Diana Palmer

Long, Tall Texans 08. Závrať z milování

PRVNÍ KAPITOLA

Ani tak mu nevadila večeře či obchodní jednání, které následovalo. Evana Tremaynea spíše rozptylovalo to, jak ho Anna upřeně sleduje.

Byla to devatenáctiletá modrooká blondýnka s dlouhýma čokoládově hnědýma nohama, jež vypadaly v šortkách nesmírně sexy. Evan se celý rok snažil nevěnovat jí pozornost, ačkoli s její matkou poměrně často obchodoval. Ve svých čtyřiatřiceti letech byl nejstarším ze čtyř bratrů, takže veškerou zodpovědnost za jejich matku nesl on. Spravoval rodinný podnik a jeho život připomínal nekonečný řetěz dobytka, osobních problémů a finančních potíží. Anna byla to poslední, co potřeboval.

Zejména v těch světle modrých šatech, zpod kterých prosvítala její zlatohnědá kůže a vystupovala plná prsa, pomyslel si. Její matka by jí na to měla něco říct. Zajímalo ho, zda si Polly Cochranová vůbec všimla, jak její dcera rychle dospívá. Jenže Polly byla málokdy doma. Neustále pobíhala po městě a sjednávala si schůzky s klienty své realitní kanceláře. Annin otec byl pilot, s Polly se však rozešli už před lety. Žil v Atlantě v Georgii, zatímco ony pobývaly v Texasu. O výchovu Anny se z převážné většiny postarala Lori, rodinná hospodyně. Nikdo jiný na ni zkrátka neměl čas.

Polly vstala od stolu a šla si do kanceláře zatelefonovat. Evan zůstal sám s Annou.

„Proč se na mě tak mračíš?“ zeptala se Anna klidným hlasem. Blonďaté vlasy měla vyčesané do drdolu a pro změnu vypadala velmi zrale a sofistikovaně.

„Protože je pod těmi šaty vidět až příliš,“ odpověděl Evan stroze. Tmavé oči mu přitom sklouzly k vzdouvajícím se prsům.

„Polly ti je neměla kupovat.“

„Taky mi je nekoupila,“ pronesla Anna s úšklebkem. „Jsou její. Půjčila jsem si je, když se nedívala. Ani si nevšimla, že je mám na sobě. Vždyť víš, jak je netečná. Nemyslí na nic jiného než na obchod.“

„Myslím, že oblečení tvé matky je na tebe moc staromódní,“ odpověděl a malinko se usmál, aby jeho slova nepůsobila tak přísným dojmem. Často se k Anně choval daleko hruběji než ke komukoli jinému, poněvadž ho rozčilovalo, jak ho nechtěně přitahuje. „Měla bys nosit něco, co se víc hodí k tvému věku.“

Pomalu se nadechla, zbožně se na něj podívala a posléze zaryla svůj pohled do desky stolu.

„To ti vážně připadám tak mladá, Evane?“

„Je mi třicet čtyři, kotě,“ pronesl hlubokým hlasem, který se pomalu rozlehl po místnosti. „Ano, připadáš mi mladá.“

Modrýma očima se zahleděla na své sepjaté ruce. „Matka pořádá příští pátek večírek v Jacobsvillu. Bude se tam otevírat nové obchodní centrum, na pozemku, který prodala,“ řekla. „Přijdeš?“

„Harden s Mirandou možná přijdou,“ zamumlal. „Já mám moc práce.“

Zvedla oči od stolu a neústupně se zadívala do jeho tmavé široké tváře.

„Mohl by sis se mnou aspoň jednou zatančit. To tě přece nezabije,“ namítla.

„Myslíš, že ne?“ pronesl mrtvolným hlasem. Přiložil si látkový ubrousek na tvář, jemně si otřel ústa a položil ho vedle mělkého talíře. Poté odstrčil židli a napřímil se nad ni. Byl obrovský, měl široký hrudník, svalnaté ruce a dlouhé silné nohy. „Už musím jít,“ zvedl se. „Ne, ještě ne,“ zaprosila. „Mám toho ještě spoustu na vyřizování,“ řekl. „Nemáš,“ zavrtěla hlavou a vzdorovitě našpulila rty. „Zkrátka se mnou nechceš být sám, tak je to. Čeho se bojíš, Evane, že tě srazím na stůl a znásilním?“

Pobaveně nadzvedl obočí. „A pomažeš mi záda bramborovou kaší?“

„Ty mě nebereš vážně,“ odsekla mu podrážděným hlasem a trucovitě pokývala hlavou.

„To bych si nikdy nedovolil,“ odpověděl a zkušeně přešel na jiné téma. „Řekni Polly, že se u ní zítra zastavím v kanceláři.“

„Klidně bych pro tebe mohla umírat láskou,“ řekla potichu, „a tobě by vůbec nevadilo, kdybys mi zlomil srdce.“

Evan se rozpustile zašklebil. „Srdce se nelámou, zejména v tvém věku.“

„Ale lámou.“ Očima mu přeběhla po těle a zastavila se na jeho širokém hrudníku. „Aspoň bys mě mohl políbit na rozloučenou.“

„O to ať se postará Randall,“ odpověděl. „Ještě stále patří mezi generaci, která si může dovolit experimentovat, stejně jako ty.“

„Zatímco ty už jsi jednou nohou v hrobě, co?“

Evan se zasmál potlačovaným smíchem. „Někdy mám ten pocit,“ přiznal se. „Dobrou noc, holčičko.“

Zlehka se začervenala, čímž se zvýraznila tmavá modř jejích očí.

„Já nejsem žádná holčička!“

„Pro mě ano.“

Sebral ze stolu svůj kovbojský klobouk a aniž by na ni pohlédl, řekl: „Vyřiď matce, že se omlouvám, ale nemohu na ni čekat takhle dlouho. Díky za večeři.“

Dříve než mu stačila odpovědět, byl pryč. Nezdálo se ale, že by měl naspěch.

Problém byl v tom, že ho nesmírně přitahovala. Po pravdě řečeno by se do ní klidně mohl zamilovat. Domníval se však, že je příliš mladá na vážnou známost. V jejím věku se člověk zamiluje raz dva a stejně tak rychle na svou lásku zapomene. Kromě toho byla s největší pravděpodobností panna. Evan měřil sto devadesát pět centimetrů a vážil přes sto kilogramů. Krátký milostný románek, který kdysi zažil, skončil téměř tragicky, protože v touze po ženě, kterou miloval a jež byla stejně nevinná jako Anna, nedokázal udržet kontrolu nad svou ohromnou silou. Louisa od něj tehdy vyděšeně utekla. To ho polekalo natolik, že se rozhodl dávat si pozor na neposkvrněné dívky jako Anna. Jeho mohutné tělo ho trápilo už odmalička. Byl to on, kdo donekonečna bránil své tři bratry a rozdával kolem sebe rány pěstmi. Jednou dokonce podcenil svou sílu natolik, že jeden jeho soupeř skončil v nemocnici. Anna představovala příliš velké riziko. Ne, podobnou epizodu si nemůže dovolit. Bude lepší, když si bude vyhledávat partnerky mezi zkušenými ženami, které se ho nebudou bát.

Anna mohla zatím doma puknout vzteky nad tím, co jí Evan řekl. Zacházel s ní jako s malou holkou a ona pro něj mezitím umírala neopětovanou láskou!

„Kde je Evan?“ zeptala se matka a zůstala stát mezi dveřmi. Byla vysoká, hubená a tmavovlasá, zatímco Anna měla světlé vlasy po otci.

„Odešel,“ řekla Anna strohým hlasem. „Měl strach, že ho ohnu přes stůl a svedu na zelených fazolkách a bramborové kaši.“

„Cože?“ zeptala se se smíchem Polly.

„Má strach se mnou zůstat o samotě,“ zamumlala Anna. „Myslím, že má strach, že ho přivedu do jiného stavu.“

„Dávej si pozor na jazyk, dítě,“ varovala ji Polly. „Nechej Evana Evanem, když máš takového fešáka, který je daleko bližší tvému věku.“

Anna vzdychla. „Starý dobrý Randall,“ zamyslela se a zasněně se podívala vzhůru. „S toulavýma očima. Mám ho ráda, až na to že flirtuje s každou ženou, kterou vidí. Nevěřím, že to se mnou myslí vážně.“

„Vždyť je mu teprve dvacet,“ řekla Polly. „Má spoustu času na to, aby se z něj stal seriózní muž, až bude starší. Manželství není nic pro mláďátka, miláčku.“

Anna se na ni dlouze zadívala. „Jenom proto, že ty a tatínek jste spolu nebyli šťastní, ještě neznamená, že já nemůžu mít hezké manželství.“

Pollyiny oči potemněly. Otočila se, aby si zapálila cigaretu. Ignorovala přitom Annin nesouhlasný pohled a natáhla se po popelníku.

„Tvůj otec a já jsme byli ze začátku šťastní,“ opravila ji matka. „Potom začal létat zámořské trasy a já se dala na podnikání s realitami. Přestali jsme se vídat.“ Pokrčila rameny. „Muselo to takhle dopadnout.“

„A miluješ ho ještě?“

Polly svraštila obočí.

„Láska je mýtus.“

„Ale mami,“ vzdychla Anna.

Matka se zasmála. „Sni si své sny, dítě. Já už věřím jen cenným papírům pečlivě uloženým v bance. Mimochodem, kde jsi vzala tyhle šaty?“

Mladá žena se usmála.

„Jsou tvoje.“

Matka ji provrtala přísným pohledem. „Kolikrát jsem ti říkala, abys neotvírala můj šatník?“

„Jenom dvacetkrát. Když ty mi nic takového nekoupíš,“ zakabonila se Anna.

„Předpokládám, že sis je oblékla kvůli Evanovi, abys ho mohla dráždit,“ poznamenala Polly. „Raději na něj zapomeň. Evan je na tebe příliš starý a on to ví. Běž se převléct. Vezmu tě do kina.“

„Tak dobře.“

Je hezké mít matku, která je zároveň dobrou kamarádkou, přemýšlela Anna, když odcházela do pokoje. Zdálo se však, že její pocity nebere nikdo vážně. A v první řadě sám Evan Tremayne.

Někdy si Anna představovala, že by bylo milé, kdyby měla práci, která by jí umožňovala každodenní kontakt s Evanem. Neuměla ale zacházet s dobytkem a o účetnictví a financích nevěděla zhola nic. Jedině jako sekretářka v matčině realitní kanceláři si byla jistá v kramflecích. A jelikož Tremayneovi bratři neustále hledali pozemky vhodné k investování, vídala se s Evanem poměrně často. Jakožto nejstarší z bratrů řídil rodinný podnik a rozhodoval o finančních záležitostech, což znamenalo, že nebylo týdne, aby se s ním Anna nesetkala. Doufala přitom, že čím více se kolem ní bude pohybovat, tím více jí bude věnovat pozornost.

Jistě, existovaly lepší způsoby, jak v něm probudit zájem o její osobu. Počáteční nevinné pronásledování se proměnilo v dokonale propracovanou strategii. Dokázala si zjistit, na jakých večírcích se Evan objeví, do jaké restaurace si zajde na oběd, a vždycky na něj jakoby náhodou narazila. Občas se rozhodla pronásledovat ho na poštu či do obchodu. Většina lidí považovala její honičku za zábavnou, což se ovšem nedalo říci o Evanu Tremayneovi.

Kdyby se na ni alespoň podíval!

Bylo všeobecně známo, že Evan nenávidí alkohol. Měl k němu prudkou averzi, z důvodů, jež nikdo neznal. A proto jediné, co mohla Anna udělat, aby příštího dne v matčině kanceláři přilákala jeho pozornost, bylo postavit dvě nenačaté lahve whisky na pultík.

Jakmile je spatřil, zůstal stát jako opařený. V hlubokých tmavých očích, částečně skrytých pod kovbojským kloboukem, se mu zlověstně zablýsklo.

„Co to má k čertu znamenat?“ zamračil se a rukou máchl k dřevěné desce.

„Zdravotní důvody,“ odvětila Anna s blazeovaným úsměvem. Měla na sobě bílý plátěný kostým s růžovou blůzou a vlasy spletené do copánku. Vypadala uhlazeně a zároveň nesmírně sexy.

Podezíravě se na ni zadíval.

„Prosím?“

Rozhlédla se kolem sebe, aby se ujistila, že je žádná z ostatních žen v kanceláři neposlouchá, a naklonila se nad desku stolu.

„To je proti hadímu uštknutí.“

Evan se zakabonil ještě víc. „Pokud vím, tak tady žádní hadi nejsou.“

Anna se pobaveně zašklebila. „Ale jsou,“ a ze spodního šuplíku vytáhla dva obrovské gumové chřestýše s doopravdickými zuby.

Evanovi se rozšířily panenky.

„Panebože!“

„Jsou pro lidi, kteří si potřebují najít důvod, proč pít whisky.“

„Zbláznila ses?“

„Ne, ale jak jinak tě mám přinutit k tomu, aby sis se mnou popovídal.“

Evan pokrčil rameny a beze slova zamířil do kanceláře. Anna se na něj obdivně zahleděla. Modrýma očima se vpíjela do jeho mohutného vysokého těla, širokých ramen, vypracovaných hýždí a dlouhých nohou. Měl postavu kovboje, až na své ohromné rozměry. Některým ženám z kanceláře dokonce naháněl strach a o Anně se domnívaly, že je příliš mladá na to, aby něco takového chápala. Anna však na něm neviděla nic děsuplného. Naopak, milovala ho.

Evan si byl vědom jejího tichého pohledu, ale nereagoval na něj. Věděl, že si s ním opět pohrává. Anna vsadila na whisky a vyhrála. Upoutala jeho pozornost. Od této chvíle si musí dávat větší pozor, aby se nechytil do pastí, které pro něj neustále chystala.

To ale nebylo tak jednoduché. Když vyšel z Pollyiny kanceláře, Anna už za stolem neseděla. Objevil ji blízko svého auta. Klečela na zemi vedle malého bílého porsche, který jí matka koupila, a roztržitě se prohrabovala kufříkem s nářadím.

„Hledáš něco?“ zeptal se.

„Ano. Johnsonův francouzský klíč pro leváky.“

Netrpělivě zabručel: „Nic takového neexistuje.“

„Ale ano. Johnson pracuje jako mechanik v místním servisu a je levák. Půjčila jsem si jeho francouzský klíč a teď jsem ho ztratila.“

Evan rozhodil ruce. „Co to do tebe dneska vjelo?“

„Nezkrotná vášeň,“ odpověděla a dramaticky zakoulela očima. „Umírám po tobě touhou.“ Pomaličku vstala a přitiskla se na kapotu auta. „Pojď, zmocni se mě.“

Evan musel potlačit smích. „Kde? Tady?“ zeptal se a rozhlédl se po obrovském parkovišti.

„Na střeše auta nebo v kufru, je mi to jedno,“ zašeptala se zavřenýma očima a nadále se opírala o rozpálený plech.

„Střecha by se pod tvojí vahou propadla, nemluvě o mé, a do kufru bychom se sotva vešli.“

Otevřela oči a zpříma se na něj zahleděla. „A co na chodníku?“

Zavrtěl hlavou. „Ten je moc tvrdý.“

„A na trávě?“

„Tam jsou písečné blechy a mravenci.“

Složil si ruce na prsou a pozorně se na ni zadíval. Tentokráte však jeho pohled postrádal obvyklou netečnost. Anna znervózněla. Ještě nikdy si ji takhle nikdo neprohlížel. Jako kdyby věděl, jak vypadá bez oblečení.

Rozčileně si přejela dlaněmi po sáčku. „Nedělej to,“ zašeptala.

„To ty jsi s tím začala, kočičko,“ připomněl jí a rozvážně k ní přistoupil, přičemž jí hrozil svou velikostí a silou. Zdálo se, že je nervózní, což měl přesně v úmyslu. Hra s dospělými muži je jako hra s ohněm. Nastal čas, aby ji o tom konečně někdo přesvědčil.

„Evane…“ zakoktala roztržitě.

Parkoviště bylo prázdné a Annina odvaha brala rázem za své. Flirtování je jedna věc, sex druhá. Intimnosti jakéhokoli druhu prozatím nepatřily k její silné stránce. S Randallem by si určitě poradila, ale s Evanem? I když mnohdy připomínal obrovského plyšového medvídka, Tremayneovi bratři jednali impulzivně a on byl nejstarší. Vše, co Connal, Harden i Donald znali, se naučili od něj.

„Copak?“ zeptal se s posměšným výrazem ve tváři, když před ním couvla jako vystrašená kočka. „Už si nejsi tak jistá v kramflecích?“

Anna už si nebyla jistá ničím. Voněl po kolínské a mýdle a jeho výška jí naháněla strach.

„Vždyť je skoro pravé poledne,“ opáčila.

„Já vím.“

Evan si olízl rty a usmál se na ni. Podobný úsměv u něj ještě nikdy neviděla. Ani u žádného jiného muže. Vyzařovala z něj smyslnost, mužskost a zároveň arogance, jako kdyby věděl, že se jí podlamují kolena a srdce bije o závod.

„Už musím vážně běžet, Evane,“ vyhrkla roztřeseným hlasem.

Mohl zajít ještě dál. A málem to udělal. Její křehkost a zranitelnost ho neobvykle přitahovala. Pohledem sklouzl na vztyčená pevná ňadra a přimhouřil oči. Představoval si, jak je bere do dlaní a něžně je hněte. Neobyčejně ho dráždila. Vzápětí si však uvědomil jeden podstatný fakt: Anna je ještě panna. Rychle se vzpamatoval a pohlédl na její zčervenalé tváře.

„Myslel jsem, že chceš, abych se tě zmocnil,“ řekl hlubokým hlasem, z jehož sametové hloubky čišela hrozba. „Přece neutečeš dřív, než začneme?“

Vystrašeně polkla a s nervózním úsměvem na rtech se od něj odtáhla. Udělal z ní mladou nezkušenou husičku.

„Nejdříve se budu muset posilnit nějakými vitamíny, abych se dostala do formy,“ řekla a aniž by ho přestala sledovat, otevřela dveře a vklouzla do auta. „Moje nabídka však stále platí, nezapomeň.“

Evan se zasmál její nezdolné odvaze. Rozhodně měla kuráž. Kdyby byla o pár let starší, bůh ví, co by se stalo.

„Tak dobře, králíčku, jeď. Příště si ale buď vědoma toho, co po mně žádáš,“ dodal s vážným výrazem ve tváři. „Muži většinou neodmítají nestydaté návrhy, i kdyby jim byly proti mysli.“

„Ty mi ale dáváš košem neustále,“ připomněla mu roztřeseným hlasem. „Oproti mně máš daleko víc zkušeností.“

Evan přimhouřil své tmavé oči. „Ano, to mám,“ řekl potichu. „A nezapomínej na to. Ty jsi stále ještě ve věku, kdy si myslíš, že touhu muže lze ukojit několika něžnými polibky. U mě tomu tak není.“

Anna se na něj překvapeně podívala. „Ale já jsem ti nenabízela…!“

„Ne?“

Pohledem sklouzla na klíčky v zapalování. „Ne, nenabízela,“ odvětila stroze. „Jen jsem tě dráždila.“

„Takovéhle dráždění může být ale pěkně nebezpečné. Raději si to vyzkoušej na tom svém medikovi. S ním nebudeš tolik riskovat jako se mnou.“

„Ten mě alespoň chce,“ zamumlala rozčileně a jediným pootočením klíčku nastartovala motor.

„To je dobře,“ odpověděl. „A nejezdi s tím autíčkem moc rychle.“

Krabici s nářadím přesunula z předního sedadla na podlahu. „Já nikdy nejezdím rychle,“ zalhala.

Sledoval ji, jak si zapíná bezpečnostní pás. „Kam vlastně vyrážíš?“

„Jdu na oběd se svou nejlepší kamarádkou,“ odpověděla vyhýbavě.

Evan pozvedl obočí.

„Nevěděl jsem, že nějakou máš.“

Neodpověděla. Vycouvala z parkoviště a bez jediného zadrhnutí se rozjela. Do očí se jí draly slzy, ale on si mohl být jistý, že je neuvidí.

Zastavila se v nedaleké restauraci a dala si hamburger. Sama. Neměla žádné kamarády ani kamarádky, kromě Randalla. Randall, syn místního lékaře, bydlel v nemocnici a nevypadal špatně. Byl sice tak trošku proutník, ale Anna s ním vycházela dobře a nebála se ho. Její srdce však patřilo Evanovi. Je hrozné milovat muže, který se k vám chová jako k malému dítěti a dělá si z vás legraci, když mu nabízíte své přátelství. Chtělo se jí brečet.

Pokud šlo o Evana, jen předstírala svou odvahu. Dráždila ho, aby si jí všiml. Jakmile toho však dosáhla, nevěděla, co dál. On měl zkušenosti, které ona postrádala. Netušila, jak nakládat s mužem, jakým byl Evan. A o tom ji právě teď přesvědčil.

Do kanceláře se vrátila později, než měla v úmyslu. Ačkoli byla po zbytek dne myšlenkami někde úplně jinde, její matka si toho vůbec nevšimla. Anna si někdy říkala, zda Polly zajímá něco jiného než práce.

Večírek, který její matka pořádala při příležitosti otevření nového obchodního centra v Jacobsvillu, považovala Anna za pádný důvod, proč se slavnostně obléct. Ne že by si toho Evan všimnul, pomyslela si v duchu. Stejně říkal, že asi nepřijde. Na druhou stranu tam bude Randall, a tak se alespoň oblékne pro něj.

Zvolila magicky působící plizované šaty stříbrné barvy, které jí v jednotlivých vrstvách splývaly těsně pod kolena. Vlasy měla rozpuštěné a na nohou sandálky s nízkým podpatkem, které vyhlížely nesmírně sexy. Věděla, že vypadá dobře, ale k čemu jí to bylo?

Bezmyšlenkovitě si obtáhla plné rty tyčinkou pastelové barvy a učesala si dlouhé husté vlasy. Život bez Evana jí připadal nudný a jednotvárný.

Dole už na ni čekal Randall. Měl na sobě krátký kabát sportovního střihu a černé přiléhavé kalhoty a v brýlích s tenkými kovovými obroučkami působil velice distingovaným dojmem. Jediný vlas mu netrčel nesprávným směrem, ačkoli mu už z hustého porostu nezbývalo mnoho. Nebyl příliš hezký, ale ženy ho milovaly. Byl příjemný, pozorný a navíc výborný společník. Jedinou jeho vadou byla nestálá povaha. Přesto ho Anna měla ráda a jejich city byly oboustranné.

„Moc ti to sluší,“ poznamenal a vzápětí jeho zrak sklouzl ke skupince elegantně oděných dam, které se shlukly kolem Polly.

„Tvá matka tu zná každého, viď?“

„Každého, kdo se pohybuje v jejích kruzích,“ odpověděla Anna. Randallův zájem o společenskou smetánku ji vyváděl z rovnováhy. Anna se nikdy nedružila s lidmi jen kvůli jejich bohatství či společenskému postavení. To samé platilo o Tremayneových. Byla si jistá, že Randall myslí dopředu. Nikdy se netajil tím, že by si své budoucí pacienty nejraději vybíral právě z oné vrstvy.

Vzal Annu za ruku a prokličkoval s ní davem ke stolu, kde se podávaly obložené chlebíčky, punč a pikantní jednohubky.

„Mám strašný hlad. Kvůli zkoušce jsem se nestihl naobědvat. Škoda, že se tu nedá nikde sednout.“

„Lori připravila kuřecí a lososové krokety s medem,“ řekla Anna a ukázala na podnosy s jídlem. „A támhle jsou borůvkové vdolečky. Když sníš tři čtyři, hned budeš mít po hladu.“

Usmál se na ni.

„Máš pravdu.“

Všimla si, jak se na parketu vlní několik párů. Milovala tanec, ale Randall tančit neuměl. Ani se to nechtěl naučit, přestože mu Anna několikrát nabízela svou pomoc.

„Nechtěl by sis se mnou chvíli zatančit?“ zeptala se s nepatrnou dávkou naděje v hlase.

Zavrtěl hlavou. „Nezlob se, jsem unavený. Radši bych se někde posadil.“

Pokrčila rameny, jakoby jí to bylo jedno. Vzala si pohárek s punčem a porozhlédla se po okolních tvářích.

Jakmile spatřila Hardena a Mirandu Tremayneovy, rozbušilo se jí srdce. Doufala, že vedle nich zahlédne i Evana. Ale nebyl s nimi. Zklamaně protáhla obličej.

Miranda měla na sobě černé těhotenské šaty se splývající krajkou. Po její pravici kráčel rozrušený Harden. Anně bylo vždycky Hardena líto, protože jí připadal tak osamělý. Teď se však nepřetržitě usmíval a chlad, který kdysi čišel z jeho pohledu, byl ten tam.

Majetnicky objímal Mirandu okolo kulaťoučkého pasu a tvářil se nesmírně spokojeně. V drahém smokingu vypadal stejně neodolatelně jako Evan, pomyslela si Anna.

