tim si vždycky jenom bral, dožadoval se a ubližoval jí. Legrační bylo, že si vždycky myslela, že kdyby se muž nejdřív zeptal, znělo by to jako doprošování, ale Harden vypadal tak neuvěřitelně nafoukaně, že by se snad doprošovat ani nedovedl.

„Ne,” zašeptala. „Nic se neděje.”

„V tom případě…”

Jeho štíhlé ruce ji prohnuly do oblouku a nadzvedly vstříc rtům. Ty se jí přisály na prsa a začaly tam ukájet svou touhu. Miranda nedokázala uvěřit, že se to děje. Nikdy předtím necítila rozkoš. To, o čem si dřív myslela, že je touha, nebylo nic oproti tomu, co zakoušela teď. Nikdy v životě nebyla tak bezmocná. Žila jen jeho pevnými, žádostivými ústy, která učila její tělo znát svá nejcitlivější místa, a jeho teplýma rukama, které ji tak něžně, a přitom tak rozhodně ovládaly.

Ruce mu zabořila do hustých, černých vlasů a ústa se najednou přisála k těm jeho. Přiměl ji rozevřít rty tak něžně, a přitom tak dravě, že už by se mu nedokázala vzepřít, ani kdyby chtěla.

„Nepanikař,” zašeptal najednou.

Miranda nechápala, o čem mluví, to až když ucítila, jak se jí dotkl tam, kde se jí Tim nikdy nedotýkal. Vyděšeně vykřikla a prohnula se do oblouku. Tělo jí začalo odmítavě tuhnout.

Harden se na ni podíval, ale nepřestával, ani když ho začala odstrkovat rukama. „Neboj se, holčičko,” zašeptal konejšivě s pohledem upřeným do jejích vyděšených očí. „Nic jiného dělat nebudu, jen tohle. Nech tomu volný průběh, nebude to bolet.”

Nedokázala si pomoci. Bylo to jako šplhat na útes a pak se z něj vrhnout do vln. Neovládala se, reagovala na jeho dotyky, protože stejně nemohla jinak, s tváří napjatou hrůzou a očima zdivočelýma.

Líbilo se jí to a nedokázala ani předstírat, že tomu tak není. Díval se jí do tváře a usmál se, když začala knučet, vnímal, jak k němu přiráží, cítil její rozkoš.

Když se najednou vystupňovala a prohnula její hebké tělo jako luk, když začala kvílet a zmítala se ze strany na stranu, když potom vykřikla ve vrcholné křeči, připadalo mu, jako by právě prožil všechno co může život nabídnout. Plakala a on ji konejšil v náručí, slíbával slzy, které se jí koulely ze zavřených očí.

Je úžasné, co člověk dokáže, když se do toho pořádně vloží,” zašeptal jí na rtech. „Rád vidím, že se mi instinkty ještě neopotřebovaly. I když o tomhle jsem jenom četl, nikdy jsem to ještě nadělal.”

Oči se jí najednou otevřely dokořán. Pořád ještě se chvěla, ale už to nebyl strach, jen dozvuk jejího upokojení. Podívala se na něj. Oči mu potěšeně zářily i když se to snažil skrýt. „Nikdy?” vykřikla.

Proč tě to tak překvapuje?” zeptal se. „Já nejsem přece žádný playboy. Ženy jsou pro mě pořád ještě ohromnou záhadou. Teď už o trochu menší,” dodal s rošťáckým zábleskem v očích.

Začervenala se a raději skryla tvář na jeho rameni, aby na ni neviděl. Jeho chlupatá hruď se jí otírala o prsa a v Mirandě se opět začala probouzet rozkoš. Tělo se jí napjalo a mimoděk se přitiskla blíž. Ztuhlé bradavky zabořila do toho hustého černého porostu tak, aby se dotýkaly jeho horké kůže.

Cítila pod sebou, jak mu tuhnou svaly. „Ne,” zašeptal.

Znělo to, jako by se cítil ohrožený, a jí se ta jeho náhlá zranitelnost líbila. On ji už viděl bezmocnou. Chtěla ho vidět také tak. Otírala se o něj, pevné knoflíky bradavek zvolna a smyslně táhla po jeho široké hrudi, dokud neucítila, jak se začal třást. Jeho velké ruce ji chytily za paže a stiskly, ale nesnažil se ji přimět, aby se od něj odtáhla.

Nadlehčil ji, aby se na jeho napjatá stehna mohla posadit obkročmo, s tváří k němu, a pak jí sevřel boky a přitáhl si ji blíž. Jeho ztopořené mužství se jí bezostyšně zabořilo do břicha. Sedl si také, její ňadra si přitisknul zpátky na prsa takovou silou, až měla obavu, že ji rozdrtí. Začal k ní hladově přirážet.

„Hardene,” zašeptala.

Zaťal zuby a pak je zase povolil. „Dotkni se mě, lásko.”

Sklouzla mu rukou na hruď. „Tam ne,” zasténal. „Dotkni se mě tam, kde jsem muž.”

Miranda zaváhala. Jeho rty jí cosi šeptaly na zavřená víčka. Chytil ji za ruku, pomaličku si ji vedl po plochém, svalnatém břiše a pak ji k sobě jemně přitiskl. Dech se mu zastavil.Mirandě uhánělo srdce jako o závod. Tima se nikdy takhle nedotýkala. Ten intimní dotyk Hardenova těla ji celičkou rozechvěl. Líbilo se jí se ho dotýkat, ale když si začal rozepínat zip u kalhot, ucukla prsty a zabořila mu horkou tvář zase do ramene.„Máš pravdu,” zabručel rozmrzele a zase si zapnul zip. „Nechal jsem to zajít daleko. Moc daleko.”

Uvolnil sevření, zvedl ji ze sebe a vstal. Když se nažil vytáhnout z kapsy cigaretu a zapálit ji, vysoké, štíhlé tělo se mu pořád ještě trochu chvělo touhou „Obleč se, holčičko,” řekl chraptivým hlasem. Zírala na něj se svými černými šaty v ruce. „Ty ale nechceš, abych to udělala,” zašeptala. Zavřel oči. „Můj bože, to víš, že nechci,” zavyl. točil se k ní, s tváří ztuhlou neuspokojenou vášní a poklopcem vzdutým tak, že hrozil protrhnutím. .Chci tě, chci být v tobě!”

Miranda se při pohledu na tak zoufalou touhu nekontrolovatelně roztřásla. Rty se jí bezmocně pootevřely „To… to můžeš,” řekla vroucně.

Pohledem jí sklouzl na prsa a pak níž, na její ploché bříško. Tam měla ještě nedávno miminko.Ztratila ho a ztratila i manžela. Tohle by dělat neměla a on by neměl využívat její zranitelnosti.

Zase zavřel oči a odvrátil se. „Mirando, ty teď nejsi ve stavu, abys mohla dělat takováhle rozhodnutí, ještě je moc brzy. “

Moc brzy. Najednou úplně přišla k sobě. V tomhle bytě přece bydlela s Timem.

A byla těhotná. Dostala smyk, auto jí sjelo ze silnice a zabila svého muže i své ještě nenarozené dítě! A ani ne před minutou málem žebronila u jiného muže, aby se s ní miloval.

S tváří bílou jako sníh si přetáhla své černé šaty přes hlavu a rychle si zapnula zip. Zbytek svého oblečení zmačkala a zastrčila za polštář na pohovce, protože se příliš třásla, než aby byla schopná se teď oblékat. Co to proboha udělala!

Zatímco si oblékala šaty, Harden si zapnul košili, uvázal kravatu a oblékl si sako.

Podíval se na ni tichýma, smutnýma očima ve tváři tvrdé jako kámen. „Nebudu se omlouvat. Bylo to příliš sladké, než aby se to dalo vyjádřit slovy. Ale na milování je ještě moc brzy.”

Miranda se mu nedokázala podívat do očí. „Ale vždyť my jsme…”

„Potěšil jsem tě,” odpověděl tiše. „Milováním ale myslím sex. Kdybych tady zůstal jenom o chvilku déle, odevzdala by ses mi.”

„Kvůli tobě se ze mě stal strašný slaboch,” zasmála se nevesele.

Kleknul si přímo před ni a ruce položil na pohovku podél jejích boků. „Mirando, chtít někoho, to není slabost nebo hřích. Ale prožila jsi strašnou tragédii a musíš se s ní napřed vyrovnat. Tím, že jsem tady zůstal, jsem jenom posunul dobu, kdy budeš schopná nechat to, co se ti stalo, za sebou a jít dál. Rozhodně nechci zastínit tvůj zármutek touhou. Chci tě, lásko,” pronesl chraptivě. Podíval se jí do očí plamenným pohledem. „Chci tě stejně zoufale, jako chceš ty mě, ale musíš si být napřed jistá, že la touha není jen záchranná berlička, kterou používáš, abys nemusela myslet na svůj žal. Pro mě je sex příliš vážná věc. Já nespím jen tak s každou.”

Chtěla se ho zeptat, jestli vůbec někdy s nějakou spal. Působil sice ohromně zkušeně, ale podle toho, co říkal, to vypadalo, že sex opravdu nebere na lehkou váhu. Docela dobře mohl být ještě nevinnější než ona sama, a jen při tom pomyšlení se Miranda kvůli tomu, kam až ho nechala zajít, cítila ještě trapněji.

Pátravě se mu zahleděla do očí. „Hardene, já sem se tak před chvílí možná zrovna nechovala,ale taky beru sex opravdu vážně. Tim byl jediný muž, se kterým jsem kdy spala.”

„Já vím,” zašeptal. Chytil ji za ruku a přitiskl si její malou teplou dlaň vášnivě ke rtům. „Ale nikdy tě neuspokojil, viď?”

Polkla a vyhýbavě uhnula pohledem, ale díval se iinna nit ak bezostyšně, že to nakonec vzdala a raději mu odpověděla. „To ne. Ne tak jako ty.”

„Nechtěla ses mě na něco zeptat?” odhadoval podle jejího podivně vyhýbavého pohledu. „Tak dotoč co bys chtěla vědět?” „Bylo by to taky takové, kdybych se ti úplně odevzdala? Kdybychom to nechali dojít až na konec?” Vytloukala ze sebe opatrně.

Propletl prsty s jejími. „Myslím,že by to bylo ještě silnější” řekl chraplavě. „Už jenom z toho, jak jsem se na tebe díval, jsem se málem udělal.“Váhavě natáhla ruku a zlehka se dotkla jeho tváře,zbožně přejela přejela chladnými konečky prstů po vystouplých lícních kostech a napjatých svalech na čelisti. „Ty jsi ale… nic jsi z toho neměl,” vykřikla trochu opožděně, když si uvědomila, co to napětí znamená.

Harden se jenom usmál. „Nevěř tomu,” pronesl pomalu, se zasmušilým pohledem v bleděmodrých očích. „Ale teď už musím jít. Už to opravdu nemůžu dál odkládat.”

Vstal. Miranda ho nechala, aby ji také vytáhnul na nohy. Dívala se na něj a v tom pohledu tepalo celé její srdce.

„Teď mi budeš chybět víc než kdy dřív,” přiznala.

Povzdychl si. „Taky mi budeš chybět, holčičko,” prohlásil stručně. „Napiš mi. A kdyby sis chtěla promluvit, stačí jen sáhnout po telefonu. Dostaneš se z toho, Mirando, jediné, co potřebuješ, je trocha času.”

„Já vím. Dost jsi mi to ulehčil, víš to?”

Pohladil ji po rozcuchaných vlasech a zvedl jí uzardělou tvář ke svým planoucím očím. „Tohle není sbohem, jen na shledanou. Zatím.”

Přikývla. „Dobře. Tak tedy na shledanou.”

Sehnul se a políbil ji, tak něžně, že se skoro rozplakala. „Buď hodná.”

„To myslím zvládnu hravě, když tady nebudeš ty. Hardene…” zavolala za ním ještě, když otevíral dveře.

Ohlédl se s obočím tázavě zdviženým.

„Já jen abys nezapomněl,” prohlásila s nuceným smíchem. „Zachránil jsi mi život, tak teď jsi za něj zodpovědný.”

Pousmál se. „Neboj se, na to se nedá zapomenout,” zavolal na ni už ve dveřích. Nerozloučil se. Jenom se na ni ještě jednou naposledy dlouze podíval a vyšel ze dveří. Zapadly za ním s tichým cvaknutím. Věděla sice, že jí ve skutečnosti život nezachránil, protože skákat z mostu vůbec neměla v úmyslu, ale dělalo jí dobře pomyšlení že mu za to vděčí a že ho zajímá natolik, aby si o ni dělal starosti.

Měla jeho adresu a napíše mu. Co může vědět? Možná, že za nějakou dobu, až se dostane přes přirozený proces truchlení, se Harden vrátí a ona dostane svou druhou šanci na štěstí. Zavřela oči a v duchu si znovu vychutnávala jeho laskání. Přemýšlela, jak jen dokáže žít do té doby, než ho zase uvidí.

ŠESTÁ KAPITOLA

Harden dorazil domů v neuvěřitelně mizerné náladě. Na ranči už na to byli všichni zvyklí, Harden byl totiž nabručený v podstatě pořád. A tak fakt, že byl momentálně ještě vzteklejší a protivnější než obvykle, vlastně nikdo ani pořádně nezaznamenal. Byl docela rád, že si ho nikdo nevšímá, stejně neměl chuť se s nikým bavit, takže když se objevil jeho mladší bratr Connal, náladu mu to tedy rozhodně nespravilo.

Connalovo auto zabočilo na příjezdovou cestu, právě když Harden s Evanem scházeli ze schodů u verandy. „Ježíši, to ne, on už je zase tady!” zasténal Evan a teatrálně se chytil za hlavu.

„Takhle se mluví o vlastním bratrovi?” začal ho hubovat Harden.

„Jen počkej,” prohlásil jeho starší bratr s jízlivým úšklebkem.

„Já už to nevydržím!” přivítal je Connal a zoufale rozhazoval rukama. „Už jsme se vypravili do nemocnice, já jsem obvolal všechny příbuzné, dorazíme tam a oni nám řeknou, že je to jen falešný poplach! Prý jí ještě ani nepraskla voda!“Evan a Harden se na sebe útrpně podívali.

„Tomu snad straší ve věži,” prohlásil Evan. „Jaká voda jí měla prasknout?”

„Tomu bys nerozuměl,” opáčil vyčerpaně. Snědou tvář měl ztrhanou, jako by přinejmenším měsíc nespal. „Zrovna spí, tak jsem přijel poprosit mámu, jestli by se nemohla teď na chvíli nastěhovat k nám. Pepi teď potřebuje mít u sebe nějakou ženskou ruku.”

„To tady ale umřeme hlady,” zaúpěl Evan nešťastně.

„Ale neumřeme,” zamumlal Harden. „Copak jsi zapomněl, že máme kuchařku?”

„Jo, ale máma musí Jeanie May vždycky říct, co má vařit. Radši by sis taky měl začít dělat starosti,” odsekl Evan, „stejně jsi vždycky první, kdo se žene ke stolu, a to tady ani nebydlíš.”

„Nemohli byste toho vy dva nechat? Už tak mám svých starostí dost,” zahučel Connal temně.

Evan nadzdvihl obočí. „No na mě nekoukej. Já jsem Pepi to dítě neudělal.”

„Ale já jsem chtěl děti. A Pepi taky.”

„Tak přestaň bručet a jdi domů.”

Connal se na svého bratra nasupeně podíval. Vypadalo to trochu komicky, vzhledem k tomu, jaký výškový rozdíl musel překonat, aby mu viděl do očí.

„Jen počkej, tebe to taky nemine,” ujistil Evana. „Přijde den, a taky budeš chodit po ulicích hrůzou bez sebe, jestli se s tou tvojí v porodnici náhodou neděje nějaká pohroma. Pak uvidíš, zač je toho loket!”

Evanovi přeběhl přes tvář černý mrak a na chvíli zastínil jeho obvyklý lehkovážný kukuč. „Myslíš?” zeptal se s drsným smíchem. „Na to bych moc nesázel.”

Connal si toho všiml a už se chystal začít vyptávat, co ten zachmuřený výraz znamená, ale Harden se do toho najednou vložil.

„Theodora je v pracovně a snaží se najít nějakou příručku o tom, jak si vylepšit bydlení. Mám dojem, že se právě chystá vrhnout na ložnice,” řekl.

„Instalatér bude mít jistě radost,” prohlásil Connal s vědoucím úsměvem. „Nebojte se, já ji odlákám. Snad se mi ji odtamtud podaří dostat dřív, než stačí prorazit další trubku.”

„Ta poslední kompletně vyplavila předsíň,” vzpomněl si Evan. „Otevřel jsem dveře a nebýt toho, že jsem se chytil rámu, spláchlo mě to málem až na silnici.”

„Kdyby ji tak někdo konečně přesvědčil, aby už nic neopravovala!” povzdechl si Harden. „U ní stačí, aby jen vzala do ruky kladivo, a už je z toho živelní pohroma. Vždyť se podívejte, co dělá,” rozhlédl se kolem, jako kdyby hledal nějaký důkaz matčiny technické nesvéprávnosti. A nedalo mu zas takovou práci nějaký najít. „Ježíši, ona má na autě prasklou pneumatiku!” vykřikl. „Jak dlouho už s tím takhle jezdí?”

„No, na to už musí být opravdu talent,” přitakal Evan. Pak se obrátil ke Connalovi: „Tak si ji odvez, ale nedrž ji u sebe moc dlouho, ano? Zastává se mě proti němu,” dloubl palcem do Hardena.

„To není žádná novinka,” prohlásil Harden podrážděné, vytáhl z kapsy cigaretu a zapálil si. „Moc dobře ví, co si o ní myslím.”

„Jednou toho budeš litovat,” opáčil Connal. Takovéhle věci obvykle neříkal, ale vadilo mu, jak se Harden k tomu všemu staví. To, že Pepi potřebovala pomoc, nebyl jediný důvod, proč pro Theodoru přijel. Od chvíle, co se Harden vrátil ze svého nijak nevysvětleného pobytu v Chicagu, na ni padal čím dál větší splín, a Connal už se prostě na tu její utrápenou tvář nemohl dívat.

Harden ale Connalovi na návnadu neskočil. „Pozdravuj Pepi a vyřiď jí, že jí všichni držíme palce,” opáčil místo toho zvesela.

„Vyřídím.”

Connal se ještě zeptal na Donalda, který byl už zase někde pryč se svou ženou, za minutku už se ale rozloučil, vešel do domu a nechal oba bratry, ať si jdou po svém.

Než stačil Evan zaprotestovat, sedl si Harden nekompromisně za volant.

„Jestli chceš jet se mnou, budu řídit já,” oznámil Evanovi suše. „Ty až moc rád šlapeš na plyn.” „Já prostě rád jezdím rychle,” odsekl Evan. „V poslední době to už ale trochu přeháníš,” podíval se na něj Harden po očku. „Od té doby, co se s tebou rozešla ta holka, se chováš nějak divně.”

Evan se odvrátil. S kamenným obličejem se beze slova díval z okénka.

„Promiň,” omlouval se Harden. „Strašně se omlouvám. Jsem si jistý, že někde na světě na tebe čeká ta pravá. Jen ji musíš najít.”

„Je mi třicet čtyři. Už je moc pozdě,” řekl tiše Evan. „Ty jsi kdysi říkal, že se staneš pastorem. Možná bych o tom měl uvažovat sám.”

„Pastor ale nemusí žít v celibátu,” odpověděl mu na to Harden. „Ty myslíš katolické duchovní, jenomže ty nejsi katolík,” dodal.

„Ne, to nejsem. Já jsem obr z pohádky o Jackovi a kouzelné fazoli,” prohlásil zdrceně. Nasadil si zpátky klobouk. „Jenom mě mrzí, že nekouřím,” zabručel a závistivě sledoval Hardenovu cigaretu. „Možná bych potom byl taky tak v pohodě jako ty.”

„Nechci ti brát iluze, ale já nejsem tak docela v pohodě,” opáčil Harden s pohledem upřeným přes přední sklo. „Taky mám svoje problémy.”

„Miranda?” zeptal se Evan pomalu.

Harden ztuhnul. Ve snech ho pronásledovaly obrazy Mirandy tak, jak ji viděl tu poslední noc v jejím bytě. Dokonce i jen při vzpomínce na chuť jejích úst, na její nádherné hebké tělo se roztřásl rozkoší. Strašně mu chyběla, ale musel být trpělivý.

Váhavě se na Evana podíval. Pak si zhluboka povzdechl a usoudil, že bude nejlepší vyjít s pravdou ven. Evan byl jediná bytost na zemi, se kterou si mohl promluvit. „Jo,” opáčil stručně.

„Ale vrátil ses domů.”

„Musel jsem. Ona je teď strašně citlivá a zatraceně zranitelná. Vím, že když je se mnou, tak je jí lépe, ale nikdy bych si nemohl být jistý, jestli opravdu chce mě, a nebo se jenom snaží vyhnout bolesti.”

„Chceš ji?”

Harden si potáhl z cigarety a otočil se k bratrovi. Tvář měl kamennou jako vždycky, ale oči mu planuly vzpomínkami. „Stejně jako chci dýchat.”„A co s tím hodláš dělat?”

Hardenova široká ramena se zvedla a pak zase bezmocně klesla. „Já nevím. Nejspíš jí napíšu. Možná zase na nějakou dobu odletím do Chicaga a budu tam létat tak dlouho, dokud se z toho smutku úplně nedostane. Neodvažuju se na ni moc tlačit. Nechci, aby mi z ní zbyla jenom půlka.”

„To je zvláštní,” řekl Evan tiše. „Divná představa ty a nějaká žena.”

„Neříkal Connal, že dřív nebo později se to stane každému z nás?”

Evan se usmál. „No, Miranda je vážně kočka. Když už ses konečně rozhoupal najít si nějakou holku, našel sis tedy opravdu kus.”

„To není jenom to, jak vypadá,” dostalo se mu odpovědi. „Ona je… jiná.”

„To ta pravá obvykle bývá,” opáčil Evan se smutným pohledem. „Nebo se to tak aspoň říká.”

„Neboj se, jednou to určitě poznáš na vlastní kůži, bratříčku.”

„Myslíš? No, naděje umírá poslední.”

„Řekl bych, že oba teď potřebujeme na chvíli vypadnout a přijít na jiné myšlenky.”

Evan se rozjasnil. „Skvěle. Tak hurá do města a vymlátíme nějaký ten bar.”

„To, že nesnášíš alkohol, ti ještě nedává důvod, abys z nějakého nebohého, bezbranného baru udělal boxerský ring,” usměrnil ho rozhodným hlasem jeho mladší bratr.

Evan zklamaně pokrčil rameny. „No dobrá, vždyť jsem si jen dělal legraci. Tak hurá do města a vymlátíme nějakou tu kavárnu.”

Harden se uchechtnul. „Na to zapomeň. Ještě se mi ani nezahojilo oko od posledka,” prohlásil a sáhnul si na zažloutlou modřinu nad lícní kostí.

„Otravo. No a co třeba kdybychom jeli do železářství a objednali si butan, co potřebujeme na žhavení značkovacích želez.”

„To už je lepší.”

Harden dostal první dopis od Mirandy hned druhý den. Nevoněl žádným parfémem a namísto barevné obálky vězel v dokonale korektní bílé, ale byl srdečný a plný novinek.

Psala, že dvakrát večeřela u svého bratra a švagrové a že s nimi začala chodit do kostela baptistického kostela. Usmál se. Zajímalo by ho, jestli ji v tomhle ovlivnil on. Ona nebyla baptistka, ale on ano byl diákonem v místním kostele a taky tam zpíval ve sboru. Dopis ukončila větičkou, jak jí chybí a že doufá, že si najde alespoň chvilku čas a napíše jí.

Ta bude koukat, umiňoval si v duchu, když si přitahoval židli k psacímu stolu a na počítači spouštěl textový editor. Napsal několik stránek o nových býcích, které nedávno koupil, a o nadějích, které vkládá do nového křížení, o němž přednášel v Chicagu. Když dopsal, překvapeně se zasmál nad svou neobvyklou upovídaností. Ovšem jakmile si po sobě celý dopis ještě jednou přečetl, zjistil, že jeho výtvor není zrovna dokonalé milostné psaní. Dopis obsahoval sice spoustu informací, ale byl naprosto neosobní, úplně postrádal jakoukoli vřelost.

Zamračil se a chvíli obracel vytištěné psaní v prstech. No, nedalo se říct, že by se mu povedlo vyjádřit, jak strašně moc mu chybí a že by si přál být pořád ještě v Chicagu. Ale to by zas zacházel až moc daleko.

Pokrčil rameny, rozmáchle se podepsal a odeslal dopis dřív, než si to stihne rozmyslet. Vášnivá psaníčka prostě nejsou jeho styl a Miranda si na to jednoduše bude muset zvyknout.

Když Miranda o dva dny později otevřela jeho dopis, byla nejdřív tak vzrušená, že si toho neosobního stylu ani nevšimla. To až když prvotní vzrušení opadlo, uvědomila si, že takovýhle dopis Harden klidně mohl napsat úplně cizímu člověku.

Začala se tudíž sama sebe ptát, jestli ho opravdu zajímá, a nebo jestli se Harden jen snaží najít cestu, jak jí šetrně naznačit, že už o ni nestojí. Nebylo by divu, když teď byli tak daleko od sebe. Vzpomněla si, jak zázračné to bylo v jeho náruči, ale to z jeho strany nemuselo být nic víc než touha.

Znala muže, kteří sami sobě dokázali namluvit, že se vážně zajímají o nějakou ženu, ale skutečný zájem o ni přitom projevovaly výhradně jejich žlázy. Dovolila Hardenovi, aby s jejím tělem prováděl spoustu věcí, nádherných věcí, jenže teď ji hryzalo svědomí. Pořád ještě se necítila zrovna dobře při pomyšlení, že se s ním takhle laskala po Timovi a tom miminku tak brzy.

Její vlastní žlázy jí dávaly pěkně zabrat nedokázala přestat myslet na to, jakou závratnou rozkoš s Hardenem tu poslední noc prožila. Stýskalo se jí až tak, že si připadala, jako by ji přeřízli na dvě půlky, ale podle jeho dopisu to nevypadalo, že by ona nějak zvlášť chyběla jemu. Že by mu vůbec chyběla.

Ten večer celý proseděla u televize a mezi sledováním programu se snažila nějak si v hlavě sesumírovat odpověď. Nakonec se rozhodla, že mu odpoví ve stejném duchu. Když z toho chce vynechat city, ona udělá, co bude moct, aby jeho příkladu dostála.

Nedá mu najevo, jak zoufale chce být s ním, aby se nakonec necítil provinile za to fyzické sblížení, které spolu prožili. Bude mu psát lehkým perem, nebo by ho nakonec ještě mohla nechtěně odstrašit. A to by asi neunesla. Jestli si chtěl vyměňovat neosobní dopisy, dostane tedy neosobní dopis. Utřela si tedy osamocenou smutnou slzičku, která se jí objevila v koutku oka, a pustila se do psaní.

A od té chvíle to začalo jít z kopce. Harden nad jejím dopisem pochmurně vraštil obočí a jeho odpověď byla střízlivá a stručná. Možná, že lituje toho, co spolu prožili. Možná, že žal ještě zesílil její pocit viny, a ona teď chce, aby to ukončil. Možná, že to, co spolu dělali, jí tíží svědomí, a ona chce jen zapomenout. Bylo mu jasné, že na ni moc spěchal. Proč jenom si nedal víc na čas?

Jakmile se vrátil do svého bytu v Houstonu, uviděl všechno z jiné perspektivy. Vztah s někým, jako je Miranda, stejně neměl žádnou budoucnost. Ona byla městské děvče a nikdy by dobře nezapadla do života na ranči.

Harden měl zálusk na jeden malý ranč blízko Jacobsvillu, a dokonce už za něj složil zálohu. Dům tam ale zatím nebyl nic moc. Musel by se opravit, ale ani potom by z něj nebylo žádné výstavní bydlení. Byl to ranč v provozu a podle toho to tam taky vypadalo. Miranda by útrapy zemědělského života určitě těžce nesla, i kdyby tak Harden nakrásně vydělával spoustu peněz.

Z okna pozoroval noční město. Mezi mihotavými světýlky centra Houstonu byla vidět i administrativní budova, ve které sídlila společná rodinná kancelář. Unaveně vzdychl a zapálil si cigaretu. Bylo mu lépe, když si hleděl svých vlastních starostí a přemítal jen nad Theodořiným neuváženým milostným vzplanutím.

Poprvé v životě si připustil myšlenku, jestli jeho matka cítila k jeho otci to samé, co on teď cítil k Mirandě. Jestli její srdce padlo za oběť vášni, které nedokázala odolat. Jestli jeho otce milovala natolik, že mu nedokázala nic odepřít, a zvlášť ne dítě.

Myslel na dítě, o které přišla Miranda, a uvažoval, jaké by to asi bylo, dát jí další, sledovat, jak jí roste bříško. Vzpomněl si na ty něžné výkřiky rozkoše a jak vypadala její tvář při úplném vyvrcholení. Bouchl pěstí do okenního rámu a stiskl zuby, až zaskřípěly.

Vztekle se odvrátil od okna. Miranda mu odpověděla takovým dopisem, jaký by mu klidně mohli napsat jeho bratři, tak jak si vůbec může představovat, že má o něj zájem? Bylo to jasné, zavírala mezi nimi dveře. Ona ho nechtěla. A pokud ano, tak proč ten její druhý dopis nebyl tak milý a vřelý jako ten první?

Ze dnů se staly týdny, a než si toho stačil všimnout, uplynuly už tři měsíce. I přes svá nejlepší předsevzetí si s Mirandou pořád ještě dopisoval, ale byly to dopisy neosobní a nanejvýš stručné. A v posledních dvou týdnech už Harden nenapsal ani řádku. Pak se ale ozval klient z Chicaga a naléhavě žádal Evana o schůzku.

Evan si jako obvykle našel nějakou výmluvu, proč nemůže letět, Connal, novopečený otec, který měl najednou na hraní rozkošného malého kloučka, byl už zase zpátky na ranči v západním Texasu, který tam vlastnil otec Pepi. Donald a Jo Ann se právě vrátili ze zámoří a Hardenův nejmladší bratr rezolutně prohlásil, že se teď nejmíň tři měsíce z domova nikam ani nehne on a Jo Ann si prý už cestování užili až dost.

„Vypadá to, že to zbylo na tebe,” řekl Evan a s úšklebkem dodal: „Můžeš tomu říkat třeba osud.”

Harden se tvářil zoufale. Přecházel po kanceláři jako tygr v kleci, ale připadal si spíš jako štvaná zvěř. „Já ale potřebuju zůstat tady.”

„Myslím, že potřebuješ jet,” prohodil k němu Evan tiše. „Jinak se to nezlepší a sám to dobře víš. Vždyť se na sebe podívej vypadáš příšerně. Nejíš, nespíš, hubneš a snažíš se udřít k smrti. Ona už měla dost času, aby se z toho dostala. Tak za ní zajeď a uvidíš, jestli to mezi vámi pořád ještě jiskří.”

„Ale ona mi píše obchodní dopisy. Nejspíš už teď dávno chodí s někým jiným.”

„Tak to jeď zjistit.”

Harden se začal neklidně ošívat. Tomu pokušení se nedalo odolat. Už jenom z pomyšlení, že zase uvidí Mirandu, ho polilo horko. Zkoumavě se na svého staršího bratra zadíval. „No, to bych asi mohl.”

„Já se tady o všechno postarám. Užij si to.”

Hardenovi se ta slova v hlavě vybavovala znovu a znovu. Záměrně odkládal dobu, kdy Mirandě zavolá. Setkal se s klientem, zařídil všechny potřebnosti a dal si oběd. Pak šel do kina. A najednou bylo pět a on zjistil, že prochází kolem její kanceláře zrovna v tu dobu, kdy Miranda chodívá z práce.

Zastavil se u semaforu. Ve svých černých kovbojských botách, stetsonu a s neodmyslitelnou cigaretou v ruce vypadal jako pravý Texasan. Zvědavě, se zjevným zájmem po něm pokukovalo několik velice přitažlivých žen, ale on si jich ani nevšiml. Momentálně měl oči jen pro jedinou ženu, i když si ještě nebyl úplně jistý, co k ní vlastně cítí.

Někde za ním zahoukala siréna. Otočil se tím směrem, a když se vrátil pohledem zpátky k budově, ve které sídlila Mirandina kancelář, Miranda už stála ve dveřích. Na sobě měla krátké, světle zelené proužkované šaty, ze kterých se mu prudce rozbušilo srdce a teplota mu nebezpečně stoupla. Dlouhé, elegantní nohy v jemných punčochách měla odhalené vysoko nad kolena a z páskových sandálků na vysokém podpatku jí vykukovaly něžné prstíky. Vypadala mladě a moc jí to slušelo, i když byla stejně pohublá, jako když ji před časem opustil.

Usilovně něco hledala v kabelce, takže ho uviděla, až když si jí stoupnul přímo do cesty.Málem do něj narazila. Když k němu konečně vzhlédla, z jejího výrazu mohl vyčíst všechno, co chtěl vědět. Nejdřív to byl šok, který ve chvilce přešel v lehce zmatený nevěřící výraz a nakonec po několika vteřinách v jásavou radost. Velké stříbrné oči měla v tu chvíli jako dva talíře.

„Hardene!” zašeptala nadšeně.

„Ani se nemusím ptát, jestli mě ráda vidíš,” zabručel suše. „Ahoj Mirando.”

„Kde se tady bereš? A na jak dlouho jsi tady? Máš čas zajít se mnou na kafe…?”

S úsměvem jí přejel ukazováčkem po rtech a bylo mu jedno, jestli se na ně někdo dívá. Míjeli je chodci a svištěla kolem auta, ale oni si jich nevšímali, jen upřeně hleděli jeden na druhého. „Vydrž chviličku, hned ti na všechno odpovím. Parkuju kousek odsud. Půjdeme?”

„Zrovna jsem hledala nějaké drobné na autobus,” vykoktala s ruměncem na tváři, celá roztřesená z jeho nenadálého objevení. Zbožně se na něj podívala. „Stejně jsem žádné nenašla. Jsi tu už dlouho?”

„Pár minut. Přiletěl jsem dneska ráno.” Podíval se na ni. „Pořád jsi nějak pohublá, ale už máš mnohem zdravější barvu než dřív. Je ti už lépe?”

„Mnohem,” přikývla. „Je úžasné, co všechno dokáže čas. Myslím, že se teď dokážu na všechno podívat v úplně jiném světle. Pořád je mi smutno po miminku, ale snažím se to překonat.”

Zastavil u pronajatého lincolnu a galantně jí otevřel dveře. „Tak to jsem rád.”

Počkala, než se usadí vedle ní a nastartuje, a pak teprve začala mluvit. „Nevěděla jsem, jestli tě ještě někdy uvidím,” přiznala. „Ty dopisy, co od tebe chodily, byly pořád kratší a kratší…”

„To ty tvoje taky,” opáčil a v hlubokém hlase mu zazněla mírná výtka.

„Myslela jsem, že ti byl možná můj první dopis nepříjemný,” přiznala s úsměvem. „A tak jsem tu tvou odpověď použila jako vzor.”

Také se usmál. Tohle všechno vysvětlovalo. Teď chápal, co dělala, a proč.

„Když já nevím, jak se píše dopis ženě,” řekl po minutě proplétání se změtí odbočovacích pruhů. „Nikdy jsem to nedělal, tohle byl můj první pokus.” Projel několika křižovatkami a konečně se mu podařilo vklouznout do proudu aut. Tvář se jí rozjasnila. „To jsem nevěděla.” „Jak bys taky mohla,” pokrčil rameny. „A jak dlouho tu zůstaneš?” „Měl jsem se sejít s klientem,” odpověděl. „To už jsem si odbyl dnes ráno.”

„Takže jsi na cestě domů…” odtušila Miranda tiše. Začala si hrát s kabelkou na klíně a oknem chvíli mlčky pozorovala provoz na ulici. Ve tváři se jí zračilo zklamání, ale za žádnou cenu nechtěla dopustit, aby si toho všiml. „No, stejně jsem ráda, že ses za mnou zastavil. Bylo to hezké překvapení,” vyhrkla nakonec.

Nadzvedl obočí. Buď byla tak průhledná a nebo už ji měl moc dobře přečtenou. „Už se nemůžeš dočkat, až se mě zbavíš, co?” prohodil jakoby mimoděk. „A to jsem uvažoval, že se tu zdržím aspoň do zítřka.“Najednou se k němu otočila. Oči se jí rozzářily. „Opravdu? Tak to já uvařím večeři.”

„Tentokrát tě asi nechám,” odpověděl. „Nechce se mi promrhat celý večer v restauraci.”

„Potřebuješ se nejdřív ještě vrátit do hotelu?” zeptala se celá rozradostněná.

„Není pro co. Mám na sobě jediné oblečení, co jsem si vzal s sebou a peněženku mám v náprsní kapse.”

Zasmála se. „Tak to můžeme jet rovnou domů.”

Bez potíží si vzpomněl, kde Miranda bydlí. Zaparkoval nejblíž, jak to šlo, zamknul auto a doprovodil Mirandu dovnitř.

Zatímco se převlékala do džínsů a růžového háčkovaného svetříku, Harden se procházel po obývacím pokoji. Nic se tu nezměnilo, jen v knihovničce přibylo trochu knih. Ze stolku u pohovky zvedl jednu z mnoha knížek v měkkých, barevných deskách. Usmál se jejímu vkusu. Detektivky a milostné romance.

„Koukám, že ráda čteš detektivky. To já taky, nejradši mám ty od Gardnera,” poznamenal směrem k Mirandě, která se pilně činila v kuchyni.

„Toho mám taky ráda,” odpověděla a usmála se na něj přes rameno. „A taky jsem celá pryč do Sherlocka Holmese, co ho dávají na vzdělávacím kanálu,” dodala, když sypala kávu do kávovaru.

„Já se na to taky dívám.”

Posadil se na barovou stoličku u pultu, který odděloval kuchyň od zbytku obývacího pokoje, opřel se o lokty a pozoroval Mirandinu štíhlou postavu při vaření. Všimla si, že si zapálil, a tak obešla pult a donesla mu popelník, ale hned jak ho položila na stůl, Harden na nic nečekal, popadl ji v pase a přitáhl si ji mezi kolena.

„Dej mi pusu,” řekl tiše a pohledem se jí při tom vpíjel do očí. „Bylo to moc dlouhé a moc vyprahlé období.”

„To tě nikdo za celé ty tři měsíce nepolíbil?” vypravila ze sebe zadrhávajícím hlasem, trochu nervózní z té náhlé blízkosti.

Usmál se na ni. „Přece nesnáším ženské, nevzpomínáš si? Dej mi pusu, nebo se tady místo těch steaků usmažím sám ve vlastní šťávě.”

Trhaně se zasmála. „Tak dobře, co mám s tebou dělat.” Naklonila se k němu, zavřela oči a jemně se dotkla rty jeho úst.

Jeho štíhlá, svalnatá ruka se jí zapletla do vlasů, usadila se jí na zátylku a převzala nad ní moc.

Jazykem jí pootevřel rty a začal jí je zkoumat zevnitř. Čím to trvalo déle, tím byl polibek vášnivější. Nemohl skoro dýchat, jak intenzivní to bylo, a připadalo mu, že jeho přerývaný dech zní ztichlou kuchyní jako rachocení hromu.

„Tohle nestačí,” prohlásil rezolutně a maličko se poodtáhl, jen aby mohl zamáčknout cigaretu. Sklouzl jí oběma rukama k útlému pasu a přitáhl ji k sobě tak blízko, že se dotýkali břichem a tvář měla ve stejné rovině s jeho rozzářenýma bleděmodrýma očima. „Hrozně jsi mi chyběla, holčičko,” zašeptal chraptivě.

Chňapnul po ní rty s takovou vervou, až jí zatlačil hlavu zpátky do své dlaně. Jeho rázné pohyby by se jindy mohly zdát dost neurvalé, ale toužil po ní už moc dlouho, a ona nakonec stejně cítila totéž. Zaváhala jen malou chviličku, a už mu obtáčela paže kolem krku a se slabým zasténáním se k němu přitiskla.

Přilnula k jeho teplému, silnému tělu jako liána k pevnému kmeni stromu. Slyšela jeho přerývané vzdechy, na ústech cítila jeho hladové rty, zuby i jazyk, který se dobýval k té vlhké měkké tkáni uvnitř. Zatočila se jí hlava a spodní polovina těla jí pomalu začala tát.

A pak jí najednou proniknul jazykem mezi zuby a dovnitř do úst. Připadalo jí, jako by jí v žaludku někdo založil požár. Celé tělo jí začalo pulzovat v rychlém, vytrvalém rytmu jeho jazyka. Bylo to skoro jako milování. Z hrdla se jí vydral zvuk, jaký od sebe ještě v životě neslyšela. Roztřásla se. Nohy se jí podlomily v kolenou a dozajista by upadla, kdyby se ho tak pevně nedržela. Přivinula se k němu ještě těsněji, takže se chvění jejího těla přenášelo i na něj.

„Ano… ano…” vydechoval jí přerývaně přímo do úst, „ano, lásko, to je… ono…!”

Postavil se a zvedl ji s sebou. Svou štíhlou rukou jí sklouzl na zadeček a pevně si přitiskl její pánev k bokům. Strnula, když zaregistrovala, jak moc je vzrušený, a instinktivně se od něj začala odtahovat, ale on jako by to vůbec nebral na vědomí.

„Neboj se, nic se neděje,” zašeptal. „Uvolni se. Jenom se uvolni. Nebude to bolet.”

Jeho hlas na ni měl zvláštní účinek. V tu ránu se s ním přestala potýkat a s chvějivým povzdechem se mu odevzdala.

Ruce mu stále ještě tiskla na prsa, ale jak se polibek stával vášnivějším, už ho neodstrkovala, naopak, přivinula se k němu ještě blíž, až ucítila, že se začal třást i on.

Konečně zvednul hlavu a podíval se na ni. Dýchal přerývaně, jak se snažil zvládnout nápor citů.

Sevřel ji v pase o něco pevněji, a když viděl ty bezmocné, poddajné oči v její něžné oválné tváři, nemohl to už vydržet ani o vteřinu déle. „Máš teď v kuchyni rozdělaného něco, co by pár minut nepočkalo, Mirando?” zeptal se s tichou naléhavostí. Polkla. „Ne, ale…”

Sehnul se a zvedl ji do náruče. „Neboj se, holčičko,” zašeptal něžně, když ji odnášel z kuchyně. „Hardene, já… já pořád ještě nic neberu,” koktala zmateně Miranda.

Nezastavil a ani se na ni nepodíval. Rozhodným krokem zamířil do ložnice. „Nebudeme se milovat.”

Pootevřela rty. Byly celé rozbolavělé, a když se jich dotkla jazykem, chutnaly stejně jako on. Položil ji na postel a dlouho se na ni jen tak díval. Pak si pomalu sednul vedle ní a sklonil se zase nad její ústa.

Výraz v jeho očích ji fascinoval. Byla v nich touha smíchaná s rozčilením a něčím ještě temnějším, něčím, co se nedalo tak snadno rozpoznat. Sklouzl jí pohledem na hrudník, který se jí neklidně zvedal a zase klesal pod růžovým háčkovaným svetříkem. Rozechvělou rukou jí pomalu rozepnul vrchní dva knoflíčky a shrnul jemnou pleteninu stranou. Zpod růžové látky vykoukla smetanově bílá pleť překrývající klíční kost a malé kulaté rameno.„Dneska žádná podprsenka?” zeptal se neomaleně a lišácky na ni mrknul. Začervenala se. „Já…“než stačila cokoli říct, položil jí na rty ukazovák. „To, co spolu děláme, je jen mezi námi,” pronesl vážným hlasem. „O mém osobním životě nevědí nic ani moji vlastní bratři. Strašně moc se tě chci zase dotýkat, Mirando, a myslím, že ty to taky chceš. Jestli je to opravdu tak, nevidím žádný důvod, proč bychom se spolu teď nemohli mazlit.”

Pátravě se mu zahleděla do očí. „Vůbec nemůžu spát,” přiznala tiše. „Pořád musím myslet na to, jaké to mezi námi bylo minule,” zašeptala.

„To já taky ne,” opáčil s úsměvem. Ruku jí posunul k pasu a zvedl ji do sedu. Stáhl jí přes hlavu svetřík a odhodil ho stranou. Toužebně jí sjel očima na hrudník. Pásl se pohledem na jejích nahých růžových prsou se dvěma nafialovělými terči bradavek, ze kterých se jí při jeho pečlivé prohlídce začaly dělat tuhé knoflíky.

Váhavě ho pohladila po tváři a zachvěla se, když se nad ní sklonil. Prohnula se v zádech, aby mu ukázala, po čem touží nejvíc.

Harden jí rád vyhověl. „Tady?” zašeptal.

Dech se jí zadrhnul, když se mu ústa otevřela nad jejími prsy a mezi rty mu zmizelo skoro celé ňadro. Ucítila slabé sání a roztřásla se rozkoší, nehty zaryla do ramenních vycpávek jeho saka.

„Měl bys… měl by sis trochu odložit,” zašeptala.

Zvedl hlavu a vtiskl jí něžný polibek na rty. Pak se postavil. „Máš pravdu. To bych měl.”

Začal se svlékat a vychutnával si při tom, jak mu jezdí po odhaleném těle očima plnýma touhy. Kalhoty si ale nechal na sobě.

„Hardene…” začala stydlivě a očima mu sklouzla k opasku s velkou stříbrnou sponou.

„To ne,” odpověděl na otázku, kterou si přečetl v jejích očích. Pak si sedl vedle ní a přitáhl si ji něžně na klín tak, aby se jí prsa dotýkala toho hustého porostu na jeho hrudi. „Kdybych si sundal ještě něco dalšího, už by z nás byli milenci.”

„A ty snad nechceš?” zeptala se bez dechu.

„Chci,” odpověděl prostě. „Ale je na to ještě moc brzy.” Sklopil oči k místu, kde se její světlá pleť dotýkala jeho do bronzová opáleného těla. „Chtěl bych, abys jela se mnou domů, Mirando.”

SEDMÁ KAPITOLA

Miranda zpočátku nevěřila svým uším. Zůstala na něj zírat s otevřenou pusou. „Co?”

Podíval se jí do očí. „Chtěl bych, abys jela se mnou domů,” zopakoval to ještě jednou, ale už jí neprozradil, že právě sám sebe překvapil možná ještě víc, než šokoval ji. „A chtěl bych ještě víc než to,” dodal po chvíli. Držel ji v pase a střídavě ji nadlehčoval a zase pouštěl dolů. Její bradavky mu smyslně kroužily po zarostlé hrudi. „Chci tě celou, ne jenom tvoje tělo.”

„Ale… moje práce,” začala.

„Na to, že tě požádám o ruku, myslím už od té chvíle, kdy jsme si na sebe trochu zvykli,” snažil se dokončit, co jednou začal. „A netvař se tak šokované. Víš stejně dobře jako já, že takhle bychom dřív nebo později skončili spolu v posteli. Tomu se nedá vyhnout. Jenomže já nejsem o nic svobodomyslnější než ty, takže s tím musíme něco udělat. Buď se vezmeme a nebo se spolu přestaneme vídat. Což znamená, že jestli si nevybereme tu druhou možnost, musíš jet se mnou domů.”

„A bydlet mám… u tebe?” opáčila. „U Theodory, mojí matky,” vysvětlil jí. „Já teď kupuju ranč v Jacobsvillu, ale ještě není připravený k nastěhování. A i kdyby byl,” dodal s lítostivým úsměvem, „u nás v Jacobsvillu se to takhle nedělá. Stejně bys musela bydlet u Theodory, aby bylo jasné, že spolu zatím nic nemáme. Nebo jsem se ti snad nezmínil, že jsem v našem baptistickém kostele diákonem?”

„Ne,” vykoktala. „O tom ses tedy nezmínil.” „Jednou jsem dokonce přemýšlel o tom, že se stanu pastorem,” zamumlal a zkoumavě se na ni podíval.

Miranda ho uchváceně sledovala. Něco takového by ji vážně ani ve snu ho nenapadlo.

„Necítil jsem se k tomu ale povolaný, a tak jsem si to radši rozmyslel. Ovšem to, že jsem se nestal duchovním, ještě neznamená, že jsem teď pro takzvaný moderní přístup k věcem. Držet tě takhle je jedna věc, ale spát s tebou to mi svědomí nedovolí.”

„Já už jsem ale byla vdaná,” začala. „To ano, ale ne za mě.” S něžným úsměvem se podíval na její očekáváním ztvrdlé bradavky, jak se mu tisknou k hrudi. „Ale takovéhle to nebylo, viď že ne ?”

„Ne,” přiznala téměř bez dechu, když se jí svým snědým tělem otíral líně o prsa. „Ne, takovéhle to opravdu nebylo!” Přitiskla se k němu ještě blíž a pevně mu sevřela ramena. „Ale ty přece nesnášíš ženské. Jak to, že se najednou chceš oženit se mnou?”

„Řekl jsem, že nesnáším ženské, ale ne tebe,“opáčil tiše. Ruce se mu zapletly do jejích dlouhých tmavých vlasů. Zvednul jí tvář tak, aby mu viděla do náhle ztichlých, vážných očí. „Nikdy jsem žádnou takhle nechtěl,” řekl prostě. „Od té doby, co jsem odletěl z Chicaga, nemyslím na nic jiného než na tebe. Na žádnou jinou jsem se od té doby ani nepodíval.”

Maličko se poodtáhla a tím pohybem zároveň odhalila prsa, která mu až doteď pevně tiskla k hrudi. Okamžitě jí k nim sjel pohledem. Miranda zahořela vzrušením, ale tentokrát už se je před ním nesnažila schovat.

Asi za minutku se jí zkoumavě podíval do očí a ke svému velkému překvapení v nich uviděl rozkoš a pýchu. „Líbí se ti to, viď?” zeptal se tiše. „Tobě se líbí, když se na tebe dívám.”

„Ano,” odpověděla váhavě.

„Stud je to poslední, co bys přede mnou měla cítit, Mirando,” pronesl vážně, když viděl, jak se tváří. „Už nikdy. Vím toho o tobě už dost, abych si myslel, že jdeš hned s každým.”

Na ta slova se Miranda usmála. „Děkuju.”

Hardenova ruka jí pomalu putovala od prsou až k pasu, ale pak potřásl hlavou. „Nedovedu si představit, že tohle budu moct dělat, kdykoli se mi zachce, ty ano?” zeptal se z ničeho nic. „Ještě nikdy jsem neměl… žádnou jenom pro sebe,” vypadlo z něj k jeho velkému překvapení. A ještě víc ho překvapilo, když zjistil, že je to pravda. Pomyslel si, že vlastně jednu kdysi měl, ale byl to spíš sen než skutečnost, jak si právě teď uvědomil.

„No, já vlastně taky nikdy neměla muže, který by tu byl jenom pro mě,” řekla tiše. Očima klouzala po jeho zarostlé hrudi ke zvlněným břišním svalům, které mu vykukovaly nad zapnutým páskem, a pak zase zpátky k širokým ramenům a vypracovaným svalům na pažích. „Ráda se na tebe dívám,” zašeptala trochu nakřáplým hlasem.

„Tak to je vzájemné.” Prsty jí přejel po pevném polštářku jednoho ňadra a láskyplně putoval ke druhému. „Mirando, už nikdy, nikdy si na sebe neber tu vycpanou podprsenku, slyšíš?” prohlásil výhružně a pronikavě se jí zadíval do očí.

Tichounce se zasmála. „Rozkaz.”

Také se zasmál, když si uvědomil, že to s tím zápalem možná trochu přehnal. „Moc malá. Bože můj, on snad musel být krátkozraký!” Vstal a vytáhnul ji s sebou. Očima jí výmluvně jezdil po těle. „Ty bys nejspíš nechtěla vařit večeři takhle, co…?” povzdechl si ztěžka.

„Hardene!”

„No co, já se na tebe prostě rád dívám,” prohlásil dotčeně. „A rád se tě dotýkám…” Prsty jí lásky plně přejel po prsou, až zalapala po dechu. „A rád tě líbám…”

Sehnul se nad ni. Rty jí jemně přejížděl po kůži a mazlil se s ní, dokud se v ní zase neprobudila vášeň. Nikdo z nich nevěděl, jak, ale najednou se zase octli na posteli. Líbal ji na prsou a zatímco se jí rty otíral o hedvábnou kůži bradavek, rukama jí bloudil po zbytku těla.

„To nebude… stačit,” zasténala.

„Já vím. Bože…” zašeptal přerývaně.