„Hezký večírek,“ zamumlal Harden ostýchavě. „Tvá matka se překonává.“

„To ano,“ zasmála se Anna. „Představíš nás? Viděla jsem Mirandu několikrát, ale nikdy nás nikdo neseznámil.“

„Mirando, tohle je Anna Cochranová,“ přinutil se k úsměvu Harden. „Dcera Polly Cochranové. Viděly jste se před pár dny na banketu, který pořádala obchodní komora. Polly prodala pozemky, na kterých teď nové obchodní středisko stojí, a vyjednala ještě několik důležitých transakcí okolo.“

„Velice ráda tě poznávám,“ usmála se na ni Miranda svýma měkkýma očima, v nichž se odrážela barva Anniných šatů. „Hodně jsem o tobě slyšela.“

Anna si povzdychla. „Předpokládám, že o mé vytrvalé honičce za Evanem Tremaynem. Vím, že je to beznadějné, ale nějak si nemohu pomoct. Až se jednoho dne ožení, nechám ho konečně na pokoji.“

„K tomu zřejmě nedojde,“ poznamenal Harden s lítostí v hlase. „Evan je přesvědčen, že je odsouzen ke staromládenectví. Přesto si neustále stěžuje, že mu ženy nedají chvilku klidu.“

„Dříve se vymlouval na to, že se za ním honí jen proto, aby je seznámil s Hardenem,“ zasmála se Miranda a pohodila hlavou. Dlouhé tmavé vlasy se jí rozlily po ramenou. „Nyní zastává názor, že už je příliš starý na to, aby někoho přitahoval.“

„Je mu třicet čtyři a je akorát tak zralý na to, aby se usadil,“ řekl Harden a souhlasně pokýval hlavou. „Zachraň ho, Anno.“

„Vždyť já se snažím,“ zasmála se. „Jenže on mě pořád vidí obklopenou panenkami a miniaturním kuchyňským nádobíčkem. Myslí si, že jsem ještě dítě.“

„Nic takového by si nemyslel, kdyby tě viděl v těchto šatech,“ pronesla Miranda spiklenecky. „Vypadáš velice elegantně.“

„Aspoň, že si toho všiml Randall,“ zašklebila se Anna. „Chcete, abych vás představila?“

Otočila se k Randallovi, který si právě vložil do úst jedno kuřecí křidýlko, a vzala ho za paži.

„Tohle je Randall Wayne,“ řekla. „Studuje medicínu.“

„Těší mě,“ usmál se na Mirandu s Hardenem. „Už mi zbývají jen tři semestry. Doufám, že příští rok skončím,“ dodal a zazubil se. „Vzpomeňte si na mě, až si něco zlomíte.“

„Neboj,“ slíbil Harden.

„Ach, Randalle,“ vzdychla Anna. „Ty si nedáš pokoj.“

„Pro mladé doktory jsou pacienti noční můrou,“ připomněl jí. „Nemůžeš se na mě zlobit za to, že si dopředu sháním klientelu.“

„To rozhodně ne,“ rozesmála se Miranda od ucha k uchu.

Anna se nechtěla ptát, ale nevydržela to. „Předpokládám, že už tu z vaší rodiny nikdo není.“

„Jenom Evan,“ odpověděl Harden zdráhavě, když viděl, jak se jí rozsvítily oči. „Jel zaparkovat auto.“ Víc jí ale říct nechtěl. O Annině beznadějné lásce k Evanovi moc dobře věděl, a tak mu jí bylo už předem líto.

„Myslím, že se tu hned tak neobjeví,“ poukázal Randall. „Mně trvalo nejméně třicet minut, než jsem našel vhodné místo k parkování.“

„Však on si nějak poradí,“ řekl Harden a soucitně se zadíval na Annu. Bude se muset obrnit dřív, než sem Evan vkročí. Dlužil jí to.

„Přijel společně s Ninou. Nechápu, proč se na něj znovu nalepila.“

DRUHÁ KAPITOLA

Anna si nedokázala vysvětlit, kde sebrala sílu k odpovědi. Svou hrdost však zachránila nepatrným úsměvem a ledabylou poznámkou. Evan jí tak dal jasně najevo, že netouží po jejím obdivu. Přivedl si s sebou Ninu, o které každý věděl, že kdysi bývala jeho velkou láskou. Z mladé ženy se nyní stala úspěšná modelka. Pracovala v Houstonu a do města přijela jen na návštěvu. Anna se ale domnívala, že se spíše rozhodla rozdmýchat doutnající uhlíky starého přátelství.

„Můj bratr je idiot,“ procedil mezi zuby Harden a poodešel s Mirandou na stranu. V očích se mu přitom zlověstně blýskalo. „Bože, viděla jsi, co to s ní udělalo? Evan si myslí, že Anna je ještě dítě, ale bolest, která se zračila v jejích očích, už dávno nepatří dospívající dívce.“

„Copak k ní nic necítí?“ zeptala se Miranda.

„Já nevím. Pokud ano, tak jsou jeho city zakopány hodně hluboko. Je tvrdohlavý, a pokud na něj někdo vyvíjí nátlak, dokáže být i krutý. Anna si z toho udělala jednu velkou hru, flirtuje s ním a dráždí ho. Evan si myslí, že jí nejde o nic jiného. Má zkrátka pocit, že to nemyslí vážně.“

„Ale ona to myslí vážně.“

Přikývl.

„O tom jsem přesvědčen. Je to jen kamufláž. Koneckonců, nejbezpečnější způsob, jak dát najevo své city, je náležitě je zveličit. Chudák malá. Randall jí Evana nenahradí. Jenom mám strach, aby se za něj z nešťastné lásky k mému bratrovi neprovdala.“

„To by byla škoda,“ přitakala Miranda.

Harden si ji přitáhl k sobě. „To by byla. Ještě že my už máme své období nejistoty za sebou.“

Usmála se a věnovala mu láskyplný pohled.

„Miluju tě.“

Jeho modré oči se zaleskly. Naklonil se a opatrně ji políbil.

„Já tebe taky.“

„Já vím,“ zašeptala a přitiskla se k němu. „Jsem s tebou moc šťastná.“

Harden ji něžně pohladil po vzdouvajícím se bříšku a pohledem se vpil do jejích očí. „Už jsem ti řekl, že bych tě za žádnou jinou nevyměnil?“

Miranda se zalykala štěstím. Pevně se k němu přivinula a Harden jí zlehounka přejížděl rty po čele.

Anna je po očku sledovala a slzy měla na krajíčku. To, co k sobě cítili, se dalo téměř nahmatat rukou. Něhu a starostlivost nikdy nepoznala a zřejmě je ani nikdy nepozná. Randallova představa o romantice spočívala v několika polibcích, jež následovalo pár letmých dotyků. Možná, že z něj bude vynikající doktor, ale k vnímavému milenci bude mít vždycky daleko. Navíc Randall nebyl Evan a ani jím nikdy nebude.

Zamyšleně ucucávala punč, zatímco Randall mluvil s někým, koho znal z nemocnice. Stála obrácená zády ke dveřím a v žádném případě neměla v úmyslu se otočit. Takovou radost Evanovi neudělá, aby mu dala najevo, jak ji ubíjí jeho lhostejnost.

„Konečně něco k pití!“ ozval se nakřáplý ženský hlas. „Ahoj Anno!“ zvolala Nina Rayová a vlažně se usmála. „Doufám, že je ten punč říznutý alkoholem. Umírám žízní. Evan musel zaparkovat skoro až u jezírka. Myslela jsem, že mi upadnou nohy, než jsme sem došli.“

„Modelky jsou přece zvyklé chodit, nebo ne?“ poznamenal Evan škádlivě.

Anna se mu nemohla podívat do očí. Zadívala se na jeho bílou košili, černou kravatu a smokingové sako a pak rychle přešla k černobílým večerním šatům, jež měla Nina na sobě. Žádná z přítomných dam se jí svým oděvem nemohla rovnat.

„Vypadáš skvěle,“ řekla Anna upřímně. „Velice často tě vídám na stránkách módních časopisů. Je obdivuhodné, že ses z tak malého města dokázala vyhoupnout mezi světově uznávanou špičku.“

„K tomu mi pomohla spousta lidí, drahoušku,“ pronesla zadumaně Nina a svůdně se přitom zadívala na Evana. Anna zaskřípala zuby. Tohle se ona nikdy nenaučí.

„Kde je Polly?“ zeptal se Evan, když nalil jeden pohárek punče pro Ninu a druhý pro sebe.

„Pohybuje se někde kolem,“ odpověděla Anna s úsměvem. „Je teď středem pozornosti.“

„Myslím, že si to zaslouží,“ řekl Evan. „Otevřením tohoto centra sem přilákáme nové obchodníky a tím pádem zvýšíme i naše příjmy.“

„Navíc tu bude spousta nových pracovních příležitostí,“ poznamenal Randall zasvěceně a vzápětí se otočil na Ninu. „Vypadáte báječně!“ zvolal a Anna měla sto chutí ho praštit. Nad jejím vzhledem neprojevil ani z poloviny takové nadšení.

„Díky. A vy jste kdo?“ zeptala se Nina a se zájmem si ho prohlížela.

„Randall Wayne,“ odpověděl a vzal její štíhlou ruku do své. Poté ji něžně políbil na klouby, jen několik milimetrů od dlouhých červeně nalakovaných nehtů. „Velice rád vás poznávám, slečno Rayová.“

Nina se rozzářila. „Vy víte, kdo jsem?“

„To ví přece každý. Vaše tvář je nezaměnitelná. Vídám ji skoro každý týden na obálkách předních módních časopisů.“

„Ano,“ povzdechla Nina samolibě. „Od chvíle, kdy jsem začala pracovat pro agenturu, kterou mi Evan pomohl najít, šla moje kariéra rázem nahoru.“

„Rád jsem ti pomohl,“ odpověděl Evan zdvořile, přičemž se snažil nedívat na Annu. Cítil se hrozně. Zpoza stříbrné látky prosvítala její čokoládově hnědá kůže, rozpuštěné blonďaté vlasy jí volně splývaly na ramena a dávaly tak vyniknout jejím velkým modrým očím. Měl co dělat, aby si od ní udržel vzdálenost.

„Kapela hraje skvěle,“ poznamenala Nina. „Evane, pojď si zatančit.“

Vzala ho za ruku a zamířila s ním na parket, aniž by mu dovolila promluvit si s Randallem či Annou. Ne že by o to příliš stál, pomyslela si Anna. Bezostyšně jí dával najevo, co chce – ruce od něj pryč. S povzdechem si přiložila pohárek punče ke rtům.

„Tomuhle punči něco chybí,“ podotkl jeden z hostů a z vnitřní kapsy saka vytáhl láhev whisky. „Á, tady ji máme, mršku.“

Anna sledovala, jak se sarkastickým výrazem v obličeji přilévá do punče zlatavou tekutinu. Věděla, že kdyby ho viděli někteří z hostů, okamžitě by jim naskákala kopřivka. Evanovi punč nechutnal, takže existovala minimální šance, že by se mohl opít. Nenáviděl alkohol. Anna dokonce slyšela, že jednou na večeři u Justina a Shelby Ballengerových odnesl sklenici vína do kuchyně.

Zmínila se o tom Randallovi, poté co vrchní ochutnávač punče dokončil své dílo a odebral se na taneční parket se svou partnerkou.

„Ano, slyšel jsem o tom,“ poznamenal Randall. „Justin a Shelby mají tři kluky, viď?“

„Ano, jsou na tom stejně jako Calhoun a Abby.“

„Ne, ti mají dva chlapce a dívku,“ opravil ji Randall. „Slyšel jsem Hardena a Evanova mladšího bratra Connala, jak se o tom bavili na party, kterou minulý týden pořádala jejich matka.“

Anna se pobaveně zasmála.

„Connal trval na tom, aby si Calhoun a Abby hned po narození jejich druhého dítěte pořídili holčičku. Ale nepovedlo se. Mají chlapce, kterému dali jméno Terry. Když Connal uslyšel jeho jméno, domníval se, že se jim narodila dcera, jak si přáli. Teď už samozřejmě ví, že se zmýlil, ale z jeho omylu se stal rodinný žertík. A není dne, aby to Calhounovi a Abby někdo nepřipomněl.“

„Terry je jméno jak pro chlapce, tak pro dívky,“ řekl Randall.

„Je to zdrobnělina pro Terrance,“ opravila ho. „Jen si to představ, dva bratři a dohromady mají šest synů. Ani jednu holčičku,“ zavrtěla hlavou.

„A co Shelbyin bratr Tyler?“

„On a jeho žena nemohou mít děti,“ pronesla Anna s lítostí v hlase. „Ale pět jich adoptovali! Nell to velice těžce nesla, a tak je Tyler přihlásil do jednoho z programů pro adoptivní rodiče. Netrvalo dlouho a rázem se obklopili dětmi, kterým chyběl skutečný domov. Tvrdí, že děti jsou ten největší zázrak na světě.“

„Myslím, že to vyřešili skvěle,“ souhlasil Randall. „V současné době je jeden pár ze sedmi neplodný. Muselo to pro ně být těžké, ale zdá se, že se se svým problémem vyrovnali.“

Anna sklopila oči k dřevěné desce stolu a pomyslela na to, že nikdy nebude mít Evanovy děti. Měl Ninu. Byl to smutný, holý fakt.

„Já myslím, že když se dva lidé mají rádi, žádná překážka není nepřekonatelná,“ pronesla zamyšleně.

„Souhlasím s tebou. Na, ochutnej to. Konečně to má říz,“ podal jí kalíšek punče.

Anna si usrkla. Na špičce jazyka jí zůstala chuť alkoholu. Kousky ovoce ještě nestačily osudnou whisky vstřebat a Anna jen zřídkakdy pila.

„Je to na mě moc silné,“ poznamenala.

„Jen když na to nejsi zvyklá.“ Randall se zasmál. „S alkoholem jsi na tom stejně jako Evan, viď?“

Odvrátila obličej. Ani v nejmenším netušil, jak se jí jeho poznámka dotkla.

„Prostě nemám ráda alkohol,“ odtušila.

„Všiml jsem si.“

Posměšný tón v jeho hlase jí však unikl. Její oči teď patřily Evanovi. Byl tak mohutný a vysoký, že převyšoval téměř všechny muže v místnosti. Překrásnou Ninu k sobě tiskl s důvěrnou intimitou. Její štíhlé paže ho objímaly okolo krku a on si ji svými širokými dlaněmi pevně přidržoval v pase. Annu takhle nikdy nedržel. A zřejmě ani nebude.

Při pohledu na něj rázem posmutněla. Ve smokingu vypadal neodolatelně. Bílá košile, kterou měl na sobě, dávala vyniknout jeho opálené kůži, a černá kravata, sako a kalhoty ho dělaly vyšším a důstojnějším. Stačilo, aby se na něj podívala, a cítila se v bezpečí. Jako když přijde domů. Kéž by ji tak miloval! Byla by v sedmém nebi.

Evan tušil, že ho Anna pozoruje. Otočil se a jejich zraky se střetly. Jako když se zablýskne. Ztuhnul a přivřel oči. Zase Anna, pomyslel si vztekle, a ty její nekonečné hrátky. Neví, co činí. Ve svých devatenácti letech si začínala uvědomovat, jakou moc mají ženy, a bezmyšlenkovitě ji zkoušela na každém muži, který se k ní přiblížil. O nic jiného jí nejde, nabádal se v duchu Evan.

Odtrhl od ní oči a naklonil se nad Ninu. Před zraky ostatních ji pak políbil. Vášnivě se jí přisál na rty, aby co nejrychleji zapomněl na Annin bolestivý výraz ve tváři.

Když se od ní odtáhl, Nina nemohla popadnout dech. Anna se mezitím vytratila. To bylo vše, čeho dosáhl.

„Nechceš mě odvézt domů, siláku?“ zavrněla roztouženě Nina. „Moc bych si to přála.“

Evan nikoli. Zavrtěl proto hlavou. „Měli bychom tu zůstat, než Polly přednese svůj projev,“ dodal se strojenou nenuceností v hlase.

Nina si vzdychla. „Ty mě pořád ještě nechceš, viď?“ zeptala se potichu. „Dostat tě na kilometr k mému bytu je nadlidský úkol.“

„Jsme přátelé,“ připomněl jí s úsměvem. „Proč bych ti jinak pomáhal při vzestupu v tvé kariéře?“

„Asi aby na mě ostatní ženy žárlily,“ odpověděla bezelstně. Evan nehnul brvou. „Anebo abys mě použil jako zástěrku, protože ty po mně ve skutečnosti netoužíš. Nikdy mi nezavoláš, nikam mě nepozveš…“

Evan se usmál. „Mám spoustu práce.“

„Tomu nevěřím. Přesto, že jen málokdy, přece jen si s nějakou ženou občas vyrazíš. Ano,“ pokývala hlavou, když se na ni nechápavě podíval, „ještě stále mám v Jacobsvillu kamarádky, které mě informují o tom, kdo s kým začal chodit. Ty žádnou stálou přítelkyni nemáš, pokud nepočítám Annu Cochranovou, tvou bezmeznou obdivovatelku, která se za tebou honí jako pejsek.“

Zhluboka se nadechl.

„To je částečně pravda.“

„Tak proto jsi mě sem přivedl. A zřejmě i políbil.“ Líně se na něj usmála. „Dobrá, siláku. Jestliže potřebuješ ochranu, tady mě máš. Dělej si se mnou, co chceš. Řekněme, že je to ze staré známosti.“

„To je od tebe velice šlechetné,“ zamyslel se.

„Ty bys to pro mě také udělal,“ odpověděla vážným hlasem. „Pomůžu ti zbavit se toho dítěte, neboj.“

Nelíbilo se mu, jak se Nina o Anně vyjadřuje. Jako kdyby byla nějaká pijavice. Zamračil se.

„Je to ještě neviňátko, viď?“ zeptala se Nina a nenápadně stočila pohled na Annu, jež stála vedle nádoby s punčem a povídala si s Randallem. „Co myslíš, provdá se za toho mladého medika, nebo ne?“

„Jak to mám vědět?“ vyštěkl podrážděně. Nikdy ho nenapadlo, že by to mohl být právě Randall, který by připravil Annu o panenství. Na druhou stranu ale byla pravda, že s ním v poslední době trávila poměrně hodně času.

„Je bohatá, respektive její matka,“ přemýšlela Nina nahlas. „Mladý začínající doktor potřebuje zámožnou ženu.“

Evan ztuhl.

„Anna není tak hloupá, jak si myslíš.“

„Drahoušku, vždyť je to ještě dítě. Co ta může vědět? Kromě toho bych se vsadila, že je ještě panna.“

Otázka Annina panenství v Evanovi rozdmýchávala krev. Rychle změnit téma, pomyslel si. Vykroužil proto s Ninou elegantní otočku a řekl: „O Annu má zájem Randall, ne já. Raději tanči a pomoz mi ji setřást.“

Nina se pobaveně usmála. „Jak si přeješ.“

Anna sledovala, jak se pohybují po parketu, a zamyšleně usrkávala punč.

„Kéž bys tak uměl tančit, Randalle,“ posteskla si nahlas. Slova přitom líně převalovala na jazyku. Cítila se velice uvolněně.

„Taky si to někdy přeju. Chceš to vyzkoušet?“ zeptal se a položil kalíšek s nedopitým nápojem na stůl. „Sice se mi trošku motá hlava, ale…“

„Výborně.“

Vklouzla mu do náruče a v rychlosti ho naučila dva základní kroky. S úsměvem si ji přitáhl blíž.

„To se mi líbí,“ řekl zamyšleně. „Mně taky.“

Položila si tvář na jeho hrudník a zavřela oči. Pomaličku se vlnili do rytmu. Ať jde Evan k čertu, pomyslela si. Klidně si to tady může s Ninou rozdat a jí to bude jedno. Ani koutkem oka se na ně nepodívá.

„Bavíš se dobře, Anno?“ ozvalo se za jejími zády. Byla to Pollyina kamarádka se svým manželem.

„Ano,“ odpověděla Anna zdvořile. „Co ty?“

„Já se bavím skvěle. Koukám, že Evan si s sebou někoho přivedl,“ dodala mladá žena a pobaveně se usmála. „Tak trochu rána pod pás, viď?“

Anna se začervenala. Za ty roky už si zvykla, jak si z ní každý utahuje. Teď ji ale píchlo u srdce.

„Nina je jeho kamarádka z dětství,“ vysvětlila.

„Ano, ale Evan si na večírky, jež pořádá Polly, většinou žádné ženy nevodí. Po pravdě řečeno,“ dodala jízlivě, „se v poslední době neúčastní žádných společenských akcí. To už musí být opravdu na dně, když vyhledává své staré lásky, aby tě odradil.“

Anna se vytrhla Randallovi z objetí a zamířila ke stolu s punčem. Mladá žena na ni zírala s otevřenými ústy, Randall se nestačil divit.

„Co tě tak naštvalo?“ zeptal se a stoupl si vedle ní. „Každý přece ví, že ses v minulosti honila za Evanem. Teď už to neděláš, tak o co jde?“ Objal ji okolo pasu a zašeptal: „Nyní máš mě.“

Vážně?

Pokaždé, když do místnosti vstoupila nějaká žena, viděla, jak se po ní Randall ohlíží. Od narození to byl proutník, a ačkoli neoplýval příliš pěknými rysy, dokázal se chovat nesmírně šarmantně.

„Myslím, že jsem si neuvědomovala, jak jsem dotěrná,“ přiznala Anna tiše a sklopila zrak. „Jen jsem si hrála.“ Nebyla to sice pravda, ale aspoň si tak zachránila kus hrdosti.

„Já vím,“ řekl Randall. „A nejsem sám, kdo si to myslí. Z toho, co se kde šuškne, si nedělej starosti. Já už to ignoruju týdny.“

Prudce zvedla hlavu.

„Co jsi slyšel?“

Pokrčil rameny a malinko se pousmál.

„Třeba to, že se za Evanem honíš po celém městě. Předstíráš náhodná setkání, motáš se okolo něj na večírcích a flirtuješ s ním. Říká se, že nemůže udělat krok, aniž bys mu nebyla v patách. Mně to připadá legrační.“

„Ale Evanovi ne,“ podotkla nešťastně. „Myslím, že jsem překročila hranici, a on to ví. Škoda, že mě to nenapadlo dřív. Takhle hloupě se chovat!“

„Vážně měla ta žena pravdu? Přivedl si sem Ninu, jen aby tě odradil?“

Anna přikývla.

„Tím jsem si jista. Chudák Evan.“

„Já nevím,“ zamumlal Randall a usmál se na ni. „Podle mě mužům lichotí, když se za nimi honí taková pěkná mladá dívka, jako jsi ty.“

„Chtěl jsi říct, že je to rozčiluje,“ opravila ho Anna. Jak to že nechala věci dojít tak daleko, aniž by si uvědomila, do jaké situace staví Evana? Dráždila ho a flirtovala s ním a ve skrytu duše doufala, že si jí začne všímat. Opak byl pravdou. Dokonale ho odradila.

Bože, chovala se jako idiot!

Navíc se bude muset vyrovnat se skutečností, že každý ví, proč si s sebou přivedl Ninu. Bylo ponižující nechat se takto veřejně odmítnout. Když se rozhlédla kolem sebe, spatřila tváře lidí, kteří ji nepokrytě litovali.

Po zbytek večera bojovala se slzami. Evan netančil s nikým jiným než s Ninou a byl k ní natolik pozorný, až pojala podezření, že mu jde o víc. To, jak se stranil Anny, bylo do nebe volající. Rozhodla se proto oplatit mu stejnou mincí. Zavěsila se do Randalla a už ho nepustila.

Polly přednesla svůj projev a představila dva nejdůležitější sponzory spolu s obchodníky, kteří už se zavázali v novém centru otevřít své kanceláře. Proslov měl velice pozitivní ohlas a částečně tak přiměl Annu zapomenout na své strasti s Evanem.

Ačkoli jí Randall dělal společníka, připadala si odvržená a prázdná. Před ostatními lidmi se však smála a zářila štěstím, takže nikdo z nich nemohl tušit, jak hrozně se ve skutečnosti cítí.

Jakmile davy hostů začaly řídnout, Polly se přitočila k Anně a láskyplně se na ni usmála.

„Myslím, že večírek se povedl. Bavila ses dobře, zlatíčko?“ zeptala se se zájmem.

„Báječně, díky,“ odpověděla Anna ležérním hlasem a přinutila se k úsměvu. „Moc se nám líbil, viď, Randalle?“

Randall na ni vrhl zamračený pohled. „Kolik jsi vypila toho punče, Anno?“

„Asi tři skleničky,“ odpověděla a zamrkala. „Proč?“

Polly s Randallem se na sebe podívali.

„Někdo do něj přidal alkohol,“ dovtípila se Polly.

„Jak to víš?“

„Evan si přičichl ke svému pohárku a okamžitě ho dal pryč. Zlostně se přitom na mě podíval,“ dodala upjatě Polly.

„Já věděl, že to pozná,“ rozesmál se Randall na celé kolo. Mrkl na hodinky. „Proboha, už musím jít. O půlnoci mi začíná služba na pohotovosti a je tři čtvrtě na dvanáct. Zavolám ti zítra nebo pozítří, až budu mít víc času. Dobrou noc,“ zamumlal a zlehka políbil Annu na čelo.

Bez zájmu sledovala, jak odchází. Polly ji něžně objala okolo ramen.