Nadlehčil se a kousek se posunul, aby cítila, jak je vzrušený. Přesunul váhu na předloktí a boky přitisknul k jejím.

„Ty bys mi to dovolila, viď? Chtěla bys, abych si tě vzal hned teď, že je to tak?” zeptal se bez obalu a pohledem se jí vpíjel do očí.

„Ano.” Rukama ho hladila po zádech, jako by se s rozkoší učila nazpaměť všechny pletence jeho napjatých svalů, všechny záhyby té lehce zdrsnělé kůže.

Sklonil se nad ni a začal jí žužlat spodní ret. „To by ale byla strašlivá hloupost.”

„To je mi jedno, chci být jen tvoje.”

Po páteři mu přeběhlo mrazivé zachvění. Mirandina slova jím projela jako úder blesku a měla okamžitý účinek. Bolestně zasténal.

„No, nedá se nic dělat,” zašeptala na svou obranu uprostřed polibku. „Nadzvedni se trochu.”

Harden tomu něžnému šepotu vyhověl. Najednou mezi nimi ucítil její ruce a ke své hrůze si uvědomil, že se mu snaží rozepnout pásek u kalhot. Šokované se na ni podíval a pak vybuchl: „Ježíši, to ne!” Odstrčil jí ruku a celý roztřesený se překulil na záda.

Posadila se a zvědavě se na něj podívala. „Ne?”

„Ty to nechápeš,” vypravil ze sebe ztěžka.

Zvědavě si ho prohlížela svýma holubičíma očima, a všimla si, že už se téměř nedokáže ovládat. „Aha. Chceš říct, že když se tě budu takhle dotýkat, stane se ti to samé, co se stalo mně, když… jsi mi to dělal?”

„Ano,” začervenal se. Díval se na ni se směsicí touhy, rozčilení a bolesti v očích. „Já ti nemůžu dovolit to udělat.”

„A proč ne?” zeptala se tiše. „Můžeš tomu říkat třeba přebujelá mužská ješitnost,” zamumlal, když spouštěl nohy z postele, „a nebo nějaká zatracená psychická úchylka. Říkej si tomu jak sakra chceš, ale dovolit ti to nemůžu.”

Sledovala ho, jak tiše vstává a pomalu obchází postel, ale nespouští přitom oči z jejích obnažených prsou. Sedla si a nepřestávala ho pozorovat. „Ale já jsem ti to dovolila,” upozornila ho.

„Jenomže ty jsi žena,” vykoktal mezi trhanými nádechy. „Ježíši, a jaká žena,” vydechl chraptivě a významně kývnul k jejím prsům. „Až se poprvé budeme milovat, nejspíš pod sebou zapálíme postel.”

Celá zrůžověla. „Ty se ale vyhýbáš otázce.” „No jistěže vyhýbám.” Vytáhl ji na nohy, popadl její odhozený svetřík a překotně jí ho pomáhal obléknout. „Já jsem staromódní chlap se spoustou komplexů a vážně mám zábrany ukazovat se nahý před nějakou ženou, nebo nechat se uspokojovat ženou, která by mě pak viděla bezbranného, nebo…” zadrhl se a nejisté se na ni podíval.

„No, myslím, že už jsi to pochopila, nebo ne?” zeptal se nakonec úsečně. Přehodil si přes ramena košili, pak ji popadl za ruku a už ji táhl za sebou z ložnice. „Dej mi najíst, umírám hlady.”

Po cestě ke kuchyni se jí hlavou honila spousta myšlenek. Dozvěděla se toho o něm dnes dost, ale vzbuzovalo to v ní ještě větší zvědavost. Byl to ten nejzajímavější muž, s jakým se kdy setkala, jenom se sama sebe začínala ptát, jak zkušený doopravdy je. Nechoval se zrovna jako sukničkář, i když je pravda, že tak líbal.

Při smažení steaků a přípravě zálivky na salát měla spoustu času na přemýšlení. Vzadu v hlavě jí zase začala vystrkovat růžky vzpomínka na miminko. Tima samozřejmě litovala také, ale jak si znovu a znovu procházela události té strašlivé noci, začínala si uvědomovat, že opravdu nemohla dělat víc, než udělala.

Byla zkušená řidička, a velice opatrná. A Tim dost pil. Nemohla mu přece dovolit posadit se v tomhle stavu za volant. Silnice byla kluzká, před ní z ničeho nic v protisměru vyrazilo nějaké auto a ona instinktivně zareagovala. Bohužel o zlomek vteřiny moc pozdě. A to bylo osudné. Nedalo se už nic dělat.

Harden s rostoucími obavami sledoval, jak Miranda skoro nejí, jen se tak rýpá ve svém salátu. „Děje se něco?” zeptal se opatrně.

Zvedla své velké stříbrošedé oči a přihladila si dlouhý pramen rozcuchaných černých vlasů za ucho. „Ne, nic se neděje. Já… myslela jsem na tu nehodu. Měsíce jsem sama sebe trýznila, a přitom mi policie řekla, že se tomu nedalo vyhnout, že jsem nemohla už nic dělat. Oni to přece musejí vědět, co myslíš?”

„To ano,” přisvědčil tiše. „Oni to musejí vědět.”

„Tim na mě sice nebyl moc hodný, ale stejně je mi hrozně při pomyšlení, že musel zemřít takhle,” řekla smutně. „Jenom pořád nemůžu přestat truchlit pro to miminko.”„Se mnou budeš mít další,” řekl chraptivě. Bleděmodrý pohled se mu leskl vášní. Překvapeně se mu podívala do očí a uviděla nich něco, co ještě ani nezačala chápat. „Ty bys chtěl děti?” zeptala se ho něžně. Pohledem jí sklouzl na prsa a pak pomalu stoupal zase zpátky na rty. „Myslím, že bychom mohli mít hezké děti,” prohodil jakoby mimochodem. Oba jsme tmavovlasí, ty máš šedé oči, já modré já mám jenom o něco tmavší pleť než ty. Byly by podobné nám oběma.” Tvář se jí rozjasnila. Zářila teď jako sluníčko. „Ty… ty bys chtěl mít se mnou dítě?” zašeptala s očima doširoka rozevřenýma nadšením. Ten její blažený výraz Hardenovi rozpohyboval hlavě kolotoč myšlenek, nad kterými stálo za to chvilku se zastavit. Věděl, že pořád truchlí po svém nenarozeném děťátku, a kdyby jí mohl dát další, možná by jí to pomohlo se přes to dostat. I kdyby ho nemilovala, určitě by k němu určitou náklonost pocítila, až by přišlo dítě. Ovšem za předpokladu, že by jí to dítě dokázal udělat. Věděl, že určité procento mužů je sterilních, a on nikdy nenechal testovat. Ale o téhle možnosti radši ani nechtěl uvažovat. V zájmu svého duševního zdraví předpokládal, že jí bude schopen dítě dát. Byla tak strašně zranitelná. Uvědomil si, že má silné nutkání ji ochraňovat. Že by se nejradši rozeběhl a snesl jí modré z nebe, k nohám položil celý svět. Ale ze všeho nejvíc toužil dát Mirandě všechno, co potřebuje, aby mohla překonat svou bolest a jít životem zase dál. „To bych chtěl,” pronesl slavnostně. „Moc bych si přál mít s tebou dítě.”

Zkoumavě se jí podíval do tváře. Zářila štěstím. Oči jí zněžněly do holubičí šedi a stříbřitě se leskly zpod dlouhých černých řas.

„Ale ne hned teď,” prohlásil rozhodně. „Nejdřív spolu musíme nějaký čas veřejně chodit a poznávat se. Ještě budeme muset překonat spoustu překážek, než si půjdeme domluvit termín v kostele.”

Předpokládala, že tím myslí její manželství a její ztrátu. Zmohla se na úsměv. „Dobře. Udělám všechno, co řekneš, Hardene.”

Usmál se na ni na oplátku. Věci šly lépe, než se vůbec kdy odvážil doufat.

Po cestě z letiště na ranč Tremaynových byla Miranda hotový uzlíček nervů. Harden jí vykládal něco o historii městečka, kterým projížděli, v krajině kolem ji upozorňoval na nejrůznější zajímavosti, ale ona ho sotva vnímala. Hardenova matka pro ni byla neznámou veličinou, a Miranda se prvního setkání docela děsila. Evana, nejstaršího z bratrů, už viděla v hotelu, takže ten pro ni nebude úplně cizí. No, alespoň někoho už tu zná. Jenomže tu byli ještě dva další bratři a k tomu jejich manželky. Když Harden zahnul na příjezdovou cestu a konečně zastavil před venkovským patrovým domem s bílým dřevěným obložením, byla v ní malá dušička.

„Nevrť se,” peskoval ji Harden jemně, „sluší ti to a nikdo tě tady nesní,” dodal a obdivným pohledem přejel její bílé letní šaty s barevným páskem a dlouhé nohy v sexy sandálkách na vysokém podpatku. „Tak co, všechno v pořádku? Můžeme jít?”

„Můžeme,” opáčila, když jí pomáhal z auta, ale oči měla ustarané.

Theodora Tremaynová se schovávala v obývacím pokoji a spolu s Evanem vykukovala zpoza záclony.

„On si s sebou přivezl ženskou!” vybuchla najednou. „Už léta mě trápí kvůli tomu, co se stalo s Jeho otcem, a kvůli té… tomu děvčeti, co byl do něj zamilovaný.” Zavřela oči. „Jednou mi dokonce vyhrožoval, že si přivede domů prostitutku, aby se mi pomstil, a už je to tady! Podívej, Evane, hodlá se mi pomstít tím, že mi do domu nasadí nějakou holku z ulice!”

Evan byl natolik v šoku, že ze sebe nedokázal vypravit ani slovo. A když mu konečně došlo, že matka o Mirandě vůbec nevěděla, bylo už pozdě.

Dokázal dokonce i pochopit, proč máti k takovému závěru dospěla. Sám jednou Hardena slyšel,jak Theodoře takhle vyhrožuje. Navíc, Miranda byla městské děvče, a také se tak oblékala módně a rafinovaně. Pro venkovskou ženu, jakou Theodora dozajista byla, měla tahle městská móda neodmyslitelný punc frivolnosti, a každá dívka, která si na sebe vzala takhle krátkou a úzkou sukni, si v jejích očích přímo koledovala o pověst lehké holky. A tak si dovedl představit, že si Theodora Mirandino sexy oblečení spojila v hlavě s Hardenovou výhrůžkou, a automaticky to nebohé děvče hodila do stejného pytle s typem žen, s jakým Mirinda ve skutečnosti neměla vůbec nic společného.

Hlavní dveře se otevřely a Miranda vkráčela spolu s Hardenem do obývacího pokoje.

„Mirando, tohle je moje matka, Theodora,” prohlásil arogantně, aniž by napřed matku jakkoli pozdravil, což jenom Theodoru utvrdilo v názoru, že její děsivá domněnka je správná.

Miranda stála a zírala na tu malou, snědou ženu, jak bez pohnutí stojí s rukama založenýma v pase a prsty zaťatými v pěst.

„Já… moc ráda vás poznávám,” řekla Miranda trochu třesoucím se hlasem, protože Hardenova matka nevydala ani hlásku, natož aby se byť i jen maličko pousmála. Tvářila se hrozivě a neuvěřitelně naštvaně. Miranda pomalu rudla v obličeji. Uvědomila si, že stojí tváří v tvář otevřenému nepřátelství, ale vůbec nechápala, co ho mohlo vyvolat. „Harden byl tak laskavý a…”

„No to se vsadím, že byl,” přerušila ji Theodora netypicky jedovatým hlasem.

Miranda nebyla na podobné výpady zvyklá. Vůbec nevěděla, jak na něco takového má reagovat. Sklopila hlavu a nasucho polkla. Do očí se jí draly slzy.

„Já… myslím, že bych radši měla jít, Hardene,” vyhrkla s obličejem rudým jako rak. Když se podívala Hardenovi do očí, uviděla v nich zuřivý vztek. „Já…”

„Co je tohle za uvítání,” zeptal se své matky ledově.

„A jaké uvítání jsi asi tak čekal?” vrátila mu úder Theodora a z očí jí vyletovaly blesky. „Tohle je pro mě rána pod pás, Hardene.”

„Pro tebe?” zavrčel. „A jak si myslíš, že se asi cítí Miranda?”

„Nevzpomínám si, že bych rozesílala nějaké pozvánky,” opáčila Theodora škrobeně.

Miranda by nejradši zalezla někam hluboko pod koberec. „Prosím tě, pojď pryč,” pobízela skoro nepříčetně Hardena k odchodu.

„Jen tady zůstaňte,” prohlásil Evan stručně. „Pojďte dál a posaďte se, proboha.”

Jenomže to s Mirandou ani nepohnulo. Pořád upírala na Hardena úpěnlivé pohledy.

Pochopil, aniž by musela říct jediné slovo. „Dobře, holčičko,” řekl něžně. Ruka mu v útěšlivém gestu vklouzla do její. „Za tohle se moc omlouvám. Půjdeme.”

„Ráda jsem… vás poznala,” vykoktala Miranda už na ústupu.

Harden šílel vzteky a nijak se to nesnažil skrýt. „Před pár měsíci se jí manžel zabil při havárii,” vmetl své matce do tváře a sledoval, jak jí překvapením tuhnou svaly v obličeji. „Přišla tam i o dítě, které tehdy čekala. Nějaký čas jsme se vídali v Chicagu a já jsem chtěl, aby navštívila Jacobsville, ale když si pomyslím, jakého přivítání se jí tu dostalo, nedovedu si představit, že by mohla mít zájem seznámit se blíž.”

S těmi slovy se otočil a vykročil pryč, prsty přitom konejšivě hladil Mirandinu dlaň. Evan tiše soptil a Theodora polykala slzy.

„Ježíši, to jsem nechtěla, já to tak nemyslela… Nikam nechoďte, prosím…!” vyhrkla Theodora, která by se teď nejradši neviděla. Ta mladá žena před ní vypadala, jako by jí někdo právě nafackoval, a byla to jen její vina. Jak jen jí bylo trapně! To, že Hardenovi chybí i ta špetka slušnosti, aby jí takovouhle návštěvu předem ohlásil, jí přece nedává žádné právo si vylívat vztek na tomhle nevinném, nic netušícím děvčeti. A to, že si hned myslí bůhví co, aniž by věděla, o co běží, to byla taky jen a jen její chyba.

„Já ale opravdu musím jet domů,” opáčila Miranda. Její ruměná tvář mluvila jasněji než všechna slova. „Musím do práce…!”

Harden cedil mezi zuby jednu kletbu za druhou. Prudce si Mirandu přitáhl k sobě a pevně ji objal. Když pak pohledem sklouzl z její skloněné hlavy ke zmučené tváři své matky, v očích měl napsáno, že udělá cokoli, aby Mirandu uchránil před bolestí.

„Pozval jsem sem Mirandu hlavně proto, aby se seznámila s mojí rodinou a měla čas zjistit, jestli se jí tady bude líbit,” prohlásil nakonec s ledovým úsměškem. „Protože jestli ano, jsem rozhodnutý si ji vzít. Ale doprošovat se nebudeme. Myslím, že to zvládneme i bez tvé pohostinnosti. Místní motel určitě bude mít dva pokoje volné a jsem si jistý, že nás tam uvítají srdečněji než tady,” vmetl Theodore vztekle do obličeje.

Miranda zvedla hlavu a zadívala se Hardenovi do očí. „Tohle neříkej,” zašeptala slabým hlasem. „Prosím, nedělej to ještě horší. Já jsem sem neměla jezdit. Vezmi mě na letiště, prosím tě. Byla chyba sem jezdit…”

„To tedy rozhodně nebyla,” vmísil se do toho Evan rozhořčeně. Jak Theodoru, tak Hardena zpražil nasupeným pohledem: „Koukněte se na ni, sakra! Koukněte se, co jí provádíte!”

K Mirandině bledé tváři se okamžitě stočily dva páry očí. Miranda se celá třásla a obrovské, tragické oči se jí nepřirozeně leskly.

„Evan má pravdu,” pronesla Theodora se vší důstojností, na jakou se v tu chvíli zmohla. „Moc se omlouvám, Mirando. Tohle není váš boj.”

„A proto taky Miranda odjíždí,” dodal Harden. Jemně Mirandu otočil a už ji směroval ze dveří na verandu a zpátky do auta.

„Kam jedete?” zeptala se Theodora zkroušeně.

„Do Chicaga,” opáčil Harden, aniž by zpomalil krok.

„Ale Miranda se ještě neseznámila a Donaldem a Jo Ann, ani s Connalem a Pepi,” zavolal za nimi Evan z verandy. Vrazil si své obrovité tlapy do kapes a přátelsky se ušklíbl: „A to ani nemluvím o tom, že se ještě nepozdravila s býčky ve chlévě, nenaučila se jezdit na koni a, a to zvlášť zdůrazňuju, nestačila se pořádně poznat se mnou. A bůh ví, že já jsem výkvět celé rodiny!”

Harden lehce nadzdvihl obočí. „Ty?” Evan se na něj zašklebil. „Já. Protože já jsem nejslarší, nejchytřejší a nejkrásnější. Když jsem se narodil já, vy všichni ostatní jste už byli jenom pouhé odvozeniny. Dokonalost se nedá vylepšit.”

Miranda se tomu jejich špičkování chtě nechtě musela usmát. Evan byl opravdu moc milý.

Pak sešla ze schůdků Theodora a zastavila se před svým synem a jeho vyvolenou. „Vzala jsem to za špatný konec a je mi to moc líto. Jste v našem domě velice vítaná, Mirando, a byla bych opravdu ráda, kdybyste tu zůstala,” řekla s prosebným pohledem v očích.

Miranda trochu zaváhala a nejisté se podívala na Hardena.

„Když teď odjedete, nikdy se nedozvíte, jak úžasného bratra Harden vlastně má,” prohlásil Evan a dmul se při těch slovech jako páv.

Musela se tomu zasmát.

„A já jsem právě upekla čokoládový dort,” dodala Theodora s nesmělým úsměvem. „A udělala jsem konvici kávy. Určitě jste toho v letadle moc nesnědli.”

„To ne,” přiznala Miranda. „Já byla tak nervózní, že jsem do sebe nemohla vpravit ani sousto.”

„A jak to tak vypadá, ne bezdůvodně,” ucedil Harden s pohledem upřeným na svou matku.

„Nech toho, nebo tě vezmu na procházku za stodolu,” prohlásil směrem k Hardenovi Evan. Rty se mu sice usmívaly, ale tmavé oči měl smrtelně vážné. „Pamatuješ, jak to dopadlo posledně?”

„Přišel jsi o zub,” opáčil Harden.

„Já jsem měl na mysli spíš ten tvůj zlomený nos,” nenechal se zahanbit Evan.

„Přece se teď nebudete prát!” okřikla je Theodora. „Miranda si musí myslet, že se octla uprostřed nějaké neandertálské tlupy!” Pak dodala: „Nemyslíte, že bychom mohli zvládnout chovat se k sobě alespoň trochu civilizovaně, když se budeme snažit?”

„No, přinejmenším na pár dní,” přitakal Evan.„Nebojte se, děvenko, neandertálci to sice jsou, ale já vás před nimi ochráním,” zašeptal jí do ouška tak nahlas, že ho bylo slyšet až na druhém konci dvora.

Když Miranda uviděla na Evanově široké tváři ten lišácký úsměv, rozesmála se také. Zavěsila se do Hardena a vydali se zpátky do domu.

Posadili se ke stolu a Theodora odešla do kuchyně připravit občerstvení. Když se vrátila, Miranda s Evanem už si tykali a vypadalo to, že z nich budou nejlepší přátelé. K Theodore se Miranda chovala přece jen o něco ostražitěji. Theodora se snažila být milá, ale bylo vidět, že není tak docela ve své kůži.

Harden se stále ještě kabonil, ale Evan se postaral o zábavu a v družném hovoru ledy rychle tály. Po kávě už Theodora nebyla tak nervózní, ale roztála docela, teprve až když po svačině Evan vzal Hardena ven, aby se podíval na nějaké nové tele.

„Je mi to všechno opravdu moc líto,” omlouvala se Mirandě vroucně. „Harden… on mi všechno rád dělá těžší, víte? Já jsem neměla ani tušení, že vás přiveze s sebou.”

Miranda zbledla. „Cože? On vám to neřekl?”

Theodora si šokované přikryla rukou ústa. „Můj ty bože, vy jste to nevěděla? Tak teď si připadám ještě hůř.” A to se raději ani nezmiňovala o tom, jak si myslela, že Miranda je nějaká pouliční holka. Ta mladá tvářička už vypadala dost zoufale i bez toho. Nebyl důvod zraňovat ji ještě dalšími nesmyslnými urážkami.

„To… to je mi opravdu líto… Můžu si třeba najmout pokoj v motelu…” vyhrkla Miranda jako o překot.

Theodora jí zlehka položila ruku na paži.

„To ne. Connal s Pepi se odstěhovali už před časem, a když teď mají svůj vlastní dům i Donald a Jo Ann, ženské společnosti si tu moc neužiju. Budu ráda, když si budu mít s kým popovídat.” Pak se na Mirandu přátelsky usmála. „A vůbec, když už si vás Harden přivedl domů jako svou nastávající, neměly bychom se my dvě snažit se trochu sblížit? Co takhle začít s tykáním?” nabídla jí a napřáhla k ní ruku.

Miranda překvapeně vzhlédla. Nedokázala sice pochopit, jak může někdo v tak krátké době přejít od neskrývané zášti až k nabídce přátelství, ale když se podívala Theodore do očí, nenašla v nich ani stopu po neupřímnosti. A tak zvedla ruku a nabídnutou dlaň vděčně stiskla. „Bude mě moc těšit,” špitla.

Theodora si ji chvíli zamyšleně prohlížela a pak pomalu pronesla: „Jsi první, Mirando. Harden si ještě nikdy domů žádnou ženu nepřivedl…”

„Hmm,” opáčila jen Miranda. Chvíli bylo ticho. A potom najednou sama od sebe rozvázala: „Myslím, že je mu mě líto. A taky mě chce,” prohlásila beze všech příkras. S povzdechem pokrčila útlými rameny. „Já vlastně ani nevím, proč si mě chce vzít, ale on je… Je strašně zarputilý, viď? Než jsem se nadála, už jsem seděla v letadle.”

Theodora se zasmála. „Zarputilý, to on je. A dovede být taky pěkně krutý.” Chvíli zadržovala dech a pak dlouze vydechla. „Nemůžu zastírat, že pro to nemá důvod. Já… s někým jsem se zapletla. A Harden je výsledek.”

„Já vím,” odpověděla tichým, měkkým hlasem. „On mi o tom už řekl.”

Theodora překvapeně vykulila oči. „Tak to je poprvé! Přísahala bych, že s tímhle se zatím ještě nikdy nikomu nesvěřil.”

„Řekla bych, že se mnou se tolik nehlídá,” opáčila zamyšleně Miranda.

„Víš, od té nehody nejsem zrovna ve své kůži, a on se hrozně snaží pozvednout mi trochu ducha,” vysvětlovala. „A musím říct, že se mu to docela daří,” dodala nakonec se smutným úsměvem.

„To muselo být pro tebe strašné. Milovala jsi svého muže?” zeptala se Theodora.

„Měla jsem ho ráda,” opravila ji Miranda. „A je mi strašně, že musel umřít zrovna takhle, ale nejvíc mi chybí asi to miminko. Tak hrozně moc jsem ho chtěla!” vzlykla. Do očí se jí vedraly slzy.

„Rozumím ti až moc dobře,” řekla na to tiše Theodora. „Já sama jsem ztratila dvě. Ale věř mi, čas všechno napraví.”

Miranda se pozorně zadívala na ženu před sebou a soustředěně přimhouřila oči. „Nezlob se, že se ptám, ale mezi tebou a Hardenem je něco víc než jenom okolnosti jeho narození, nemám pravdu?” zeptala se opatrně. „Přísahala bych, že v tom je ještě něco jiného…”

Theodora zalapala po dechu. „Jsi dost vnímavá, holčičko. Ano, je v tom ještě něco jiného.”

„Nechtěla jsem vyzvídat…” dodala rychle Miranda, když viděla, jak Theodora váhá.

„To je v pořádku, máš právo to vědět. Nejsem si jistá, jestli by ti to Harden vůbec někdy řekl.” Naklonila se k ní. „Chodil s jedním děvčetem ze sousedství. Byli do sebe strašně zamilovaní, ale její rodiče byli zásadně proti. A tak ti dva plánovali, že utečou a někde se tajně vezmou.” Theodore se tou vzpomínkou zakalily oči a tvář jí náhle zaplavil smutek.

„Jednou v noci sem ta jeho dívka zavolala a pološíleným hlasem žadonila, ať jí zavolám Hardena,” truchlivě se ušklíbla Theodora. „Harden už šel ale spát a já jsem si myslela, že se pohádali nebo tak něco a že to může počkat do rána. Harden a já jsme si nikdy nebyli moc blízcí, takže jsem samozřejmě nevěděla ani o jejich plánech na útěk, ani jestli ji doopravdy miluje. A připadalo mi, že jestli ho zavolám, to děvče už bude vždycky volat v takhle nevhodnou dobu, kdykoli jí něco přelítne přes nos. Bylo pozdě, já byla unavená a snažila jsem se to ukončit tady v kuchyni, a tak jsem jí zalhala. Řekla jsem jí, že s ní Harden teď nechce mluvit, a zavěsila jsem.”

Miranda vraštila čelo a vůbec ničemu nerozuměla.

Theodora zvedla hlavu.

„Její rodiče se nějak dozvěděli o tom chystaném útěku a rozhodli se poslat ji do školy ve Švýcarsku, jen aby je s Hardenem dostali od sebe. Jen hádám, že když Harden odmítl přijít k telefonu, jak jsem jí to alespoň já řekla, byla to pro ni poslední kapka. Vyšla v jejich domě na balkon v prvním patře a vrhla se z něj na kamennou dlažbu patia. Zemřela okamžitě.”

Miranda si představila, jak asi Hardenovi potom muselo být. Zavřela oči. Harden byl někde hluboko uvnitř velice citlivý, a ztráta někoho, koho tak miloval, jen kvůli jednomu nesmyslnému telefonátu, to pro něj musela být rána rovnou do srdce. Miranda si živě představila, že se mu v tu chvíli asi musel zhroutit svět.

„Tak. Teď už to chápeš, viď?” zeptala se Theodora tiše. „Celé týdny pak pil jako duha,” škytla a hřbetem ruky si utřela slzy. „A já jsem si to taky nikdy neodpustila. Stalo se to sice už před dvanácti lety, ale pro Hardena jako by to bylo včera. Když k tomu přičteme okolnosti jeho narození, stal se ze mě v jeho očích ten nejhorší nepřítel. A zatvrdil se tehdy i proti všem ostatním ženám, i když vlastně nevím, proč.”

„Je mi to líto, kvůli vám oběma,” opáčila Miranda. „Asi není snadné se s tím smířit.”

„Jak by mohlo?” opáčila Theodora a usrkla si trochu kávy ze svého šálku. „Jak vidíš, Mirando, všichni máme svůj kříž,” dodala zadumaně.

„To ano.” I ona zvedla ke rtům svůj šálek. „Děkuju, že jsi mi to řekla.”

Theodora přimhouřila oči a změřila si Mirandu pronikavým pohledem. „A ty, miluješ ho?”

Mirandě zrůžověly tváře, ale neuhnula očima. „Celým svým srdcem,” pronesla vážně a bylo to poprvé, co to před někým přiznala. Včetně sebe.

„Harden se velice snaží tě chránit,” poznamenala Theodora. „A zdá se mi, že to s tebou myslí vážně.”

„Strašně moc mě chce,” opáčila Miranda, „ale jestli ke mně cítí ještě něco víc, to ví jen on. Myslím, že jenom touha ale nestačí.”

„Ale může z ní vyrůst láska. Harden umí milovat, jenom to zapomněl,” usmála se Theodora. „Možná ho to znovu naučíš ty.”

Miranda jí oplatila úsměv. „Možná.” Pak se ale zarazila a váhavě se podívala na Theodoru. „Víš jistě, že ti nebude vadit, když tady budu bydlet? S tím motelem jsem to myslela vážně,” potřebovala se ujistit.

„Vím to naprosto jistě, Mirando.” Theodora s potěšením sledovala, jak úleva z té pěkné mladé tvářičky postupně odplavuje napětí a byla ráda, že předtím neřekla ještě něco horšího.

Harden s Evanem už byli na zpáteční cestě domů a mluvili stále jen o práci. Teprve když byl dům na dohled, odhodlal se Evan okomentovat Mirandin příjezd.

„Pořád nemůžu uvěřit, že sis ji opravdu přivedl domů,” zahučel tak tiše, že mu skoro nebylo rozumět, a lišácky se na svého mladšího bratra zašklebil. „Lidi v celém Jacobsvillu padnou do mdlob, až se dozví, že se budeš ženit.”

Harden pokrčil rameny. „Miranda je mladá, hezká a klape nám to spolu. Je na čase, abych se oženil, nemyslíš?” Očima pomalu přejížděl po usedlosti a rozsáhlých pastvinách. „I kdybychom tady zůstali všichni čtyři, stejně bychom časem potřebovali syny, aby nám to tady pomohli udržet. Teď jsme tu zbyli jen dva a já bych jednou nerad viděl, jak se to tady prodává na parcely.”

„To já taky,” opáčil Evan zadumaně a vrazil si ruce do kapes. „Máma si myslela, že jsi jí domů přivedl šlapku, jak jsi jednou vyhrožoval. Ne že bych si myslel, že bys takovou šlapku poznal, kdybys náhodou nějakou potkal když vezmu v potaz všechna ta léta v celibátu…” nadhodil s rošťáckým úsměvem.

Harden nechal tu narážku bez povšimnutí, jako ostatně vždycky, ale svraštil čelo. „Ty jsi Theodore neřekl, kdo Miranda ve skutečnosti je?”

„Snažil jsem se, ale nebyl na to čas,” opáčil Evan. Pak ale zvážněl. „Měl jsi napřed zavolat. Podívej, je mi jedno, jakou krevní mstu proti mámě vedeš, ale dlužíš jí přinejmenším špetku obyčejné slušnosti. Přivést jí do domu takového hosta a vůbec jí předem nedat vědět, to je neodpustitelné.”

K Evanově obrovskému překvapení Harden zkroušeně přikývl. „Já vím, máš pravdu.” Zrovna procházeli malým pekanovým sadem který přiléhal zezadu k domu. Harden ulomil u jedné z převislých větví ořešáku proutek s několika listy a začal si s ním hrát. „Mluvila Theodora někdy o mém skutečném otci?” zeptal se najednou.

SEDMÁ KAPITOLA

Evan se zastavil a obočí mu šokované vylétlo někam doprostřed čela. Harden se za celou tu dobu ještě nikdy, ani jedinkrát nezeptal na nic, co by jen vzdáleně souviselo s jeho biologickým otcem. Dokonce nechtěl ani znát jeho jméno.

„Cože se na to ptáš zrovna teď?” zeptal se.

Harden se zachmuřil.

„Já ani nevím. Jsem prostě zvědavý. Rád bych o něm něco věděl, to je všechno.”

„Tak to se asi budeš muset zeptat mámy,” odpověděl mu Evan, „protože ona jediná ti může říct, co chceš vědět. Já o tom nevím skoro nic.”

„Ta z toho určitě bude nadšená,” poznamenal Harden s temným úšklebkem.

Evan se k němu otočil. „Podívej, ona jednoho dne zemře,” opáčil úsečně. „Chceš potom celý život žít s tím, jak ses k ní choval?”

Harden se nejdřív naježil, ale po chvíli se mu oči zase zklidnily. Dlouho tam stál jako zařezaný a mlčky se rozhlížel po krajině. „No jo, máš pravdu,” musel nakonec připustit. „Ale ona si to zavinila sama. Čím kdo zachází, tím taky schází.”

„Tak to já mám o něco jednodušší filosofii,” opáčil tiše Evan. „Věřím, že den naší smrti je předurčený, a tak když mě v životě potká nějaká tragédie, myslím, že se s ní dokážu vyrovnat lépe než ty. Jestli jsi přesvědčený, že si Theodora tu osudnou noc hrála na boha, tak se nad tím zamysli trochu důkladněji. Ze všech lidí bys právě ty měl vědět nejlépe, že když bůh chce, aby někdo žil, nikdo s tím vůbec nic nenadělá, a stejně je to i se smrtí.”

Hardena píchlo u srdce. Na čele se mu objevilo několik nových rýh, ale neřekl nic.

„O tom jsi vůbec nepřemýšlel, nemám pravdu?” zeptal se Evan. „Necháš se tak užírat záští a myšlenkami na pomstu, že tě vůbec nenapadlo, že jsme všichni v rukou božích. A to jsi přitom ty, kdo je pečený vařený v kostele, ne já. Proč se alespoň trochu nedržíš toho, co sám kážeš? Není snad celé to tvoje náboženství postavené na tom, že máme bližnímu odpouštět?”

S těmi slovy Hardena, celého ztichlého a pohříženého v myšlenkách, opustil a vydal se k domu.

Večeře ten den byla samý smích. Donald a Jo Ann sršeli vtipem a trumfovali se s Evanem, kdo z nich přijde na lepší bonmot. Zato Harden celý večer seděl pohroužený v myšlenkách a Theodora, která byla v Hardenově přítomnosti vždycky poněkud nesvá, toho také moc nenamluvila, ale v tom bujném veselí u stolu se to snadno ztratilo.

Donald byl o něco menší, ale zato o dost živelnější než ostatní bratři, ovšem svou tmavou kšticí a černýma očima se dost podobal Evanovi. Jo Ann, srdečná modrooká zrzka, nešetřila úsměvy a svou drobnou postavou a pravidelnými rysy trochu připomínala mrkací panenku. Mirandu ihned přijali mezi sebe a ta se tu za chviličku už cítila jako doma, i když si všimla, že Harden z toho shromáždění dvakrát nadšený není.

Hned po jídle se taky omluvil a vyšel ven. Nežádal Mirandu, aby šla s ním, ale ona to stejně udělala.

Překvapeně se po ní otočil. „Myslel jsem, že si užíváš rodinného života.”

Jeho výpadu se jen usmála. Bylo jí záhadou, jak to, že do něj tak dobře vidí. Připadal si mezi nimi cizí, nedokázal zapadnout. Byl celý naježený a otevřeně žárlil, že ona věnuje tolik pozornosti rodině, o které on předstíral, že není její součástí. Ale samozřejmě mu nemohla dát najevo, že si toho všimla.

Seděl rozvalený na dvojmístné houpačce, která zabírala podstatnou část verandy, a líně vyfukoval proužky cigaretového kouře. Miranda se posadila vedle něj a položila mu ruku na koleno.

„Tvoji rodinu jsem si moc oblíbila,” přisvědčila, „Ale přijela jsem sem kvůli tobě.”

Hardenovi poskočilo srdce radostí. Tak se v ní přece nemýlil. Zdálo se, že se do něj dokázala docela dobře vcítit. Poznala na něm věci, které s ní zatím nedokázal sdílet slovy.

Váhavě ji volnou rukou objal a přitáhl si ji k sobě. Miloval tu něhu, s jakou se k němu tiskla, teplo její paže, která se mu teď láskyplně ovíjela kolem krku, a drobné dlaně spočívající na jeho rozbolavělých prsou. Houpačka, zavěšená od stropu na čtyřech řetízcích, se rytmicky pohupovala a melodicky skřípala.

„Je tady takový klid…” vydechla obdivné.

„Na tebe až moc velký, co, ty městská slečinko?” dobíral si ji.

Už otevřela pusu, aby mu pověděla o místě, kde vyrostla, ale nakonec ji zase zavřela a rozhodla se, že si to tajemství ještě chvilku nechá pro sebe. Potřebovala mít jistotu, že ji Harden chce kvůli ní samotné, ne proto, že se dobře hodí pro život na ranči. Nechtěla nijak ovlivňovat jeho rozhodnutí vzít si ji, dokud nebude s určitostí vědět, co k ní vlastně cítí.

„Spoustu času cestuju. A taky mám byt v Houstonu. Neboj se, nebudeš se se mnou nudit,” sliboval jí. Zadíval se na ni. Obličej měla ve stínu, takže nebylo poznat, jak se tváří. „Podívej se na mě, Mirando,” řekl do ticha něžným, hlubokým hlasem, ve kterém najednou zazníval nějaký nový, neznámý tón. „Chci tě políbit.”

Bez přemýšlení ho poslechla. Zaklonila se a netrpělivě čekala na jeho ústa. Chutnala po cigaretovém kouři a po kávě, kterou si vypil po večeři. Pomalu, se systematickou důkladností jí přejížděl po ústech rty, po chvíli se dostaly ke slovu i zuby.

Ticho protrhlo slabounké zasténání. Miranda zvedla ruce, překvapená tím návalem vášně, která ji náhle zaplavila jako žhavá vlna. Zoufale toužila od něj dostat víc než jen něžný polibek.

A ten pocit byl vzájemný. Cigareta letěla v tu ránu přes zábradlí, najednou už ji svíral v náručí oběma rukama a z líného zkoumání jejích úst se stal žhavý polibek, který jasně říkal, co chce.

Slyšela ho potichu klít, to jak zápolil s knoflíky jejích propínacích šatů, a pak najednou na své kůži ucítila jeho ruce, hřejivé, laskající, majetnické.

„Ach, Mirando,” zašeptal jí Harden přímo na rty. Když putoval zvlněnou krajinou jejích ňader, ruka se mu lehce chvěla.

Zvedl hlavu a stáhl z ní šaty, jenže na verandě byla pro něj moc velká tma. Postavil se, Mirandu stále v náručí, a vykročil směrem k pohodlnému divanu pod oknem, na který z obývacího pokoje prosvítalo skrz záclony alespoň trochu světla.

„Kam to jdeme?” zeptala se Miranda a jen žasla nad silou své vlastní touhy.

„Na světlo,” odpověděl jí chraptivým hlasem, „potřebuju se na tebe dívat.” Sedl si, posadil si Mirandu znovu na klín a otočil si ji tak, aby jí viděl na prsa. „Musím se na tebe podívat… Ano!”

„Děje se něco, Hardene?” Hlas jí přeskakoval tak, že ho sotva poznávala. Pohled na jeho tvář s ní dělal neuvěřitelné věci.

„Jsi nádherná, holčičko,” zašeptal, když se jí konečně podíval do očí. Pohnul rukou a Mirandě přeběhl mráz po zádech. Sklonil se zase k jejím pootevřeným ústům a začal se o ně něžně třít rty. „Máš vůbec ponětí, co se mnou provádíš?”

„Doufám, že to samé, co ty se mnou,” zašeptala. Tělo se jí pod jeho rukama prohnulo jako luk. „Hardene,” zaúpěla, „někdo sem může přijít. Ježíši, nemohli bychom jít někam jinam…?”

Harden popadal dech a zoufale se rozhlížel kolem sebe. „Jistě.” Vstal a hbitě ji zase oblékl a zapnul knoflíčky. Pak ji chytil za ruku a už ji táhl za sebou. Mozek měl jako v mlžném oparu, skoro nemohl přemýšlet. S tolika lidmi v domě rozhodně nikde bezpečno nebylo. Ani ve stodole ne, protože tam se právě dvě krávy chystaly přivést na svět drahocenná čistokrevná telátka a každou chvíli je někdo chodil kontrolovat.

Oči mu padly na jeho auto. Odevzdaně si povzdychnul a dovedl Mirandu k němu. Posadil ji dovnitř a natlačil se tam rovnou za ní. Popadl ji do náručí, překulil se a strhl ji na sebe, ještě než za ním stačily zaklapnout dveře.

„Konečně,” vydechl jí na ústa plná očekávání.

Znovu jí rozepnul šaty a začal objevovat krajinu jejího těla, nejdřív rukama a potom ústy. Miranda ho objala. Ta změna pozice se jí líbila, i jiné prostředí. Jako by v důvěrné atmosféře toho stísněného prostoru vnímala jeho laskání dvojnásob intenzivně.

Rukama mu vklouzla pod košili a jala se objevovat tu teplou, hustými chloupky porostlou plochu jeho svalnaté hrudi. Zbožňovala, jak na její zkoumavé doteky reagoval.

„Tady,” syknul jenom a rozepnul si košili až dolů. Nadzvedl Mirandu a přitisknul ji k sobě tak, aby se měkké kopečky jejích prsou dotýkaly zaťatých svalů na jeho odhalené hrudi. Nadzvednul trochu hlavu a podíval se na místo, kde se jejich těla dotýkala, osvětlená rozsvíceným oknem chléva. Uchváceně sledoval ten kontrast mezi jejími smetanovými ňadry s nafialovělými terči bradavek a svou snědou hrudí skrývající se v černém porostu.Maličko ji od sebe poodtáhl, jen natolik, aby viděl, jak se mu o pokožku zlehka otírají její ztvrdlé bradavky. Odtáhl ji ještě kousek a dotkl se jí tam ukazováčkem. Miranda slabě zasténala. Pak se jeho bleděmodrý pohled protnul s jejím stříbrným.

„Proč… proč si mě takhle prohlížíš?” zašeptala.

„Zbožňuju, jak vypadáš, když se tě dotýkám,” odpověděl něžně. „Oči ti září jako stříbro, když na něj zasvítí slunce.” Pohledem sklouzl na její plné rty, smetanové hrdlo a pak až k prsům. „A když tě hladím po intimních místech, nádherně celá zrůžovíš. Červenáš se nejenom ve tváři, ale i po těle, a mně pokaždé připadá, jako kdyby to bylo poprvé, jako kdybys právě poznala, jaké to je, s někým se milovat.

Tak proto.”

„Tohle ale je poprvé v životě, kdy cítím něco takového,” opáčila. „S Timem mi vždycky bylo jenom trapně. Cítila jsem… že pro něj nejsem dost vybavená tady nahoře.” Zkoumavě se zahleděla do jeho přimhouřených očí. S tou rozepnutou košilí a rozcuchanými vlasy vypadal neuvěřitelně smyslně.

„S tebou mi nikdy není trapně.”

„Je to přirozené, viď?” zeptal se tiše. „Jako dýchání.” Ukazováčkem jí začal kroužit po ztuhlé bradavce. Miranda mu sevřela v pěsti lem košile a zachvěla se. „Je to jako droga. Nebezpečné,” šeptal, jak se ústy blížil k jejím rtům.

Jeho dotyky byly čím dál smyslnější a čím dál víc ji vzrušovaly. „Jako… milování…”

Ucítila jeho ústa na svých ještě dřív, než si stačila uvědomit, jestli to slovo doopravdy slyšela, a pak už bylo na nějaké přemýšlení pozdě. Dala mu svá ústa i zbytek svého těla tak, jak to chtěl, prostopášně a vášnivě, a naprosto beze studu.

„Ne, počkej!” zaúpěla horečně, když se najednou odtáhl.

Přidržel jí ruce, přitáhl ji těsně k sobě a kolíbal si ji na prsou. Také se celý třásl a hlas měl podivně nepřirozený. „To bolí, holčičko,” zašeptal. „Nehýbej se a nech mě trochu se uklidnit.”

Kousla se do spodního rtu, až jí málem vytryskla krev. Chvěla se mu v náručí. Šeptal jí do ucha uklidňující slůvka a konejšivě ji hladil, dokud se neutišila a nezůstala na něm nehybně ležet.

Dlouze vzdychl. „Bože můj, už je to hodně, hodně dlouho, co mě nějaká žena takhle vzrušila. Ještě pár vteřin, a už bych se nedokázal stáhnout.”

Miranda si položila tvář do prohlubně mezi jeho krkem a ramenem, zlehka se třela tváří o jeho kůži a snažila se uklidnit svůj přerývaný dech. „A nastal by snad konec světa, kdybychom to dotáhli až do konce?” zašeptala po chvíli neohroženě.

„To nejspíš ne. Ale jak mi kvůli něčemu jinému připomněl dneska večer můj bratr Evan, je načase začít sám dodržovat to, co kážu. Chci, abys měla na prstě můj prsten, než se spolu doopravdy pomilujeme.”

„Ty jsi ale opravdu beznadějný puritán,” zamumlala Miranda tiše.

„To bohužel jsem,” přisvědčil. „A taky už jsem opravdu zoufalý. Řekni datum.”

Ustaraně se na něj podívala. Ona si jistá byla, ale měla neodbytný dojem, že on chce spíš její tělo než její srdce. „Hardene, musíš si být jistý.”

„Já jsem si jistý.”

„Vím, jak strašně mě chceš,” začala a nejisté při tom vraštila obočí. „Ale v manželství jde přece o víc než jen o tohle.”

Neposlouchal ji. Upíral na ni rozzářený bleděmodrý pohled.

„Máš dva týdny na to, aby sis to rozmyslela.”

„A co potom?” zeptala se pomalu.

„Potom tě popadnu, posadím do prvního letadla, které poletí do Mexika, a vezmu si tě, než proti tomu stačíš zase něco namítat.”

„To není fér!” vykřikla.

„Kašlu na to, co je nebo není fér,” opáčil bleskově. V očích se mu blýskalo. „Bože můj, poprvé v životě se cítím živý, skutečně živý, a vím, že ty taky. Nemíním tě nechat tuhle šanci promeškat.”

„Ale co když je to jenom fyzická přitažlivost?” zaúpěla v odpověď Miranda.

„Tak je to pořád víc, než co mezi sebou mají čtyři z pěti párů. Však si na mě zvykneš. Nebudu zastírat, že to asi nebude žádná procházka růžovým sadem, ale nakonec to půjde. Nikdy bych na tebe nepozvedl ruku, ani neudělal nic, co by ti ublížilo. Nebudu se snažit v tobě potlačit tvoji osobnost. A jediné, co od tebe čekám, je věrnost. A časem možná ještě dítě.”

„Moc ráda bych měla rodinu,” odpověděla po chvilce tiše. Sklopila oči. „Asi se občas stane, že člověk dostane druhou šanci, viď?”

Myslel v tu chvíli přesně na to samé. Konečky prstů ji jemně pohladil po tváři.

„To ano, občas se to stane, Mirando,” přejel jí zlehka prsty po rtech. Za chvíli už byli zase oblečení, uhlazovali si pomačkané šaty a pak se vydali zase zpátky do domu.

Následujících několik dní si Miranda připadala jako herečka, která se snaží nevypadnout z role. Pevně odhodlaná zjistit, jestli ji Harden dokáže přijmout takovou, jak si ji vykreslil ve svých představách, hrála naivní městské děvčátko s opravdovým nasazením.

Džínsy a bavlněné košile zůstaly pěkně schované na dně kufru, a místo nich Miranda po ranči chodila ve své sváteční krajkové kalhotové sukni samozřejmě bílé a k ní si oblékala hedvábné blůzičky. Obličej si každý den líčila stejně pečlivě, jako kdyby šla do práce. A aby toho nebylo málo, tvářila se, jako by jí krávy smrděly a k smrti ji děsily.

„Neboj se, vždyť tě neukousnou,” říkal jí konejšivě Harden a dalo mu opravdu velkou práci nekomentovat tuhle stránku její osobnosti nějakou štiplavou poznámkou. Nevěděl, co vlastně čekal, ale rozhodně nepředpokládal, že se bude bát krav. Bylo to špatné znamení. A co horšího, vzpěčovala se jeho nabídkám k jízdě na koni.

„Já koně nemám ráda,” lhala srdnatě. „Seděla jsem na koni jenom jednou nebo dvakrát, a hrozně jsem se tehdy bála. Nemůžeme jet radši autem?”

Harden se musel kousnout do jazyka. „Jistěže můžeme,” opáčil jako pravý džentlmen. „To vůbec nevadí.”

Ale vadilo mu to dost, jak si Miranda dobře všimla. Po cestě z chlévů zpátky k autu se mu pevně přimkla k paži, aby neklopýtla - na nohou totiž měla střevíčky s vysokými podpatky.

„Miláčku, nemáš s sebou nějaké trochu míň elegantní kalhoty a nějaké boty bez podpatku?” zeptal se jí poté, co si asi minutu zamračeně prohlížel, jak je vystrojená. „Tohle opravdu není garderóba vhodná na ranč. Vždyť si ty svoje pěkné věcičky zničíš.”

Usmála se té poznámce a přitiskla se ještě blíž. „To mi nevadí. Hlavně když jsem s tebou.”

Hardenova ruka ji obtočila kolem pasu a všechny jeho pochybnosti o tom, jestli sem dokáže zapadnout, se rozplynuly jako mlha ve slunečním žáru. „Já jsem s tebou taky moc rád,” řekl tiše. Přivinul si ji k boku, a když si všiml, jak se její poddajné obliny tak důvěřivě přizpůsobují jeho hranaté, svalnaté postavě, pocítil zvláštní směsici divoké touhy, rozkoše a klidu zároveň.

„Tobě vadí, že nejsem venkovské děvče, viď?” zeptala se, když došli k zaparkovanému náklaďáčku.

Harden se zakabonil a svým bleděmodrým pohledem se jí pátravě zadíval do očí.

„To není tak důležité,” prohlásil paličatě. „Nikdo od tebe přece neočekává, že mi budeš pomáhat shánět dobytek nebo telit krávy. Máme i jiné společné zájmy.”

„To ano. Jako procházky v parku, vědeckofantastické filmy a tiché večery doma u televize,” prohlásila a culila se na něj jako sluníčko.

Ty zamyšlené vrásky na čele se mu pořád ne a ne vyhladit.

Nedokázal to vyslovit, ale trochu ho překvapovalo, že žena, která měla ráda parky a nesnášela hlučné večírky, nebyla na ranči hned jako doma.

Ale hodil to za hlavu a vytáhl ji do kabiny náklaďáčku vedle sebe. Nastartoval a zamířil rovnou k budově, ve které v klimatizovaném luxusu svého vlastního chléva bydlel býk plemena Saint Gertrudis jménem Starý indián, jejich několikanásobný šampión.

Když Miranda to ohromné zvíře uviděla, musela v sobě zadusit výkřik čirého nadšení. Býk měl to nejlépe stavěné tělo, jaké kdy viděla, a to během svého dětství a dospívání na otcově ranči v Jižní Dakotě býků viděla už opravdu dost. Jméno Starého indiána už znala ze zemědělských novin a chovatelských ročenek, jednou možná někde viděla i jeho fotografii, ale skutečnost překonala všechna očekávání. Byl nádherný a teď stál přímo před ní, stačilo natáhnout ruku a mohla se ho dotknout. Mezi chovateli dobytka byl tenhle býk skutečnou legendou, a to nejen ve Spojených státech. Jeho sláva se už stačila rozšířit skoro po celém dobytkářském světě.

„Je tak obrovský,” vyhrkla a neubránila se obdivnému povzdechu.

„Naše pýcha a radost,” opáčil Harden. Natáhl ruku a láskyplně pohladil zvíře po nozdrách. „Rozmazlujeme ho tolik, že dneska už z něj není nic jiného než přerostlý domácí mazlíček.”

„A vsadím se, že taky pěkně drahý,” prohlásila a snažila se nedat najevo, že dobře ví, jaká je jeho cena.

„To je.” Pak se na ni překvapeně podíval. „Já myslel, že nemáš krávy ráda, ty městská slečinko,” zabručel s udiveným výrazem. „Ale dobře vidím, jak ti jiskří oči, když se na něj díváš.”

Zmateně si sáhla na ucho. Málem se prozradila. „Pečené hovězí,” zašeptala. „Jen při pomyšlení na něj se mi sbíhají sliny.”

„Ty kanibale!” vybuchl a rozesmál se.

„V jeho smíchu zazněl nějaký nový tón, a Mirandu to zahřálo u srdce. Překvapeně se taky rozesmála. „Omlouvám se. Nejspíš to bylo neodpustitelné, viď?” uvažovala nahlas.

„To bych radši snědl Evana, než abych zapíchnul vidličku do Starého indiána!”

Mirandě pohoršené vylétlo nahoru obočí. „Chudák Evan!”

„Ne, chudák bych byl já,” opáčil. „Aby byl vůbec poživatelný, musel bych ho nejspíš tak minimálně týden naklepávat.”

Vklouzla mu prsty do dlaně a nechala se vést širokou uličkou uprostřed chléva. Cítila se šťastnější, než kdy v životě byla. „Vyrostl jsi tady?”

Přikývl. „S bratry jsme si tu hráli na kovboje a na indiány.”

„A ty jsi byl vždycky indián,” představovala si.

Harden svraštil čelo. „Jak to víš?”

„Protože jsi klidný, ohromně důstojný a pořád nad věcí,” řekla prostě.

„To je Connal taky. Dnes večer ho uvidíš. Přiveze s sebou i Pepi a miminko.” Pak mu to došlo. Na chvíli zaváhal a pátravě se jí zahleděl do tváře. „Nebude to pro tebe moc bolestivé?”