„Já vím, že to bolí,“ zašeptala starostlivě. „Ale to přejde, uvidíš. Evan zkrátka není ten typ, který by se rád usadil. To víme všichni.“

„Jen jsem s ním flirtovala,“ pronesla Anna tvrdohlavě. „Nebylo to nic vážného. Myslela jsem, že to Evan ví.“

Polly své dceři neodporovala. Mučivá bolest, jež se zračila v modrých očích, však mluvila za své. Konejšivě k ní natáhla ruku.

„Pojď, poslechneme si kapelu. Randall ti zavolá zítra, mohli byste si zajít do restaurace. Jsi teď pořád doma.“

„Já vím. Randall je na mě moc hodný.“

„Jednoho dne pochopíš, že je třeba vážit si věcí, které máš, a nemá smysl trápit se pro něco, čeho nikdy nemůžeš dosáhnout,“ řekla Polly něžným hlasem. „Za pár dní si na něj ani nevzpomeneš.“

Anna se usmála. „Ano.“ Přemýšlela, jak dlouho bude trvat, než stráví dnešní večer.

Evan s Ninou k nim pomalu přicházeli a Anna měla co dělat, aby nevzala do zaječích.

„Byla to báječná party. Jsem moc ráda, že jste mě pozvala,“ poděkovala Nina.

„Bylo mi potěšením,“ odpověděla Polly. „Je dobře, že jsi přišel i ty, Evane. Po pravdě řečeno jsem myslela, že nedorazíš. Ale když tě Nina vytáhla z kanceláře…“

„Mám v úmyslu ho teď vyvést daleko častěji,“ zavrněla Nina a opřela se Evanovi o rameno.

Anna neřekla ani slovo, natož aby se na něj podívala. Evan si ji naopak zkoumavě prohlížel.

„Kolik jsi vypila toho punče?“ dožadoval se odpovědi a v očích mu zlověstně blýskalo.

Pohledem se zavrtávala do podlahy. „Jenom trochu,“ zalhala. „Vím, že je v něm alkohol.“

„Měla jsi ho vylít a udělat nový,“ obořil se na Polly. „Anna by neměla pít tvrdý alkohol.“

S tím Polly nesouhlasila.

„Evane, uvědom si, že je jí devatenáct. Může si pít, co chce.“

„Alkohol zabíjí,“ trval na svém Evan. „Zejména pokud si navykne řídit pod jeho vlivem. Mohli by ji za to zavřít a co pak?“

„Když piju, tak neřídím, Evane,“ prohlásila Anna rozhodně. „A nikdy nebudu. Jestli ti vadí alkohol, tak proč nejdeš domů?“

Nalila si další skleničku, tentokráte již čtvrtou, a v mžiku ji vyprázdnila. Její modré oči přitom úspěšně odolávaly Evanovu rozvzteklenému pohledu.

„Copak s ní nemůžeš nic udělat?“ dožadoval se Polly.

Anna se zamračila. „Moje matka už mi dávno neříká, co smím a co nesmím.“

Evan se rozzuřil. Takovouhle ji neznal. „Nejsi zvyklá na alkohol,“ vybuchl.

Anna se na něj ledově usmála. „Tak se dívej, jak mu pomalu přivykám,“ odpověděla, přičemž měla stále na paměti to, jak ji přede všemi ponížil. Chtěla ho ranit, stejně jako ji ranil on. „Můžu si dělat, co chci, a tobě do toho nic není. To si pamatuj.“

Otočila se na podpatku, mírně se zakymácela a vyrazila ke schodišti. Whisky ji nepředstavitelně tížila v žaludku. Navíc měla pocit, že se každou chvílí pozvrací. Na druhou stranu věděla, že právě teď vyhlásila svou nezávislost, a taková zkušenost nebyla k zahození. Konečně se zbavila osudové slabosti, již vůči němu chovala. I kdyby si zasloužila, aby ji odmítl, mohl tak udělat mezi čtyřma očima. A nemusel ji veřejně ponížit.

Evan se zamračením sledoval, jak odchází. Bylo to poprvé, co ho Anna odvrhla. Doposud ho slepě obdivovala, flirtovala s ním, anebo si z něj dělala legraci. Nikdy se ale k němu nechovala lhostejně. Vyhlásila mu válku a jeho tělo zareagovalo způsobem, jaký rozhodně neočekával.

Vzrušila ho.

„Myslím, že se trochu opila, Evane. Neber její slova vážně,“ řekla Polly a ledabyle mávla rukou. „Mimochodem, získala jsem nový investiční majetek, který by tě mohl zajímat. Nechceš se příští týden zastavit u mě v kanceláři a podívat se na prospekty?“

„Ano, moc rád,“ odpověděl Evan roztržitě.

„Pojďme,“ loudila Nina. „Jsem hrozně unavená a zítra musím brzy vstávat.“

„Jistě. Dobrou noc, Polly,“ rozloučil se Evan.

„Dobrou noc,“ přikývla a v duchu se usmívala nad tím, jak Evan pomrkává po schodišti. Jeho majetnický postoj vůči Anně ji na jednu stranu bavil, na druhou lehce znepokojoval. Pak ale začala uvažovat realisticky. Evanovi je třicet čtyři. Předpokládala tudíž, že je příliš starý na to, aby mohl projevit opravdový zájem o její beznadějně zamilovanou dceru. Otočila se a zamířila k hloučku zbývajících hostů, přičemž jeho nezvyklé chování zasunula hluboko do paměti. Však ona se z toho Anna vylíže. Jakmile si najde někoho jiného, zapomene na něj.

Anně bylo téměř celou noc špatně, a nejen z alkoholu. Evan jí konečně otevřel oči! Přitom stačilo, aby se před ní chvíli předváděl s cizí ženou. Po celé dva roky, kdy ho neúnavně pronásledovala, na ni s podobným protiútokem nevyrukoval. Předpokládala, že teď, když Evan ví, jak na ni, bude se k podobným výstupům uchylovat častěji.

Čeho je moc, toho je příliš, pomyslela si. Pokud už je natolik zoufalý, že hledá útěchu v náruči starých lásek, je načase, aby se Anna stáhla. Od samého začátku tak nějak tušila, že ji stejně nebude brát nikdy vážně. Měla s tím přestat už dávno.

Druhý den ráno si upletla copánky, natáhla džínsové šortky a kytičkované tílko a s malířským stojanem v podpaží se vydala na zahradu. Ráda kreslila, nejraději krajiny. Pár jich dokonce prodala. Měla se alespoň čím zabavit, když nepracovala.

Polly byla v kanceláři – někdy úřadovala i sedm dní v týdnu. Anna pět a zbylé dva trávila malováním. Nyní si pohrávala s myšlenkou, že z obchodu odejde. Milovala umění a hravě rozpoznávala kresby, jež se daly zpeněžit. Co kdyby se zeptala majitele místní galerie, starého rodinného přítele, zda by pro ni neměl práci. Dostala by se tak pryč z kanceláře, kde stejně co chvíli narazila na Evana. Chtěl ji vymazat ze svého života, a tak se rozhodla, že mu pomůže. Bylo to to nejmenší, co pro něj mohla udělat po letech neúnavného pronásledování. S čistou hlavou dokonce chápala i to, proč s sebou na včerejší večírek přivedl Ninu. Chudák Evan. Musel být na konci svých sil.

Opatrně nanášela barvu na plátno a zvažovala své možnosti. Nechtěla odejít z domova, ale teď, když nad tím přemýšlela, jí to nepřipadalo jako hloupý nápad. Co nevidět jí bude dvacet. Je načase, aby se osamostatnila a začala přemýšlet o budoucnosti.

Manželství s Randallem nepřicházelo v úvahu, ačkoli jí Randall už několikrát dal najevo, že by nebyl proti. Když uvážila, jak je Polly bohatá, byl by to z jeho strany velice strategický krok. Rázem by získal finanční prostředky na zařízení nové ordinace, protože Polly by svého zetě určitě nenechala na holičkách.

Krajina, na které pracovala, znázorňovala studii slunečnic na pozadí nebe. Jako model použila obrovskou květinu ze zahrady.

Bylo klidné letní dopoledne, venku foukal mírný vánek a slunce rozpalovalo dlažbu na verandě.

Vtom za jejími zády bouchly dveře od auta. Neotočila se, protože věděla, že to nemůže být nikdo jiný než její matka.

„Jsem tady, na zahradě,“ zavolala. „Jestli máš hlad, v lednici je těstovinový salát. Já přijdu za chvilku, jen co to dokončím.“

Ozvaly se kroky, jež však nepatřily ženě. Byly příliš těžké.

Otočila se právě ve chvíli, kdy Evan obešel dům. Měl na sobě pracovní šaty – světle modré džínsy, zaprášenou plátěnou košili, odřené boty a prastarý kovbojský klobouk, jehož barvu by už dávno nikdo nepoznal. Ztuhla, ale své rozhořčení nemínila dát najevo. Vrátila se tedy zpět ke svému obrazu.

„Kde je Polly?“ vyštěkl bez pozdravu.

V tu ránu pohřbila naději, že se jí přišel omluvit za své včerejší chování. Očima se zaryla do plátna a doufala, že z nich Evan nevyčte její zklamání.

„Pokud není v kanceláři, tak bude na cestě domů,“ odpověděla Anna.

Nezájem a jistá dávka neochoty ho překvapily.

„Měla mi tu nechat prospekty k novému pozemku. Nevíš o tom něco?“

Zavrtěla hlavou.

„Ne.“

S puntičkářskou přesností obtahovala načrtnuté okvětní lístky a snažila se nemyslet na to, jak jí láme srdce. „Jestli na ni chceš počkat, Lori ti nalije sklenici ledového čaje.“

Anna se chovala úplně jinak a to ho vyvádělo z míry. „Copak? Dneska žádné přemlouvání, abych se tě zmocnil mezi slunečnicemi?“

„Rozhodla jsem se dospět,“ řekla, aniž by mu věnovala jediný pohled. „Pronásledovat muže, kteří nemají zájem, přísluší puberťákům. Od této chvíle si budu vybírat pouze ty, již se dají lapit.“

„Jako je třeba Randall?“ zeptal se.

Pokrčila rameny. „Proč ne?“

Její postoj ho znepokojil. Zamyšleně se opřel o nízký plot, který obíhal malou zahrádku.

„Nevěděl jsem, že maluješ.“

„S rychlostí, s jakou se kolem mne vždycky přeženeš, se ani nedivím,“ pronesla chladnokrevně a nanesla na plátno další vrstvu žluté barvy. „Hra skončila, Evane,“ řekla a mlčky se na něj zadívala. „Včera mně to všechno došlo. Pokud jsi mi něco přišel objasňovat, pak není třeba.“ Přinutila se k úsměvu. „Omlouvám se, jestli jsem ti znepříjemnila život. Už tě nebudu otravovat, slibuju.“

Pocítil prázdnotu. Když se obrátila zpět k plátnu, zamračil se. Tohle nebyla ona. Po pravdě řečeno, vůbec se nepodobala dítěti, za které ji vždycky považoval. Tyhle štíhlé opálené nohy a oblá prsa, jež se vzdouvala pod krátkým tílkem, patřily ženě. Byla neodolatelná.

Mlčky ji sledoval. „Chystáte se s Polly příští týden na večírek k Ballengerovým?“

„Nevím.“ Stydlivě na něj pohlédla. „Pokud tam jdeš ty, tak zřejmě ne. Už nechci zasahovat do tvého společenského života. Vlastně se nedivím, že ses v poslední době tak stáhl do ústraní. Dokud se ke mně nezačaly vracet drby, neměla jsem tušení, jak ti ztěžuju život.“

Evan se vyděsil. Takhle Anna nikdy nemluvila. Otevřel ústa, ale než stačil cokoli namítnout, objevilo se na příjezdové cestě Pollyino auto. O chvíli později se zpoza domu vynořila i Polly. Jakmile totiž spatřila Evanův vůz, věděla, kde hledat.

„Á, tady jsi,“ zvolala s úsměvem. „Mám s sebou ty prospekty. Chtěla jsem ti je dovézt, ale když jsi tady… Už je oběd, Anno?“

„Lori říkala, že je prostřeno,“ odpověděla Anna. „Přijdu za chvíli. Chci tohle dokončit, dokud sem slunce vrhá to správné světlo.“

„Ach, ti umělci,“ povzdychla si Polly. „Dobrá, miláčku. Co kdybys se mnou pojedl ty, Evane, když se dnes Anna chová tak výstředně?“

Evan se zadíval na Annin profil.

„Musím se vrátit do práce,“ odpověděl váhavě. „Přivážíme nový dobytek, a tak je každá ruka dobrá. Dokonce i matka se k nám přidala.“

„Za pár let budeš mít pomocníků ažaž,“ zasmála se Polly. „Pořídíš si děti…“

„Jistě.“

Otočil se a vzal si ruličku s prospekty, již držela Polly v ruce.

„Projdu to s Hardenem a ostatními. Co nejdřív ti dám vědět, jak jsme se rozhodli.“

TŘETÍ KAPITOLA

Evan se vracel zpět na rodinný ranč. Hlavou se mu přitom honily nejrůznější myšlenky. Celou noc myslel na to, jak se na něj Anna dívala, když s Ninou odcházel z večírku. Nové prospekty použil jako lacinou výmluvu, proč se u ní zastavit a zjistit, kolik škody nadělal.

To, co objevil, ho překvapilo. Anna se k němu chovala naprosto chladně. Po dvou letech neúnavného pronásledování, škádlení a flirtování nedokázal pochopit, proč se k němu staví jako k cizímu člověku.

Zatáhl za kliku a se zamračeným výrazem ve tváři vešel do domu.

„Děje se něco?“ zeptal se Harden.

Seděl za psacím stolem a prohraboval se nějakými listinami.

Evan vstoupil do jeho pracovny a zavřel za sebou dveře. S Hardenem mohl mluvit o čemkoli a právě teď potřeboval někoho, komu by se mohl svěřit.

„Trápí mě Anna,“ odpověděl jednoduše.

„To není nic nového,“ odtušil Harden. „Na Annu si stěžuješ už léta.“

Evan se zakabonil. „Ne,“ řekl. „Ty mě nechápeš. Ignoruje mě.“ Hardenovy modré oči se rozzářily. „Nová strategie?“

Evan se posadil na okraj stolu. „Od včerejší noci se chová divně. Rozhodla se, že už mi nebude ničit život. Rezignovala.“

„To je od ní hezké,“ poznamenal Harden. „Trápí mě způsob, jakým se rozhodla mě nechat,“ odpověděl tichým hlasem. „Je příliš klidná.“

„To jsi neviděl, jak vypadala, když tě spatřila s Ninou,“ odvětil Harden. „Úplně ji to vykolejilo.“ Evan mlčky zaklel.

„Myslel jsem, že dělám správnou věc. Nechtěl jsem jí ublížit. Jen jsem ji chtěl setřást.“

„To se ti povedlo, tak v čem je problém?“

Statný muž unaveně vzdychl.

„Nevěděl jsem, co to se mnou udělá, když mě bude zcela ignorovat.“

„Koukám, že jsi upřímný.“

„To jsem.“ Zadíval se na špičky obnošených bot. „Přesto se domnívám, že jsem udělal správnou věc. Je na mě příliš mladá.“

„To tvrdíš ty.“

„Hm.“

„Zdá se, že Nina se do tebe opět beznadějně zamilovala. Je to vážné?“

Jejich oči se střetly.

„Já Ninu nechci. To, co se mezi námi odehrálo, je minulost. Financoval jsem několik jejích vystoupení, a ona se mi teď odměňuje.“

„Aha,“ zamumlal Harden a otočil se na židli. „Snaží se zapudit Annu.“

„Zdá se, že zbytečně. Anna mne přestala pronásledovat. Řekla, že hra skončila. Myslíš, že to všechno chápala jen jako hru?“

„Možná jsi to ty, kdo bere celou situaci příliš vážně,“ řekl Harden opatrně. „Anna si s tebou hrála, vytáhla tě z tvé ulity. Někdy jsem měl pocit, že tě to baví. Pak ses ale zase uzavřel a stěžoval si, že se za tebou honí jako pes.“

To byla pravda, pomyslel si Evan, protože někdy se ho zmocnila prudká touha, kterou v sobě musel potlačit. Už dlouhou dobu v něm narůstala, ale v poslední době byla k nezadržení. Na Ninu se obrátil ze zoufalství, jak prohlásila Anna. Jeho plán se však otočil proti němu. Zasažen byl totiž nakonec on sám!

„Anna je panna,“ pravil Evan úsečně. „Tím jsem si takřka jist. Kdysi jsem zažil jeden milostný románek s nezkušenou ženou. A to mi stačilo.“

„Já vím,“ odpověděl Harden trpělivě. „Ale ta žena nebyla Anna. Co když tě miluje? Doopravdy miluje?“

„Anna je příliš mladá. Nemůže to myslet s muži vážně,“ zakroutil hlavou.

Kéž bys měl pravdu,“ zamumlal. „Protože kdyby k tobě chovala opravdové city a ty bys je pohřbil, pak jsi ten největší hlupák, jakého jsem kdy viděl.“

Evan se zamračil. „Říkal jsem ti, že tvrdila, že je to jen hra.“

„Ty myslíš, že by ti vyznala lásku, když ses před ní tak předváděl s jednou ze svých dávných přítelkyň?“ Samozřejmě ne. Tohle nikam nevede. Zajdu se podívat na trh. Půjdeš se mnou?“ ‚Nemůžu. Musím odvézt Mirandu k doktorovi,“ odpověděl s úsměvem. Evan zavrtěl hlavou.

„Nejdřív Pepi, teď Miranda a Jo Anne. Jsem obklopen těhotnými ženami.“

„Strýček Evan,“ pokýval Harden hlavou.

Evan se vlídně usmál. „Miluju děti. Zdá se, že to budu já a matka, kdo je bude muset rozmazlovat.“

„Třeba si jednoho dne pořídíš svoje.“ Evan se zachmuřil.

O tom pochybuju.“

Anna se tě nebojí, ksakru!“ zasténal Harden. Ovšemže ne. Ještě nikdy jsem na ni nezaútočil,“ odpověděl Evan upřímně. „S Louisou bylo všechno v pořádku až do chvíle, kdy jsem ji chtěl dostat do postele.“ Harden na něj nevěřícně zíral. „Odvážnému štěstí přeje.“

I kdyby byla Anna starší, neměl bych tu odvahu.

Copak mě nechápeš?“ Zasunul si ruce do kapes a zadíval se z okna. „Pro mě to byl hrozný zážitek. Přestal jsem se ovládat a zranil Louisu. Od té doby mám strach, že to udělám znovu. Pamatuješ, jak se po té potyčce před několika lety ocitl Randy Hardy kvůli mně v nemocnici?“

„Za to jsi nemohl.“

„Já vím. Ale to samé bych mohl způsobit ženě, kdybych ztratil hlavu,“ vykřikl s prudkostí Evan. „Jsem hrozně velký.“

„To jistě jsi,“ souhlasil Harden. „A taky silný jako býk. O to se s tebou nikdo přít nebude. Zbytečně si ale v sobě buduješ komplex. Jen kvůli tomu, že tě nějaká hysterická ženská obvinila z toho, žes jí zpřelámal žebra…“

„Pěkně jsem je pohmoždil,“ přiznal Evan sklíčeně.

„Poranila si je sama, když s tebou bojovala a pak spadla z postele,“ připomněl mu Harden rázně. „Ve srovnání s tebou byla poloviční. A navíc samá kost. Anna je vysoká, pěkně stavěná a nesmírně atraktivní. Hodí se k tobě daleko víc, věř mi.“

„Já Annu nechci!“ rozhořčil se Evan.

„Jak je libo,“ odtušil Harden. „Pak se ale nediv, až si vezme toho mladého ctižádostivého medika a bude s ním mít deset dětí.“

„Jestli to tak chce.“

Při představě, že by ji Randall přivedl do jiného stavu, mu tuhla krev v žilách. Narazil si klobouk do čela a vyšel z místnosti.

Harden ho sledoval a nevěřícně přitom kroutil hlavou. Evanovo chování ho překvapilo. Jeho bratr měl strach, i když si to nechtěl přiznat. Jestliže nevezme rozum do hrsti, zkomplikuje si život, a stejně tak ho ztíží i Anně.

Ve dnech, jež následovaly, si Evan uvědomil, že se jeho život změnil. Jel do města a nikde na něj nečíhala Anna. Nevykukovala zpoza regálů v železářství, ani se na něj nešklebila za oknem matčiny kanceláře. Zúčastnil se místní slavnosti a Anna se dožadovala pozvánky, aby s ním mohla flirtovat, pro jistotu s sebou všude vodil Ninu, ale nebylo to nutné.

Měl by se radovat, ale fakt, že ho Anna nechce, ho zraňoval. A jakékoli argumenty hovořící proti jejich vztahu mu nepomáhaly. O dva týdny později Anna nakupovala v jednom místním butiku, když vtom dovnitř vtančila Nina. Voněla drahým parfémem a vypadala skvěle.

„Ahoj,“ pozdravila Annu s úsměvem. „Takže tě Evan nakonec odradil. Na včerejším večírku u Andersonových po tobě nebylo ani stopy. Prvních pár minut se rozhlížel kolem sebe, zda se neobjevíš. Vypěstovala jsi v něm parádní komplex.“ Anně se udělalo z Niny téměř fyzicky špatně, neboj. Teď jsem se zaměřila na Randalla.“

„Na toho doktora, co nenechá jedinou sukni na pokoji?“ zamyslela se Nina a vzala do ruky jedny z nejdražších šatů v obchodě. „Obávám se, že toho si jen tak neudržíš. Zřejmě se k tobě nedoneslo, že vzal Cindy Graysonovou v pondělí na party k Fordům. A že přišla domů až ráno.“ Anna se na ni zadívala.

„Myslíš, že je nutné, abys mi tohle všechno povídala? Máš přece Evana, tak co ještě chceš?“ Nina se zamračila.

„V tom se pleteš,“ řekla. „Jen mě požádal, abych s ním šla na večírek. Tvrdil, že udělá cokoli, aby se tě zbavil.“ Opovržlivě se na ni podívala. „Už dávno ti mělo dojít, že muži jako on nemají rádi, když je někdo pronásleduje. Podřezala sis pod sebou větev, holčičko.“

„Teď už mu nic nehrozí,“ ujistila ji Anna, rádoby klidně přitom pokrčila rameny, ve skutečnosti se ale málem zalkla.

Nina pokrčila rameny. „Pochybuju, že tomu uvěří. Ne že by mi na tom záleželo,“ dodala jízlivě. „Protože čím déle se bude cítit v ohrožení, tím déle ho budu mít pro sebe. V posteli vážně stojí za to,“ poznamenala naschvál a škodolibě sledovala, jak se Anna červená.

Anna odložila šaty, které si prohlížela, a rozeběhla se ke dveřím. Nina ji ještě chvíli pozorovala a pak se otočila zpět k věšákům s oblečením. Tak tohle by měla. Nelíbilo se jí, jak se Evan o Annu najednou strachuje. Kéž by si od něj Anna udržovala vzdálenost a Nina tak měla volné pole působnosti. Pohádka o tom, že spolu spí, však zabrala. Z obchodu už Nina odcházela s úsměvem na rtech.

Po zbytek odpoledne si Anna jen stěží uvědomovala, co se kolem ní děje, měla pocit, jako by bloudila mlhou. Z kanceláře odešla dřív, než měla v úmyslu, a vydala se do Taylorovy galerie.

Brand Taylor byl postarší muž, jenž miloval umění a věděl o něm téměř vše, a co nevěděl, to měl doma ve spoustě učených knih. Znal Annu od doby, kdy byla ještě dítě, a s potěšením sledoval její stále vzrůstající zájem o obrazy.

„Ve skrytu duše jsem doufal, že mě jednoho dne požádáš o práci,“ prozradil jí, když se na něj obrátila se svou prosbou. „Jsem tu sám a někdy je toho na mě moc. Bylo by příjemné mít někoho k ruce. Máš smysl pro detail. Můžu tě naučit oceňovat obrazy a předvídat situaci na trhu. Bude to ale dřina. Žádné malování na zahrádce.“

Usmála se. „Přesto bych to chtěla zkusit.“

Přikývl. „Dobrá. Kdy můžeš začít?“

„V pondělí,“ odpověděla. Matka ji ve skutečnosti nepotřebovala. Vytvořila pro ni pracovní místo, obě ale věděly, že je nadbytečná.

„Nebude to Polly vadit?“

Zavrtěla hlavou.

„Naopak, myslím, že bude ráda.“

Polly byla příjemně překvapena. „Nevěděla jsem, že chceš odejít z kanceláře,“ přiznala a zatvářila se udiveně.

„Protože tam Evan tráví spoustu času,“ zamumlala. „To je ten pravý důvod, proč chci odejít. Jestliže na něj míním zapomenout, musím pro to udělat všechno. Pana Taylora mám ráda a nápad, že bych u něj začala budovat svou kariéru, se mi líbí.“

„Doufala jsem, že budeš myslet spíše na manželství,“ pronesla Polly tiše. „Já bych se byla oddala rodinnému životu, kdyby se tvůj otec se mnou usadil. Měl však toulavé boty, a to mu zůstalo.“

„Pak už jsi s nikým nechodila?“ zeptala se Anna zvídavým hlasem.