Otočila se a podívala se mu do očí.

„Když budeš se mnou, tak nebude.”

Hruď se mu stáhla a dech se zadrhl v hrdle. Díky ní si připadal tak potřebný. Chytil ji za ramena, pomalu si ji přitáhl k sobě a pevně ji objal. Tvář jí položil do vlasů. Vánek, který povíval uličkou, k nim přinášel vůni sena a krav.

„Předpokládám, že ty sis hrála s panenkami, když jsi byla malá,” prohlásil tiše.

„Ne tak docela. Ráda jsem ” zarazila se uprostřed věty, protože teď ještě nemohla přiznat, že ještě na základní škole vyhrávala ceny na rodeu. Děkovala bohu, že si je Sam všechny nechával u sebe, takže je Harden u ní doma nemohl vidět.

„Ráda jsi co…?” vyzýval ji k odpovědi.

„Ráda jsem se převlékala do maminčiných nejlepších šatů a patlala si na obličej její mejkap, když zrovna nebyla doma,” vymyslela si pohotově. „No jo, to je něco pro holky,” zamumlal. „To já jsem měl spíš v oblibě indiánský nožní zápas a taky jsem rád lovil ještěrky a hady.” Miranda vydala jen výmluvné: „Fuuuj!” „Hadi jsou ale užiteční,” opáčil. „Loví myši, které nám žerou obilí.” „No když to říkáš…”

Zvedl jí bradu. V očích mu poskakovala světýlka. „Jsi naprostý zelenáč,” obvinil ji, ale od něj to mělo spíš jako pohlazení.

„Nebyl bys s venkovskou holkou šťastnější?” zeptala se něžně. „S nějakou, co už odmala umí ježit na koni a má ráda krávy?” Pomalu, zhluboka se nadechl. Očima jí zvolna loudil po jemné, oválné tváři. „Vlastnosti nebo schopnosti, které tvoří něčí osobnost, si nemůžeme vybírat jednu po druhé. A to, co máš uvnitř, je pro mě mnohem důležitější než jakýkoli talent, který bys mohla mít pro ježdění na koni. Jsi věrná, upřímná a soucitná, a když tě vezmu do náručí, jsi jako žhavá láva. To mi stačí.” Pak trochu nakrabatil čelo. „Ale budu já stačit tobě?”

„Že se tak můžeš ptát!” vykřikla, dojatá tím, jak ji popisoval.

„Jsem necitelný a nespolečenský. Nechodím na večírky a mezi lidmi jsem dost nesvůj. A jsou chvíle, kdy je pro mě samota něco jako náboženství. Taky se těžko svěřuju.” S povzdechem pokrčil svá široká ramena a na chvíli vypadal dost ustaraně. „A aby toho všeho nebylo málo, tolik let jsem nesnášel ženské, že už to ani není legrační. Možná zjistíš, že to se mnou nepůjde tak lehce.”

Beze slova se mu dívala do očí. „Když jsme se poprvé potkali, ani jsem se ti nelíbila, ale když sis myslel, že bych se mohla chtít zabít, vzal jsi mě k sobě. Postaral ses o mě a nikdy jsi ode mě nic nechtěl,” řekla konečně. „Pane Tremayne, věděla jsem o vás všechno, co jsem potřebovala vědět, už za čtyřiadvacet hodin.”

Sklonil se a nevýslovně něžně jí přitiskl rty na oční víčka. „A co když tě zklamu?” zašeptal.

„A co když tě zklamu?” zopakovala po něm. Vychutnávala si ten dotyk jeho rtů na své tváři a velice dobře si uvědomovala, jak se jí v žilách rozehřívá krev. Na zádech cítila jeho ruce, které se právě daly do pohybu. Srdce se jí rozbušilo. „Přece jenom jsem městská slečinka…” nadhodila vyzývavě.

Dech se mu zrychlil a začal zadrhávat v plicích. „To je mi jedno,” prohlásil přerývaně. Jeho náhle vyprahlá ústa začala hledat její, neústupně a bez cavyků. Rukama jí doputoval až na boky a prudce je přitáhl ke svým. „Bože, je mi úplně jedno, co jsi!”

Jeho ústa se hladově vrhla na její pootevřené rty a poslední rozumná úvaha, na kterou se ještě zmohl, bylo zjištění, že Miranda po něm šílí stejně jako on po ní.

Po několika žhavých vteřinách cítila, jak se jeho ústa zvedla, a celá omámená pomalu otevřela oči. „Hardene,” vydechla.

Zuby jí jemně stiskl horní ret a přejel po něm jazykem. „Nebolí to?” zašeptal.

„Ne.” Ruce mu obtočila kolem krku. Pootevřela rty a s očima zavřenýma a srdcem bušícím jako o závod se k němu pevně přitiskla.

„Pro začátek můžeme bydlet v Houstonu,” vyhrkl nervózně. „Možná si jednou život na ranči oblíbíš. Ale když ne, tak to nevadí.” Mirandin mozek sice zaregistroval, co Harden říká, ale než na to mohla jakkoli odpovědět, ústa už měla zase zakrytá jeho rty, a pak zapomněla na celý svět…

Večer přijeli Connal se svou ženou Pepi a malým synkem Jamiem, který se samozřejmě okamžitě stal středem pozornosti.

Pepi nevěděla, že Miranda přišla o dítě, nikdo jí o tom neřekl. Ale všimla si jejího smutného, toužebného pohledu, kterým se dívala na jejího syna. „Něco není v pořádku,” zeptala se jemně Mirandy, když se muži dali do probírání záležitostí kolem dobytka a Theodora pomáhala Jeanie May v kuchyni. Polehounku se dotkla její ruky. „Nechceš mi říct, co?”

Miranda jí to řekla a v Pepiiných hnědých očích zachytila velice něžný a zvláštní výraz.

„Je mi to opravdu moc líto,” řekla Pepi po chvíli. „Ale budeš mít ještě další děti. Já vím, že budeš.”

„Taky doufám,” opáčila Miranda s úsměvem. Očima mimoděk zabloudila k Hardenovi.

„Connal říká, že si ještě nikdy nepřivedl domů žádnou ženu,” prohlásila zamyšleně Pepi. „Před lety byl prý snad zasnoubený, nebo co, ale já jsem se vlastně nikdy pořádně nedozvěděla, jak to bylo. Vím jenom, že Harden nenávidí Theodoru a vylívá si to na každé ženě, se kterou se dostane do styku. Tedy vylíval si, až doteď,” opravila se a pátravě se na Mirandu zadívala. „Musíš pro něj asi opravdu hodně znamenat.”

„Alespoň doufám,” prohlásila Miranda vážně. „Ale nevím. Zatím je to něco jako zkušební doba. Poznáváme se, dokud se Harden nerozhodne, kdy se vezmeme.”

„Aha, tak takhle to je,” usmála se Pepi.

„On je jako buldozer.”

„To jsou všichni Tremaynovi bratři, dokonce i Donald. Jen se zeptej Jo Ann,” rozesmála se Pepi. „Já jsem se dřív Hardena k smrti bála, ale pak mi jednou trochu poopravil názor na Connalovo chování a myslím, že mi tím zachránil manželství. Od té doby ho vidím trochu jinak.”

„Harden umí občas pořádně pouštět hrůzu,” přisvědčila Miranda. „Z toho, co jsem zatím viděla, bych řekla, že jediný kliďas je tu Evan.”

„Nech si od Hardena vyprávět, jak jednou přehodil jednoho z kovbojů přes ohradu,” zachichotala se Pepi, „to ti myslím otevře oči. Evan je hluboko uvnitř docela jiný, než jak se na první pohled zdá.” „No, ale aspoň je přátelský,” namítla Miranda. „Jenom když se mu zamlouváš. Když ne, slyšela jsem, že umí být opravdu hodně protivný. A co Theodora, copak ta ti není sympatická?”

„Ale ano, je,” opáčila Miranda. „Jenom jsme spolu nezačaly zrovna z toho nejlepšího konce. Harden mě sem přivedl, aniž by Theodore předtím cokoli řekl, takže na mě nejdřív vybafla trochu zostra, ale když jsme se lépe seznámily, začala být mnohem milejší. Teď si to tu ohromně užívám.”

Pepi svraštila obočí. „Myslela jsem, že život na ranči se ti moc nelíbí.”

„Myslím, že už si začínám zvykat.” „Určitě se ti zalíbí, až se naučíš jezdit na koni,” slibovala jí Pepi. „Slyšela jsem, že Harden je rozhodnutý tě to naučit stůj co stůj.”

Miranda vykulila své velké stříbrné oči: „Vážně?” zeptala se nevinně.

„To si piš. Neboj se, jsem si jistá, že budeš nadšená. Koně jsou úžasní.” „Říká se to.”

„Jenom jim nikdy nesmíš dát najevo, že se jich bojíš, a uvidíš, že ti to půjde.” Vtom zaplakalo miminko. Pepi se nad něj s úsměvem sklonila: „Tak co, máš hlad, broučku?” zeptala se láskyplně. „Mirando, prosím tě, mohla bys ho na chviličku podržet, než mu najdu lahvičku?”

„Ale samozřejmě, ráda,” přišla okamžitá odpověď.

Pepi našla láhev s mlékem a běžela ji do kuchyně ohřát. Miranda se mezitím rozplývala nad smějící se dětskou tvářičkou. V té její se v tu chvíli zračilo naprosté okouzlení.

Ani si neuvědomila, že se na ni Harden už hezkou chvilku dívá, dokud nepřiklekl vedle ní a nedotknul se prstem té útlounké ručičky, která se třepotala nad rozesmátým obličejíkem.

„No řekni, není nádherný?” zeptala se Miranda s pohledem upřeným do Hardenových očí.

Přikývl. Oči mu potemněly a přimhouřily se, jak mu tělo zahořelo nenadálou touhou. „Chceš, abych ti udělal dítě, Mirando?” zeptal se ochraptělým hlasem.

Tvář jí zrůžověla. Rty se pootevřely. Něžným pohledem se mu upřeně zadívala do očí. Pak zavládlo dlouhé ticho.

„Ano,” vyrazila ze sebe konečně Miranda.

V očích se mu zablýsklo. „Tak to bys sis mě radši měla rychle vzít, ne?” Podíval se na ni pohledem, ve kterém se mihotalo tisíc svůdných světýlek.

„Tak co, obdivuješ svého synovečka?” zeptala se zčistajasna Pepi, která k nim právě dorazila a nechtěně tak porušila kouzlo.

„Je to celý Connal,” zamumlal Harden.

„Že je mu hrozně podobný?” vydechla Pepi a usmála se na svého manžela, který jejím směrem vyslal pohled plný bezmezné lásky.

„Nechte toho,” zabručel Harden. „Vždyť jste svoji už víc než rok!”

„A je to každý den lepší,” ujistila ho Pepi a ušklíbla se. „Měl bys to taky zkusit.”

„To bych opravdu moc rád, jenže na to by mi tady jistá osoba musela nejdřív říct ano’,” zahučel uštěpačně a upřeně se přitom zadíval na Mirandu. „To rozhodování jí jde tak pomalu, že tady snad dřív vrhnu koťata, než se konečně vyjádří.” „Jsi hrozně netrpělivý,” osočila ho Miranda. „Nemůžu si pomoct,” opáčil okamžitě. „Holka jako ty hned tak každý den člověku do cesty nevběhne. Přece nedopustím, aby tě nakonec uchvátil Evan.”

„Mluvil tady o mně někdo?” vztyčil se nad nimi Evan s úsměvem od ucha k uchu. „Dobrá práce, Pepi,” prohodil směrem ke své švagrové. „A co takhle přidat ještě neteřinku?”

„Nespěchej na mě,” prohlásila Pepi, „ještě jsem si na tu maminkovskou roli úplně nezvykla.”

„Ale jde ti to dobře,” pochválil ji Evan. „Koukněte, jak se na mě směje!”

„A proč se ty sám neoženíš a neuděláš si nějaké vlastní děti, místo abys proháněl ostatní?” zeptal se nejstaršího z bratrů Connal, který se právě doloudal k rozesmáté skupince.

Evan najednou nasadil neproniknutelný výraz. „Přece už jsem ti jednou říkal, že holky se mnou chodí jen proto, aby mohly pokukovat tady po tomhle,” zabodl ukazovák Hardenovi do prsou.

„Tak to by teď ale musely přejít nejdřív přes Mirandu,” opáčil Connal. „Harden už za chvíli bude mimo hru.”

„To je Evan už dávno,” uchechtnul se Harden.

„Jenom se Anně nějak nedaří mu vysvětlit, že by to s ní měl myslet vážně.”

„Já nejsem pedofil,” prohlásil Evan úsečně. V tmavých očích se mu zablýsklo a jeho obvyklá dobrá nálada se najednou kamsi vytratila. Pod maskou klauna teď na malý okamžik problesknul hrozivý a velice impozantní muž.

„A nebylo vaší mámě náhodou taky devatenáct, když se vdávala?” zeptala se nevinným hlasem Pepi.

„Ale to bylo v temném dávnověku.”

„Vzdej to, nemá to smysl,” položil Connal majetnicky své ženě ruku na rameno a usmál se na ni. „Je ještě horší, než byl Harden.”

„Chceš snad říct, že s Hardenem je to už lepší?” zeptal se Evan a nutil se k úsměvu. Pečlivě si Hardena prohlížel. „Ale víš, že máš pravdu? Vlastně je tentokrát i docela milý, když to srovnám s jeho posledním pobytem doma. Příjemná změna,” prohodil směrem k Mirandě. „Když se vrátil z Chicaga poprvé, prvních pár dní byl tak nabroušený, že by mohl jazykem klidně štípat dříví, a dva honáci kvůli němu dali na místě výpověď.”

„Bylo to s ním příšerné,” přitakal Connal. „Máma úpěnlivě prosila Donalda a Jo Ann, jestli by nemohla jít radši bydlet k nim.”

„Ale pak si to rychle rozmyslela, když jsem jí pohrozil, že jestli mě nebude hlídat, neudržím se a zastřelím ho. Už jsem si nabíjel brokovnici,” zasmál se Evan. „Ona má totiž Hardena z nás všech nejradši.”

Hardenovi se napjaly svaly v obličeji. „Tak to by už stačilo!”

Evan pokrčil rameny. „To přece není žádné tajemství, že jsi její miláček,” připomenul bratrovi. „Nejspíš si tě tak oblíbila pro tvoji milou povahu.”

Jindy by se za tuhle poznámku už Harden po bratrovi rozháněl pěstí, ale dnes se jenom usmál. „Řekl bych, že tě měla víc bít, dokud na tebe ještě dosáhla.”

„Prostě jsem vyrostl moc rychle,” opáčil chladně Evan.

„A víš jistě, že už to přestalo?” prohodil Connal a zaklonil se, aby se svému bratrovi mohl podívat do tváře.

Evan mu neodpověděl. Výška byla jeho slabé místo a Connal už byl z domu pryč dost dlouho, aby mu to hned došlo. Otočil se k Hardenovi. „Nemluvil jsi náhodou s někým ze Scarboroughu o té zásilce, kterou zadržovali nahoře ve Fort Worthu?”

„Ano, mluvil,” odpověděl Harden. „Teď už je to vyřešené.”

„Tak to se mi ulevilo.”

Muži se zase vrátili k probírání obchodních záležitostí a Pepi s Mirandou si hrály s miminkem, dokud nepřišla Theodora a nezavolala je ke stolu. Za chviličku už se nesla večeře a všechno napětí hned zmizelo jako mávnutím kouzelného proutku. Miranda si nedokázala vzpomenout, kdy se naposledy bavila tak dobře jako teď.

Harden si všiml, jak snadno do jeho rodiny zapadla, a hřálo ho to u srdce. Možná z ní nebude ideální rančerka, ale byla jedinečná, a on ji chtěl. Určitě budou mít hezké manželství. Byl si jistý, že jim to bude klapat.Ještě mu ale zbývalo naučit ji jezdit na koni, jak si umanul. Zítra, sliboval si. Zítra ji vysadí na toho nejkrotšího a přemluví ji, aby si s ním vyjela. Jakmile zvládne základy, určitě si ježdění zamiluje, a budou mít na své cestě alespoň o jednu překážku míň.

To ostatní už pak půjde samo. Díval se na Mirandu s výrazem, který by jí vyrazil dech, kdyby ho ovšem viděla. V těch záblescích jeho bleděmodrých očí bylo něco víc než jen poblouznění nebo tělesná touha. Začalo v nich klíčit něco mnohem hlubšího, mnohem dráždivějšího a mnohem skutečnějšího.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Hned nazítří ráno jí Harden zaklepal na dveře mnohem dřív než jindy.

„Vstávej, ospalče! Vezmi si na sebe nějaké džínsy a obyčejnou košili, a taky nějaké pořádné boty,” zavolal na ni halasně zpoza dveří. „Jestli s sebou máš jenom ty tvoje hedvábné blůzičky, půjčíme ti něco od Jo Ann - s tou budete mít tak stejnou velikost.”

„Já tu něco mám,” zavolala na něj nazpátek. „Na co se to chystáš?”

„Chystám se tě naučit jezdit na koni. Až se nasnídáš, přijď do stájí. Já musím jít napřed a trochu popohnat chlapy, aby se s tou prací moc neloudali.”

„Dobře,” zavolala a škodolibě se pro sebe ušklíbla. „Budu moc ráda, když mě naučíš jezdit!”

„To je dobrá zpráva. Tak si pospěš, zlato,” houknul ještě a už uháněl pryč.

Klapání jezdeckých bot odeznělo někde pod schody a Miranda se při oblékání samou radostí rozesmála. Teď, když už byl připravený přijmout tu městskou slečinku, kterou v jeho očích byla, bylo na čase ho nechat poznat pravdu. A ona si to hodlala skutečně vychutnat. Přinejmenším si konečně užije trochu legrace.

Když se oblékla do džínsů, červenobílé kostkované košile a obula kovbojské boty, připadalo Mirandě, jako by se vrátila zpátky v čase. V tomhle oblečení byla opravdu jako doma. Nedočkavě zhltla snídani a ještě s plnou pusou vyběhla ven. Hardena našla ve stájích, kde spolu s ním už podupávali i dva osedlaní koně.

„Vypadáš rozkošně,” prohlásil s úsměvem od ucha k uchu, když si všiml, že si vlasy svázala do koňského ohonu. „Skoro jako pravá kovbojka.”

A to jsi ještě nic neviděl, kovboji, pomyslela si. „Tak to mě těší, že sem zapadnu,” zatrylkovala zvonivým hlasem. „Čím začneme?”

„Nejdřív se naučíš, jak se na koně nasedá. Klid, není čeho se bát,” ujišťoval ji. „Tohle je ten nejhodnější kůň, kterého tu máme. Vysvětlím ti základy. Jezdit se může naučit opravdu každý, ty musíš jenom dávat pozor a dělat, co ti řeknu.”

Mluvil jako laskavý pan učitel, který poučuje vyděšeného žáčka. Lehce blahosklonným tónem jí začal odříkávat základní poučky a k Mirandě se choval, jako by předtím nikdy koně ani neviděla, natož aby na něm někdy seděla. Samozřejmě, o její minulosti nic vědět nemohl, ale její hrdosti se to stejně dotklo.

„Ta nejtěžší část je na koně nasednout,” řekl na závěr své přednášky, „ale nic na tom vlastně není, když už jednou víš, jak na to. Naučit se, jak to správně dělat, nezabere ani minutku.”

„No já se strašně ráda naučím, jak mám správně nasednout na koně!” zvolala s hraným nadšením. „A prosím tě, nemohl bys mi na chviličku podržet ty otěže?” zeptala se a oči jí při tom pobaveně hrály.

„Ale jistě.” Vzal si je od ní, ale tázavě vraštil obočí. „A proč vlastně?”

„To uvidíš.” Poodešla kousek od něj a snažila se při tom potutelně neusmívat, ale při pomyšlení, jak se asi za chvilku Harden bude tvářit, se už uvnitř přímo svíjela smíchy.

„Držíš ho?” zavolala na něj, když byla tak asi pět metrů daleko.

„Držím,” opáčil netrpělivě. „Ale co s ním teď pro Kristovy rány mám dělat?”

„Jenom ho drž, hned ti ukážu, jak jsem dřív nasedávala na koně já.” Očima si ještě zkontrolovala správnou vzdálenost a pak se strašlivým sprintem rozeběhla ke koni. Rukama se bleskurychle odrazila o koňský zadek a snesla se přímo do sedla stejně tak čistě a elegantně, jako se jí to dařilo před lety na rodeu.

Pohled na Hardenův obličej byl k nezaplacení. Poblíž celou akci sledoval i Evan, a i ten se tvářil, jako by ani nevěřil svým očím.

Miranda potřásla culíkem a blaženě se rozesmála. „Sakra, ty vypadáš, jako by ti právě ulítly včely,” culila se na Hardena.

„To jsi mi ale neřekla, že umíš takovéhle věci!” vybuchl najednou.

Nonšalantně pokrčila rameny. „Není zas tak moc o čem mluvit, jenom jsem doma v Jižní Dakotě vyhrála pár prvních cen v jízdě mezi barely a můj táta vždycky říkal, že jsem ten nejlepší jezdec, jakého tam má.”

„Kde ,tam’?” ozval se hromovým hlasem.

„No přece na jeho ranči,” opáčila nevinně. Když viděla, jak šokované se Harden tváří, jen se škodolibě usmála: „No byl jsi to přece ty, kdo tvrdil, že jsem městská slečinka, nebo ne?”

Harden chvíli váhal, ale pak se mu tvář roztáhla do toho nejkrásnějšího úsměvu, jaký Miranda kdy viděla. Bleděmodré oči mu zářily obdivem a pýchou a ještě něčím dalším, něčím prchavým a velice něžným.

„Ty jsi tedy samé překvapení!” prohlásil nakonec a majetnicky jí položil ruku na stehno.

„No to se vsaď!” zasmála se. „Nemáš tu náhodou nějaký klobouk, který bych si mohla půjčit?”

„Tady máš, chytej!” hodil po ní jeden Evan, který sotva potlačoval smích. „Holka zlatá, to musejí mít v Chicagu hodně koní, když ses tam na ně naučila takhle zkušeně nasedat.”

„Je to rančerská dcerka z Jižní Dakoty,” vysvětlil mu suše Harden. „Je od ní moc hezké, že se nám s touhle perličkou taky konečně svěřila, co?”

„To byste si nemohli vychutnat ten moment překvapení, kdybych vám to řekla hned!” prohlásila blazeované Miranda a nasadila si Evanův obrovský klobouk na hlavu. Spadnul jí až přes uši. S rošťáckým úšklebkem se obrátila se na Evana: „Kdybys mi půjčil držadlo, mohla bych ho klidně mít místo deštníku.”

Nevraživě se na ni podíval. „Chceš snad říct, že mám moc velkou hlavu?” „Ale jistěže ne, to bych si nikdy nedovolila,” zavrtěla honem hlavou a klobouk jí při tom pleskal přes uši. Významně nadzvedla obočí Evanovým směrem.

„No tak dobře,” chtě nechtě musel uznat Evan. „Když jinak nedáš, musím uznat, že…”

„Já poslouchám!” pobízela ho Miranda.

„…že máš vážně hodně malou hlavu,” doplnil Evan větu se smíchem.

Vtom jim do toho škádlení vpadnul Harden. Už ho nebavilo jen tak tu stát a dívat se, jak tu jeho děvče bezstarostně laškuje s jeho starším bratrem. „Jak dlouho už jezdíš?” zeptal se Mirandy.

„Asi od tří let,” přiznala. „A chodila jsem jezdit i v Chicagu. Já koně vážně miluju.”

„A umíš nahánět krávy?” pokračoval ve výslechu.

„To se vsaď, když mě ovšem posadíš na pořádného honáckého koně,” opáčila. „Protože se vší úctou, tenhle houpací koník by uprostřed stáda krav byl asi nanic.”

Harden se rozesmál.

„Tak to jsi trefila hřebík na hlavičku. Osedlám ti místo něj Dustyho a můžeme vyrazit do práce, ať zase chvilku děláme něco užitečného.”

„Hmm, to je mi ale překvapení,” mumlal Evan, když došel k bratrovi.

„Ta největší překážka byla její městská výchova,” opáčil mu Harden s neskrývaným veselím, „a ona se z ní vyloupne čistokrevná kovbojka!”

„Takových holek se moc nerodí,” filozofoval Evan. „Té se drž.”

„Jen se neboj, tuhle nepustím, i kdybych ji měl přivázat k posteli.”

Evan se na něj pohoršené podíval: „Ty zvrhlíku!” Harden se na něj zaškaredil a rychlým krokem zmizel ve stodole.

V následujících třech dnech Miranda zjistila, že toho má s Hardenem společného víc, než si vůbec troufla doufat. Ale vzadu v hlavě jí pořád nedala pokoj ta žena, kterou Harden miloval a ztratil. Jestli chová pořád takovou zášť ke své matce, určitě se přes to ještě nedostal. A dokud měl v srdci tu nebohou dívku, nemohl milovat nikoho jiného. Ovšem jestliže ji nemiloval, jejich manželství by mělo pramalou naději na úspěch.

Pozorovala Hardena, jak pomáhá na svět hříběti jedné ze svých čistokrevných klisniček, a fascinovalo ji, s jakou láskou pomáhá projít té kobylce její těžkou hodinkou. Měl sice spoustu chyb, ale když šlo do tuhého, neznala nikoho, kdo by si zachoval tak chladnou hlavu, ale přitom jednal s takovým soucitem. Byl to přesně ten člověk, kterého bylo dobré mít u sebe, když bylo zle.

„Ještě týden,” připomněl jí, když už byl s klisnič-kou hotov. „Ještě týden, a pak se rozhodneš, i kdyby čert na koze jezdil.”

„Přece mě nemůžeš nutit, abych si tě vzala!” prohlásila paličatě.

„Že ne?” Rukama jí majetnicky a se sotva zvládanou touhou přejel po těle. „Tak sleduj.”

„Musela bych být blázen, abych si tě vzala,” vybuchla. „To už bych rovnou mohla upsat duši čertu!”

Zvedl hlavu a samolibě se na ni usmál. V očích se mu čertovsky blýskalo. „Stejně tě dostanu. A to si piš, že se ti to bude ještě líbit.”

„Ty namyšlený, bezcharakterní, drzý -”

„Nech si to na potom, zlato,” skočil jí do řeči a stáhnul si klobouk do očí. „Na pastvinách na mě čekají chlapi, musíme sehnat krávy.”