„Ne. A on taky ne,“ odpověděla Polly s úsměvem. „Možná, že se jednoho dne rozmyslí a vrátí se domů. Nikdy jsem v to nepřestala doufat. Mezitím si užívám své kariéry a vydělávám hromadu peněz.“

„Přesně po tom toužím i já,“ řekla Anna vážně. „Chci se svým životem udělat něco smysluplného. Na vdávání však zatím nepomýšlím.“

„To je dobře. Jsi ještě mladá a máš spoustu času.“

„Já vím,“ pokývala Anna hlavou, ale v očích se jí zračil smutek. Přesto se však nehodlala utápět v slzách. „Co kdybychom si vyrazily někam na jídlo?“

„Výborný nápad,“ souhlasila Polly. „Mohly bychom zajít do restaurace Palace.“

Evanova nejoblíbenější. Anna zavrtěla hlavou. „Raději bych vyzkoušela tu novou čínskou restauraci, abychom měly nějakou změnu.“ Polly se usmála. „Proč ne?“

Když vycházely tu noc z restaurace a zaujatě si povídaly o Annině nové práci, projel okolo Evan s Ninou.

Zvláštní, pomyslel si. Byl si jist, že Anna nemá čínskou kuchyni příliš v lásce. To je přece Polly s Annou,“ zamumlala Nina. Čekala jsem, že se spíš objeví v restauraci Palace, jistě tě tam už několikrát odchytila.“ Evan na ni vrhl zlostný pohled. „Není třeba, aby sis z ní dělala legraci,“ řekl tiše. Překvapeně se na něj podívala. „Proč ne? Všichni se jí vysmívají. Každý ví, jakého ze sebe udělala hlupáka. Včetně jí samé.“ Zamračeně se na ni obořil. Doufám, žes jí nic neřekla.“ Elegantně si přehodila nohu přes nohu. „Jen jsem jí řekla, že už jí máš plné zuby,“ odpověděla ledabyle. „Stejně to dávno věděla.“ Evan sebou škubnul.

Znal Ninu a nedokázal si proto představit, že by vyjádřila takto „něžně“. Ach bože,“ zamumlal.

Obávám se, že s tím doktůrkem si taky moc nepomůže,“ dodala Nina s otevřenou nonšalancí. „Je to pěkný proutník. Vyspí se s každou, kterou potká. Ale to je její věc.“ Evan neřekl ani slovo.

Když se ale příští týden vydal za Polly do kanceláře, aby jí vrátil zapůjčené prospekty a probral s ní rodinné rozhodnutí ohledně další možné investice, zjistil, že Annino místo za stolem zeje prázdnotou.

Polly ho pozdravila a vybídla ho, aby se posadil. Poté zavřela dveře kanceláře a vklouzla do svého křesla.

„Tak jak jste se rozhodli?“ zeptala se. Evan se zachmuřil.

„Kde je Anna? Doufám, že není nemocná.“

Polly na něj překvapeně pohlédla. Zdálo se, že o ni má strach.

„Našla si jinou práci, Evane,“ odpověděla váhavě a lehce se přitom usmívala. „Brand Taylor ji zaměstnal.“

„Kde? V galerii?“ Zabořil se do křesla a unaveně si vzdychl. „Koukám, že to vzala se vším všudy. Kvůli mně ale nemusela odcházet.“

Polly raději neříkala nic. Sklonila oči k prospektům, jež pohodil na stůl. To ještě nevěděl druhou věc. Anna jí sdělila, že by se ráda přestěhovala. V místní ubytovně se uvolnil pokoj, a tak ji napadlo, že by si ho mohla pronajmout.

„Brand Taylor přišel se svou nabídkou zcela nečekaně,“ zalhala Polly a ani se přitom nezačervenala.

„Nezmínila se o tom, že by mluvila s Ninou?“ naléhal Evan. Opřel se o desku stolu a zadíval se Polly do tváře.

„Ne,“ odpověděla. „Proč?“

„Nina jí vzkázala něco, co není pravda,“ odpověděl rozčileným hlasem. „Jenže to Anna neví.“

„Nedělej si o Annu starost,“ řekla Polly vážně. „Oba dva moc dobře víme, že si tě Anna nadbíhala zbytečně. Brzy na tebe zapomene a provdá se za Randalla. Je to to nejlepší, co může udělat.“

„Randall je playboy,“ odsekl Evan.

„Pokud ho Anna miluje, tak na tom nezáleží,“ řekla, ale odmítala si přiznat, že ano. „A pokud ji miluje on, pak se přestane honit za ostatními ženami.“

„Muži jako on se nezmění. Nikdy,“ řekl se svraštělým obočím, pod nímž se mu oči vztekle blýskaly. „A ty to víš.“

Smutně se usmála. „Já bych si Randalla také nevybrala, Evane, ale je to Annin život. Nemám právo jí do něj zasahovat.“

Zabořil se do křesla a ve tváři se mu usadil starostlivý výraz.

„Jak jste se rozhodli s tím pozemkem?“ zeptala se a doufala, že ho obchodním rozhovorem odvede od tématu.

„Budeme do něj investovat,“ řekl nepřítomně. Navrhl několik čísel a na okamžik tak zapomněl na obavy ohledně Anniny budoucnosti. To, co však udělala, ho trápilo. Když odešel z Pollyiny kanceláře, zjistil, že jeho kroky směřují přímo do Taylorovy galerie.

Brand odjel do Houstonu na aukci a Annu zanechal v galerii samotnou. Prozatím se nevyskytly žádné problémy a práce ji bavila. Přesto se jí zmocnila nervozita, když na ni padla veškerá zodpovědnost.

Vypadá půvabně, pomyslel si Evan a nenápadně si ji prohlížel skrz sklo. Měla na sobě hedvábný béžový kostým s jemně vyšívanou bílou blůzou a vlasy svázané do copu. Vysoké podpatky dávaly vyniknout ztepilým křivkám jejích kotníků a lýtek a splývavá látka oděvu vykreslovala její dokonalou postavu.

Otevřel dveře a vešel dovnitř. Malý stříbrný zvoneček zavěšený nad rámem se rozklinkal.

Anna se otočila. Jakmile ho však spatřila, úsměv z její tváře zmizel.

Evan náhle pocítil prázdnotu. Dříve její modré oči zářily štěstím, že ho vidí. Nyní se v nich zračila spíše bolest a zoufalství.

„Můžu ti nějak pomoci, Evane?“ zeptala se s formální zdvořilostí.

Vstoupil do prostorné haly a se souhlasným pokývnutím hlavy se zadíval na nápis, který zakazoval kouření. Zasunul si ruce do kapes šedých kalhot a s přimhouřenýma očima ji sledoval.

„Myslíš, že bylo nutné z kanceláře tvé matky odejít a připravit ji tak o pomocnici?“ zeptal se s neskrývaným sarkasmem, protože její nový postoj ho rozčiloval.

Zvedla lehce zakulacenou bradu a zpříma se na něj podívala. „Jelikož jsem tam neměla na práci nic jiného než čekat, kdy přijdeš, jen stěží bych se označovala za pomocnici, aniž bych měla pocit, že něco nalhávám sama sobě a všem okolo.“

Vlažně se usmál. „Aha, tak proto jsi tady…“ Na chvíli se odmlčel a pak pokračoval z úplně jiného soudku: „Myslíš si snad, že mám zájem o umění?“

Přestala otírat prach z rámu, který držela v ruce, a vrátila ho na původní místo.

„Nevím, co jiného tě kromě peněz zajímá, Evane,“ odpověděla. „Potřeboval jsi něco?“

„Chtěl jsem se ujistit, že ti Nina neublížila.“

Mračila se a se svraštělým obočím na něj pohlédla. „A jaký by to mělo význam?“ zeptala se.

Zhluboka se nadechl a spustil, aby to měl co nejrychleji za sebou: „S žádným vzkazem jsem ji za tebou neposlal,“ řekl.

„Měl jsi to udělat už dávno,“ zašeptala a zaryla se pohledem do podlahy. „Chovala jsem se nemožně.“

To, jak mluvila, ho znervózňovalo. Přistoupil k ní blíž a zasněně se zadíval do jejích lesklých vlasů. Poté vytáhl ruce z kapes a nadzvedl jí bradu. Bože, byla nádherná, pomyslel si zdráhavě. Měla oči jako zářijové nebe, broskvově sametovou pleť a růžové smyslné rty. Intenzita jeho pohledu ji přiměla udělat krok zpátky.

„Anno,“ zašeptal chraplavě.

Překvapeně zamrkala. Ještě nikdy ho takhle neslyšela mluvit. Pohledem spaloval její rty a velkýma teplýma rukama tiskl její tvář. S posvátnou hrůzou sledovala, jak sklání hlavu a přibližuje se k jejím ústům.

„Pojď ke mně,“ řekl hlubokým a drsným hlasem.

Slyšel, jak Anna zrychluje dech, a rázem zapomněl na svou obezřetnost. Palci stiskl její bradu. Dva roky beznadějné touhy, kdy ho vyváděla z míry, se promítly do křečovitého stisku.

„Pojď sem, ksakru!“

Roztřesené nohy ji i proti své vůli uposlechly a tak se její štíhlé tělo záhy ocitlo v zajetí Evanovy síly a žáru. Měl rozevřené sako a intenzivně voněl po kolínské. Kontakt s ním ji nebývale vzrušil, ačkoli byli oba oděni do několika vrstev.

Konečky prstů se dotkla jemných záhybů Evanovy bavlněné košile a ucítila tvrdé svaly. Neviděla nic jiného než širokou pevnou křivku jeho rtů, jež setrvávaly v těsné blízkosti jejích a voněly po kávě.

„Umíš líbat, Anno?“ zeptal se. Točila se mu hlava a důvody, jež ho od vztahu s Annou prve odrazovaly, vzaly rázem za své.

„A… ano,“ zakoktala.

„Tak mi to ukaž,“ vyklouzlo mu ze rtů a v ten samý okamžik se jeho ústa lačně přisála na její.

Ochutnala ho v náhlém tichu galerie. Ztuhla a dech se jí zachvěl. Jejich první kontakt ji natolik omráčil, že myslela, že omdlí. Evan ztěžka oddychoval a drsnou tváří se dotýkal její hladké kůže.

Anna se mu nehty zaryla do hrudníku a přitáhla si ho blíž k sobě.

„Anno,“ zasténal dychtivě.

Ruce mu sklouzly kolem jejích ramen a hrudník mu narazil na plná ňadra. Měl velkou sílu a jeho objetí bylo bolestivé. V žáru, který však koloval v jejích žilách, si toho Anna jen stěží všimla.

Přitiskla se k němu ještě víc, dlaněmi vklouzla pod jeho sako a zajela až k páteři. Síla a horko, jež z něj sálalo, na ni měly narkotické účinky. Lačně se pásla na jeho rtech a slabě přitom sténala. Byl však k neukojení. Rozevřela tedy svá ústa, a jakmile ucítil, že její nestydatou nabídku přijímá, rozechvěly se jí paže.

Evan nedokázal myslet ani dýchat. Tak tohle je Anna, pomyslel si omámeně. Ta, kterou považuje za dítě. Nejprve ji odstrčí a teď ji tím nejnehoráznějším způsobem svádí. Se svou lačností však nedokázal bojovat. Jazykem pronikl do jejích úst a představoval si, jak se jejich těla vášnivě proplétají.

Zasténal a lehce ji přitom nadzdvihl. Dlouhý polibek ho uváděl do stavu šílenství, jehož nebyl schopen se zbavit.

Po nekonečně dlouhé době ji spustil na zem a pomalu, pomaloučku jí zvedl bradu. Soustředěně se zadíval na její modré oči a červené rty, které se ještě chvěly.

Sotva stála na nohou. Zlehka ji přidržoval kolem pasu, aby neupadla, a po celou tu dobu mu srdce bilo jako zvon.

„Tys mě políbil,“ zašeptala roztřeseným hlasem.

„A ty ses nebránila,“ ohradil se.

Jeho čelisti ztuhly. Očima přelétl přes její tělo a zastavil se u sáčka od kostýmu. Jednou rukou ho nemilosrdně rozevřel, přičemž odhalil její plná prsa a ještě něco – pevně vztyčené bradavky, jež signalizovaly její vzrušení.

„To se musíš podívat, abys věděl, že po tobě toužím?“ zeptala se se slzami v očích. „To nevidíš jen tak?“

„Ale ano.“

Chytil ji za pas a co nejrychleji se snažil opět získat kontrolu nad svým chováním. „Je ti devatenáct,“ začal.

„A tobě třicet čtyři,“ dodala s polknutím a znovu nastolila pravidelný dech. „Nic mi nemusíš vysvětlovat, Evane. Vím, jak se cítíš. Ale také vím, že nemám naději na úspěch.“

Jeho oči potemněly.

„Anno…“

„Nina se k tobě hodí víc,“ řekla s hořkostí v hlase a odstrčila ho. „Je zkušená a kultivovaně na výši. Vsadím se, že toho ví tolik, co ty.“

Vycházela z předpokladu, že s Ninou souloží. Nechal ji při tom. Teď by nemělo význam z něčeho se zpovídat. Beztak už nadělal škody dost.

„Už jsi někdy s někým spala?“ zeptal se nečekaně. Sklopila oči, ale Evan jí vrazil svou ohromnou pěst pod bradu a přiměl ji tak, aby se na něj podívala. „Říkám,“ zopakoval úsečně, „už jsi někdy s někým spala?“

Vystrašeně se na něj podívala. „Copak to nevíš?“ zeptala se potichu. Celá se třásla. Rozevřel svou pěst a konečky prsní jí pomalu sklouzl po krku až k hladkým prsům, tam se na okamžik zastavil, zatímco ona ho nevědomě sledovala.

„Nespala,“ prohlásil s jistotou v hlase. Zadíval se na klouby své pravé ruky. Kroužila kolem naběhlé bradavky a pomalu se přesouvala k druhé. „Nenávidím tě,“ zasyčela. Jeho rty se přiblížily k jejím. „Řekni mé jméno,“ šeptal chraplavým hlasem. Ačkoli ho nenáviděla, jeho teplá dlaň ji přiváděla na pokraj šílenství.

„Evane,“ zasténala a stoupla si na špičky. Rozevřel rty a rukou sevřel její ňadro. Něžně je laskal a srdce mu přitom divoce bilo.

V tu chvíli se mu nehty zaryla do ramene. Zachvěl se rozkoší a stiskl ji ještě pevněji. Rozvzdychala se. Evan si ji k sobě pevně přivinul a obemknul ji svou dlouhou silnou nohou. Chtěl, aby cítila, jak po ní touží.

Kousla ho. Byla tak vzrušená, že si neuvědomila, co dělá, dokud neuslyšela jeho zasténání.

Překvapeně se odtáhla. Oči měla dokořán a tváře jí jen žhnuly.

„To… to jsem nechtěla,“ zamumlala nešťastně. Chtěla se od něj odtáhnout, ale jeho noha jí v tom zabránila. Jakmile však ucítila jeho vzrušení, znovu se zhluboka nadechla.

Jen nerad ji pustil z objetí. Měl vážný výraz ve tváři, ale z očí mu sršela zlost.

„Co?“ zeptal se nejistě.

„Já… já tě kousla.“

„A poškrábala,“ zamumlal potichu a na rtech vykroužil zvláštní úsměv. „Kdybychom byli v posteli, rozsápala bys mi těmi svými nehty záda.“

Slabě zasténala a on si vzápětí uvědomil, co říká a komu to říká.

Zavrtěl hlavou, jako kdyby chtěl popřít svá slova, a svraštil obočí.

„Anno. Proboha…“

„Chápu,“ zašeptala zdrceně a udělala krok zpět. Měla rozcuchané vlasy a vytřeštěně na něj zírala. Šokovalo ji, že poté, co se k ní tak hrubě zachoval, mu toho tolik dovolila. A nejen dovolila, ale také opětovala. Navíc v obchodě, kde je mohl kdokoli spatřit. Měli jediné štěstí, že výlohy směřovaly do postranní ulice, po které se v tuto denní dobu příliš mnoho lidí nepohybovalo. Navíc mezi nimi a sklem visela ohromná malba texaské krajiny.

„Nina už ti nestačí? Anebo to mám chápat jako jistý druh msty?“ zeptala se.

Zalapal po dechu. Po celou tu dobu se k němu chovala něžně a zároveň náruživě, jak si vždycky u ženy přál. Ať už v ní podnítil cokoli, nešlo o strach. Bylo jí ale devatenáct a k tomuhle nemělo nikdy dojít.

„Co myslíš, děvče?“ otázal se s jistou dávkou nestydatosti.

„Myslím, že bys měl jít,“ odpověděla potichu. Narazil si klobouk do čela.

„Máš pravdu. Hodně štěstí v tvém novém zaměstnání. Budu od tebe pozdravovat Ninu.“ Neodpověděla. Zmizel dříve, než se vzpamatovala. Pokud ji chtěl vymazat ze svého života, tohle nebyl ten nejlepší způsob, pomyslela si rozpačitě. Dotkla se rtů a ucítila jeho chuť. Při pomyšlení na touhu, jakou v ní vzbudil, se znovu rozklepala. Líbala se s ním za denního světla, s mužem, který o ni stál. Vybavila si, jak se na ni tiskl svým mohutným mužstvím, a krev se jí nahrnula do tváří. S tím je ale konec!

Odebrala se do malé místnůstky v zadní části obchodu, kde si před zrcadlem přepudrovala mejkap a upravila vlasy. Přemýšlela, zda se někdy zotaví toho, co jí provedl. Zapomenout na něj nebylo jednoduché. Ani tehdy, kdy ještě netušila, jaké to je, setrvavat v jeho náruči a dotýkat se jeho rtů.

Věděla, že od této chvíle ho z paměti nevymaže nikdy. Svým tělem po ní možná toužil, ale svou duší nikoli.

Ve dnech‚ jež následovaly, si znovu a znovu opakovala, že mu nešlo o nic jiného, než se s ní přišel jen rozloučit. Ale proč ji tedy líbal?

ČTVRTÁ KAPITOLA

Evanovi se celou cestu na ranč točila hlava. Ještě nikdy se takhle necítil. A zrovna s Annou, ze všech lidí, které znal! Zasténal, když si představil, jakou vášeň v ní rozpoutal, její sladkou nekonečnou odpověď. V posteli by ho natolik uspokojila, že by se po zbytek svého života nechtěl dotknout žádné jiné ženy. A toto zjištění ho přivádělo na pokraj šílenství.

Musel si připomenout důvody, proč se s ní nemohl a neodvažoval – zaplést. Bylo jí devatenáct a byla panna. Instinkt mu napovídal, že do dnešního dne ještě žádnému muži nedovolila to, co jemu. Pokud po něm opravdu tolik toužila, jak každý tvrdil, pak svou žádostivost schovávala jen pro něj. Čekala, až ji políbí nebo se jí jen dotkne. Při pomyšlení, jakou ránu si na něj osud přichystal, rozhořčeně uhodil do volantu. To není možné! Vždyť je o patnáct let starší a nevinnost už dávno není to, co ho přitahuje. Přesto po ní prahnul, byl jí posedlý. Zároveň však věděl, že ji nemůže získat. Nikdy.

Nevinnost mu naháněla strach. Už roky ho pronásledovala Louisina tvář, bílá a strnulá, když se před ní svlékl donaha. Myslel si, že ho miluje, ale bojovala s ním jako tygřice. Zděšeně křičela, že je příliš velký a silný a že by jí mohl ublížit.

Ksakru!

Vešel do domu se svraštělým obočím, ale zasněnýma očima. Louisa byla drobná křehká dívka, o které Harden vždycky prohlašoval, že s Evanem chodí jen kvůli penězům. Nevěřil tomu. Louisa ho milovala, stejně jako on miloval ji. Když ho pak odvrhla, zbortil se mu svět. Ačkoli měl od té doby několik milenek, vždycky volil mezi zralými a zkušenými ženami. Už nikdy se nezapletl s nevinnou dívkou, jako byla Louisa.

Harden mu připomněl, že Anna není žádná pápěrka a že se k němu hodí daleko více. Dnes jí nijak neublížil. Na pár sekund dokonce popustil uzdu svému chtíči, když ji přinutil, aby své tělo propletla s jeho. Nemohl uvěřit tomu, že něco takového udělal, porušil svá předsevzetí a nezakrytě jí dal najevo, jak po ní touží. Hořce se zasmál, když si vzpomněl na šokovaný výraz v jejím obličeji. Zřejmě se ještě nikdy nedotýkala vzrušeného muže. Tak, teď konečně ví, jaké to je, pomyslel si. Po pravdě řečeno si nedokázal představit, že by se k něčemu tak odvážnému odhodlal její netečný Randall. Vzbuzuje v něm vůbec touhu? Někdy se kolem ní jen tak motal a skoro si jí nevšímal. Anna přece musí vědět, že jediné, co Randala zajímá, jsou peníze její matky. Zřejmě jí to ale nevadilo, protože se s ním nadále scházela. To se ho ale netýká, připomněl si v duchu. Od té chvíle je pro něj Anna cizí člověk. Dnes se dopustil závažné chyby, když jí dal najevo, že ho fyzicky přitahuje. Bude muset vymyslet způsob, jak ji přesvědčit, že šlo jen o chvilkové poblouznění, jinak se mu opět přilepí na paty. A to si nemohl dovolit, pokušení, že by se jí mohl nechat zlákat, bylo příliš veliké.

V Denveru se tento týden konala konference o křížení dobytka, a tak si sbalil tašku a přenechal odpovědnost za ranč svým dvěma bratrům, Donaldovi a Hardenovi. Změna prostředí mu prospěje.

Třeba se v Denveru s někým seznámí a na Annu tak zapomene.

Evan ovšem netušil, že Anna dospěla k závěru, že si jenom vyřizuje účty. Jakmile ho začala ignorovat, rozhodl se využít její slabé stránky. Zčervenala, když si vzpomněla, jak rychle jeho tělo reagovalo na její dotyk. Mělo ji to šokovat, ale vybavovala si jen radost z toho, jak ho vzrušila. Něco takového nemohl předstírat. Věděla, že muži se dokáží vzrušit při pouhém pomyšlení na ženu, po které touží. Co když zrovna myslel na Ninu a Annu využil jen k tomu, aby ukojil svůj chtíč?

Byla natolik zmatená, že nevěděla, jak reagovat. Ani chvíli neuvažovala nad tím, že by v něm její náhlé rozhodnutí ho ignorovat vyvolalo tak žhavé polibky. Choval se k ní tak… tak ošklivě, zkoušel, co vydrží. Jako kdyby je oba trestal za své nečekané chování. Kéž by věděla, co ho k tomu vedlo. Kéž by ji postrádal a měl o ni zájem. Nejraději by se rozplakala nad svou hloupostí. Vůbec s ní nezacházel, jako kdyby ji respektoval. Dotýkal se jí a tiskl ji k sobě, jen aby ji šokoval reakcí svého těla. Byla přesvědčena, že muž, jemuž na ženě záleží, by se k ní takhle nikdy nechoval… nikdy!

„V poslední době jsi nějaká zamlklá,“ poznamenala Polly o několik dní později, když spolu potichu večeřeli. „Nechceš si o tom se mnou popovídat?“

„Není o čem,“ řekla Anna a přinutila se k úsměvu. „Měla jsem spoustu práce. Pan Taylor říkal, že kdybych chtěla namalovat pár krajin, vystaví je v obchodě. Myslí si, že mám talent, který bych neměla zanedbávat.“

„Vždycky jsem si myslela to samé,“ odpověděla Polly povzbudivě. „Ačkoli Randallovi se tvé slunečnice příliš nelíbily. Skoro se na ně nepodíval. Když uvážím, že jsem je nechala paspartovat a rámovat…“

„Randall umění nemá rád,“ řekla Anna na jeho obranu. „Dokonce ani hudbu.“

„Ale ty ano, nebo ne, miláčku?“ vzdychla Polly a malinko se zamračila. „Anno, nechci se ti do ničeho plést, ale v poslední době se s Randallem vídáš poměrně často. Dvakrát, třikrát do týdne. Doufám, že to není kvůli Evanovi.“

Anna zčervenala.

„Co tím myslíš?“

Polly se na svou dceru podezíravě zadívala. „Vím, že ti Evan na tom večírku moc ublížil. Nechci ale, aby ses vrhla do náruče prvnímu muži, který o tebe projeví zájem, ano? Randall je fajn, ale je to proutník. Jedinou sukni nenechá na pokoji.“

„Možná máš pravdu, ale aspoň na mě není hrubý. Jako Evan…“ poznamenala Anna s hořkostí v hlase.

„Na Evana zapomeň, ten se drží zkušených žen,“ odpověděla Polly střízlivým tónem. „O nevinné dívky, jako jsi ty, nemá zájem.“

Anna sklopila oči. Nemělo smysl jí vysvětlovat, jaký zájem o ni projevil onehdy v galerii.

Evan je pro mě minulostí. Už se za ním nehoním jako ocásek a mám dojem, že se mu ulevilo. Vlastně jsem ho dlouho neviděla.“

„Je v Denveru,“ prohodila Polly ledabyle. „Na nějaké konferenci nebo co. Harden říkal, že původně měl jet Donald, ale Evan si ve čtvrtek sbalil tašky a odletěl dříve, než se stačil s kýmkoli poradit. Naprosto nečekaně.“

Anna měla co dělat, aby se neprozradila. Přesně v ten den ji tak vášnivě políbil. Utekl snad ze strachu, že po něm bude chtít víc? Do tváří se jí nahrnula krev. Nemusí se obávat, nic takového nemá v úmyslu.

„Posloucháš mě, miláčku?“ zeptala se Polly.

Anna s úsměvem zvedla hlavu.

„Jistě.“

„Děláš mi starosti. Opravdu.“

„Není třeba. Jen mám plnou hlavu své nové práce a… a dospívám,“ zakoktala se.

„To vidím, a velmi rychle,“ pokývala hlavou Polly a zadívala se na Annin elegantní účes a hedvábný kalhotový kostým v tmavé modři, který skvěle doplňoval barvu jejích očí. „Měníš se před mými zraky.“

„Je mi skoro dvacet,“ připomněla jí Anna.

„Ano. Vedle tebe si připadám starší. Před měsícem jsem poslala tvou fotografii tvému otci, aby viděl, jak jsi půvabná.“ Úsměv ze rtů jí zmizel. S nepřítomným výrazem ve tváři se dotkla sklenice. „Je teď v Atlantě. Říkal, že ho možná pošlou zpět do Houstonu. Pokud se tak stane, určitě se za tebou přijede podívat.“

„S nikým nechodí,“ zamyslela se Anna. „A ty také ne. Ale ani jeden z vás se nehne o píď. Copak ti nechybí?“

„Víc, než si myslíš.“ Polly se zvedla. „Ale život jde dál, miláčku. Musím už běžet, čeká mě ještě práce.“

Anna smutně sledovala, jak odchází. Polly na svého manžela nikdy nezanevřela, a nikdy nezanevře. Existovala šance, že se k sobě jednoho dne vrátí, ale Anna věděla, že to hned tak nebude. A moc ji to mrzelo.

Druhý den odcházela z galerie se zvláštním pocitem. Na večer měla domluvenou schůzku s Randallem. V poledne jí však zavolal, že jejich setkání ruší. Prý dostal nečekaně službu. Nevadilo jí to, stejně ho nemilovala. Poslední dobou vždy přispěchal s nějakou výmluvou na poslední chvíli, až si říkala, zda má opravdu tolik práce.

Nasedla do auta a otočila klíčkem. Nic. Zkusila to znovu a zase nic. Tohle se jí ještě nestalo. Vystoupila a zlostně kopla do pneumatiky. Bylo pod mrakem a drobně poprchávalo. Teď se bude muset vrátit do galerie, aby si mohla zavolat.

V tu chvíli se ozval hukot motoru. Otočila se a uviděla Evana, jak zastavuje těsně vedle ní. Přijel ve své dodávce, jež se po stranách honosila velkými červenými písmeny a emblémem ranče Tremayneových.

„Nějaký problém?“ zeptal se a narazil si svůj oblíbený kovbojský klobouk do čela. Měl na sobě pracovní oděv, kostkovanou košili, těsné džínsy, černé boty a kožené jezdecké nohavice. Stříbrné ostruhy na sebe narážely a vydávaly cinkavý zvuk.

„Ne,“ zalhala a uhnula pohledem. „Jen jsem si něco zapomněla v kanceláři.“

Evan se zamračil. Věděl, že lže. Poznal to podle toho, s jakým zaváháním mu odpověděla. Bylo neuvěřitelné, že se mu stále snaží vyhýbat.

„Nestartuje ti auto,“ řekl rázně. „Nemusíš mi lhát. Projížděl jsem kolem, když jsi vystoupila a kopla do pneumatiky.“

Zčervenala studem. Nedokázala se mu podívat do očí. „Musím se vrátit do galerie, abych si mohla zavolat.“

„Dovezu tě, kam budeš potřebovat. Nastup si.“

„Já nechci!“

Popadl ji za paži a přitáhl si ji k sobě tak blízko, že dokázala rozpoznat silnou hrozbu jeho těla. Zadíval se do jejích šokovaných očí.

„Ale chceš,“ odpověděl drsným hlasem. „Vím to stejně dobře jako ty. To, že se mi budeš vyhýbat, nic nezmění. Stačí, abych se tě dotknul, a jsi v jednom ohni.“

Dolní ret se jí roztřásl.

„Můžeš mě nechat na pokoji?“ zeptala se nešťastně. „Vím, že mě nechceš. Nemusíš mi to připomínat pokaždé, když mě vidíš.“

Její bolest v něm probudila pocit viny. Nerozuměl svým vlastním činům. Neměl v úmyslu ji zraňovat či ponižovat. Denver ho však jeho touhy po Anně nezbavil. Nebyl schopen dotknout se ženy, s níž se tam seznámil. Pozval ji k sobě do pokoje, nalil jí něco k pití a neustále ji zahrnoval lichotkami. Jakmile si ji ale přitáhl do náruče a začal ji líbat, vychladl. Poprvé v životě ho jeho tělo zklamalo. Poslal ji pryč a tak dlouho proklínal Annu, až z toho začal chraptět. Nedokázal myslet na nic jiného než na chuť jejích úst. Rozlítilo ho to natolik, že se po zbytek konference téměř nesoustředil. Náhlá touha po Anně, jež přetrvávala i po příjezdu domů, ho zcela ochromila.

Jeho tmavé oči sklouzly k jejím rtům. Prsty svíral její štíhlou paži, až měl strach, že jí zůstanou modřiny. „Ty mi dáš vše, co budu chtít,“ řekl hlubokým hlasem „Copak si myslíš, že nevím, jak jsi zranitelná?“ Rozklepala se. Tohle nebyl Evan, kterého znala. Byl to cizí člověk, který se snažil ji opanovat a nahnat jí strach. „To není fér, Evane,“ hlesla. A to, co děláš ty mně, je snad fér?“ zeptal se ledovým hlasem.

„Já… já jsem ti nic neudělala. Vyhýbám se ti,“ řekla zkroušeně. „Myslela jsem, že je to to, co chceš.“ druhou rukou zamířil k jejímu pasu a přitáhl si ji sobě. Jakmile se dotkla jeho košile, zasténala. Očima bezděčně zabloudila k hustému porostu, který vykukoval z rozevřeného límečku.

„Já chci tohle,“ pronesl tichým hlubokým hlasem, když jí dlaní přejel po páteři a něžně sevřel štíhlý bok. Zalapal po dechu. Takhle byl naposledy vzrušen v den svých šestnáctých narozenin.

Hořce se zasmál, protože od chvíle, kdy ochutnal Annu, si nedokázal vzpomenout na jedinou ženu, která by ho uvedla do podobné extáze.

„Tady není nic k smíchu,“ zasténala a s červenými tvářemi ho od sebe odstrčila. „Evane, přestaň!“ Odtáhl se od ní, ale stále svíral její paži. „To je legrační,“ poznamenal s jiskřivým pohledem, „že panna na mě má vliv, o jakém se zkušené ženě může jen zdát…“

Kousl se do jazyka a v tu ránu Annu pustil. Ztěžka oddychoval a jeho vzrušení bylo natolik patrné, že Anna vylekaně odvrátila zrak. Viděl, jak se stydí, a to ho rozzuřilo.

„Už musím jít,“ řekla rozechvěle.

„Ještě pořád se stýkáš s tím medikem?“ zeptal se.

Nepodívala se na něj. „Pokud máš na mysli Randalla, pak ano.“

„A proč si ho rovnou nevezmeš? Aspoň bys mě přestala pronásledovat.“

Do očí jí vhrkly slzy.

„To už jsem udělala před několika týdny, jestli sis nevšiml,“ vmetla mu do tváře. Jeho oči potemněly, přesto v nich spatřila jistý záblesk. „Nepřiblížila jsem se ti na krok. To ty mě teď pronásleduješ.“

„Výměna rolí,“ zamrkal na ni. „Jak se ti to líbí?“

„Vůbec se mi to nelíbí!“ vykřikla.

„Přesně takový pocit jsem měl i já,“ odvětil ledovým hlasem. „Každou minutu, každou hodinu, kdy ses mi věšela na paty. Zaplaťpánbůh Nině, že tě konečně přesvědčila o tom, že náš vztah by nikdy nemohl fungovat. Dokonce i muž, jenž miluje ženy, by podobné obtěžování nesnesl.“

Zavřela oči a zatlačila slzy. „Chápu,“ zašeptala. „Můžu už jít?“

Když se jí podíval do tváře, podlomila se mu kolena. Neměl k ní být tak krutý.

Nebyla to její vina, že po ní toužil jako po žádné jiné ženě. Byla však dítě, i když oplývala pěknými křivkami. Jen dítě. A on se k ní choval jako hrubián. Náhle se vzpamatoval. „Anno…“

Otevřela své pomněnkově modré oči, zalité slzami a bolestí. „Promiň.“

Zaskřípal zuby, ve tváři zmučený pohled. Napřáhl k ní ruku, ale ona se otočila a rozeběhla se přes ulici zpět do galerie.

Evan ji sledoval, dokud mu nezmizela z očí. Zachvátila ho vlna lítosti. Měl pocit, jako by právě utrhl křídla bezmocnému motýlovi.

Když se Anna vrátila domů, byla nezvykle bledá a tichá. Polly byla naštěstí pryč, a tak šla spát, aniž by se s ní viděla. Teď, když věděla, co si o ní Evan doopravdy myslí, netušila, co dál. Zdálo se, že ji nenávidí.

V několika dalších týdnech se stala terčem jeho posměchu. Pronásledoval ji na každém rohu. Dokonce přivedl Ninu do galerie a choval se k ní s takovou pozorností, že se Anně chtělo plakat. Ve městě bez ní neudělal ani krok a schválně vybíral místa, kde se pohybovala i Anna. Svou mstu dovedl k dokonalosti.

Anna byla na pokraji zoufalství. Jejím jediným protiútokem bylo to, že znásobila četnost schůzek s Randallem.

Měsíc poté, co se k ní Evan tak hrubě zachoval, šla s Randallem na koncert. Záhy zjistila, že Evan a Nina sedí o tři sedadla dál. Píchlo ji u srdce, když je viděla vedle sebe. Evan se k ní navíc choval nesmírně něžně, takže se zdálo, že Nina se s každým jeho dotykem rozplyne.

Během krátké přestávky šel Randall koupit punč a Nina se odebrala na toalety. Zcela jistě to nebyla náhoda, pomyslela si Anna hořce, když na chodbě vrazila do Evana. Samozřejmě bez Niny.

„Bavíš se dobře, kočičko?“ zeptal se Evan s úsměvem a stoupl si vedl ní. „Anebo sis toho milovaného medika zvolila jako náhražku za mě?“

Anna se zachvěla.

„Randall je dobrý společník.“

„Vážně?“ zeptal se zamyšleně. „Zdá se, že věnuje více pozornosti hudbě než tobě. To se ti líbí?“

„To není pravda,“ vykřikla rozčileně a při pohledu na Evana zčervenala.

„Nina má ráda, když se jí dotýkám,“ řekl a upřeně ji přitom sledoval. „Otvírá ústa, když ji líbám, a pod mým tělem se rozpouští…“

„Ty…“ zalykala se Anna vzteky a v očích ji pálily slzy. „Nenávidím tě!“

Daleko míň by ho bolelo, kdyby ho udeřila. Svaly v obličeji mu ztuhly.

„Stejně toužíš po tom, abych se s tebou vyspal,“ vypálil na ni vztekle.

Roztřásla se a se slzami v očích se rozeběhla za Randallem. Po zbytek večera ho držela za ruku, jako by se bála, že jakmile ji pustí, utopí se. Opodál stál vysoký statný muž s tmavýma očima a zlobil se na sebe za své nemilosrdné chování. Přemýšlel, kam až lze zajít. Jeho touha po Anně byla den ode dne silnější. Bál se, že ho co nevidět srazí na kolena. Týdny hrál předem ztracenou bitvu a dnes večer ji prohrál. Krutost představovala jedinou ochranu, jíž mohl použít, ale dnes překročil únosnou mez. Unaveně si vzdychl a zamilovaným pohledem sklouzl k půvabným křivkám jejího těla. Mlčky ji obdivoval. Byla tak nádherná, představovala ženu jeho snů.

Nedá se nic dělat, řekl si nakonec. Jen si namlouval, že jí dokáže odolat. Smutně se usmál. Zítra za ní zajde do galerie, pozve ji na oběd a přizná porážku. Doufal, že mu promine. Otočil se, a jakmile spatřil Ninu, nekompromisně semknul rty.

Po zbytek večera Anna nepromluvila. Ani koutkem oka nezavadila o Evana, ačkoli měla pocit, že se ji snaží přimět, aby na něj pohlédla. Přitiskla se k Randallovi a ihned po skončení koncertu s ním vyběhla ven, jen aby se nemusela setkat s Evanem a Ninou.

Šli pěšky, protože kulturní centrum se nacházelo pouze dva bloky od domu Anniny matky.

„Příští rok bych si rád otevřel soukromou ordinaci,“ prozradil jí Randall se zasněným pohledem. „Chtěl bych se přestěhovat do Houstonu. Je tam jeden postarší doktor, jehož převážnou část pacientů tvoří místní smetánka. Domlouval jsem se s ním, že bych jeho praxi odkoupil.“ Podíval se na Annu. „Kdybychom se vzali, řekněme v prosinci, mohli bychom se na konci ledna přestěhovat.“

Zastavila se a pohlédla na něj. „Chceš říct, že bys jeho praxi odkoupil, kdyby nám moje matka jako svatební dar věnovala poměrně vysoký finanční obnos,“ pronesla s nepřítomným výrazem ve tváři. To, na co narážel, jí náhle přišlo vhod. Zoufale se snažila utéct před Evanem, navždy ho vymazat z paměti.

Randalla překvapilo, s jakým klidem to řekla.

„Anno…“

„Vím, že po mně nezmíráš touhou, Randalle,“ řekla potichu. „Vím, že jsi měl několik dalších žen. Ale to nevadí. Můžu si tě vzít jako kohokoli jiného. Proč ne?“

Mrtvý pohled v jejích očích v něm poprvé vzbudil pocit viny. Nemiloval ji, ale měl ji rád. Zamračil se. „Děláš z toho obchodní záležitost.“

„To je obchodní záležitost. Moje matka nám pomůže. Jsi ambiciózní, vím, že budeš tvrdě pracovat, aby sis vybudoval dobré jméno. Můžu ti dělat společnici. Neboj, najdu si zábavu. Můžu malovat.“ Sen o tom, že se provdá za Evana a bude s ním mít spoustu dětí, se rozplynul. Musí uvažovat prakticky.

„Vezmeš si mě?“ zeptal se.

Přikývla.

Oddychl si a pevně si ji k sobě přivinul. „Zasloužíš si víc než to,“ prohlásil nečekaně.

Opřela si hlavu o jeho hrudník a usmála se.

„Někdy jsi, Randalle, velmi milý muž.“

„Ne vždy. Jsem si vědom svých nedostatků. Mám rád ženy a ony mají z nějakého důvodu rády mne, i když nejsem příliš hezký.“ Pohladil ji po vlasech. „Jsem s tebou rád, protože můžu být sám sebou. Postarám se o tebe, Anno. Vynasnažím se být diskrétní…“

„Není třeba.“ Věděla, že jí to nebude vadit. Pro Randalla ji srdce nebolelo, takže byla klidná. „Až přijdeme domů, řekneme to matce.“

Přikývl. Vzal ji za ruku a po zbytek cesty se na ni usmíval. Anna mu jeho úsměv vracela, i když uvnitř pociťovala obrovskou bolest.

„Vy se budete brát?“ zarazila se Polly, když jí oznámili svou novinu. Neuniklo jí, že ani jeden z nich nezáří štěstím, jak by v podobné situaci očekávala.

„Ano,“ odpověděl Randall mile. „Doufám, že nám dáte své požehnání, paní Cochranová. Postarám se o Annu, nemějte strach.“

Polly by byla šťastnější, kdyby řekl, že Annu miluje. Podívala se na svou dceru a chtělo se jí plakat. Věděla, že to Anna dělá jen kvůli Evanovi. Byla však dost stará na to, aby za sebe mohla rozhodovat, ať už bylo její odhodlání jakékoli.

„Samozřejmě vám dám své požehnání,“ řekla Polly a přinutila se k úsměvu. „Doufám, že budete šťastní. A kdy chcete mít svatbu?“

„O Vánocích,“ odpověděla Anna tiše.

Randall přikývl. „Vezmu si pár dní volna a vyjedeme si na krátké líbánky.“

„Randall si chce koupit ordinaci v Houstonu,“ dodala Anna. Žít v Houstonu nebude špatné, říkala si v duchu, alespoň už se nikdy nesetká s Evanem.

„S tím vám samozřejmě pomůžu,“ řekla Polly bryskně a sledovala, jak se Randallovi ulevilo. K čertu! Nechtěla své dceři kupovat manžela, ale co mohla říct? Už teď Anně nervy jen hrály. Evan o ni očividně neměl zájem. Všude se pohyboval po boku Niny a přede všemi se s ní okázale předváděl. Dokonce ji s sebou přivedl i do Pollyiny kanceláře, kde jí záměrně projevoval až příliš své náklonnosti, aby si toho všimli ostatní zaměstnanci a posléze to sdělili Anně. Přemýšlela, zda to dělal naschvál. Zdálo se, že v poslední době ji trápil o hodně víc než dříve, už jen tím, jak každý den chodil s Ninou na oběd kolem galerie.

Polly si o Evanovi nikdy nemyslela, že dokáže být krutý, ale Anna v něm tuto vlastnost vypěstovala. Zvláštní, když Anna představovala typ ženy, která touží po něze. U Evana ji však nalézt zřejmě nikdy nemohla. Polly pevně semkla rty. Nakonec tyto zásnuby nejsou zas až tak špatný nápad. Jakmile se Evan dozví, že se Anna vdává, přestane jí snad konečně ubližovat.

„Zítra se podíváme po nějakém prstýnku,“ řekl Randall Anně a usmál se na ni. „Jaký bys chtěla?“

Anna mu jeho úsměv opětovala. Byl to dobrý kamarád, i když věděla, že vášeň si k němu nikdy nevybuduje.

„Líbil by se mi smaragd,“ řekla.

Randall na ni vrhl překvapený pohled.

„Smaragd?“

„Nemám ráda tradiční kameny,“ odpověděla vlídně. „Smaragd mi stačí. Až pak budeš úspěšný, můžeš mi koupit něco většího a okázalejšího, ano?“

Zašklebil se. Dělala z něj lakomce a zároveň viníka. „Anno, kdybych měl peníze, koupil bych ti plný kufr diamantů,“ řekl a myslel to vážně. „Bůh ví, že ty za to stojíš.“

Polly zvedla obočí a usmála se. Tohle už znělo lépe. Nakonec se třeba z Randalla vyklube hodný zeť. Kéž by ho Anna milovala!

„Mohl bys mě zítra vyzvednout v galerii,“ navrhla Anna, „kolem poledne.“

Poledne. Tou dobou většinou Evan procházel s Ninou kolem výkladní skříně. Polly se otočila a vykroužila na rtech zvláštní úsměv. Vymyslela to dobře. Evanovi neuškodí, když se dozví, že Anna se už pro něj láskou trápit nebude.

„Platí,“ řekl Randall s úsměvem. „Raději už bych měl jít. Celý týden mám zkoušky, takže se moc neuvidíme. Kromě zítřka.“

„To nevadí,“ zamumlala Anna stydlivě. „Až budeme spolu, tak si to bohatě vynahradíme. Mimochodem, v zoologické zahradě je nová výstava tropických obojživelníků.“

„To je skvělé,“ zvolal Randall. Herpetologie byla jeho koníčkem a Annu zase fascinovaly exotické žáby a ještěrky. Bylo překvapující a zároveň potěšující, že měli pár věcí společných. Nenáviděl umění a hudbu, přesto Annu na koncerty doprovázel. Rád ale chodil do zoologické zahrady, stejně jako ona. Alespoň mají na čem stavět.

Anna myslela na to samé. Nepředpokládala, že jejich manželství bude kdovíjak vzrušující. Doufala však v jistou harmonii. Bůhví, že o něčem takovém by se jí s Evanem ani nesnilo. Ačkoli to byl milý a dobrosrdečný muž, stačilo, aby se k ní přiblížil a hned cenil zuby. Měla na něj negativní vliv, takže bude jedině dobře, když se provdá za Randalla.

Tímto dnem v sobě definitivně pohřbila své sny.

PÁTÁ KAPITOLA

Anna myslela, že následující ráno nepřežije. Pouze představa, že ji Randall vyzvedne, ji udržovala při životě. Pokud dnes uvidí Evana s Ninou, pak to bude naposledy. Předpokládala, že jakmile se dozví o jejím zasnoubení, uvědomí si, že už o něj nemá zájem a nechá ji konečně na pokoji. Nedokázala se smířit s myšlenkou, že Evan ví o bezmezné vášni, kterou k němu chová. Nesmírně ji to ponižovalo.

Za deset minut dvanáct, přesně jak předpokládala, prošel kolem výkladní skříně Evan. Tak jako to dělal každý den. Tentokrát byl ale sám. Bez Niny.

Anna sepjala ruce a děkovala bohu, že je pan Taylor v galerii. Když Evan vstoupil dovnitř, procházel inventář dřevěných rámů. Alespoň že není sama.

„Zdravím tě, Evane,“ řekl Brand Taylor s úsměvem. „Rád tě vidím. Hledáš něco konkrétního?“

Evan se zarazil. Netušil, že tu Brand Taylor bude. Když procházel kolem galerie, vídával ji většinou samotnou. K čertu, zrovna dnes tu musí být!

„Ne, díky… jen se tu chci trochu porozhlédnout,“ řekl Evan.

„Tak prosím. Pokud uvidíš něco, co se ti bude líbit, zeptej se Anny, ta ti řekne, za co bychom byli ochotní ti to prodat.“

Anna se však na něj ani nepodívala. Zoufale upínala svůj zrak na vchodové dveře. Doufala snad, že ji někdo přijde zachránit? Když si vybavil, jak se k ní poslední dobou choval, nebylo se čemu divit. Ze všech sil se snažil odolat touze, jež ho spalovala, bez Anny však nedokázal žít. Věděl, že se bude muset vyrovnat se svými obavami. Výraz v její tváři ho ale odrazoval. Zachvátila ho panika, když si uvědomil, že už může být pozdě…

Konečně otočila hlavu.

Zaváhal a v rychlosti si ji prohlédl. Zhubla. Béžový kostým, který měla na sobě, jí neseděl tak pěkně jako minule. Na její hezké tváři se objevily drobné vrásky a pod vystouplými lícními kostmi byly patrné důlky. Působila elegantním a křehkým dojmem.

Zamířil k ní. Nelíbilo se mu, jak se nervózně rozhlíží kolem sebe. Jakmile se přiblížil, udělala krok zpátky. To ji tak ranil?

Zadívala se na jeho šedý oblek a nový kovbojský klobouk. Zřejmě se chystal na nějakou cestu, pomyslela si. Netušila však, že jen kvůli ní se oblékl do svých nejlepších šatů.

„Můžu ti s něčím poradit?“ zeptala se relativně klidným tónem a s prázdným výrazem ve tváři na něj pohlédla.

V jejích temně modrých očích se zračila bolest. Píchlo ho u srdce, jelikož věděl, že on je tím viníkem.

„Ano,“ odpověděl váhavým hlasem a pohledem sklouzl k jejím lesklým rtům. „Anno, já…“

Nad vchodovými dveřmi se rozcinkal zvonek. Do místnosti vstoupil Randall, nejprve se usmál na pana Taylora a poté zamířil k Anně. Věděl, jaké city chová k Evanu Tremayneovi, a aniž by si toho byl vědom, probudil se v něm ochranný instinkt. Objal ji kolem pasu a majetnicky ji políbil na čelo, přičemž mu neunikl záblesk v Evanových očích a překvapení ve tváři.

„Ahoj, miláčku,“ pozdravil Annu něžně. „Můžeme jít?“

„Ano,“ zakoktala se Anna. „Jen si dojdu pro kabelku.“

„Jdeme si vybrat prstýnky,“ pronesl Randall klidným hlasem. „Anna a já se budeme o Vánocích brát.“

Budeme se brát.

Budeme se brát.

Budeme se brát, znělo Evanovi v uších, až si myslel, že se zblázní. Anna si bude brát Randalla. Jdou si vybrat prstýnky. Přišel sem, aby se jí omluvil za své chování. Dokonce byl připraven odprosit ji na kolenou. Chtěl ji pozvat na oběd, první opravdovou schůzku. Chtěl s ní navázat vztah, ale Randall mu naboural jeho plány. Ublížil jí a dohnal ji k tomu, aby přijala Randallovu nabídku k sňatku. Po zbytek života se tím bude trápit. Nemilovala Randalla a netoužila po něm, přesto se za něj chce provdat.

„Můžeš nám klidně pogratulovat,“ navrhl mu se škodolibým výrazem Randall. „Učiním ji šťastnou, přísahám.“

A jak asi, pomyslel si Evan hořce, když miluje mě? Nic ale neřekl. Zasunul si ruce do kapes a zaraženě sledoval Anninu mrtvolně bledou tvář.