Vtisknul jí na otevřenou pusu jeden rychlý polibek a nechal ji, ať si běsní o samotě.

Harden Mirandě dovolil jezdit na všech svých koních kromě jediného: obrovského popudlivého hřebce jménem Rebel. Za normálních okolností by jeho zákaz nikdy neporušila, ale vzhledem k tomu, že se choval jako ředitel zeměkoule a Superman v jedné osobě, vzbouřila se v ní její hrdost. Osedlala si Rebela a vzala ho na vyjížďku. Uháněli s větrem o závod, dokud ona i kůň nebyli tak unavení, že už prostě nemohli jet dál.

Zastavila, napojila hřebce v nedalekém potoce a vlídně k němu promlouvala. Nechápala, jak Rebel vlastně k té pověsti zabijáka přišel, připadala jí naprosto nezasloužená - ve skutečnosti to byl citlivý a poslušný kůň, jen nad sebou potřeboval cítit pevnou ruku. Vzpomněla si, jak Evan přehodil jednoho z kovbojů přes ohradu kvůli tomu, že zmlátil jeho novou klisničku do krve. Možná se něco podobného stalo i Rebelovi. Možná se někdo snažil zkrotit jeho bujnou mladickou energii, jenomže jezdecké zkušenosti, vlídné, klidné zacházení a nezbytnou sebejistotu nahrazoval bičem. A to se u takhle temperamentního koně většinou vymstí.

Miranda věděla o špatném zacházení svoje zažila ho na vlastní kůži. Jen díky Timovi se pak cítila nejistá a nevěděla si rady se svou ženskostí. Většinu svého manželství si připadala jako hračka, kterou si Tim bral z poličky, jen když se zrovna nudil.

Zato s Hardenem to bylo úplně jiné. Díky němu vypluly na povrch všechny její skryté vášně, některé z nich poněkud znepokojující. Bouřlivé mládí už měla za sebou, ale přesto teď v sobě cítila nezkrotného, vzpurného ducha a tahle vyjížďka byla jen jeho malou ukázkou.

Podívala se na hodinky a překvapilo ji, kolik času už uběhlo od té doby, co vyvedla Rebela ze stájí. Dalo se předpokládat, že až se vrátí zpátky, čeká ji spousta potíží a nepříjemného vysvětlování.

Jak očekávala, Harden přecházel před stájí, v ruce cigaretu a jeho obvykle líný krok se změnil v rychlé, netrpělivé rázování. Už jenom to, jak držel hlavu, vypadalo dost nebezpečně.

Miranda raději sesedla a zbytek cesty koně vedla. Džínsy i boty měla zacákané od bahna a její žlutá bavlněná košile nebyla o moc čistší. Vlasy, původně spletené do copu, měla rozcuchané a poletovaly jí kolem obličeje v neuspořádaných chomáčích. Ovšem výraz měla živý jako nikdy předtím, tváře jí hořely vzrušením a z rozjasněných očí jí vyzařovala výzva a bujné veselí.

Jak ji Harden uviděl přicházet, otočil se k ní, celé tělo ztuhlé napětím. Evan stál poblíž. Nejspíš proto, aby mě před ním v případě potřeby mohl zachránit, pomyslela si potměšile.

„Tak jsem tu,” oznámila mu Miranda prostě a podala mu otěže. Zvedla hlavu, bojovně vystrčíla bradu a oči jí vyzývavě svítily. „Tak na co čekáš? Vynadej mi. Seřvi mě. Pošli mě do háje.”

Čelisti měl zaťaté, z očí mu vyletovaly blesky, ale neudělal nic z toho. Nečekaně k ní přiskočil a strhnul si ji do náručí. Chvíli zůstal stát a jenom ji držel. A jak ji tak k sobě tiskl, všimla si, že se to jeho štíhlé, svalnaté tělo trošičku chvěje.

Byla tak šokovaná, že se nezmohla na sebemenší odpor nemohl jí povědět názorněji, jak moc se o ni bál. Jak tam tak stáli, poslední záchvěv hněvu z ní vyprchal a ona se k němu s rozkoší přimkla blíž.

„Úplně jsem zapomněla na čas,” zašeptala mu zkroušeně do ucha. „Promiň, neudělala jsem to schválně.” Přitiskla se k němu a zavřela oči. „Omlouvám se, jestli jste se o mě báli.”

„Proč si myslíš, že jsem se bál?” opáčil na to Harden stroze.

Usmála se mu na rameni.

„No, nevím, jestli ses bál ty, ale já tě teď bojím strašně.” Paže mu ovinula kolem krku ještě těsněji. „Nechceš mi dát radši pusu?”

„Nejradši bych tě ulíbal k smrti, kdyby ovšem tři metry od nás nestál můj bratr a nesnažil se tvářit neviditelně. Takhle to ale bude muset chvíli počkat.” Zvedl hlavu a tvář měl bledší než obvykle. „V pondělí se vezmeme. Já už to takhle dál nevydržím. Buďto si mě vezmi, a nebo mi zmiz ze života.”

Miranda se mu pátravě zahleděla do očí. Uvědomovala si, že to bude strašlivý risk.

Ale na druhou stranu už stačila zjistit, že se k sobě výborně hodí, a navíc měla dojem, že už k ní Harden začíná cítit i něco víc než jen fyzickou touhu. Nebo v to alespoň doufala.

Vycházejí spolu dobře a ona zná a má ráda život na ranči, takže v tomhle bodě si nebude potřeba dělat nějaké zvláštní násilí. A krom toho jedinou alternativou stejně bylo vrátit se zpátky do Chicaga ke svým duchům a pokoušet se žít dál bez Hardena. To už jednou zkoušela, a nešlo to. Neměla dost síly, aby se o to pokoušela znovu. Něžně se na něj usmála. „Tak tedy v pondělí,” špitla.

Harden si ani neuvědomoval, že celou dobu zadržoval dech. Teď ho vypustil z plic v pomalém, dlouhém výdechu. Připadal si, jako by mu právě někdo podal klíče od celého světa. Podíval se na ni. „No sláva. Ale jen pro pořádek, kočičko, jestli ještě jednou, jenom jedinkrát sedneš na tohohle koně bez dovolení,” prohlásil velmi tiše a velmi výhružně, „nacpu ho do tebe místo večeře, ocasem napřed!”

Vyzývavě nadzvedla obočí. „Tak to by sis mohl zkusit, kamaráde.”

Ušklíbl se a pak se rozesmál. Sevřel ji do náručí takovou silou, že ji málem umačkal. V jejich bouřlivém vztahu to bylo první skutečně láskyplné gesto.

Vzali se příští pondělí na louce u rodinné kapličky poblíž ranče. Jacobsvillský kostel nebylo možné v tak krátkém termínu zamluvit, ale nikomu z nich to vůbec nevadilo. Ani Harden, ani Miranda nestáli o žádnou okázalou svatbu a krom toho na přípravy stejně nebylo moc času. Pozvali jen nejbližší příbuzné, ale i tak se kolem pletlo lidí až dost. Mirandu v jednoduchých, smetanově bílých letních šatech, které si v pátek narychlo koupila v jednom místním butiku, vedl k oltáři její bratr Sam a Hardenovi v šedém obleku šel za svědka Evan.

Samova žena Joan si hned po obřadu vzala rozzářenou Mirandu na chvilku stranou a nějakým zázrakem se jí podařilo zůstat s ní o samotě dost dlouho na to, aby se jí stačila zeptat, jak moc je doopravdy šťastná.

„Už žádné ohlížení do minulosti,” pošeptala jí Joan, „slibuješ?”

„Slibuju,” odpověděla Miranda s úsměvem. „Děkuju. Už jsem ti vůbec poděkovala za to, co jste pro mě se Samem za ta léta udělali?”

„Děkuješ nám tak přinejmenším dvakrát týdně,” zasmála se Joan. Pak jí ale obličej zase zvážněl. „Vypadá dost tvrdě, ten tvůj muž,” dodala a kývla bradou směrem k Hardenovi, který stál opodál se Samem a všemi svými bratry. „Sis opravdu jistá?”

„Miluju ho,” opáčila Miranda prostě.

Joan ulehčené pokývala hlavou. „Tak potom je všechno, jak má být.”

Jen aby, pomyslela si Miranda s rozechvělým srdcem. Jestli ji Harden nemiluje…

„Copak to sem jde za slečinku?” přivítal ji s úšklebkem Sam, když se konečně připojila do jejich houfu. Láskyplně ji objal. „No, alespoň že se vyznáš v koních a v životě na ranči,” prohlásil. „Zapadneš sem dobře, o to nemám strach. Tak co, šťastná, sestřičko?”

„Dokonale,” ujistila ho v objetí.

„No, Harden se o tebe postará, o tom nepochybuju,” pokračoval. „Ale jedno mi slib,” dodal zvýšeným hlasem a se zdviženým obočím, „už žádné skákání přes koňské zadky! Jsem si jistý, že tohle by nervy tvého novomanžela už dlouho neunesly!”

Rozesmála se. Potěšilo ji, že Harden o téhle příhodě pověděl Samovi. Znamenalo to, že ji má přinejmenším rád. A taky ji chtěl, a i přes všechno to mazlení a společné důvěrné chvilky byla z vidiny svatební noci Miranda pořádně nervózní. Nebyla si jistá, jestli pro něj doopravdy bude dost dobrá.

Pak se ke gratulantům připojil i Evan a po něm i zbytek rodiny. Theodora Mirandu vřele objala a hořkým pohledem plným beznaděje utkvěla na Hardenovi, který s ní sotva promluvil.

„On se přes to jednou dostane, uvidíš že ano,” utěšovala ji Miranda váhavě.

„Přes ty věci kolem jeho narození možná ano, ale přes Anitu? To si vážně nemyslím,” dodala nepřítomně. Ani si nevšimla toho temného, smutného stínu, který Mirandě na krátký okamžik přelétl přes tvář.

Pak si najednou uvědomila, co to vlastně řekla. Zrudla jako rak a otočila se zpátky k Mirandě, která už se zase tvářila, jako by se vůbec nic nestalo. „Jak to tak vypadá, vždycky plácnu přesně to, co nemám,” vykoktala zkroušeně. „Moc se omlouvám, Mirando, vážně jsem nechtěla, aby to vyznělo takhle.”

„Nemusíš se mi za nic omlouvat,” opáčila nevěsta tiše. „To je v pořádku, já vím, že mě nemiluje. Vynasnažím se být mu dobrou manželkou, a pak přijdou děti…”

Theodora se ušklíbla. Právě k nim dorazil Harden, majetnicky Mirandu objal kolem ramen a vroucně ji políbil.

„Dobrý den, paní Tremaynová,” řekl něžně. „Jak se máte?”

„Já dobře, a co vy?” opáčila.

„Měl bych se lépe, kdyby už tahle sláva byla za námi. Netuším, proč musíme mít tolik příbuzných,” zasmál se. Pak se podíval na Theodoru a smích mu okamžitě zmizel ze rtů. „Ovšem se mnou jich tu příbuzných zase tolik není,” dodal jedovatě.

Theodora neodpověděla, jen se na něj podívala smutnýma očima. „Hezké líbánky, Hardene. Tobě taky, Mirando,” pak se otočila a odešla, aniž by nějak reagovala na nevraživé pohledy svého syna.

Miranda se na něj ustaraně podívala. „Takhle to nemůžeš nechat. Vždyť ji trháš na kusy.”

Přimhouřil oči.

„Nepleť se do toho,” varoval ji tiše. „Co je mezi Theodorou a mnou, to je jen moje věc.”

„Ale já jsem tvoje žena…” začala.

„Ano, ale to ti ještě nedává právo hrát si na moje svědomí. Tečka.” Nabídl jí rámě a vyrazil s ní k domu, kde už stáli v pozoru najatí číšníci a všechno bylo připravené na hostinu.

Theodora trvala na tom, že se hostina bude konat na ranči právě proto, aby se novomanželé mohli snadno vypařit a o samotě si užívat prvních chvil manželského života. Neustálým organizováním všech rodinných příslušníků i najatých sil způsobíla ale nakonec tolik zmatků, že se mladému páru přes všechno Hardenovo úsilí a k jeho velkému zklamání hned tak vytratit nepodařilo.

Na svatbu přijeli i Connal s Pepi a Miranda zjistila, že se z ní a Pepi rychle stávají přítelkyně. Connal jí hodně připomínal Evana, až na to, že byl menší, hubenější a mladší. Pepi byla něco jako víla, křehké a laskavé stvoření s obrovskýma očima. Měli s sebou i svého synka.

Malý Jamie Ben Tremayn zahřál Mirandě srdce stejně jako ten večer, kdy Pepi s Connalem a Jamiem přijeli na Mirandinu první rodinnou večeři. Jenže díky němu si Miranda uvědomila, jak moc stále truchlí po děťátku, o které přišla. Spolu s Theodořiným prořeknutím to byl sice jediný stín, který na její slavný den padl, ale přesto si Miranda na líbánky odvážela v duši trochu smutku.

S Hardenem usoudili, že nejlepší místo pro líbánky bude Cancún, protože oba měli hluboký zájem o archeologii, a poblíž hotelu, který si rezervovali, se nacházely nějaké mayské ruiny. Teď, když ji zase začaly pronásledovat staré vzpomínky, si Miranda z celého srdce přála, aby byla počkala ještě o chvilku déle, a nenechala se Hardenem vemluvit do svatby tak rychle.

Ale co už se stalo, stalo se, a bude si s tím muset nějak poradit. A udělá pro to, co bude v jejích silách.

Harden sledoval, jak během svatby Mirandě z tváře postupně vyprchává nadšení, a domyslel se, že je to kvůli synkovi Connala a Pepi. Skoro nahlas zavyl. Měl ji hned po obřadu popadnout a unést pryč, jak měl původně v plánu. Ale teď už bylo moc pozdě, Miranda už se zase po uši topila v bolestiplné minulosti. A jako by počasí chtělo také přispět se svou troškou k té truchlivé náladě, která zvolna opřádala nejkrásnější chvíli jejich životů, začalo lít jako z konve.

DESÁTÁ KAPITOLA

Na prahu hotelového pokoje Miranda zaváhala. Vážně ji ani nenapadlo, že by na pokoji mohla najít nějakou jinou postel než velké letiště, ale to, co uviděla tady, jí stejně vyrazilo dech. Obrovská postel s nebesy zabírala nejmíň půlku místnosti. I tu krásnou vyhlídku na moře si mohli vychutnávat rovnou z ní.

„Tak jsme manželé,” prohodil Harden.

„Ano, to jsme.” Ustoupila, aby mohl dovnitř projít pikolík, který jim nesl do pokoje zavazadla a čekala, až mu Harden dá spropitné a zavře dveře.

Pak vyšla na balkon a zadívala se dolů na Mexický záliv. Dobře věděla, že Harden stojí hned za ní. Vzpomněla si na tu noc, kdy takhle stála na mostě a na to, jak Harden přispěchal, aby ji zachránil. Pravděpodobně mu její chování - nebo spíš jeho představa, že se chystá z toho mostu skočit přineslo vlnu bolestivých vzpomínek. O sebevraždách toho věděl určitě víc, než by chtěl, vzhledem k tomu, že takhle zemřela jeho životní láska.

Bylo to všechno kvůli Anitě? Prožíval teď v mysli znovu svou jedinou lásku, ovšem s tím rozdílem, že Anitu nahradila Miranda? Až na to, že tenhle příběh neskončil sebevraždou, ale svatbou. Jenomže i přes ten šťastný konec bylo Mirandě do pláče.

Harden si Mirandino mlčení vyložil po svém. Předpokládal, že je tak potichu, protože se sama probírá svými neradostnými vzpomínkami, a tak ji nechtěl rušit. Neříkal nic, jenom si stoupnul vedle ní a nechal si mořským vánkem pročesávat vlasy. Beze slova pozoroval lidi dole na pláži a racky, kteří se s hlasitým křikem střemhlav vrhali z oblohy k mořské hladině.

Pořád měl na sobě ten šedý oblek, ve kterém se ženil. Miranda se na ranči v nějakou nestřeženou chvíli ještě stačila převléknout a teď byla oblečená do jednoho ze svých slušivých ústřicově šedých kostýmků a bleděmodré blůzky.

Vlasy měla svinuté do hladkého, elegantního drdolu a Hardena napadlo, že vypadá spíš jako sekretářka generálního ředitele než jako nevěsta.

„Nechceš se převléct?” zeptal se jí škrobeně. „Mohli bychom si jít zaplavat a nebo se prostě jen tak povalovat na pláži.”

„Ano,” opáčila. Aniž by se na něj podívala, otevřela kufr a vytáhla z něj konzervativní modré jednodílné plavky a jednoduchou bílou zavinovací sukni.

„Já se převléknu v koupelně,” prohlásil úsečně, vzal si s sebou své bílé plavky a rozhodným pohybem za sebou zavřel dveře.

Miranda si pomyslela, že tohle není právě nejiidyličtější začátek líbánků. Snažila se na to nemyslet, ale stejně na ni útočily hořké vzpomínky na Tima. Jak byl celý žhavý dostat ji co nejdřív do postele, a také jak trapné a nepříjemné to pro ni bylo, za denního světla. Tim byl sobecký a byl s ní rychle hotov. Miranda si z jejich svatebního dne odnesla jen zklamání a zraněnou duši.

Její novomanžel otevřel dveře koupelny právě v okamžiku, kdy lovila z kufru sluneční brýle a opalovací krém. Harden v plavkách představoval všechno, čím Tim nikdy nebyl. Zastavila se uprostřed pohybu s rukou v kufru a zůstala s otevřenou pusou zírat na to štíhlé, svalnaté a chlupaté tělo s širokými rameny, vyvinutou hrudí, plochým, vypracovaným břichem, štíhlými boky a dlouhýma nohama. Jeho postava tvořila dokonalý ypsilon a Miranda si pomyslela, že kdyby chtěl předvádět spodní prádlo, bohatě by mu stačilo, aby vypadal z poloviny tak dobře.

Nadzvednul obočí a usilovně se snažil netvářit se moc namyšleně, ale uvnitř se pod tím obdivným pohledem stejně tetelil blahem. Ne že by mu nějak vadil ten ohromený výraz na její tváři, ale ten její zkoumavý pohled začal mít na jeho tělo dost viditelný účinek.

Radši se k ní otočil zády. „Tak co, můžeme jít?” Stejně se na ni neodvažoval v těch přiléhavých plavečkách dívat moc dlouho.

Popadla sluneční brýle, pro které původně do kufru sahala.

„Můžeme. Mám si vzít s sebou ručník?”

„Na pláži určitě nějaké budou mít. A kdyby ne, můžeme si je koupit v drogerii ve vestibulu.”

Vydala se za ním na pláž.

Pro klienty hotelu tam byl vozík plný čistých ručníků, stejně tak i slunečníky z palmových listů, porůznu rozeseté po bělostné pláži jako rozinky na tvarohovém koláči.

„Podívej na to moře. To je ale barva, co?” vzdychla a natáhla se na svůj ručník na pohodlné dřevěné lehátko pod slunečníkem.

„A to je jen jeden z místních půvabů,” přisvědčil s úsměvem. Líně se protáhl a zavřel oči. „Bože, já jsem ale unavený. Ty ne?”

„Jenom trošku. To víš, já jsem ještě mladá, starci jako ty už nejspíš nemají tolik jejda!”

Harden vyklopil smějící se Mirandu z lehátka rovnou na písek a přišpendlil ji tam vlastním tělem. Oči mu jiskřily přímo nad jejími. „Tak stařec…, hm…” zamumlal. Pohledem jí sjel ke rtům a významně si je prohlížel.

„To přece nemůžeš,” zašeptala naoko zděšeně. „Tohle je veřejná pláž.”

„Ale můžu,” zašeptal jí v odpověď a přitiskl svá ústa na její.

Byl to dlouhý, sladký polibek. Když se nakonec odtáhl, byl jako vyměněný. Tvář měl klidnou a uvolněnou a bleděmodré oči mu z ní zvědavě svítily. „Když jsme odcházeli z domu, byla jsi nějaká divná. Stalo se něco, o čem nevím? Řekla ti snad něco Theodora?”

Miranda zaváhala. Asi bude nejlepší nechodit dlouho kolem horké kaše a říct mu to rovnou, usoudila. „Hardene,” začala pomalu a váhavě se mu podívala do očí, „Theodora mi řekla o Anitě.”

Obličej mu ztuhnul. Oči jako by mu najednou vyhasly. Odtáhl se od Mirandy, zvedl se, ale z výrazu jeho tváře se nedalo vyčíst vůbec nic. Zatracená Theodora! K čertu s ní za to, že mu tohle dělá, že mu pokaždé vbodne nůž přímo do zad! Přece neměla žádné právo vytahovat tuhle tragédii v jeho svatební den. Léta se na to pokouší zapomenout, a teď, když chtěl konečně začít znovu žít, mu to všechno bude připomínat i Miranda a všechna ta muka se zase vrátí.

Posadil se na svoje lehátko a zapálil si cigaretu. Pak si lehnul na záda, soustředěně vyfukoval proužky dýmu a díval se na moře. „No, asi je dobře, že už to víš,” vypravil ze sebe konečně. „Ale já o tom nebudu mluvit. Dokážeš to pochopit?”

„Už mi zase zavíráš dveře před nosem, Hardene?” zeptala se ho Miranda posmutněle. „To bude celé naše manželství takové? Místo abychom se o svá trápení dělili, si každý z nás bude v srdci držet zamčenou tajnou komnatu, do které je tomu druhému přístup zakázán?”

„Já o Anitě ani o Theodore mluvit nebudu,” opakoval tvrdošíjně. „Poraď si s tím, jak umíš.” Nasadil si své sluneční brýle, zavřel oči, a úspěšně tak utnul jakékoli další pokusy o konverzaci.

Miranda byla zničená. Uvědomila si, že se zase vrhla do špatného manželství, že udělala další tragickou chybu, ale teď už bylo pozdě s tím něco dělat. Teď s tím bude muset žít.

O hodně později se navečeřeli v hotelové restauraci. Byla to velice tichá večeře a nezasvěcený pozorovatel by mohl opravdu jen těžko uhodnout, že se ti dva právě ten den vzali. Harden u jídla skoro nemluvil, a tak se Miranda přizpůsobila. Od té výměny názorů na pláži spolu za celý den prohodili dohromady jen pár slov a z Mirandina smutného výrazu bylo dostatečně jasné, jaké chmurné myšlenky se jí asi honí hlavou.

Když se vrátili zpátky do pokoje, otočila se Miranda ke svému novopečenému manželovi a tvářila se tak, že z toho málem vybuchl vzteky. V obličeji měla výraz tak plný hořké odevzdanosti a tichého odhodlání čelit svým manželským povinnostem se stoickou odvahou, že by to rozplakalo i kámen.

„Potřebuju se napít,” prohlásil ledově. „Než se vrátím, můžeš klidně usnout a zachránit se tak před všemi chlípnými záměry, které mi ještě zbyly. Dobrou noc, paní Tremaynová,” dodal opovržlivě. Miranda se na něj nasupeně podívala. „Děkuju za úžasný den,” opáčila stejně jízlivým tónem. „Jestli jsem kdy měla pochybnosti, jak nám to v manželství bude klapat, ty jsi je všechny rozhodně definitivně zaplašil.”

V přimhouřených očích se mu zablesklo. „Chceš tím snad jemně naznačit, že mě přes to všechno pořád ještě chceš? V tom případě ti rád vyhovím.”

Vyrazil k ní a bez varování ji zvednul a hodil doprostřed té obrovské postele. Přistál přímo na ní a jeho ústa se jí neomylně přisála na rty.

Jenže Miranda měla až příliš zraněné city, než aby na to reagovala žádoucím způsobem, a také se příliš bála toho, k čemu se Harden chystal. Nechoval se zrovna něžně, spíš naopak. Byl úplně jako Tim.

Vyslovila Timovo jméno s opravdovou hrůzou, až sebou Harden trhl. Pohled se mu zamlžil vzteky.

„Ty jsi přesně jako on,” zalykala se. Oči se jí naplnily hořkými slzami. „Bereš si, co chceš a kdy to chceš, vždycky musí být po tvém a je ti úplně jedno, co to dělá s ostatními.”

Zamračil se. Vypadala tak ublížená, tak osamocená. Natáhl ruku a prsty jí přejel po tváři, zlehka stíral ty horké slzy, které jí kanuly z očí.

„Neublížil bych ti,” řekl váhavě. „Takhle ne.”

„Pokračuj, jestli to opravdu chceš,” řekla unaveně a zavřela oči. „Mně je to už jedno. Je mi jasné, že očekávat lásku od člověka, který nedokáže odpustit vlastní matce dvanáct let starou tragédii, a nebo dokonce okolnosti svého narození, je čirá bláhovost. Tvoje matka musela tvého otce opravdu hodně milovat, když kvůli němu riskovala tu hanbu a ponížení být těhotná s někým jiným, a přitom být pořád provdaná za tvého otčíma.”

Otevřela oči a upřeně se na něj podívala.

„Ale ty nevíš, co je láska, nebo ano, Hardene? Jistěže nevíš. Už ne,” pronesla trpce. „Všechno, co jsi kdy věděl o lásce, je teď pohřbené spolu s Anitou. Tady už nic nezbylo.” Položila mu ruku na hruď do míst, kde mu divoce bušilo srdce. „Vůbec nic. Jenom nenávist.”

Ucukl od její ruky, jako by to bylo rozžhavené železo, a vstal. Nasupeně si ji prohlížel.

„Proč sis mě vůbec vzal?” zeptala se smutně. Sedla si, ale nespouštěla z něj oči. „Byla to lítost, nebo jenom touha?”

Nedokázal jí odpovědět. Na začátku to byla lítost. Po ní přišla velice rychle touha, až začal být Mirandou posedlý. Ale od té doby, co s ním přijela na ranč, k ní začal cítit ještě něco jiného, a byl to cit, který s Anitou nikdy nezakusil. Ruku si mimoděk položil na hruď tam, kde se ho ještě před chvílí dotýkala, jako by tam ještě cítil teplý otisk její dlaně.

„Ale ty mě přece miluješ, ne?” zeptal se znenadání nejistým hlasem.

Miranda se začervenala a odvrátila oči. „Mysli si, co chceš.”

Najednou nevěděl, co má říct nebo co má udělat. A přitom se to ještě před chvílí zdálo tak jednoduché. Vezmou se a on se s ní bude moct milovat, kdy se mu zlíbí, a pak přijdou děti. Teď se to ovšem začalo nějak povážlivě komplikovat. Vzpomněl si na ten den, kdy si bez dovolení vyjela na Rebelovi. Vybavilo se mu, jak černý se mu zdál celý svět, než se v pořádku vrátila zpátky. Vzpomněl si na tu hrůzu, na ten příšerný strach, a náhle si uvědomil, proč. Všechno mu najednou došlo.

„Podívej,” pronesl tiše, „nezačali jsme zrovna nejlépe. Myslím, že by bylo dobře -”

„To radši teď hned ukončit?” doplnila za něj překotně. Podívala se mu do očí, a bylo na ní vidět, jak se usilovně snaží neplakat. „Myslím, že máš pravdu. Ani jeden z nás není na takovýhle vztah ještě připravený. Udělal jsi dobře, když jsi mi řekl, že to bylo moc brzy.”

„Ale tak jsem to nemyslel,” vzdychnul ztěžka. Proč jen to všechno bylo tak složité? Tak moc jí chtěl říct, co všechno k ní cítí, ale nedokázal najít ta správná slova. Místo toho jen poznamenal: „A stejně se nemůžeme nechat rozvést ve svatební den.”

Miranda si začala nervózně okusovat spodní ret. „To je asi pravda.”

„Zůstaneme tady alespoň pár dní, a až se vrátíme domů, tak… tak se rozhodneme.” Otočil se na podpatku, popadl svoje oblečení a šel se do koupelny převléci.

Miranda se bleskově převlékla do jednoduché, dlouhé bavlněné košile a zalezla si pod peřinu. Zavřela oči, ale nemusela se ani namáhat, protože Harden se na ni ani nepodíval a zamířil rovnou ke dveřím.

Zbytek pobytu v Cancúnu jim rychle utekl. Oba se k sobě chovali ohleduplně a zdvořile, ale nic víc. Koupali se v moři, procházeli se po pláži a vyrazili i na výlet k ruinám v Chichen Itza.

Celý den se potulovali mezi roztroušenými troskami mayských staveb, které pokrývaly plochu několika kilometrů čtverečních. Z toho, do jaké šíře se trosky budov rozprostíraly, bylo zřejmé, že se nejednalo o obyčejné město, ale o kultovní centrum. Obrovské prostranství uprostřed obklopovaly nejrůznější sakrální stavby.

Prostí mayští rolníci se sem každoročně sjížděli na největší náboženské svátky a archeologové předpokládali, že do Chichen Itza nutily obyvatele cestovat i různé trhy a poradní sněmy.

Mirandu z celého starobylého města nejvíc zaujaly dvě věci: hvězdárna a obětní studna. K té zamířila nejdřív už o ní četla, ale nikdy ji neviděla na žádném obrázku, a tak se nemohla dočkat, až se na vlastní oči podívá do jejích hlubin. Stála u jejího okraje a přes porost se dívala do kalné vody. Otřásla se. To, co viděla, se vůbec nepodobalo představě, kterou si o téhle památce utvořila podle popisu v knihách.

Myslela si, že to bude nějaký malý útvar více či méně podobný studni, ale tohle byl obrovský otvor, který vedl hluboko, hluboko dolů, do temné, špinavé vody, kam byly v průběhu mnoha let vhozeny stovky lidských bytostí jako oběť bohům, které bylo třeba utišit v dobách sucha. Jezírko dole mělo plochu skoro dvacet krát dvacet metrů a od keři a stromy lemovaného okraje otvoru až k vodní hladině to bylo dalších skoro dvacet metrů jako zuby ostrých vápencových útesů.

„Mrazí mě z toho v zádech,” poznamenal nějaký muž vedle Mirandy. „Představte si ty tisíce panen, které svrhli z tohohle útesu do té odporné vody. Obětovat lidi kvůli náboženství, to je tak primitivní!”

„Slyšel jste někdy o křesťanech a lvech?” prohlásil líně Harden.

Muž se na něj podíval a zmizel v davu.

Nebýt tak nervózní z Hardena, mohla Miranda tu turistovu domněnku opravit co do počtu i pohlaví obětovaných Mayů a připomenout tomu pánovi, že na takovémhle starobylém místě se obyčejně mísí fakta s fikcí. Ale Hardenova přítomnost jako by jí zamykala slova pevně v hrdle. A stejně by si svými hlubokými znalostmi o minulosti Chichen Itza u toho turisty asi moc velkou oblibu nezískala. Vždyť už u tolika zajímavých míst světa nad historickými fakty dávno zvítězily hollywoodské báchorky.

Vydala se zpátky na centrální travnaté prostranství a zadívala se na hvězdárnu. Věděla, že i přes občasné nutkání obětovat lidi byli Mayové inteligentní lidé, kteří měli rozsáhlé znalosti astronomie, matematiky a knihovnu, která mapovala celé mayské dějiny. Bohužel, knihy obsahující jakoukoli zmínku o mayské historii padly v roce 1545 za oběť španělským misionářům, a do současnosti se zachovaly pouze tři.

Miranda se pomalu vracela k autobusu. Byl to zajímavý zážitek, dívat se na ty ruiny s vědomím, že v roce 500 před Kristem tu místo nich stálo kvetoucí město, kde žili a pracovali lidé, které nejspíš nikdy ani ve snu nenapadlo, že by jejich civilizace mohla někdy zaniknout. A s námi je to stejné, filosofovala Miranda a zachvěla se. Je to stejné jako s mými manželstvími obě v troskách, obě jsou jako Chichen Itza.

Ani v hotelu a ani po zbytek pobytu v Cancúnu už ji chmurná, zádumčivá nálada nepřešla. Všechno dělala jen mechanicky, bez skutečného nadšení. Ne že by byl Harden nějak veselejší. Nejspíš se rozhodl, že na jejich krátkém vztahu není moc co zachraňovat, usoudila rezignovaně Miranda. A možná je to tak dobře.

Když se vrátili do Jacobsvillu, Theodora trvala na tom, aby zůstali bydlet u ní, dokud jejich vlastní dům nebude připravený k nastěhování zbývalo udělat už jen pár konečných úprav a jejich realizace byla záležitost ani ne týdne.

Ani Harden, ani Miranda neměli to srdce oznámit, že jejich líbánky brzy skončí rozvodem, a tak se před ostatními snažili tvářit, jako by se nic nedělo, ale Evan stejně vycítil, že něco není v pořádku. Hned první večer s rozhodným výrazem ve snědé tváři vystrkal svou novou švagrovou na verandu.

„Tak co se děje?” vypálil na ni rovnou bez přípravy.

Ta nečekaná otázka Mirandu poněkud vyvedla z míry: „Ccco?” koktala a snažila se rychle přijít na nějakou vhodnou odpověď.

„Slyšela jsi mě dobře;” opáčil. „Od té doby, co jste přijeli, tu oba chodíte jako dvě těla bez duše. Jestli jste na těch vašich líbánkách dělali taky něco jiného, než se hádali, tak sním svůj klobouk.”

„Ten, který by se dal použít místo deštníku?” pokusila se chabě o vtip.

„Nech si to. Já Hardena dobře znám. Tak co se stalo?” nepřestával na ni Evan dorážet. Miranda vzdychla a vzdala to. „On pořád miluje Anitu, to se stalo, a tak jsme se rozhodli, že to naše manželství byla chyba a chceme ho nechat anulovat.”

Překvapeně zvedl obočí. „Anulovat?” zopakoval po ní nevěřícně.

Začervenala se. „Ano. Před svatbou se tvářil, že umírá touhou, ale po svatbě ho to zřejmě rychle přešlo.”

„A věděla jsi, že je panic?” zeptal se Evan.Miranda si uvědomila, že jí spadla čelist. Zavřela pusu. „Že je co?”

„Tak tys to nevěděla,” zamumlal. „No, on mě sice asi zabije, že jsem ti to prozradil, ale už léta se to o něm v rodině říká. Kdysi chtěl být pastorem a od té doby, co Anita umřela, se ženskými nic neměl. Jak vidíš, není to zrovna sukničkář.”

To Miranda věděla, ale předpokládala, že nějaké zkušenosti přece jenom má. Alespoň se tak choval.

„Víš to jistě?” vyhrkla.

„To si piš, že vím. Koukni, Harden se drží dost zpátky, a navíc je samý komplex. Myslím, že první krok budeš muset udělat ty, jinak než se naděješ, skončíte před rozvodovým soudem.”

„Ale já nemůžu,” zaúpěla.

„Ale můžeš. Jsi přece ženská,” trval na svém Evan. „Vezmi si nějaký sexy obleček, jen ať z tebe pěkně šílí. Navoň se, upusť kapesníček, no prostě ho sveď. Pak ho vezmi někam za zavřené dveře a o zbytek už se postará matka příroda. Proboha, holka, přece to s ním nevzdáš ani ne týden po svatbě!”

„Ale on mě nemiluje!”

„Tak ho donuť,” prohlásil zatvrzele] „A neříkej mi, že to nesvedeš. Viděl jsem, jak vypadal, když sis tenkrát vzala toho zabijáckého hřebečka a pak se dlouho nevracela. Nikdy jsem ho neviděl takhle se klepat. Když se někdo dokáže o ženu takhle strašně bát, vůbec nepochybuju o tom, že ji dokáže i milovat.”

Teď zaváhala. Vyhlídka na to, že by se do ní Harden mohl zamilovat, byla svůdná. „A ty si opravdu myslíš, že bych to svedla?“Evan se usmál.

„Harden zas není takový drsňák, to jen chce, aby si to o něm lidi mysleli. Víš, potíž je v tom, že se už prostě mockrát zklamal a nechce, aby se to opakovalo, ale srdce má na správném místě.”

„Tak já to tedy asi zkusím,” váhavě ze sebe vypravila Miranda.

„To bys měla.”

S úsměvem se vrátila zpátky do domu. V hlavě jí vířily nové naděje.

Hned nazítří poprosila Theodoru, aby ji vzala s sebou do města. Nakoupila si oblečení, jaké nikdy v životě neměla na sobě, zašla do kadeřnictví a nechala si upravit účes a koupila si spodní prádlo, ze kterého se červenala, jen si na něj vzpomněla.

„Copak, chystáš se na trestnou výpravu?” zeptala se Theodora na cestě domů při pohledu na všechny ty balíčky a oči jí šelmovsky svítily.

„No, už to tak vypadá,” povzdechla si Miranda. „Teď mám zrovna pocit, jako by se mě Harden chystal hodit do nejbližšího jezera.” ,

„Moc se omlouvám, že jsem v tvůj svatební den vytáhla tu záležitost s Anitou,” vzdychla zkroušeně Theodora a začala si mnout nos. „Moc dobře jsem si všimla, jak ti z očí zmizela ta radostná světýlka. Já s Hardenem už možná nikdy mír neuzavřeme, ale rozhodně jsem tě nechtěla postavit mezi nás.”

„To já přece vím.” Otočila se a začala si hrát se svým pásem. „Dozvěděl se Harden někdy něco o svém otci?”

Theodora se usmála.

„Ne. Nikdy nechtěl nic vědět.”

„A mně to řekneš?”

Mirandině tchyni se oči zamlžily vzpomínkami. „Byl to kapitán od Zelených baretů,” řekla po chvíli ticha. „Potkali jsme se v době, kdy jsme s mým mužem měli nějaké neshody a dočasně žili odděleně,” dodala na vysvětlenou.

„Bylo to v Houstonu, na přehlídce ke čtvrtému červenci. Byl to kluk z farmy z Tennessee, ale měl velké srdce a byla s ním ohromná legrace. Všude jsme chodili spolu a on o mě pečoval, rozmazloval mě a zamiloval se do mě. A já, než jsem si stačila uvědomit, co dělám, jsem se do něj zamilovala taky. Jako blázen!”

Odbočila na silničku, která vedla k ranči. Na čele se jí objevila zamyšlená vráska. Miranda užasle poslouchala. „Ani jeden z nás se nechtěl zaplést, ale to, co jsme k sobě cítili, bylo až moc silné, než abychom dokázali odolat… No, myslím, že to asi znáš,” dodala stydlivě.

„Zamilovaní lidé moc nedovedou držet své vášně na uzdě, a my jsme nebyli výjimka. Dal mi prsten, nádherný smaragdový prsten s diamantem, který dřív patřil jeho matce, a já zažádala o rozvod. Chystali jsme se vzít hned, jak skončí rozvodové řízení.

Jenomže jeho pak poslali do Vietnamu, na jejich jednotku hned první den zaútočili Vietnamci a Barry zahynul v minometné palbě.”

„A ty jsi zjistila, že jsi těhotná,” pobízela ji k vyprávění Miranda, když se Theodora odmlčela s mučivým výrazem ve tváři.

„Přesně tak.” Začala se za volantem neklidně vrtět. „Potrat nepřipadal v úvahu. Tolik jsem Barryho milovala, víc než svůj vlastní život! Riskovala bych cokoli, abych mohla mít jeho dítě. Nevěděla jsem, co mám dělat. A ke vší smůle jsem onemocněla, takže jsem nemohla pracovat. Neměla jsem nikoho, koho bych mohla poprosit, aby mě u sebe nechal zadarmo bydlet.

A tehdy za mnou přišel můj manžel, Jesse, a požádal mě, abych se vrátila zpátky na ranč a taky k němu. Evan byl tehdy ještě malý, měl sice vychovatelku, ale chyběla mu máma.”

„A co tvůj manžel, miloval tě?” zeptala se jí Miranda opatrně.

„Ano, a tím to bylo ještě horší. Víš, původně jsem od něj odešla, protože byl hrozně majetnický a přeháněl to se žárlivostí a ochranářským komplexem. Ale zřejmě se tou zkušeností poučil, protože na mě s tím mým mimomanželským poměrem nikdy nevyrukoval. Přivedl mě s sebou zpátky domů a po prvních pár týdnech už byl blahem bez sebe z toho, že jsem těhotná. Víš, on miloval děti, a bylo mu jedno, že Harden není jeho vlastní. A ani nikomu jinému to nikdy nevadilo.

Žilo se nám tu dobře. Zármutek po Barrym jsem pohřbila hluboko uvnitř svého srdce a nikdy jsem se o něm už nezmiňovala. No a časem jsem se postupně do svého manžela znovu zamilovala. Jenomže od Anitiny smrti je Harden jako posedlý myšlenkami na pomstu. Zřejmě chce mít jistotu, že jsem za svoje dávné hříchy zaplatila dostatečně. Zvláštní, že vykonavatelem trestu za mou zakázanou lásku a nemanželské dítě je to dítě samo.”

„To je mi líto,” řekla na to Miranda. „Asi to pro tebe nebylo lehké.”

„Ani pro Hardena to není lehké,” opáčila překvapivě se smutným úsměvem Theodora. Když došli k domu, podívala se na Mirandu svýma temnýma očima plnýma zármutku.

„Jediné, co mi pomáhá to nějak překonat, je fakt, že Harden je Barrymu tak podobný.”

Snad se ti jednou podaří přesvědčit ho, aby si tohle poslechl.”

„Znáš to staré přísloví ,kdyby přání byli koně, žebráci by jezdili jako o závoď?” potřásla Theodora nešťastně hlavou. „Obávám se, že my všichni v tuhle chvíli beznadějně chodíme pěšky.”

Později, jako lovkyně, když vyčkává, až se objeví kořist, si Miranda oblékla své sexy prádélko a neuvěřitelně průhlednou, citrónově žlutou noční košilku, navoněla se a rozložila se do svůdné pozice na postel v ložnici, kde s Hardenem oba spali.

Harden vždycky pečlivě dbal na to, aby přišel až poté, co Miranda už usnula, a ráno zas odešel dřív, než se vzbudí. Ale dnes si na něj počká. Jestli byla pravda to, co jí Evan řekl, ať už se to zdálo jakkoli neuvěřitelné, a Harden byl doopravdy panic, svést ho bude určitě lahůdka. Samozřejmě bude muset brát ohledy na jeho důstojnost, a nesmí mu prozradit, že o tom ví. Ale tak to bude určitě ještě mnohem víc vzrušující.

Trvalo ještě dlouho, než se dveře otevřely a její unavený, zaprášený manžel vešel do pokoje. Zůstal stát ve dveřích se stetsonem v ruce a s otevřenou pusou zíral na svou ženu, jak leží na boku a jedno dokonalé malé ňadro jí skoro celé vykukuje zpod nočního úboru.

„Ahoj, kovboji,” řekla zastřeným, smyslným hlasem a usmála se na něj. „Těžký den?”

„Na co si to tady sakra hraješ?” vyjel na ni.

Nadzvedla se na posteli a vstala, aby si Harden mohl dobře prohlédnout to smetanově bílé tělo pod průhlednou látkou její noční košilky. Protáhla se. Prsa se jí při tom nadzvedla a už ztuhlé bradavky se ostře rýsovaly skrz živůtek.

„Jenom jsem si koupila nějaké nové oblečení, to je všechno,” mumlala ospale. „Jdeš si dát sprchu?”

Zahučel si pro sebe něco o tom, že si teď dá jednu opravdu ledovou a zabouchl za sebou dveře koupelny.

Když Miranda z koupelny uslyšela, jak teče voda, začala se pro sebe tiše smát. Kdyby jí teď jenom vydržely nervy, kdyby mu dokázala omámit všechny smysly tak, aby jí nedokázal odolat.

Povytáhla si lem košilky po stehně trochu výš, stáhla si jedno ramínko dolů, uložila se na polštáře a čekala.

Nakonec vyšel ven, s tmavozeleným ručníkem pevně utaženým kolem boků. Vzhlédla k němu přimhouřenýma očima, rty žádostivě pootevřené. Jeho oči jí klouzaly po těle a nebylo v nich nic než nevinný, stydlivý obdiv. Ten pohled byl tak žhavý, že se málem začala svíjet rozkoší.

„Tak takhle jsi to dělala se svým předešlým manželem?” zeptal se. Oči měl stažené do úzkých štěrbin a díval se na ni teď skoro opovržlivě. „Taky ses takhle strojila, aby dostal chuť?“Dech se jí zadrhl v plicích. Sedla si a bleskově si stáhla lem košilky přes kolena.

„Hardene…” začala vysvětlovat, i když byla předtím pevně rozhodnutá nic takového v žádném případě nedělat.

„No, já když mám opravdu chuť, tak žádné takovéhle povzbuzování nepotřebuju,” prohlásil a snažil se ovládnout ten bezmocný zuřivý vztek, který ho nad jejím chováním zachvátil. Ta si snad musí myslet, že jsem přinejmenším impotentní, když zašla tak daleko, jen aby mě dostala do postele, pomyslel si Harden. Což v něm vyvolalo ještě větší podezření ohledně důvodů, které ji k tomu ve skutečnosti vedly.

„Míval jsi chuť,” vykoktala zaraženě.

„To jsem míval, než ses rozhodla, že potřebuju převychovat a než ses mi začala plést do života. Chtěl jsem tě. Ale teď už ne, zlato, a tyhle tvoje směšné triky, které tu na mě zkoušíš, na mě ani trochu nezabírají.”

Přitáhla se k němu: „Vážně?”

Jeho nezájem byl tak evidentní, že raději uhnula očima. Sotva vnímala, jak si vytahuje ze šuplíků a skříněk čisté oblečení. Oslepily ji slzy. Schovala se pod pokrývku, přitáhla si ji až k zrudlé tváři a chvěla se hanbou. Tohle byla Timova oblíbená zbraň, když si kvůli němu připadala ošklivá, moc málo ženská na to, aby ho vzrušila. Harden právě zadupával zbytky její hrdosti do podlahy a bylo mu to úplně jedno.

„Aby bylo do budoucna jasno, když mám zájem o sex, řeknu si o něj sám,” prohlásil jízlivě a nasupěným pohledem jí propichoval pobledlou tvář. „Já se s tebou milovat nechci, teď už ne. Řekl jsem ti, že už je konec. Měla jsi mě lépe poslouchat.” „To jsem měla,” špitla ochraptěle.

Harden si připadal neuvěřitelně ublížený. Miranda ho milovala, to věděl, jenomže ona nemohla být prostě jen jeho manželka, musela ho začít napravovat, neustále předhazovat jeho spory s Theodorou, tak aby Harden vypadal jako nějaký kruťas a sobec. Už od Cancúnu se cítil, jako by ho pobodal celý roj vos, obzvlášť když některá z těch obvinění byla velice pravdivá. Ale tohle byla poslední kapka, ten její svůdnický kousek. Takhle se k němu chovaly ženy po celý jeho dospělý život, a už sama jejich agresivita mu lezla příšerně na nervy. Opravdu nečekal, že jeho vlastní žena se sníží k takovým otřepaným fintám, jen aby ukojila své vášně. To opravdu tak zoufale prahla po sexu?

Otočil se na podpatku a vyběhl z ložnice. A nebylo nic platné, že i přes zavřené dveře zaslechl, jak Miranda pláče.

Evan ji zaslechl také, a za minutku už se měřil očima se svým bratrem ve stájích, kam šel Harden zkontrolovat jednu klisničku, která už každou chvíli měla přivést na svět hříbě.

Jak Evan rázoval dřevěnými hoblinami vystlanou uličkou mezi řadami boxů, snědá tvář se mu postupně stahovala do nenávistného výrazu a rty už mu skoro nebyly vidět, takovou silou zatínal zuby. Sundal si klobouk.

„Tak to se ti tedy povedlo,” hulákal na bratra ještě za chůze. „To se ti vážně povedlo! Nezdá se ti, že si toho ta chudák holka od tebe vytrpěla už dost?”

Harden si také sundal klobouk, postavil se doprostřed uličky a vyčkával. „Tak do toho, prašť mě. Ale dostaneš ji zpátky, jen pro tvoji informaci,” opáčil blazeované, ale bleděmodré oči mu sršely vztekem.

„Tak ona si dá takovou práci, aby tě vzrušila, nakoupí si sexy prádélko, a ty ji pak necháš v slzách a klidně si odejdeš pryč! To je ti úplně jedno, že se ti to tak snažila ulehčit?” dožadoval se odpovědi Evan.

Harden svraštil čelo. Tady něco nehrálo. „Snažila se mi ulehčit co?” zeptal se zmateně.

Evan jen rozčileně vzdychnul: „No, původně jsem ti to nechtěl říct, ale možná bude lepší, když se to dozvíš. Řekl jsem jí o tobě pravdu,” vyhrknul.

„Jakou pravdu?”

„Ty dobře víš, jakou!” zabručel Evan. „Koneckonců, má právo to vědět, je to přece tvoje žena.”

„Tak řekneš už mi konečně, co jsi jí vlastně navykládal?” vystartoval Harden, který už byl s trpělivostí u konce.

„No přece pravdu,” odpověděl Evan. Narovnal se v ramenou a čekal na nevyhnutelný výbuch vzteku. „Řekl jsem jí, že jsi panic.”

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Harden asi minutu jenom tak stál a s otevřenou pusou zíral na svého bratra, jako by nemohl uvěřit, že slyšel správně. Pak se rozesmál. Nejdřív potichu, ale pak ten smích začal nabírat na síle a ke konci už řval tak, že začaly řinčet okenní tabulky.

„Na tom není nic k smíchu,” kabonil se na něj Evan. „Proboha, vždyť přece není za co se stydět. Spousta mužů žije v celibátu. Například kněží…”

Harden se rozesmál ještě hlasitěji.

Evan si otřel rukávem zpocené čelo a zhluboka vzdychnul.

„Čemu se sakra pořád tak směješ?”

Když Harden konečně zmlknul, chvíli popadal dech a pak si zapálil cigaretu. Pořádně si z ní potáhnul a pobaveně pozoroval svého staršího bratra, jak se dusí ve vlastní šťávě.

„Nikdy jsem se nenamáhal to popřít, protože mi bylo jedno, co si o mně v tomhle směru myslíte. Což ovšem neznamená, že to musíte všude vykládat. Za to, že jsi tuhle starou rodinnou pomluvu vyslepičil Mirandě, bys zasloužil, abych tě poslal k zemi. Nechal jsem ji tam nahoře právě kvůli tomu, jak se chovala. Ani ve snu by mě nenapadlo, že mi tak míní pomoct zvládnout první milování!”

Evan naklonil hlavu na stranu a přimhouřil jedno oko. „Ty snad nejsi panic?”

Harden mu neodpověděl. Zvedl si cigaretu k ústům a tázavě se na Evana zadíval. „Tak proto ta náhlá nákupní horečka? Jela si do města koupit sexy prádélko, aby mě mohla svést?” zeptal se nakonec.

„No jo, přiznávám, že jsem jí to poradil já. Ale myslím, že jsem nebyl sám, kdo na tom má vinu. Řekl bych, že minimálně stejně velkou zásluhu na tom má máma,” řekl tiše Evan. „Zaslechl jsem, jak Mirandě říká, že ses nikdy nevyrovnal s Anitinou smrtí.”

Harden zamyšleně svraštil obočí.

„Kdy jí to řekla?”

„Na hostině, než jste odjeli na líbánky.”

Harden zavřel oči a zoufale zavyl. Pak se otočil k prkenné přepážce, která oddělovala jednotlivé boxy a praštil do ní pěstí, až to zadunělo.

„Doprdele!”

Evan se ramenem pohodlně opřel o prkennou stěnu. „Jedno nedorozumění za druhým, co?” zeptal se vážně a upřeně se bratrovi zadíval do očí. „Měla máma pravdu? Miluješ pořád Anitu?”

„Ne. Víš, přemýšlel jsem o tom. Možná, že jsi měl pravdu ty. Možná už byl vážně Anitin čas a máma byla jen spojovací článek v řetězu událostí.”

„Ježíši,” zvolal Evan nevěřícně. „Já snad špatně slyším! Není ti špatně? Nemáš náhodou horečku nebo tak něco?” zeptal se jízlivě.

Harden vzhlédl k rozsvícenému oknu svojí a Mirandiny ložnice. „Nejspíš mám vážně horečku. Ale už moc dobře vím, jak si ji srazit.”

Nechal Evana stát uprostřed chléva a rozběhl se nahoru do ložnice. Oči mu při tom uličnicky svítily. Byl si jistý, že ho čeká noc plná rozkoší.

Ale pohled, který se mu naskytl, když otevřel dveře, o nadcházející rozkoši moc nesvědčil. Miranda byla už úplně oblečená a balila si kufr. Ve svých elegantních bílých šatech ale vypadala ještě svůdněji než předtím v té hanbaté hedvábné noční košilce.