„Můžeme jít, Randalle,“ pronesla Anna tichým hlasem a Evan měl co dělat, aby v ní poznal ženu, se kterou se setkal před pár týdny. Jiskra v očích a skotačivý pohled byly ty tam. Z Anny se přes noc stala dáma, klidná, tichá a elegantní. Dal by cokoli za to, jen aby ji spatřil takovou, jaká byla dřív.

„Měj se, Evane,“ rozloučil se s ním Randall a s úsměvem nabídl Anně rámě. Ta se do něj mlčky a bez jakéhokoliv výrazu v tváři zavěsila.

Evan je sledoval vyhaslým pohledem. Anna se chce provdat za Randalla. Když zvedla oči a jejich pohledy se střetly, věděl proč. Dělala to jen proto, aby mu ukázala, že už ho nebude pronásledovat, že mu dává volnost, protože se domnívala, že je to to, co Evan chce. A bůh ví, že jí zavdal dostatek důvodů, aby si to myslela.

„Proboha, ne!“ zaskřípal zuby a vyrazil za nimi. Musí ji přece zastavit.

Kývl na pana Taylora a vyběhl z obchodu právě ve chvíli, kdy u obrubníku přibrzdila Nina a zavolala na něj.

„Tady jsi!“ zamávala na něj rozjařeně. „V kanceláři jsi nebyl. Tušila jsem, že tě tu najdu.“

Anna ji slyšela, ale neohlédla se. Ještě že se pro ni Randall zastavil. Než se objevila Nina, domnívala se a ve skrytu duše doufala, že Evan přišel za ní. Opak byl pravdou, jen ji chtěl zase trochu potrápit. Není divu, že měl z galerie tak naspěch.

Vzala Randalla za ruku a vyrazili. Vyprávěl jí o svých plánech na příští víkend, ale poslouchala ho jen na půl ucha. Podle zájmu, s jakým ho sledovala, jí klidně mohl informovat o stavu počasí.

To odpoledne šla z práce domů sama. Po cestě se zastavila v kulturním centru, aby zjistila, jaké koncerty jsou příští víkend na programu. Na dlouhé štíhlé ruce se jí blyštěl Randallův prstýnek se smaragdem. Symbol toho, že si ji chce vzít. S jejím srdcem to však nedělalo vůbec nic. Chránila je před Evanem, pomyslela si hořce, to bylo vše. Ani se neodvažovala pomyslet na to, jaké ji s Randallem čeká manželství.

Do očí jí vhrkly slzy. Kutálely se jedna za druhou a stékaly jí po krku. Náhle si s hrůzou uvědomila, že vedle ní stojí Miranda Tremayneová.

„Ach, Anno,“ zvolala, a aniž by si to uvědomovala, láskyplně ji objala okolo ramen.

Její gesto bylo natolik nečekané, že se Anna nedokázala bránit. Zabořila se jí do prsou a plakala, až ji z toho bolelo v krku. Na okamžik pro ni přestal existovat okolní svět. Nakonec se od ní odtáhla a Miranda jí podala kapesník, který vytáhla z kapsy těhotenských šatů.

„Už je to lepší?“ zeptala se něžně. „Je to kvůli Evanovi, viď?“ dodala rezignovaně a pokývala hlavou. Anna ji překvapeně sledovala. „Ano, já vím. Všichni víme, s jakou nestydatostí ti předhazuje Ninu. Vždycky jsem si myslela, že Evan je takový velký medvídek, ale Harden si nedělal legraci, když říkal, že Evan dokáže zatnout zuby. Nikdy by mne nenapadlo, že umí být tak krutý.“

„To já jsem ho k tomu dohnala,“ popotáhla Anna. „Je to moje vina.“

„Kdykoli si s tebou mohl popovídat mezi čtyřma očima,“ řekla Miranda rozčileným hlasem. „Tohle zkrátka není on. Od té doby, co se vrátil z Denveru, je s ním doma k nevydržení.“

„Nenávidí mě,“ zašeptala Anna. „Myslím to vážně. Nenávidí mě. Dělal si legraci z toho, co k němu cítím, a smál se Randallovi… O Vánocích se za Randalla provdám,“ dodala slabým hláskem a ukázala jí svůj prsten. „Není nádherný? Budeme bydlet v Houstonu.“ Znovu se rozplakala. „Neuvědomila jsem si, jak moc mě nenávidí. Musel si připadat trapně, když jsem se za ním pořád honila.“

Miranda měla sto chutí Evana rozválcovat. Nemotorně pohladila Annu po rameni.

„To ještě neznamená, že ti může takhle ubližovat.“

„Tohle je jen následný šok,“ pravila Anna tvrdohlavě a zadívala se jí do očí. „Jakmile se provdám za Randalla, budu v pořádku.“

„Ne, pokud miluješ Evana,“ řekla Miranda smutně.

Anna stiskla zuby, ale dolní ret se jí třásl. „Přestanu ho milovat,“ odpověděla přidušeně. „Budu muset.“

„Evan je tajnůstkář,“ řekla Miranda pomalu. „Neznám jeho tajemství a Harden mi je neprozradí. Určitě ale existuje důvod, proč se k tobě takhle chová.“

„Jde o můj věk,“ odpověděla Anna. „Myslí si, že jsem ještě dítě.“

„Za tím bude víc než jen tohle, o tom jsem přesvědčená,“ zavrtěla hlavou Miranda. „Kéž bych ti tak mohla pomoct, Anno.“

Anna se na ni usmála. „Jsi moc hodná,“ řekla. „Harden má štěstí, že si našel zrovna tebe. Byl horší než Evan, to přece víš. Většině žen naháněl strach. Dokázal tě prokouknout skrz naskrz.“

„Je to drahoušek,“ zaculila se Miranda a pohladila si kulaté bříško. „Ne že by byl krotký, to není žádný z Tremayneů. Ale je mi vším, po čem toužím.“

„Tohle by určitě rád slyšel,“ usmála se Anna. „Už musím jít. Neřekneš… neřekneš nikomu, že jsem tu plakala.“

„Neboj, neřeknu nic, Anno,“ ujistila ji Miranda. „Doufám, že ještě uvážíš své rozhodnutí.“

„Dělám jen to, co můžu,“ odvětila Anna a malinko si povzdychla. „Budu s Randallem šťastná.“

Miranda chtěla na její chladná slova zareagovat, ale nedokázala to. Anna byla tvrdohlavá a zdálo se, že jí nedělá problémy řezat se do vlastního těla. A co se týče Evana…

Se supěním dorazila domů. Vstoupila do obývacího pokoje a kabelku hodila na židli. Na polstrované pohovce seděl Harden a jeho matka Theodora.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Harden ustaraně.

„Máš na mysli kontrolu u lékaře,“ pronesla roztržitě. „Ano, jsem v pořádku. Doktor říkal, že krásně rostu,“ dodala a políbila ho na čelo. Usmála se na něj a Harden jí její láskyplný pohled opětoval. „Naše děťátko je v pořádku.“

„Zaplaťpánbůh,“ oddechl si. „Vystrašila jsi mě, když jsi sem vstoupila.“

„Mám sto chutí zabít tvého bratra,“ řekla mu.

„Kterého?“ zeptal se.

Theodora se zakuckala smíchy. Právě dokončovala výšivku květovaného ubrusu. „Evana.“

„Jak to víš?“ zeptal se.

„Je to jediný starý mládenec v naší rodině.“

„Máš pravdu,“ souhlasila Miranda, „a doufám, že jím i zůstane. Kdybyste viděli Annu…“

„Co je s Annou?“ otázal se Harden.

„Je na dně. Myslela jsem, že se upláče k smrti. A to ještě není to nejhorší. Chce se provdat za Randalla.“

Hardenovi ztuhly svaly v obličeji.

„Vždyť ho nemiluje.“

„Chce jen Evanovi ukázat, že už se za ním nebude dál honit, vím to,“ řekla Miranda nešťastným hlasem. „Vzdává se, a stejně jako já víte, že jí k tomu zavdal nejeden důvod. Je přesvědčená, že ji Evan nenávidí.“

„V poslední době se tak chová,“ připustil Harden.

Theodora vzhlédla od své výšivky. „Láska a nenávist se doplňují, to víte. Nemůžete někoho nenávidět, aniž byste ho nemilovali.“

„Po pravdě řečeno se ještě nikdy pořádně nezamiloval,“ odpověděl Harden. „Myslel si, že ano, ale stačila jedna špatná zkušenost a ta ho odradila od spousty dalších věcí. Nejde o Annu, jeho problém je někde úplně jinde.“

„O čem to mluvíš?“ zeptala se Miranda.

„To ti nemůžu říct,“ odpověděl a něžně se na ni usmál. „Já vím, žádná tajemství, ale tohle je Evanovo, ne moje. Budete ho muset nechat, aby se s tím sám vyrovnal.“

„Čekal příliš dlouho,“ řekla Theodora smutně. „Je mi to líto. Anna je moc mladá, ale milá, štědrá a milující. Mohl by jí ublížit ještě víc.“

„Doufám, že Randall na ni bude hodný.“ Miranda si vzdychla. „Evana mi ale líto není,“ dodala rozčileně. „V první řadě si ji vůbec nezasloužil. Doufám, že si vezme tu svou zatracenou Ninu. Ta už mu dá co proto.“

Theodora se její zlobě zasmála, ale Harden nikoli. Věděl, čeho se Evan bojí a proč od Anny utíká.

Škoda, že v sobě nedokázal sebrat odvahu a se svým problémem se vypořádat. Nyní ztratil jedinou ženu na světě, která ho doopravdy milovala. Hardenovi ho bylo líto.

V následujících dnech se Evan uzavřel sám do sebe. Nikam nechodil a s nikým kolem sebe nemluvil. Místo toho se pustil do práce s takovou vervou, že mu nestačili jeho vlastní muži. Štval se a oni museli trpět s ním. Během svážení dobytka byl natolik tvrdý, že jeden z jeho zaměstnanců dal výpověď. Teprve pak přišel Evan k rozumu.

„Ještě nikdy jsem neviděla tolik kovbojů na nedělní mši,“ poznamenala Theodora při večeři. „Zdá se, že se všichni modlí za tu samou věc – prosím tě, bože, ochraňuj nás před Evanem.“

„Nech toho,“ zamumlal Evan s kamenným výrazem ve tváři.

Už dlouho ho nikdo neviděl se usmát. Bezstarostný muž, jehož si Miranda pamatovala z doby, kdy se nastěhovala na ranč, byl ten tam.

„Bože, jako bys mi z oka vypadl,“ poznamenal Harden a pohledem se zaryl do desky stolu. „V jednom kuse jsi naježený.“

Evan mu neodpověděl. Dopil kávu a vstal.

„Uvidíme se později.“

„Zase jdeš někam s Ninou?“

„A s kým jiným?“ odpověděl Evan, a aniž by mu věnoval jediný pohled, vyšel z místnosti.

Miranda jen zavrtěla hlavou. Byl den ode dne nesnesitelnější.

Evan vzal Ninu do divadla v Houstonu. S překvapením však zjistil, že je tam i Randall – navíc s ženou, jež není Anna. Medik seděl s vysokou tmavovláskou v přiléhavých průsvitných šatech, které dávaly vyniknout jejím vnadám.

O přestávce za ním bez rozmýšlení zamířil a v očích se mu přitom zlověstně blýskalo.

„Myslel jsem, že jsi zasnoubený,“ vybafl na něj bez jakéhokoli pozdravu.

„To taky jsem,“ odpověděl Randall. „Tohle je má sestřenice Nell.“

Evan se na ženu zadíval a poté se krátce zasmál. „Tomu tak budu věřit.“

„Poslyš,“ zasyčel Randall vztekle, „Anna a já máme mezi sebou dohodu, do které ti nic není.“

„Ví o tom, že sis vyrazil do divadla se svou sestřenicí?“ trval na svém Evan.

„Ne, ale řeknu jí to, protože nemám v úmyslu před ní cokoli skrývat,“ odpověděl Randall upřímně. „Se mnou se bude mít Anna daleko lépe než s tebou,“ dodal chladným hlasem. „Já se k ní nikdy neotočím zády, jako jsi to udělal ty.“

Evan vybuchl. Napřáhl ruku, ale zástup přicházejících lidí mu zatarasil cestu a zabránil mu tak v dalším pohybu. Evan se zarazil, otočil se na podpatku a odebral se zpět za Ninou.

„Co to mělo znamenat?“ zeptala se Nina nedůtklivě. „Chceš snad znovu zasáhnout do Annina života?“

Vrhl na ni rozčilený pohled. Nina se lekla a udělala krok zpět.

„To je moje věc,“ odpověděl důrazně.

Nina vystrašeně polkla. „A nemyslíš, že je to spíš Randallova věc? Pokud vím, tak se zasnoubila s ním, a ne s tebou.“

Vzal ji za paži a dovedl k sedadlu. Po zbytek večera už neřekl ani slovo.

Další den se pod záminkou jisté obchodní záležitosti zastavil v Pollyině kanceláři. Jakmile se však za ním zavřely dveře a on se pohodlně usadil do jedné z houpacích židlí, odhodil klobouk stranou a naklonil se nad desku stolu.

„Včera večer jsem v Houstonu potkal Randalla s jistou brunetkou,“ vychrlil ze sebe. „Ještě se s Annou neoženil a už ji podvádí.“

Polly jeho slova zaskočila. Daleko více ji však šokoval Evanův zlostný tón.

„Co to bude ksakru za manželství?“ domáhal se vysvětlení. „Hrdost jí přece nedovolí, aby s ní takhle zacházel.“

„Evane, cením si tvého zájmu,“ řekla Polly tiše, ale rozhodně. „Ale je to Annin život.“

„Můj bože, vždyť si ho zničí!“ vykřikl a divoce rozhodil rukama. „Copak ti to nevadí?“

Polly nadzvedla obočí. „A nejsi náhodou ten, kdo se ji v poslední době snažil mermomocí vehnat do Randallovy náruče?“ Evan se zašklebil.

„Myslel jsem si, že je to to nejlepší, co pro ni mohu udělat,“ odpověděl úsečně a se vzteklým výrazem v tváři. „Z Randalla se stane dobrý lékař, který nebude mít nikdy hluboko do kapsy. Když se zasnoubili, doufal jsem, že bude se svými nahodilými známostmi diskrétnější.“

„A není?“ zeptala se Polly se smutným úsměvem. „Vždyť Houston je od Jacobsvillu dost daleko.“

„Stejně jako já ho tam mohli vidět jiní lidé.“

Polly se zabořila do křesla a pozorně se zadívala na jeho rozzlobený obličej.

„Evane, a jak víš, že ta žena není jeho sestřenice?“

Evan zasípěl a vložil si hlavu do dlaní. „Bože, já nevím. Každý si je ale vědom toho, jaký je.“

„Ano. A stejně tak i Anna. Randall ji finančně zajistí. Navíc jsem si jista, že se jí v Houstonu bude líbit. Až se vezmou, chtějí se tam odstěhovat.“

Tohle ho zabije!

Zabije!

S hlubokým povzdechem vstal a popadl svůj zaprášený kovbojský klobouk.

„Anna si myslí, že ji nenávidíš,“ řekla. Ačkoli mu neviděla do tváře, cítila, jak ztuhnul. „Udělej jí tu laskavost a nech ji při tom.“

Evan sevřel klobouk v rukou, až mu klouby na prstech zbělaly.

„Proč bych neměl?“ zeptal se přidušeně. „Je to pravda.“

„Vážně, Evane?“ otázala se klidným hlasem.

Neodpověděl jí. Narazil si klobouk na hlavu, a aniž by jí věnoval jediný pohled, práskl za sebou dveřmi.

Polly se za ním podívala a náhle ji zaplavil pocit lítosti. Evan Annu miloval. Jestliže někdy o jeho citech pochybovala, nyní jí bylo všechno jasné. Byla to vášnivá bezmocná láska, s níž bojoval, která mu nedovolovala, aby jí dal najevo, jak je ve skutečnosti zranitelný. A Anna ho bezmezně milovala. Ani jeden z nich však nebyl schopen jí podlehnout, zejména Evan, jehož důvody jí nadále zůstávaly utajeny. Polly se chtělo plakat. Kéž by to tak mohla říct své dceři, ale stejně by to nebylo k ničemu. Evan jí svou porážku nepřizná, tím si byla jista. Kdyby se k němu ale Anna přiblížila, stal by se z něj divoch. Možná, že už se tak stalo. Polly věděla, že Annu popichoval. Byla přesvědčená, že ji nenávidí. Třeba je to dobře. Randall není zas tak špatný, alespoň díky němu zapomene na Evana.

To určitě, pomyslela si s hořkým úsměvem a z šuplíku vytáhla fotografii svého manžela Dukea. Stejně jako jsem zapomněla já na tebe. Hodně se Anně podobal – měl světlé vlasy a modré oči. Byl vysoký, štíhlý a Polly ho milovala stejně vášnivě jako Anna Evana. Nikdy však nedokázali žít spolu, protože Duke měl toulavé boty. Nerada vzpomínala na to, jak ho prosila, aby s ním mohla být, nebo jak jí řekl, že se s ní a s děckem v náručí nemůže tahat po světě. Pomalu a se zasněným výrazem si přitiskla obrázek ke rtům a než ho odložila, vtiskla na něj polibek. To stačí, pomyslela si, teď je třeba dát se znovu do práce. Stiskla telefonní tlačítko a zavolala si k sobě sekretářku, aby jí mohla něco nadiktovat.

Randall Anně o své kamarádce řekl. Věděl totiž, že Evan už si najde způsob, jak ji o jejich setkání zpravit. Přesně jak očekával, nehnula ani brvou.

„Já na tom nevidím nic špatného,“ pokrčila rameny. „Proč jsi měl pocit, že mi o tom musíš říct?“

„Protože tam byl i Evan. Když mě viděl s někým jiným, než jsi ty, mohl vyskočit z kůže,“ odpověděl a zasunul si ruce do kapes. „Jen jsem čekal, kdy na mě vychrstne svůj punč.“

Anně poskočilo srdce. Svou radost však na sobě nedala znát. „Je hrozně staromódní,“ začala.

„Já vím, stejně jako všichni Tremayneové,“ zívl. „Ze mě nikdy věrný muž nebude, Anno,“ dodal se smutným úsměvem. „Je mi to líto, ale jsem už takový.“

„Já vím,“ odpověděla a rychle přešla na jiné téma. „Nechceš kávu?“ zeptala se.

Randall přikývl. Sledoval, jak nalévá vodu do kávovaru, a najednou byl rád, že ji nemiluje. Kdyby ji miloval, její netečnost vůči jeho záletům by ho zničila. Anna bude vždycky zmírat láskou k Evanu Tremayneovi. Litoval ji a Evana ještě víc. Není nic krásnějšího než se oženit s dívkou, která svého muže vášnivě miluje. Evan odhodil drahocenný dar a ani o tom nevěděl.

Polly se netajila tím, že se u ní Evan zastavil v kanceláři a řekl jí o svém setkání s Randallem. Annu překvapilo, že je tak vytrvalý. Ještě více ji však udivilo, když ho druhý den ráno spatřila před galerií. Čekal na ni.

„Myslím, že je načase, abychom si něco vyjasnili,“ vybafl na ni Evan nečekaně a sledoval, jak vytahuje z kapsy klíč od vchodových dveří.

Zarazila se, ve tváři však zachovala kamenný výraz. „Co chceš?“ zeptala se potichu.

Následoval ji do galerie. Měl na sobě hnědé kalhoty, modrou kostkovanou košili a černé kožené boty. Svůj starý kovbojský klobouk měl vražený do čela.

„Ty víš, co chci. Jak dlouho necháš Randalla, aby špinil tvou hrdost? Copak ti nevadí, že se obklopuje jinými ženami?“

Položila kabelku na pultík a rozsvítila světla. V šedém kostýmu a s vlasy svázanými do úhledného copu vypadala velice elegantně.

„Randall je dospělý člověk. Nevadí mi, jestliže pozve jinou ženu do divadla, když já nemám čas.“

„A proč jsi neměla čas?“ dožadoval se. „Vždyť jsi s ním zasnoubená.“

„Bolela mě hlava,“ odpověděla.

„Není to brzy?“ zeptal se se škodolibým úsměvem. „Myslel jsem, že tohle se stává až po svatební noci.“ Prudce se otočila.

„Vypadni!“ vykřikla. „Nech mě na pokoji!“

Pomalu se k ní přiblížil. „To přece není to, co chceš,“ pronesl hlubokým hlasem.

Udělala krok zpět a narazila na dřevěný pultík. Vystrašeně se na něj podívala.

Dlaněmi se opřel o hranu desky a nenápadně ji tak obklíčil. Tělem se na ni přitiskl. Voněl kořením a kůží a Anna musela zavřít oči, aby se nezaryla do jeho širokého hustě porostlého hrudníku.

„Copak? Nerada se na mě díváš?“ zeptal se tichým hlasem.

Otevřela oči. Okamžitě z nich vyčetl její zranitelnost a sílu, jež ji k němu bezmezně přitahovala. Pohledem sklouzla na jeho hruď a prudce sebou škubla.

„Tak v tom to je,“ řekl si pro sebe. Pravou rukou si vytáhl košili zpod opasku a rozepnul si ji odshora dolů. Před jejíma očima se objevil bronzově opálený svalnatý hrudník, z nějž vyrůstaly husté tmavé chlupy.

„Dotkni se mě,“ přikázal jí.

Rozevřela rty. Nemohla uvěřit, že se něco takového děje tady v galerii a navíc za denního světla.

„Neboj se,“ zašeptal. Vzal ji za ruce a přitiskl si je pod košili, do kudrnatého porostu.

„Evane,“ zasténala.

Jakmile ucítil její dotek, přestal na okamžik dýchat.

„Ach, bože,“ vydechl a jeho tělem projela nečekaná vlna vzrušení. „No tak, zatahej za ně,“ zachraptěl a sklonil se k jejím rtům. „Natrhej si jich plnou hrst…“

Sevřela prsty a prohnula se v bocích. Pohledem přitom zapátrala po jeho teplých smyslných rtech. Evan pootevřel ústa a zasténal. Pevně stiskla hustý chomáč a zatahala za něj. Utápěla se v jeho mužnosti, velikosti i síle.

Bez rozmýšlení ji posadil na pultík a ocitl se tak mezi záhyby její sukně, mezi jejími stehny. Sklonil hlavu a ústy se zavrtal pod její kabátek. Narazil na jemnou hedvábnou blůzu a velká pevná prsa. Rozevřel rty a přes tenounkou látku se přisál na vztyčenou bradavku.

„Evane… ach, ne!“ zasténala.

To, že se jejího těla dotýkal ústy, ji přivádělo na vrchol blaha. Ačkoli vnitřně protestovala, zaklonila hlavu a roztřesenýma rukama mu vjela do hustých hnědých vlasů. Kovbojský klobouk mu spadl na zem.

„Jsi moje,“ zašeptal a něžně ji kousl do naběhlé bradavky. „Patříš mně. Nedám tě žádnému Randallovi.“

Zvedl hlavu a udělal krok zpět. Rozčileně oddychoval, tmavé oči mu přitom doutnaly žárlivostí. Triumfálně se zadíval na vlhkou látku, jež pokrývala její prsa.

„Dovolíš snad Randallovi, aby ti dělal něco podobného?“ zeptal se s potměšilým úsměvem.

Sotva dýchala. Pohled na jeho rozcuchané vlasy, rozevřenou košili, zpod níž vykukovaly černé chlupy, a nateklé rty otlačené od jejího těla v ní vyvolávaly pocity závratě. Konečně si uvědomila, co Evan říká, a krev se jí nahrnula do tváří. Dovolila mu, aby se jí takto intimně dotýkal, oddala se mu bez boje a on si z ní teď dělá legraci. Zalila ji vlna studu.

„Nedovolíš,“ odpověděl si sám na svou otázku a provrtával ji očima. „Ještě nikdy ses nikomu nepoddala tak jako mně. A ani se nepoddáš.“

Chvěla se, jeho slova však ranila její hrdost. Tvrdil jí, že je jejím pánem, ale neměl pravdu. Nemůže připustit, aby ji takhle ponižoval.

Opatrně ji sundal z pultíku. Pak ji s nedbalou něžností políbil a pomalu si zapnul perleťové knoflíky košile.

„Vrať Randallovi prsten,“ prohlásil se sebevědomým úsměvem.

Roztřesenými prsty si přetáhla sako přes mokrou skvrnu na blůze. Místo, kde ji líbal, ji pálilo jako sto čertů. Zřejmě si myslí, že s ní může zacházet jako s nějakou ženou volných mravů. Tak jednoduchá však není.

„Ne,“ zachraptěla.

Jeho ruce se zastavily.

„Cože?“

Přistoupila ke dveřím a otevřela je. „Chtěl jsi mi ukázat, že ti nedokážu odolat. To se ti podařilo, gratuluju. Teď můžeš jít a společně s Ninou se tomu můžete zasmát. Já se ale provdám za Randalla.“

„Ale proč, pro boha živého?“ vybuchl a zlostně sevřel svůj kovbojský klobouk v ruce. „Vždyť ho nemiluješ!“

Podívala se na něj a nehnula přitom brvou. „Právě proto,“ odpověděla chraplavým hlasem. „Protože ho nemiluju. Protože mě nikdy nemůže ranit jako ty. Už jsi spokojen, Evane?“ zeptala se, „nebo mě chceš dál ponižovat?“

Zhluboka se nadechl. „Proto jsem nepřišel, Anno,“ začal.