Otočila se k němu. Oči měla zarudlé od pláče a na tvářích byly stále ještě znát mokré cestičky od slz. „Neboj se, právě odcházím,” prohlásila úsečně. „Nebudeš mě odsud muset vyhazovat.”

Harden tiše zavřel dveře, otočil klíč v zámku a odhodil klobouk na židli. Pak vykročil k ní.

„Zůstaň stát tam, kde jsi, varuju tě!” vypískla. „Já jedu domů!”

„Ty už jsi doma,” opáčil bezvýrazně.

Smetl z postele kufr i se vším oblečením a ostatními věcmi na jednu neuspořádanou hromadu, pak se sehnul a zvednul užaslou Mirandu do náručí.

„Okamžitě mě pusť, slyšíš?” vystartovala na něj.

„Jak si přeješ, miláčku,” odtušil se sladkým úsměvem. Hodil ji na postel a než se stačila odkulit stranou, přišpendlil její zmítající se tělo kolenem mezi zcuchané přikrývky. Prala se s ním jako tygřice, dokud se mu ji nepodařilo chytit za obě zápěstí a přitlačit jí je na matraci po stranách hlavy.

Vlasy jí kolem zrůžovělé tváře tvořily černý mrak. Vrhala na něj zuřivé pohledy a stříbrné oči se jí při tom nádherně blýskaly.

„Už mám všech zatracených chlapů po krk!” křičela mu vztekle do obličeje. „Jako by nestačil Tim, který mi pořád předhazoval, že nejsem dost ženská, abych si udržela muže, musíš mi to vmést do tváře i ty! Ale já už toho mám dost! Mám svoji hrdost!”

„Hrdost, a ještě spoustu dalších chyb,” opáčil. „Špatnou náladu, netrpělivost, míchání se do věcí, do kterých ti nic není…”

„A ty jsi snad vzor dokonalosti?!”

„To ani zdaleka ne,” odpověděl jí něžně a zahleděl se jí do tváře. „Ty jsi ale dračice, Mirando. Jsi všechno, co jsem kdy chtěl, jenom mi trvalo dost dlouho, než jsem na to přišel. A přiznal si to.”

„Vždyť ty mě nechceš,” vzlykla. Snažila se být statečná, ale hlas se jí zlomil. „To už jsi mi ukázal…!”

„Ale předtím jsem měl studenou sprchu, jestli si vzpomínáš,” zašeptal a láskyplně se usmál. „Tady, sáhni si.”

Pomalu, smyslně se k ní přitisknul a očekávaný výsledek se ihned dostavil. Výsledek tak nestydatý, že se jí zadrhl dech v hrdle.

„Chci tě,” řekl tiše, a jako by ji těmi slovy hladil. „Ale je v tom mnohem, mnohem víc. Máš ráda poezii, Mirando?” vydechl jí na rtech, a jak mluvil, rty se mu neuvěřitelně smyslně otíraly o její. „,Snad s letním dnem tě srovnat smím? Avšak ty sladší jsi a mírnější…’” Pomalu ji políbil, otíral se jí ústy o krk, jazykem si hrál s jejím spodním rtem, až se roztřásla rozkoší. „Shakespeare ale nemohl mluvit o tobě, že ne, miláčku? Protože ty rozhodně mírná nejsi ani trochu, i když jsi každým coulem stejně sladká jako letní den…!”

Polibek byl stále vášnivější a vášnivější, pak jí štíhlou rukou doputoval na boky a prudce je přirazil na svůj vztyčený, pulzující úd.

„Takhle moc tě chci,” kousnul ji do rtu. „Doufám, že sis vzala nějaké vitamíny, protože budeš potřebovat všechnu energii, co v sobě máš.”

Nemohla ani mluvit. Na kůži cítila jeho ruce a pak i jeho ústa. Ani v těch nejdivočejších snech si nepředstavovala, že by se jí mohl někdy dotýkat i tam, kde se jí právě teď dotýkal, nebo že by jí mohl šeptat takhle necudná slůvka. Skoro bez námahy ji dovedl až na vrchol, pak ji konejšil, a potom to začalo celé znovu.

Byla to ta nejčistší rozkoš, když ucítila, jak jí shrnuje látku z horké kůže, jak se k ní tiskne jeho chlupaté tělo. Bylo to sladší než med, líbat a nechat se líbat, dotýkat se navzájem a nechat se od něj dráždit, dokud nezačala šílet touhou.

„Evan říkal… že jsi… panic,” šeptala přerývaně mezi polibky. To napětí se už nedalo vydržet. Hlas se jí zlomil překvapením, když se mu podívala do tváře a uviděla výraz plný pobavení a rozkoše.

Rozesmál se. Byl to tichý smích šelmy. „Myslíš, že jsem?” zašeptal, a jediným prudkým pohybem se natlačil dovnitř jejího těla.

Nemohla uvěřit tomu, co cítila. Tvář jí střídavě rudla a pak zase bledla, a všechny ty horečné pohyby a sténání… a pak horké, ostré vyvrcholení doznívající v slastných křečích…Ležela mu v náručí a po tvářích jí nekontrolovatelně tekly slzy. Harden kouřil a druhou rukou ji nepřítomně hladil po rozcuchaných vlasech. Stále ještě se chvěla v dozvucích rozkoše.

„Jsi v pořádku, holčičko?” zeptal se jí něžně.

„Jsem.” Vlhkou tvář mu položila na rameno. „Netušila jsem, že je to takové,” vykoktala roztřeseně.

„Pokaždé je to jiné,” opáčil tiše. „Ale stává se, že určitý druh rozkoše můžeš zažít jen s jednou jedinou osobou.” Láskyplně jí přejel rty po čele. „Dost přitom pomáhá, když tu osobu miluješ.”

„Počítám, že ty jsi to asi nemohl nevědět,” prohlásila s maličko smutným pohledem. „Já jsem vždycky nosila srdce na dlani.”

Třel se jí o tvář, dokud ji nezvedla k jeho tichým, pronikavým modrým očím. „Miluju tě,” řekl tiše. „Tys to nevěděla?”

Ne, nevěděla to. Dech se jí zadrhl v hrdle a cítila, jak se jí ruměnec rozlévá až na prsa.

„Bože můj,” zamumlal a užasle pozoroval tu záplavu růžové barvy. „Nikdy jsem neviděl, že by se nějaká červenala tady,” dotknul se zlehýnka jejích prsou.

„No, tak teď už jsi ji viděl, tak bys mi mohl přestat předhazovat svoje úspěchy u jiných a -”

Zastavil ten příval slov svými ústy a šibalsky se usmál. „To před tebou nebyly úspěchy, ale jenom poučné zkušenosti, které ze mě udělaly dokonalou ukázku ryze mužských schopností.”

„Ty jsi ze všech nafoukaných lidí ten…” začala.

Lehce jí stisknul bradavku, až zalapala po dechu a přitiskla se k němu. „Co jsi to říkala o nafoukaných lidech?” zeptal se.

Miranda zasténala a celá roztřesená se začala svíjet. „Hardene,” vykřikla.

„Vsadím se, že ani nevíš, že jenom jeden muž z dvaceti je schopen tohohle…”

Cigareta putovala do popelníku a Hardenovo svalnaté a opět připravené tělo se zase ocitlo na jejím. A pak jí udělil velmi dlouhou a až k nesnesení sladkou lekci z té zřídkavé mužské výdrže, na kterou byl tak pyšný a která trvala skoro až do rána.

Když se probudila, Harden už byl oblečený a s tichým pohvizdováním si právě zapínal stříbrnou přezku na širokém koženém pásku.

„Copak, už nespíš?” zamumlal jízlivě. S nadzdviženým obočím sledoval, jak se pokusila převalit, pak zaúpěla a zůstala raději tak, jak byla. „Mohl bych zůstat doma a mohli bychom se ještě trochu pomilovat, co ty na to?”

Miranda jenom zalapala po dechu a šokované na něj vykulila oči. „A to si tvůj bratr myslí, že jsi panic!” vybuchla vzápětí.

Harden jen s úšklebkem pokrčil rameny: „Všichni se můžeme mýlit.”

„To jistě. Jenomže tobě by lidi, co píšou nejezrůznější příručky o sexu, měli věnovat nejmíň dvě kapitoly!” vypískla.

„Tenhle kompliment můžu stejně tak složit i já tobě,” usmál se významně Harden. „Nevstávej, dokud se ti opravdu nebude chtít. Myslím, že když ještě chvíli zůstaneš v posteli, mohlo by mi to tady v domě konečně trochu vylepšit reputaci.“Když viděla výraz jeho obličeje, přepadl ji záchvat smíchu. Posadila se, nechala si pokrývku sklouznout z nahých prsou a natáhla k němu ruce.

Harden do nich vklouzl, a pomalu, láskyplně ji políbil.

„Miluju tě,” zašeptal. „A omlouvám se, jestli jsem ti to včera dokazoval trochu moc nadšeně.”

„Myslím, že jsme na tom s tím nadšením byli oba stejně,” zamumlala něžně. Pak se k němu natáhla a políbila ho na oplátku. „Přála bych si, abys mohl zůstat doma. Přála bych si, abych nebyla tak… neschopná provozu.”

„Proč to říkáš tak lítostivě?” zasmál se. „Chtěla jsi snad v noci radši spát?”

Přivinula se k němu a slastně vzdychla. „To víš, že ne.” Otevřela oči, upřeně zírala na stěnu za jeho hlavou a skoro začala příst blahem, to když jí jeho ruce doputovaly k hebkým kulatým ňadrům a začaly je láskyplně hladit. „Hardene?”

„Copak, koťátko?”

Miranda zavřela oči. „Nic. Jen… miluju tě.” Harden se usmál, sehnul se k ní a znovu ji políbil.

Když sešel dolů do kuchyně poprosit Jeanie May, aby odnesla Mirandě snídani nahoru do ložnice, Evan se zubil jako kočka Šklíba.

„To jsi ji tak zdecimoval za jedinou noc? Tak to bys jí radši měl na ten podnos přidat nějaké vitamíny a dohlédnout na to, aby je všechny snědla,” prohlásil s šibalskými hvězdičkami v očích.

„Už na tom pracuju,” opáčil Harden a potutelně se při tom culil.

„Domyslel jsem si správně, že už je všechno v pořádku?” ujišťoval se Evan.

„No, tobě za to tedy rozhodně děkovat nemůžeme,” zvýšil Harden významně hlas.

Evan se zapýřil. „Já jsem se jenom snažil pomoct. A krom toho, jak jsem měl asi tak vědět, jak to s tebou doopravdy je? Vždyť ty jsi nikdy s žádnou ani nechodil, nepřivedl sis nikdy žádnou holku domů… Klidně jsi mohl být panic!”

Harden se jen tajemně usmál. „Mohl.”

Způsob, jakým to řekl, v Evanovi vyvolal ještě větší podezření. „A jsi?” zeptal se.

„Už ne,” přišla strohá odpověď. „I kdybych nakrásně předtím byl,” dodal lišácky, aby si měl jeho zvědavý bratříček čím lámat hlavu. Pak se mu úsměv vytratil z tváře. „Kde je Theodora?”

„Krmí na dvoře kuřata.”

Harden jen beze slova přikývl a vyrazil k zadním dveřím. Miranda měla o té jeho krevní mstě pravdu. Za tu spoustu let řekl Theodore dost ošklivých věcí, a teď nastal čas vyvěsit bílou vlajku.

Theodora ho viděla přicházet a hořce se ušklíbla. Když Harden viděl ten výraz v její tváři, něco se mu v srdci pohnulo.

„Dobré ráno,” pozdravil s rukama vraženýma hluboko v kapsách.

Theodora se po něm ostražitě ohlédla. „Dobré ráno,” odpověděla a rozhodila další hrst zrní mezi hejno svých červených liliputek.

„Myslel jsem, že bychom si mohli třeba promluvit.”

„A k čemu by to bylo?” zeptala se tiše. „Ty a Miranda budete už příští týden bydlet ve svém a jak tě znám, potom už sem přijedeš leda tak na Vánoce.”

Vytáhl z kapsy cigaretu, a zatímco si ji zapaloval, snažil se přijít na to, jak dál. Zřejmě to nebude tak snadné. A musel si přiznat, že by ani nebylo spravedlivé, kdyby to snadné bylo.

„Já… rád bych se něco dozvěděl o svém otci,” řekl po dlouhé chvíli ticha.

Ošatka Theodore mimoděk vyklouzla z rukou a zbytek zrní se jí vysypal pod nohy. Theodora zůstala na Hardena zírat s otevřenou pusou a tváří bílou jako papír. „Cco?” zeptala se nevěřícně.

„Chtěl bych se něco dozvědět o svém otci,” oznámil jí stručně. „Kdo to byl, jak vypadal.” Na chvilku se zarazil. „Co jsi… k němu cítila.”

„Řekla bych, že to už teď víš,” opáčila hrdě. „Nemám pravdu?”

Vyfoukl úzký proužek kouře. „Máš. Myslím, že teď už to vím,” přisvědčil. „Mezi zamilovaností a láskou je velký rozdíl, ale člověk si neuvědomí, jak velký, dokud to sám nezažije na vlastní kůži. Ani já jsem to nevěděl, dokud jsem nepotkal Mirandu.”

„Ale stejně je mi hrozně líto toho, co se stalo s Anitou,” řekla pevným hlasem Theodora. „Víš, taky jsem s tím musela žít.”

„Já vím.” Zaváhal. „Asi… asi to muselo být pro tebe těžké. Myslím mít mě, a přitom žít tady.” Díval se na ni a hledal ta správná slova. „Kdybychom se s Mirandou nevzali a já jí udělal dítě, vím, že by si ho taky nechala. Pečovala by o něj navzdory všemu a milovala ho, protože by to byla část mě.”

Theodora přikývla.

„A všechna ta ostuda, všechen posměch a urážlivé poznámky by jí šly jedním uchem tam a druhým ven, protože ta láska, kterou jsme k sobě cítili, byla výjimečná,” pokračoval. „Vychovávala by moje dítě a cítila by k němu něco… zvláštního, protože takováhle láska většinu lidí potká jenom jednou za život.”

Theodora odvrátila oči oslepené slzami. „Když mají štěstí,” špitla ochraptěle.

„Já jsem nevěděl, jaké to je,” řekl nervózně a bezděky opakoval to, co slyšel minulou noc od Mirandy, „protože jsem nikdy nemiloval… až doteď.”

Theodora jako by ztratila řeč. Otočila se a v Hardenově tváři uviděla, že cítí totéž. Stála tam, drobná a bezbranná, a v srdci jejího syna se co si zlomilo.

Rozpřáhl ruce. Theodora mu vklouzla do náručí a pevně ho objala. Na jeho široké hrudi si vyplakávala srdce a všechna hořkost, ublíženost a bolest se pomalu, ale nenávratně odplavovaly pryč. Cítila, jak jí po tváři, kam se tiskl jeho obličej, stéká něco mokrého. A tak tam stáli a vítr jim oběma sušil slzy.

„Mami,” zašeptal chraplavě.

Hubenýma rukama se přitáhla ještě těsněji k němu, usmála se a děkovala bohu za to, že učinil zázrak.

Pak si sedli na verandu a Theodora vyprávěla svému synovi o jeho otci. Přinesla dokonce dlouho schovávané album, kde jako poklad ukrývala několik drahocenných fotografií, jediných, které měla.

„Vypadá jako já,” poznamenal překvapeně Harden, když viděl, jak se na něj z fotografií dívá jeho vlastní tvář, jen o něco mladší.

„Barry byl jako ty,” odpověděla. „Nikdy se nesnažil vykroutit ze svých povinností. Byl odvážný, věrný a milující, a já jsem ho milovala celým svým srdcem. Pořád ho miluju. A vždycky budu.”

„Věděl tvůj manžel, co cítíš?”

„Věděl,” řekla prostě. „Nechtěla jsem si před ním na nic hrát. Ale víš, on miloval děti a moje těhotenství v něm tak nějak vzbouřilo všechny ochranitelské pudy. Miloval mě tak, jako já jsem milovala Barryho,” dodala posmutněle. „Snažila jsem se mu dát všechno, čeho jsem byla schopná a doufala, že to bude stačit.” Hřbetem ruky si otřela slzu, která se jí osamoceně koulela po tváři. „Ty víš, že tě miloval. I když jsi nebyl z jeho krve, byl do tebe blázen už od té chvíle, co ses narodil.”

Usmál se. „Já si to pamatuju.” Pak se s nakrabaceným obočím podíval na svou matku. „Promiň. Je mi to tak líto. Můžeš mi to odpustit?”

„Není co odpouštět,” opáčila. „Musel sis nejdřív najít svou cestu. Trvalo to hodně dlouho a měl jsi na ní spousty trápení.

Vím, jak ti asi bylo, když se ti ostatní děti posmívaly, že jsi nemanželský, ale věř mi, že kdybych se do toho tehdy pletla, bylo by to ještě horší. Musel ses nějak naučit se s tím vypořádat sám. Zkušenost je vždycky ta nejlepší učitelka.”

„I když se mi to tehdy nezdálo. Teď už to vím.“A co se Anity týče…”

Vzal ji za drobnou ruku a sevřel ji pevně do dlaní. „Anitina rodina by nám stejně nikdy nedovolila, abychom se vzali. A krom toho si ani teď nejsem jistý, jestli jsem to byl já, koho tak zoufale chtěla, nebo jen kdokoli, koho jí neschvalují rodiče.

Anita byla tehdy ještě hodně mladá a hodně přecitlivělá. Věděla jsi, že jí maminka umřela v blázinci? Ale došlo mi to až díky Evanovi. Řekl mi, že když bůh chce, aby někdo žil, tak bude žít, navzdory všemu. Nevím, proč jsem na to nepřišel dřív.”

Theodora se pousmála. „Myslím, že Miranda ti ve spoustě věcí otevřela oči.”

Harden přikývl. „Víš, ona nikdy nezapomene na svého manžela ani na to dítě, o které přišla. A řekl bych, že je to tak dobře. Věci, kterými projdeme, z nás dělají to, co jsme. Ale minulost je minulost a nedá se změnit. Vybudujeme si s Mirandou svoje vlastní štěstí. Přijdou další děti, a doufám, že jich bude hodně!”

„Což mi připomíná - Jo Ann je těhotná!”

„Možná je to nakažlivé,” prohlásil Harden a usmál se na ni.

Theodora se šťastně rozesmála, ale pak jí smích utichl na rtech a oči se jí zase zalily slzami. „Mám tě hrozně moc ráda.”

„Já… já tě mám taky rád,” odpověděl škrobeně. Za poslední dva dny tahle slůvka použil častěji než za celý dosavadní život. Doufal, že se to s praxí ochodí, protože zatím to z něj lezlo trochu ztuha. Theodora ale nevypadala, že by jí to vadilo. V tu chvíli se rozzářila, otočila stránku ve svém starém albu a začala vyprávět další historku o Hardenově otci.

Miranda sešla dolů až pozdě odpoledne. Evan se snažil neusmát, jak opatrně našlapovala, když se snažila projít do obývacího pokoje, ve kterém právě s Hardenem probírali koupi nějakého pozemku, ale moc se mu to nedařilo. Koutky mu cukaly jako šílené.

„Jen se směj,” zaškaredila se na Evana, „stejně je to jenom tvoje vina!”

Teď už se Evan začal smát nahlas. „Nevěřím, že je tohle stížnost, když vidím, jak se tvůj manžílek samolibě šklebí,” prohlásil.

Miranda místo odpovědi jen zakroutila hlavou a rozzářila se jako sluníčko, když ji Harden vzal do náručí a přitiskl k sobě.

„Nikdo si tady na nic nestěžuje,” prohlásil Harden se slastným povzdechnutím. Pak zavřel oči a zabořil tvář do Mirandiných černých vlasů. „Já jenom doufám, že tu samým štěstím neumřu.”

„I to se někdy stává,” opáčil vesele Evan, ale černé oči se mu při tom topily ve smutku. Raději se od nich otočil. „No, měl bych se jít radši věnovat těm pozemkům. Asi se vrátím na večeři, jestli se tam moc nezdržím. Záleží na tom, jak rychle se dohodneme.”

„Že Annu zdravím,” řekl mu na to Harden a spiklenecky na něj mrknul.

„Já nejdu za Annou!” ohradil se Evan dotčeně. „Jdu jenom koupit jejich pozemek. To není rande!”

Harden se jenom ušklíbl: „Ale pochybuju, že si Anna nechá tvoji návštěvu ujít. Nemysli si, že jsem si nevšiml, jak na tebe pořád dělá oči.”

Evan se zašklebil. „Anna je nějak předčasně vyspělá,” zahučel, „a jde nějak moc rychle na věc, na to, že je jí teprve devatenáct.”

„No, většina mých kamarádek se v tomhle věku vdávala,” vložila se do diskuse Miranda.

Evan se tvářil jako štvanec. „Znovu vám říkám, že Anna tam možná ani nebude,” odseknul jim. „Můžeme s její matkou probrat tu koupi pozemku klidně bez ní,” dodal jakoby nenucené, ale ve tváři mu nervózně cukalo.

„A je její matka hezká?” nepřestávala do něj rýpat Miranda. „Možná se tě snaží uhnat sama.”

„Její matce je padesát a je hubená jako lunt,” opáčil. „To vážně není můj typ.”

„A jak vypadá Anna?” ptala se dál zvědavě Miranda.

„Jako broskvička, aby se tak řeklo,” odpověděl Harden za svého zamlklého bratra. „Vysoká, modrooká blondýnka, prostě k nakousnutí.

Poletuje kolem Evana už přes čtyři roky, ale on se na ni za celou tu dobu ani nepodíval. To víš, je mu už čtyřiatřicet. Trochu moc starý na takové devatenáctileté děcko.”

„To je teda sakra pravda,” prohlásil důrazně Evan. „Normální chlap přece nesvádí holčičky. Ježíšmarjá, vždyť já ji znám, když byla ještě malá holka.” Zamračil se. „Což samozřejmě pořád ještě je,” dodal rychle.

„No hlavně že jsi přesvědčil sám sebe,” pokýval hlavou Harden.

„Já se nepotřebuju přesvědčovat!” „Užij si to.”

„Už jsem vám říkal, že nejdu za zábavou, ale jednat o ceně pozemku,” prohlásil nakvašeně Evan.

„Samozřejmě. Mě to vždycky taky bavilo, tak jsem si myslel, že by mohlo i tebe,” opáčil nevinně Harden a pokrčil rameny.

„Přijde den a já tě…”

„Hardene, dal by sis po večeři čokoládový dort?” zavolala s úsměvem Theodora z kuchyně.

Harden si přitáhl Mirandu blíž a oplatil matce úsměv.

„S radostí, jestli ti to nepřidělá moc práce.”

„Ale vůbec ne,” odpověděla medovým hlasem.

„Mami!” zavolal na ni, když už se otočila zpátky, a Evanovi málem vypadly oči z důlků.

„Copak?” zeptala se potěšené Theodora.

„S máslovým krémem?”

Zasmála se. „Na to jsem právě myslela!”

Evanovi spadla čelist málem až na límec. „Bože můj!” vykřikl.

Harden se na něj podíval: „Děje se něco?”

„Ty jsi jí řekl mami’!”

„No jistě, vždyť je to moje máma, ne?” opáčil.

„Ale ty… ty jsi jí přece nikdy neřekl jinak než Theodoro,” koktal překvapeně Evan. „A usmál ses na ni. A dokonce ses zeptal, jestli si nepřidělá práci, když ti upeče koláč.” Podíval se na Mirandu. „Možná je nemocný,” vraštil starostlivě čelo.

Miranda k němu stydlivě vzhlédla a začervenala se. „To si nemyslím.”

„Kdybych byl nemocný, to by totiž dneska nevypadala takhle,” vysvětlil Harden bratrovi. Miranda si zrůžovělou tvář raději schovala na jeho rameni.

Evan nevěřícně potřásl hlavou. „Zázrak,” prohlásil nepřítomně. Pak pokrčil rameny, usmál se a otočil se ke dveřím. V předsíni natáhl ruku pro klobouk: „Vrátím se na večeři.”

„Anna je skvělá kuchařka,” připomenul mu Harden. „Možná tě pozve na večeři k nim.”

„Tak to odmítnu. Už jsem ti sakra říkal, že je na mě moc mladá!”

Vyšel ven a prásknul za sebou dveřmi.

Harden vyvedl Mirandu předními dveřmi na verandu a usadil ji vedle sebe na houpačku. „Anna je do něj celá pryč, ale on je zatvrzelejší než dub. Nechce ji nechat, aby ho milovala,” vysvětlil jí.

„A proč?”

„Někdy ti to řeknu, až budeme mít černou hodinku,” slíbil jí, „ale teď se musíme soustředit na jiné věci. Nebo už jsi zapomněla?” dodal něžně.

„To víš, že ne,” usmála se na něj. Sotva se stačila nadechnout a už se jí na rty přitiskla jeho ústa v hladovém polibku.

Od toho nádherného dne, kdy se Harden a Miranda sblížili, všechny ty trpké, bolestiplné vzpomínky, které už jednou málem zničily Mirandě život, slábly a slábly, až po nich zůstal už jenom nezřetelný stín. Theodoru vtáhli do kruhu svého štěstí a ten radostný, láskyplný vztah mezi ní a Hardenem vydržel, i když se novomanželé přestěhovali do svého vlastního domu.

Ale Mirandino štěstí dospělo k dokonalosti až o několik týdnů později, když u rodinné večeře omdlela a Harden, bledý jako stěna, ji odvezl k doktorovi.

„Není to nic, s čím byste si měli dělat starosti,” ujistil je s úsměvem po krátké prohlídce a několika dobře mířených otázkách doktor Barnes. „Jen vám tam uvnitř něco roste, ale nebojte se, ono to samo od sebe vyjde ven zhruba tak za sedm měsíců.”

Nejdřív mu nerozuměli, ale když jim to konečně všechno došlo, Miranda by přísahala, že v Hardenových očích viděla lesknout se slzy. Objímal ji jako blázen, div ji tam v ordinaci nezadusil.

Pro Mirandu se kruh uzavřel. Starý život už byl jen smutnou vzpomínkou, a teď tu byla hřejivá a zářivá budoucnost, na kterou se mohla těšit. Měla novou, velkou rodinu, která se kolem ní semkla jako milující paže, báječného muže a čekala s ním vytoužené děťátko. Víc už si nemohla přát. Když vzhlédla ke svému pohlednému manželovi, který vedle ní zářil štěstím jako lampion, uvědomila si, že jí celý svět leží přímo u nohou.