„Chci, abys odešel.“

„Ty mi nerozumíš,“ vykřikl rozčileně a stoupl si před ni. „Přišel jsem ti něco vysvětlit.“

Slzy měla na krajíčku. „Prosím tě, můžeš mi přestat ubližovat?“ zašeptala zlomeným hlasem a zavřela oči. „Vdávám se, odjíždím z Jacobsvillu kvůli tobě… to ti nestačí?“

„Kvůli mně?“ zeptal se váhavě.

Zvedla hlavu a otevřela oči. „Nemůžu za to, co k tobě cítím,“ rozplakala se. „Proč mně v tom musíš pořád utvrzovat?“

„Ach, miláčku, ne,“ řekl zděšeně. „Nepřišel jsem ti ublížit, Anno.“

„Už tě nikdy nechci vidět, Evane,“ zašeptala. „Pokud pro tebe přátelství s mou matkou a mnou něco znamená, tak, prosím tě, odejdi.“

„A to mám dovolit, abys udělala největší chybu svého života a vzala si toho záletnického mastičkáře?“

„Alespoň se ke mně nikdy nechoval jako k nějaké couře,“ vykřikla na něj.

Evan ztuhnul. „A já snad ano?“

„Jak bys potom nazval to, co jsi mi právě udělal?“ zeptala se a přitiskla si sako k tělu. Začal si uvědomovat, jak je nevinná a nedotčená, pomalu vydechl. „Anno, to, co jsem ti udělal, patří… patří k milování,“ řekl něžně. „Není to nic, za co by ses měla stydět.“

Zčervenala. „Jestliže okamžitě neodejdeš, začnu křičet,“ pohrozila mu se slzami v očích.

Bezmocně rozhodil rukama. „Fajn, tímhle to ale nekončí,“ řekl.

„Ale končí,“ vykřikla. „Vypadni!“ Vyšel ze dveří a v duchu už si plánoval, jak ji Randallovi vyrve z náručí. Anna za ním zabouchla a rozplakala se. Věděla, že mu na ní nezáleží. Nemůže s ní takhle zacházet! Nejhorší na tom však bylo, že mu to sama dovolila. Jak na sebe bude moci znovu pohlédnout do zrcadla?

ŠESTÁ KAPITOLA

Polly neuniklo, jak je Anna u večeře zaražená. Nechtěla vyzvídat, dělalo jí však starosti, jak její dcera ubývá na váze a chřadne.

„Můžu ti nějak pomoci?“ zeptala se Anny něžným hlasem.

Anna prudce zvedla hlavu a zčervenala.

„Ne, ne, díky.“

„Něco se děje,“ řekla Polly. „Ublížil ti Randall?“ Anna zavrtěla hlavou. „Randall ne.“

„Tak Evan?“

Anna zčervenala ještě víc.

Polly se usmála. „Já jsem si to myslela. Stavil se za tebou, viď? Chtěl ti říct o té ženě, kterou vzal Randall do divadla.“

„Jak to víš?“ zeptala se Anna.

„Také u mě byl,“ řekla Polly a smutně se usmála. „Vypadalo to, že každou chvílí vyletí z kůže. Je neuvěřitelné, jaký k tobě zaujal majetnický postoj. Muž, který o tebe nejeví zájem.“ Podezíravě se na Annu podívala. „On si s tebou nepřišel jen promluvit, viď?“

Anně se rozklepal dolní ret. Vzala do ruky šálek kávy a napila se.

„Jednal se mnou, jako bych byla nějaká žena z ulice,“ řekla chraplavým hlasem.

Polly se zamračila. Takhle se přece Evan nechová.

„Políbil tě?“

„Ano, a pak si dal svá ústa na moje… moje…“ zarazila se v půli věty. Nedokázala najít vhodná slova.

Polly se smutně usmála. „Miláčku, příliš dlouho jsem tě chránila před okolním světem,“ řekla a dotkla se Anniny ledové ruky. „Anno, milování mezi mužem a ženou nemá žádná tabu. Pokud je to oběma příjemné,“ pokračovala něžným hlasem. „To, že se tě muž dotýká anebo tě líbá poněkud nezvyklým způsobem, ještě neznamená, že o tobě nemá valné mínění. Kde jsi přišla k takovýmto nápadům?“

„Nikdy jsi o tom nemluvila,“ zamumlala Anna.

„Nikdy ses mě neptala.“ Pozorně si prohlédla její sklíčenou tvář. „Líbilo se ti, co ti dělal, Anno?“

Anna zavřela oči. „Ach, ano,“ zašeptala. „Neměla jsem mu to ale dovolit a on se mě neměl tak dotýkat. Vždyť jsem zasnoubená!“

„S mužem, který o tebe nestojí,“ řekla Polly tiše. „Byla bych raději, kdybys měla s Evanem vášnivý poměr, než aby sis vzala muže, kterého nemiluješ, Anno.“

„Mami!“

„Vážně,“ pronesla tvrdohlavě. „Evan tě chce. Nedokážu si představit, že by se scházel s jinými ženami, kdyby s tebou byl zasnouben. Ty ano?“

„On není jako Randall.“

„To není. Evan je vášnivý a umíněný. Ne každá žena by si s ním dokázala poradit.“ Pozorně se zadívala Anně do tváře. „Je to velký muž, Anno. Kdysi se šuškalo, že nějakou ženu v posteli vážně zranil.“

Anna se začervenala a pohlédla Polly do obličeje. „Úmyslně?“ zašeptala.

„Samozřejmě ne. Je ale neobvykle silný. Muži, jako je on, jen stěží ovládnou svůj chtíč, když jsou vzrušení. Žena, se kterou tehdy chodil, mu byla sotva po ramena. Byla nesmírně křehká a nevinná. Nevím, zda to má něco společného s jeho postojem vůči tobě, ale nevylučuju to.“

„Já nejsem malá ani křehká,“ připomněla Anna své matce.

„Já vím, ale jsi nezkušená. Panenství může pro některé muže znamenat jistou překážku, zejména pokud jim nahání strach jejich vlastní síla. Někdy je třeba se nad podobnými věcmi zamyslet.“

„Dnes ráno se mi nezdálo, že by měl strach,“ vybavila si Anna.

„Líbání je jedna věc, sex druhá.“

Odkašlala si. „Já s Evanem žádný poměr mít nebudu.“

„To jsem si ani nemyslela,“ odpověděla Polly klidným hlasem. „Pokud ale o tebe má opravdu zájem, nebylo by na škodu, kdyby sis svatbu s Randallem ještě jednou nechala projít hlavou. Evan je fajn chlap.“

„Evan mě nenávidí,“ odpověděla roztřeseným hlasem. „Vždycky se na mě dívá, jako kdyby mě chtěl roztrhnout vejpůl.“

„Chce tě,“ ubezpečila ji Polly s povzdechem. „Touha je divoká, zejména však ta, jež byla dlouhou dobu potlačována. Viděla jsem, jak se na tebe Evan dívá. Věř mi, to není nenávist.“

„On není muž na ženění,“ odpověděla Anna unaveně. „I kdyby mě chtěl, nebylo by to navždy. Takový vztah bych nezvládla. Nenáviděla bych se.“

„A myslíš, že provdat se za muže, kterého nemiluješ, je snad lepší?“

„Asi ne,“ přiznala Anna. Opatrně položila šálek kávy na stůl. „Randall a já jedeme zítra do Houstonu na večírek, který pořádají jeho rodiče. Vrátíme se až pozdě v noci. Chce jim říct o našem zasnoubení.“

„Dobrá, je to tvůj život, Anno. Ráda ti poradím, ale přemlouvat tě nebudu. Musíš žít se svými rozhodnutími, ne mými.“

Anna se na svou matku mlčky podívala. „Už jsem ti někdy řekla, jak jsi báječná?“

Polly se usmála. „Párkrát. Ale nikdy se mi to neomrzí.“

„Myslím, že dnes půjdu do postele dřív,“ řekla Anna. „V poslední době jsem toho moc nenaspala.“

„Běž, miláčku. Spi sladce.“

„Ty taky.“

Nemohla ale usnout. Neklidně se převalovala na posteli a dokolečka si vybavovala, jak ji Evan líbal na ňadra. Dotkla se noční košile v místech, kde končila krajka, a při pouhé vzpomínce na jeho teplé rty se jí zatočila hlava. Roztřásla se a zavřela oči. Slyšela jeho svůdný chraplavý hlas, kterým ji učil, jak ho dráždit, zatímco její tělo se rozpouštělo pod jeho ústy. Nikdy ji nenapadlo, že by se mohla cítit tak hladová a nevázaná. Byla to pro ni nová šokující zkušenost. Zareagovala nevhodně. Odešel pryč, když ho o to požádala, a nezavolal jí ani se za ní nevrátil. Zřejmě ho tentokrát odradila navždy. Ať už bude její život s Randallem jakýkoli, nestane se obětí svého těla, tužeb, o jejichž existenci neměla ponětí.

Ani Evan nemohl usnout. Ležel na posteli a myslel na Annu, na její hedvábné tělo, jež laskal svými ústy. Dopustil se zásadní chyby. Měl si s ní nejdříve promluvit, než na ni zaútočil a vyděsil ji. Nevěděl, že je tak nevinná, že ji jejich milostná hra urazí. Za jiných okolností by ji vzal do náruče a něžně by jí všechno vysvětlil. Vybral si ale nevhodnou dobu a nevhodné místo. Příště bude muset být opatrnější. V první řadě ji ale bude muset odlákat od Randalla dřív, než se za něj provdá. Ale co potom? Co s Annou udělá? Byla velmi nezkušená a jeho dávné obavy mu stále strašily v hlavě. Co když jí ublíží? Co když před jeho sílou uteče, stejně jako to udělala Louisa? Vyrovnal by se s tím?

Přetočil se na bok a zavřel oči. Hlavně nesmí jednat zbrkle, pomyslel si hořce. Škody už nadělal dost. Je načase, aby dal všechno do pořádku, pokud ovšem není pozdě.

Randallovi rodiče žili na předměstí Houstonu malém, ale hezkém domě. Byli to milí lidé. Jeho otec byl učitel, matka dietetička. K Anně se vždycky chovali pěkně. Když se jejich přátelé začali scházet, zmocnila se Anny nervozita. Byla proto ráda, když Randalla poprosili, aby zajel koupit ještě nějaký alkohol.

Anna jela s ním, ačkoli Randall protestoval. Malý krámek se totiž nacházel v horší části města a neměl obslužné okénko zvenku. Musela by tedy na něj počkat v autě.

Může se přece zamknout, namítala se smíchem. Randall se nemá čeho bát.

Vzdal se se zjevnou neochotou. Anna měla na sobě drahé šaty a diamantový náhrdelník, který jí Polly koupila. Působila dojmem bohaté ženy. Nedokázal ji však přemluvit, aby s ním nejezdila. Musela mu tedy slíbit, že zůstane v autě a nechá dveře zamčené.

Za normálních okolností by tak učinila, ale na druhé straně ulice ji zaujalo malé koťátko. Vypadalo zbídačele a mířilo přímo do vozovky. Na obrovském parkovišti nebylo živáčka a navíc všude svítily světla. Vystoupila proto z auta a vydala se za kočičkou.

Ta se náhle rozeběhla. Anna ji s voláním následovala. Její hlas upoutal pozornost tuláka, který se opíral o zeď protějšího domu. Všiml si, jak je pěkně oblečená, kolem krku jí visí náhrdelník a na ruce se třpytí prsten.

Skočil na ni dříve, než si uvědomila, co ji praštilo do hlavy. Bojovala jako tygr, ale její odpor v něm vyvolal jen více zuřivosti. Choval se k ní daleko surověji, než kdyby mu svůj diamantový náhrdelník spolu se smaragdovým prstýnkem dala bez okolků.

Zmocnila se jí hrůza, když k ní napřáhl svou ohromnou pěst, a začal ji bít. Nedokázala se mu však vyvléct. Byl to vysoký statný muž, který svým zjevem naháněl strach. Pak se jí náhle zatmělo před očima, ucítila krev a rázem nabyla dojmu, že se rozpadá na milion kousků…

Když se Randall vrátil k autu a zjistil, že je prázdné, zpanikařil. Hodil tašku s alkoholem na kapotu a rozeběhl se prázdnou ulicí. V tu chvíli se od jednoho domu odlepil čísi stín a Randall se za ním váhavě vydal. Pak už jen sledoval, jak před ním onen muž utíká a na zemi za sebou zanechává tmavý schoulený uzlíček. Randall věděl moc dobře, kdo to je.

Rychle se za Annou rozeběhl. Když uviděl její potlučený obličej a spoustu krve, zasténal. V rychlosti si ji prohlédl. Měla roztrhané šaty, ale naštěstí nebyla znásilněna. Kdyby se jen o pár minut zdržel v obchodě, mohlo být už pozdě. Takhle ji onen násilník stačil jen okrást. Nahmatal jí slabý pulz. Ve vlasech měla krev, jak se uhodila o chodník, a Randall si byl téměř jistý, že utrpěla otřes mozku. „Anno, slyšíš mě?“ zeptal se. Neodpověděla. Byla v bezvědomí. Z kapsy vytáhl baterku a posvítil jí do očí, přičemž děkoval bohu za své lékařské vzdělání. Ano, je to otřes mozku. Zvedl ji a položil na zadní sedadla. Pak jel jako šílenec do nejbližší nemocnice.

Když zazvonil telefon, doma byl jenom Harden. Zvedl sluchátko v domnění, že volá někdo z práce. Ozvala se však Polly Cochranová, napůl hysterická, a něco na něj nesouvisle koktala.

„Uklidni se, Polly,“ zarazil ji Harden. „Co se děje?“

„Jde o Annu! Ach bože, musím se dostat do Houstonu, Hardene. Já… já nemůžu řídit. Je tam Evan?“

„Ne, odletěl do Dallasu na obchodní jednání.“ Už však nedodal, jak Evan vypěnil, když se dozvěděly, že tam musí jet. Naplánoval si totiž něco daleko důležitějšího, i když neřekl co. „Co je s Annou?“

„Někdo ji přepadl. Je v nemocnici a je vážně zraněná,“ řekla Polly roztřeseným hlasem. „Musím…“

„Hned jsem u tebe, jen vyzvednu Mirandu. Jsi doma?“

„Ano. Moc ti děkuju.“

„Nemáš zač. Ty bys udělala to samé.“ Zavěsil a vydal se za Mirandou. O několik minut později vyzvedli Polly u ní doma a vyrazili do Houstonu.

„Bude v pořádku, Polly, uvidíš,“ řekla Miranda a povzbudivě se na ni usmála. „Je to silná dívka.“

„V to doufám,“ odpověděla Polly se slzami v očích.

Když dorazili do nemocnice, zamířili rovnou na jednotku intenzivní péče. Anna ležela na lůžku, byla napojená na kyslíkový přístroj a oči měla zavřené. V obličeji byla samá odřenina a jedno oko měla napuchlé. Randall vyšel z místnosti, aby si s nimi v klidu promluvil na chodbě.

„To nejhorší má za sebou,“ řekl potichu. „Otřes mozku nám dělá největší starost. Jinak jsou to jen odřeniny a řezné rány. Z toho se uzdraví.“

„Neznásilnili ji?“ procedila Polly mezi zuby.

Randall zavrtěl hlavou. „Dostal jsem se k ní včas. Ten chlapík se lekl a utekl.“ Zhluboka vzdychl. „Ach bože, je mi to tak líto. Je to moje chyba. Jeli jsme koupit něco k pití a já jí řekl, aby zůstala v autě, že se jí nic nestane. Pořád nechápu, co ji přimělo k tomu, aby vystoupila.“

„Proč jsi ji vůbec bral s sebou?“ zeptala se Polly.

„Trvala na tom,“ hlesl bezmocně Randall.

Kdyby byla s Evanem, určitě by ji nechal doma, pomyslela si rozhořčeně Polly. Evan by ji ochránil. Neřekla však nic. Už takhle Randall vypadal, že se co nejdříve sesype.

Vstoupili do pokoje a Polly si sedla vedle své dcery. Něžně ji vzala za ruku. Musí se uzdravit! Musí!

Když Harden s Mirandou dorazili domů, bylo už ráno. Polly s nimi odmítla odjet, a tak jí Harden slíbil, že se za ní během dne ještě zastaví a doveze jí, co potřebuje. Donaldovi a Theodore řekl, co se stalo, a pak si šel na pár hodin lehnout. Když vstal, zajel na ranč, podíval se na nová dobytčata a potom se vydal k Polly domů. Sbalil jí malý kufřík s několika nezbytnostmi a odjel zpět do Houstonu.

Domů přijel akorát na večeři. Byl utahaný a podrážděný. Evan už se také vrátil. Většinu dne byl však pryč a teprve teď se sešel s rodinou. Nikdo mu ještě nic neřekl.

Harden to netušil, a tak poplácal Evana po rameni. „Je mi líto, co se stalo s Annou,“ řekl potichu.

Evan pokrčil rameny. „To víš,“ odsekl a otočil se.

Harden byl Evanovou reakcí šokován. Pak si ale řekl, že se ještě stále zlobí kvůli jejímu zasnoubení a snaží se tak skrýt své rozčarování.

Harden se posadil a počkal, než Theodora odříká modlitbu. Zatímco jedli, Evan vyprávěl o celodenním jednání a co nového se tam dozvěděl.

Mirandě bylo na zvracení a tak se k nim připojila později. Když se Harden vrátil domů, spala. Nechtěl ji proto budit. Když vstoupila do jídelny, usmál se na ni a nastavil čelo k polibku. Usedla na židli vedle něj a Harden ji něžně pohladil po kulaťoučkém bříšku.

„Jak je jí?“ zeptala se.

„Žádná změna,“ odpověděl Harden. „Slíbil jsem Polly, že se za ní zítra zastavím, aby nebyla úplně sama. Snažila se dovolat Dukeovi, ale je pryč. Zítra by se měl vrátit. Pevně doufám, že…“

„Už vědí, kdo to mohl udělat?“ zeptala se Theodora tichým hlasem.

„Ještě ne,“ řekl Harden. „A nezjistí to, dokud se nepokusí ty šperky prodat. To může trvat dlouho.“

„Třeba ne,“ přerušila ho Miranda. „Smaragdových prstenů nejsou tuny.“

„To nejsou,“ souhlasil Harden.

„O čem to tu ksakru mluvíte?“ zeptal se Evan. „Anna má smaragdový prsten.“

„To ano,“ řekl Harden. „A někdo jí ho ukradl.“

„Jak?“

Harden se zarazil. Rozhlédl se po ostatních, Donaldovi, Jo Anne a Theodore. „Copak mu ještě nikdo nic neřekl?“ zeptal se překvapeně.

„Nebyl čas,“ odpověděla Theodora a něžně se na Evana usmála. „A tak nějak jsem nevěděla, jak mu to mám říct.“

„Co jak mi máš říct?“ zaburácel Evan.

„Anna je v nemocnici v Houstonu,“ odpověděl Harden. „Někdo ji napadl a těžce zranil. Je v bezvědomí.“

Jen nerad tohle Evanovi dělal před ostatními. On jediný věděl, co Evan k Anně doopravdy cítí. Připadal si, jako kdyby ho svlékal donaha.

Evan se ale ovládl. Nepatrně sice zbledl a při vstávání ze židle mírně zaškobrtl, jinak ale působil zcela normálním dojmem.

„Pojďme,“ řekl Hardenovi.

Harden věděl, kdy neodporovat. Políbil Mirandu na tvář.

„Nečekej na mě. Vrátím se, až to bude možné.“

„Jeď opatrně,“ řekla a usmála se. Kývl na rozloučenou ostatním a vyšel za Evanem.

„Dej mi cigaretu,“ řekl Evan Hardenovi v autě. Vždyť nekouříš.“

„Právě jsem začal.“

Podal Evanovi své cigarety a zápalky. „Nerad tě strhávám na špatnou dráhu. Za chvíli po mně budeš chtít panáka.“

„To už chci teď. Řekni mi, co se vlastně stalo.“

„Radši ne.“ „Proč ne?“

„Protože už teď jsi jako časovaná bomba.“ Může za to ten zatracený doktor, že jo? Nedal na ni pozor.“

„V zásadě ano, ale říkal jí, aby zůstala v autě. Bůhvíproč ho neposlechla. Přepadli ji kvůli těm šperkům. Zjevně se s ním prala jako o život. Podle toho, jak vypadá, to musel být chlap jak hora.“

Evan nepřestával klít. Mísila se v něm zloba, lítost a chuť někoho zabít. Harden ho nechal být. Přesně věděl, jak by se cítil, kdyby v té nemocnici ležela Miranda.

„Jakou má šanci?“ zeptal se nakonec a po vdechnutí cigaretového kouře se zakuckal.

„Je to padesát na padesát. Budeme muset počkat. Pak se uvidí.“

„Myslíš, že chce žít?“ zeptal se tlumeným hlasem. „Ublížil jsem jí, Hardene. Moc jsem jí ublížil.“

„Nebyla to tvoje chyba, žes ji nechtěl ve svém životě,“ připomněl mu jeho bratr.

„Ale já ji chtěl,“ řekl Evan zdrceně. „Měl jsem strach, že bych ji mohl zranit. Stejně jako Louisu…“

„Tohle už jsme probírali tisíckrát. Anna není Louisa. Mohl jsi jí dát šanci.“

„Ano, já vím.“ Znovu potáhl z cigarety. „Měl jsem to v úmyslu. Myslel jsem si, že ji dokážu odlákat od Randalla, když se o to pokusím.“

„Svatá prostoto! Stal se z tebe moudrý muž!“

„Spíš zoufalý muž,“ řekl chraplavým hlasem. Před dvěma dny v galerii jsem ochutnal ty nejsladší rty, jaké znám. Od té doby jsem nezamhouřil oka. Nedokážeš si představit, jak moc po ní toužím.“

Harden se zadíval na jeho kamennou tvář. „Znám ten pocit,“ řekl soucitně. „Doufám, že ti to nakonec dobře dopadne.“

„Já doufám, že přežije,“ odpověděl Evan otupěle. „Nic jiného si prozatím nepřeju. Kromě toho, že mám sto chutí zabít muže, který jí to udělal.“

Harden neřekl ani slovo. Rozuměl mu.

O hodinu později povolili Evanovi vstup na jednotku intenzivní péče. Když spatřil její zuboženou tvář, potichu zaklel. Nikdy se neměl bránit tomu, aby ji vpustil do svého života. Za všechno může on. To on dovolil Randallovi, aby si ji bez boje vzal. Nedokázal si představit, že by zemřela.

Posadil se na okraj postele a vložil si její štíhlou ledovou paži do svých teplých dlaní.

„Anno,“ zašeptal.

Nepohnula se, ale přísahal by, že viděl, jak se jí nepatrně zachvěla víčka.

„Anno, to jsem já. Evan. Slyšíš mě, miláčku?“

Něžně ji pohladil a ucítil nepatrný pohyb jejích prstů.

„Slyšíš mě, viď?“ zeptal se potichu. Vstal a sklonil e nad ni tak, aby nikdo z kolemjdoucích neslyšel, co říká. „Pamatuješ si, co jsme spolu dělali v galerii, Anno?“ zašeptal a jeho teplý dech jí čechral jemné lásky nad ušima. „Pamatuješ si, kde a jak jsem tě políbil?“

Potichounku zasténala a nepatrně pohnula očními víčky.

Rty se dotkl jejího pravého lalůčku a něžně ji kousl. „Laskal jsem tě svými rty na tvých ňadrech, Anno,“ zašeptal. „Chtěl bych to udělat znovu.“ Zavzdychala. Zvedl hlavu a v očích mu triumfálně zajiskřilo, když zjistil, že sama pohnula hlavou. „To je ono,“ povzbuzoval ji. „To je ono, krůček po krůčku, vrať se zpátky. Vrať se ke mně zpátky.“

O několik vteřin později otevřela oči a zadívala se na něj. Usmála se, malinko se roztřásla a pak je zase zavřela.

Zmáčkl tlačítko na sestru. Když přišla, dříve než se stačila na cokoli zeptat, řekl: „Je při vědomí.“

To bylo vše. Jakmile vyšel z pokoje, nahrnulo se tam několik lidí v bílých pláštích.

„Probrala se,“ řekl s úsměvem Polly. „Bude v pořádku.“

„Ale jak?“ zeptala se Polly a celá rozzářená ho objala. „Cos jí řekl?“

Odkašlal si a roztěkaně se na ni podíval.

„Jen jsem na ni mluvil,“ odpověděl vyhýbavě. Náhle se zamračil a rozhlédl se kolem. „Kde je Randall?“ zeptal se.

„Je u rodičů,“ řekla Polly. „Byl unavený, a tak se jel domů vyspat.“

„I když je Anna tady?“ nemohl Evan věřit svým uším.

Harden ho chytil za paži a odtáhl stranou. Z místnosti mezitím vyšel doktor a zamířil k Polly.

„Uklidni se,“ napomenul ho Harden.

„A jak?“ vybuchl Evan. „Ksakru, copak mu na ní nezáleží?“

„Ne tak jako tobě,“ odpověděl tichým hlasem. „To ti ještě nedošlo?“

Evan si prohrábl rukou vlasy. „Cukla sebou. Spatřila mě a cukla sebou. Jestli mě předtím nenáviděla, tak teď mě zřejmě nenávidí ještě víc.“

„Je dezorientovaná a má bolesti,“ odpověděl Harden. „Dej jí čas.“

„Čas,“ vzdychl Evan. „Čas.“ Harden semkl rty. „Cos jí vlastně řekl?“

Evan se začervenal. Probodl Hardena ledovým pohledem a obrátil pozornost na lékaře, který stál opodál.

Anna bude v pořádku, tvrdil doktor. Zřejmě však utrpěla šok, ze kterého se bude muset zotavit. Muž, který ji přepadl, byl obrovský a měl velkou sílu, dodal lékař. Smutně se přitom podíval na Evana a řekl, že by jí Evanova přítomnost mohla ze začátku děsit. Nesmí na ni spěchat.

Evan ho poslouchal, ale k odchodu se neměl. Pokud Randall necítil za Annu zodpovědnost, tak on ano. Přece jen tak neodejde a nenechá ji samotnou. Lékař se nad jeho slovy jen pousmál.

Polly byla vděčná, že s ní Evan v následujících dnech byl, protože Randall musel zpět do práce. Okolo Evana chodil velkým obloukem a když se na něj Evan podíval, cítil se ještě více provinile. Anna milovala Evana a Randall nechtěl stát v cestě jejímu štěstí. Čím dál tím víc se trápil myšlenkou, že si ji vezme a učiní ji tak navždy nešťastnou. Byli dlouholetými přáteli a náhle začal postrádat její dávný optimismus. Teď, více než kdykoli jindy, si přál, aby byla šťastná. Věděl, že s ním by se jen trápila. S Evanem nikoli. Rozhodl se, že vyklidí pole muži, jehož Anna doopravdy miluje. Až se uzdraví, zruší jejich zasnoubení a bude doufat, že Anna vezme všechno za správný konec.

Evan neměl o Randallově odhodlání nejmenší tušení a tak většinu dne strávil nadávkami směřovanými právě na jeho hlavu. Ještě více se rozčílil, když ho Anna náhle odmítla přijmout.

S tím se nemohl smířit. Počkal, až si Polly odskočí na kávu do nemocničního bufetu, pak vstoupil do Annina pokoje a posadil se na okraj postele.

Ztuhla a vytřeštěně se na něj podívala. Věděl, že si jeho velikost musí spojovat s mužem, který ji napadl. Nehodlal se však jen tak vzdát.

„Neboj se mě,“ řekl potichu a pátravě se zadíval do jejích potemnělých očí. „Nechci ti ublížit. Věř mi.“

Zdálo se, že se malinko uklidnila. Přesto nadále setrvávala ve strnulé pozici a nepřestávala ho sledovat.

„Kde je Randall?“ zeptala se.

„Na Randalla zapomeň,“ odpověděl rázně. „I na celou svou svatbu.“

SEDMÁ KAPITOLA

Anna si byla jistá, že ho neslyšela. „Cože?“ zeptala se roztřeseným hlasem. „Říkám, zapomeň na Randalla i na celou svou svatbu,“ odpověděl stroze. Zadíval se na tác, který jí přinesli k obědu. „Nic nejíš. Chceš, aby do tebe zase nastrkali všechny ty hadičky a krmili tě nitrožilně?“

„Nemám hlad,“ řekla omámeně. Vstal a odklopil talíř s jídlem. Nepřestával si ji přitom prohlížet.

„Už jsi zhubla dost.“

„Jsem velká holka,“ zamumlala. „Hmm,“ přikývl s nepřítomným výrazem ve tváři a pohledem sklouzl k ňadrům, jež se jí rýsovaly pod tenkým nemocničním župánkem. „Jak kde.“ Zčervenala a zhluboka se nadechla. Evan svraštil obočí.

„Utrpěla jsi šok? Pamatuješ si, jak jsem tě přivedl zpět k vědomí, maličká?“ zeptal se něžně. „Co jsem ti připomněl.“

Polkla. Měla dojem, že je v pasti. Jeho přítomnost ji znervózňovala a zároveň v ní vyvolávala pocit studu. Pohledem se zaryla do bílého prostěradla.

Neměl by to dělat. Něžně se dotkl její pomlácené brady a nadzvedl jí hlavu. Mlčky se jí zadíval do očí. Náhle si vzpomněl, jak reagovala na jeho něžné doteky a co si o nich myslela. Přívětivě se na ni usmál.

„Anno, nechtěl jsem tě urazit tím, jak jsem se tě onehdy dotýkal,“ řekl hlubokým hlasem.

„Já… já vím,“ odpověděla váhavě, aniž by dodala, že Polly jí všechno vysvětlila. „Vyděsilo mě to,“ zašeptala.

„Myslím, že vím, proč.“ Naklonil se k ní a očima se vpil do jejích měkkých rtů. Něžně ji políbil. „Touha může být děsivá. To, jak po tobě prahnu, mě děsí k smrti. Teď víc než kdykoli jindy.“

Rozklepala se, když zavřela oči a on se jí zlehka dotknul rty. Sevřela jeho paži, nehty se mu zaryla do obrovského svalu a jemně ho poškrábala.

„Ach, Evane, to bys neměl…“ zašeptala bezmocně. „Jsem zasnoubená…“

Ústy se přisál na její rty a v tu ránu byly veškeré její myšlenky na Randalla i vlastní čest ty tam. Vykřikla a oběma rukama se mu zabořila do šíje, zatímco on pronikl jazykem hluboko do jejích úst.

Její bezmocné sténání ho přivedlo zpět k rozumu. Byla slabá a zraněná. Neměl právo ji mučit.

Pomalu zvedl hlavu a zadíval se jí do tváře.

„Omlouvám se,“ zašeptal. „Ale potřeboval jsem to. No tak, přestaň se klepat, maličká, nebo si budou myslet, že tě tu týrám.“

„A netýráš?“ zeptala se roztřeseným hlasem.

Jeho oči potemněly a čelist spadla. „Připadalo ti to tak, viď?“ zeptal se chraplavě. „Chtěl bych víc než tvé rty, Anno.“ Očima sklouzl k jejím ňadrům. Vztyčené bradavky, jež trčely zpod župánku, prozradily vášeň, kterou v ní zažehl. „Co kdybych si je vzal do pusy?“ zašeptal. „Pěkně bych je navlhčil, než bych do tebe vklouznul.“

Rozrušeně zasténala.

Náhle se vzpamatoval a prudce vstal. „Bože, omlouvám se!“ vykřikl.

Otočila hlavu a zjistila, že se mu dívá na jeho široký hrudník a tlustý pásek, který obepínal jeho džínsy. A pak na důkaz jeho nekontrolované touhy.

„Ano, chci tě,“ řekl stroze a sledoval její pohled. „Nedokážu to skrýt, viď?“

Kousla se do spodního rtu a úporně hledala vhodná slova.

„Není třeba si z toho dělat hlavu,“ zamumlal, natáhl se po tácku s jídlem a položil jí ho na klín. „Za chvíli to přejde,“ dodal s humorem.

Řekl to jakoby mimochodem. Navíc měla pocit, že se Evan vůbec nestydí za to, že ho takto viděla. Po očku ho sledovala, jak odklopuje víka z talířů.

„Tebe to neuvádí do rozpaků?“ zašeptala.

„Ani ne.“ Krátce se zasmál a mrkl na ni. „Vlastně to považuju za příjemnou změnu.“

„To nechápu.“

„Ne?“ Položil víčka na desku stolu. „V poslední době se mi to s ostatními ženami nestává,“ řekl a otočil se na ni. „Po pravdě řečeno se mi to nestává s nikým jiným než s tebou. Jenom s tebou.“

Nechápavě a zároveň s jistou dávkou žárlivosti se na něj zadívala.

Přikývl.

„Myslím to vážně. Zkoušel jsem to. Poté, co jsem tě tehdy políbil v galerii, jsem odjel na služební cestu do Denveru. Záměrně jsem se tam seznámil s jednou dívkou a pozval ji k sobě na skleničku. Chvíli jsme popíjeli, sledovali televizi a pak jsem ji poslal pryč. Ačkoli byla velmi hezká a očividně zkušená, nedokázal jsem předstírat, že o ni mám zájem.“

„Tobě… tobě se…?“

„Ano, přesně tak,“ řekl potichu. „Ironické, že? Stačí, abych se na tebe podíval, a jsem tak vzrušený, že nedokážu udržet vidličku v ruce.“

Její pozornost se záhy přesunula ke kusu kovu. Namáčel ho do husté kuřecí omáčky a ruka se mu přitom nesmírně třásla. Představa, že byl v Denveru s jinou ženou, sejí ani v nejmenším nelíbila. Na druhou stranu ji těšilo, že touží jen po ní.

„Otevři pusu,“ řekl něžně a nabodl na vidličku kus propečeného masa.

„To není třeba,“ bránila se a v ten samý okamžik otevřela ústa a nechala si ji vsunout dovnitř.

„Ale je,“ odpověděl usměvavě a znovu se zadíval do jejího zhmožděného obličeje. „Zranil jsem tě víc, než jsem kdy chtěl. To je však pryč. Od teďka se o tebe budu starat s maximální starostlivostí, Anno.“

Protože mu jí bylo líto. Protože po ní fyzicky toužil. Chtělo se jí plakat.

„Ale co Randall,“ zašeptala. Jeho tmavé oči se zablýskly. „Randall ať jde k čertu. Vůbec tě do toho obchodu s alkoholem neměl brát. Proč jsi vlastně vystoupila z auta?“

„Byla tam kočička,“ řekla a zasněně se podívala do stropu. „Ztratila se a mířila přímo do vozovky.“

Rozbušilo se mu srdce. V tu chvíli ji miloval s takovou vášní, že ji jeho tělo sotva stačilo pojmout. Měl sto chutí odhodit tácek s jídlem a lehnout si vedle ní na postel.

Annu jeho mlčení znervóznilo. Zvedla oči a spatřila jeho neřestný pohled.

„Copak?“ zeptal se nechápavě. „Tvůj pohled,“ odpověděla a sklopila zrak. „Podíval ses na mě, jako bys mě nenáviděl.“

Natáhl k ní ruku a chytil ji za bradu. „V tom pohledu je vášnivá touha, kterou jen stěží ovládám,“ řekl se staženým hrdlem. „Ano,“ dodal, když se na něj nevěřícně podívala. „Je stejně silná jako nenávist, ale ujišťuju tě, že nenávist to není. A není třeba se jí bát. Ani mě. Nic se nemůže stát, Anno, zejména pokud tu takhle ležíš, celá pohmožděná a zlámaná.“

„Já se tě nebojím,“ řekla něžně. „Opravdu?“ zeptal se strohým hlasem. „Doktor říkal, že po tom, co se stalo, zřejmě utrpíš citové trauma. A také říkal, že ten muž byl mojí velikosti.“ Opatrně si ho prohlédla.

„Ano,“ souhlasila. „Byl to ale chladný surový pobuda, který chtěl mé šperky.“ Srdce mu poskočilo. „Chápu.“

Nabodl další kousek kuřete na vidličku a něžně jí ho vsunul do úst, jako kdyby byla malé dítě.

„Bolí mě oko,“ řekla, když dojedla a odsunula plastový tácek stranou.

„Ani se nedivím. Máš pěkný monokl.“

Pokusila se o úsměv. Jakýkoli pohyb ve tváři ji bolel. „Aspoň můžu říct, že jsem se poprala.“

„Slyšel jsem, že jsi mu uštědřila pár ran,“ řekl. Při představě, že ji někdo bije, se mu otevíral nůž v kapse.

„A taky jsem ho pokousala,“ zamumlala rozzlobeně. „Klidně si mohl vzít mé šperky, ale nemusel mě takhle… takhle zřídit.“

Evan se třásl vzteky. Zvedla hlavu a spatřila jeho oči. To ji uklidnilo.

Najednou se v jeho přítomnosti cítila dobře. Díky lékům na ztišení bolesti nemusela bojovat se svými city ani se vyhýbat osobním otázkám.

„Evane, můžu se tě zeptat na něco intimního?“ vysoukala ze sebe po chvíli.

Zapálil si cigaretu a otočil se na ni. Tmavé rozcuchané vlasy mu spadly do čela. Opřel se o zeď vedle okna a přehodil si nohu přes nohu. Pod hnědými džínsy se mu rýsovaly silné vypracované nohy.

„Jen se ptej,“ vybídl ji.

„Ty kouříš!“ vykřikla.

Pokrčil svými ohromnými rameny. „A asi bych i pil, kdybych tě tu mohl nechat na chvíli samotnou a zajít do baru.“

„Ale proč?“

„Protože mám o tebe starost,“ odpověděl a zadíval se na ni, jako kdyby vůbec nechápala, co říká. „Mimochodem, dnes ráno mluvila Polly s tvým otcem,“ dodal. „Včera v noci se vrátil do Ameriky a konečně si přečetl vzkaz, který mu hned tu noc, co tě přepadli, nechala. Už je na cestě z Atlanty.“

„Tatínek?“ usmála se radostně. „Neviděla jsem ho celé roky.“

„Já vím. Polly je z toho nervózní.“

„Kéž by se usmířili,“ zamumlala. „Žádný z nich netouží po ničem jiném, a přesto nejsou schopni žít dohromady.“

„Jednou tvého otce cestování omrzí a vrátí se domů, uvidíš,“ řekl. „Myslím, že Polly na něj bude čekat.“

Evan se na ni mlčky zadíval. Z cigarety mu přitom stoupaly obláčky kouře.

„Na co ses mě chtěla zeptat?“

„Ach, ano,“ povzdechla si a podívala se do jeho kamenné tváře. „V poslední době jsi nějaký jiný,“ zamumlala. „Úplně ses změnil.“

„A jak?“

„Jsi takový veselý,“ zadumala se. „A hravý. Je to kvůli Nině?“

„Co myslíš, holčičko?“

Zčervenala a okamžitě si vzpomněla, kdy a za jakých okolností jí takhle naposledy řekl.

„To je ta intimní otázka?“

Zhluboka se nadechla. „Ne.“

Sklopila oči a zadívala se na své ruce. Jedna byla do krve rozedřená, jak spadla na chodník, když se na ni onen násilník vrhl. Byl to hrozný zážitek. Jakmile se probrala z bezvědomí, nebylo noci, aby se jí o něm nezdálo. S Evanem se však cítila v bezpečí a na své noční můry rázem zapomněla.

„A co tedy?“ zeptal se netrpělivě.

„Nevím, jestli se tě na to můžu zeptat.“

Přisunul se k ní blíž. „Ty se mě můžeš zeptat na cokoli,“ řekl potichu.

„Dokonce i na tu… na tu dívku, která tvrdila, žes jí ublížil?“ zašeptala, přičemž jen opakovala to, s čím se jí Polly kdysi svěřila.

Evan se zarazil. V obličeji mu ztuhly rysy, jako kdyby se mu jeho dávné trauma vrátilo.

Zvedla hlavu a zmateně zamrkala.

„Omlouvám se, Evane. Moc se omlouvám!“

Jejich oči se náhle střetly. Evan se zhluboka nadechl a řekl: „Je to hrozně dávno.“

„A ty o tom nechceš mluvit,“ dodala. „Neměla jsem se o tom vůbec zmiňovat.“

Svraštil obočí.

„A co chceš vědět? Jak jsem jí ublížil?“ Zčervenala a sklopila oči.

Hořce se zasmál. „Tak to si myslíš, Anno?“ vykřikl. „Že jsem dostal kopačky, protože jsem se k ní posteli choval krutě?“ Sevřela prsty, až jí zbělely klouby. „Ne!“

„A co když ano?“ naléhal na ni. Rozzlobilo ho, že si o něm něco takového vůbec může myslet. Pak si ale vzpomněl, s jakou prudkostí ji tehdy políbil, a uvědomil si, co ji k tomu mohlo vést. Přisunul se blíž k posteli. Oči mu žhnuly vášní. „Co když to mám rád?“

Zaskřípala zuby. „Vím, že takový nejsi,“ zavrtěla umíněně hlavou.

„A jak to víš?“ naklonil se nad ni a upřeně ji přitom sledoval. Srdce jí bušilo jako o závod. „Vždyť jsem tě kousl,“ zašeptal. „Pamatuješ si ještě, kde?“

Anna se rozechvěla. Při vzpomínce na jejich setkání jí zduřely bradavky a rázem ji prozradily. „Ano,“ zamumlala. „Ale… ale to nebolelo.“

„To mělo bolet,“ řekl potichu a propíchl ji očima. „Ještě nikdy ses s nikým nemilovala, viď? Ani s Randallem.“

„Vždycky mi to připadalo tak intimní,“ odpověděla nervózně. „Až skoro nechutné.“

„Ale ne se mnou?“

Pohledem sklouzla na jeho plné rty a rozevřela ústa. Vzpomněla si, jaké to bylo, když ho s celým svým srdcem políbila a on její polibek opětoval. S nebývalou vášní a zkušeností.

„S tebou ne,“ vysoukala ze sebe.

Něžně ji pohladil po tváři a palcem se dotkl jejích naběhlých rtů. Pak se sklonil a škádlivě se o ni otřel nosem.

„Louisa byla velmi mladá,“ zašeptal. „A nevinná, stejně jako ty. Měli jsme se zasnoubit. Strašně jsem po ní toužil, tak jsem ji jednou večer vzal k sobě domů a tam ji svlékl. Pak jsem se svlékl i já, a když jsem se otočil, tak… tak úplně zbledla.“

Anna se na něj vyděšeně podívala.

Zachmuřeně pokýval hlavou. „Sahala mně sotva po ramena. O sexu věděla jen to, co se dočetla z milostných románů. Hrozně jsem ji chtěl a neuvědomil si, jak je vyděšená. Myslel jsem si, že v náruči se mi lépe poddá. Na několik vteřin jsem získal dojem, že je má. Pak jsem se ale přestal ovládat. Už mi nemohla utéct. Začala se se mnou prát a křičet. Probral jsem se, až když spadla z postele a poranila si žebra.“ S kamenným výrazem ve tváři vstal. „Řekla mi jisté věci…“ Otočil se, aby na něj neviděla. „Každopádně to bylo poprvé a naposledy, co jsem si začal s pannou. Od té doby se jim vyhýbám jako čert kříži.“

„Jestliže jsi ji miloval a chtěl se s ní oženit, pak tě to muselo nesmírně ranit,“ řekla potichu. Konečně pochopila, proč se jí vždycky tak vyhýbal.

„To ano.“ Zhluboka se nadechl a zadíval se do její zčervenalé tváře. „Nikdy předtím neviděla nahého muže, navíc tak vzrušeného, jako jsem byl já.“ Zamyšleně svraštil obočí. „Tys taky ještě žádného neviděla, viď?“

„Ne,“ přiznala se.

„Brzy poté odjela z Jacobsvillu. Slyšel jsem, že se provdala za nějakého pojišťovacího agenta a pořídila si s ním dvě děti.“ Hořce se zasmál. „Zřejmě měl natolik rozumu, že ji nejdříve opil a pak vypnul světla.“

Anna na něj vykulila oči.

„Vy jste neměli zhasnuto?“

Vypadala zděšeně. Ačkoli to neměl v úmyslu, začal se smát. „Proboha, snad si nemyslíš, že se lidé milují jen v noci, ve tmě?“

„A ne snad?“ zeptala se a snažila si představit, jak by bylo zahanbující ležet nahá vedle muže za denního světla.

Posadil se na dřevěnou židli vedle postele. „Připomeň mi, abych ti dal k Vánocům knížku Kámasútry,“ řekl jí lítostivým hlasem.

Věděla, o jakou knížku se jedná, i když ji nevlastnila. „Evane!“

„Dobrá, drž se svých zábran.“ Semknul rty a odklepal cigaretu do popelníku, který ležel na nočním stolku. „Ne že bys jich měla mnoho, tehdy galerii,“ podotkl jemně. „Či kdykoli jindy, když jsem se tě dotkl.“

Srdce jí divoce bilo. „Takhle bys se mnou neměl mluvit,“ začala.

„Kvůli tomu tvému milovanému medikovi?“ zeptal se sarkasticky.

„Protože… protože se to nesluší,“ řekla rozpačitě.

Zavrtěl hlavou. „Ty jsi ale případ,“ zamumlal. „Tolik depresí.“

„Nedělej si ze mě legraci,“ řekla stroze. „To není žádný hřích s nikým nespat.“

Nadzvedl obočí. „Řekl jsem snad něco takového?“

„Řekl jsi, že jsem samá deprese,“ zamumlala.

Nevraživě sevřel rty.

„Samá deprese, ale také vášeň,“ odpověděl. „Potřebuješ jen pár lekcí.“ Polkla.

„Ty mi může dát Randall.“

„To určitě,“ pronesl monotónním hlasem. „Řekl jsem ti, abys vaše zasnoubení považovala za zrušené. Randall tě nedostane. Jakékoli lekce, které se ti dostanou, budou ode mě.“

„Vždyť mě nechceš!“ vykřikla.

„Proč si to myslíš?“ zeptal se potichu.

Rozhněvaně se na něj podívala. „Protože na vášni nelze stavět vztah.“

„S tím souhlasím.“ Zaklonil se a vrhl na ni tmavý majetnický pohled. „Lze ho ale stavět na lásce.“

„Já miluju Randalla,“ zajíkla se.

Evan se usmál. „Ne, nemiluješ,“ odpověděl klidně. „Ty miluješ mě.“

„Vždyť nechceš, abych tě milovala,“ odpověděla zkroušeně, aniž by se mu snažila jakkoli odporovat.

Zabořila se do polštářů a unaveně zavřela oči. „Chce se mi spát.“

„Odpočinek je teď pro tebe to nejlepší. Půjdu se podívat za Polly.“ Uhasil zbytek cigarety, poté jí upravil polštář pod hlavou a přikryl ji dekou. Klouby prstů se zlehka dotkl jejích prsou a bradavky se jí okamžitě vztyčily.

Zčervenala, ale Evan nic neřekl. Pouze zvážněl. „Až odsud odejdeš,“ řekl, „začneme spolu trávit více času, ano?“

„To není třeba,“ zamumlala. „Já vím, ale já chci.“ Sklonil se a něžně ji políbil na čelo. „Moje malé zraněné koťátko,“ zašeptal. „Je mi moc líto, že tě takhle zřídil.“

Do očí jí málem vhrkly slzy. Choval se k ní různě, dělal si z ní legraci, byl k ní chladný či naopak vášnivý ale ještě nikdy k ní nebyl takhle něžný.

„Nině se tohle nebude líbit,“ řekla nejistě. „Ani Randallovi,“ dodala. „Ani na jednom nezáleží,“ řekl a zlehka ji políbil, běž spát. Až se probudíš, budu u tebe.“

„Vždyť po mé společnosti netoužíš,“ zašeptala už téměř v polospánku. „Stále mi předhazuješ Ninu, abys mi to dokázal.“

Tvář mu ztuhla sebeopovržením. „Každý člověk se jednou dopustí hloupé chyby.“

„Je moc hezká,“ zívla. „Běž spát,“ řekl rozmrzele. Poslední, co si uvědomovala, bylo, že je Evan nějaký rozčilený, ale byla příliš ospalá na to, aby se ho zeptala, co ho trápí.

Když se znovu probudila, na místě, kde seděl Evan, spatřila vysokého muže s prošedivělými světlými vlasy a modrýma očima. Vypadal velice ustaraně.

„Tati!“ vykřikla a rozhodila ruce.

Vklouzl jí do náruče a vřele ji objal.

„A já tu seděl a dělal si starosti, jak mě přijmeš,“ zamumlal.

„Nebuď směšný. Vždyť jsi můj táta. A já tě miluju.“

„Je mi líto, že jsem nemohl přijet dříve,“ řekl s hořkostí v hlase. „Byl jsem pryč. Teprve včera večer jsem se dozvěděl, co se stalo. Jak je ti?“ Vstal a pozorně si ji prohlédl. „Říkali mi, že jsi utrpěla těžký otřes mozku.“

„To ano, ale už je mi lépe. Mám jen pár modřin.“

„To vidím. A co ten muž, co ti to udělal?“

„Ještě ho nechytili. Možná se jim ale podaří ho vystopovat na základě šperků, které mi ukradl.“

„Jestliže to byl nějaký šmelinář, tak je to velmi nepravděpodobné,“ zamyslel se. „Ti mají vlastní síť na prodávání kradených věcí. Moje malá holčičko!“

„Budu v pořádku, neboj.“

„Ne díky tvému takzvanému snoubenci,“ zabručel. „Co tě to vůbec napadlo, chtít se provdat za takového třasořitku?“ vybuchl. „Myslel jsem, že jsi až po uši zamilovaná do Evana Tremaynea!“

„To také je,“ ozval se hluboký pobavený hlas. Ve dveřích stál Evan a přinášel dva šálky kávy. Anna zčervenala a Evan se zašklebil. „Ještě pořád nesladíš, Dukeu?“

Duke Cochran se zasmál. Vstal, vzal si od Evana jeden kalíšek a potřásl si s ním rukou. „Ještě ne. Jak se daří, Evane?“

„Jsem unavený.“ Podíval se na Annu, jež byla stále bledá v obličeji, ale vypadala lépe. „Všichni jsme unavení. Byl to dlouhý týden.“

„Já vím. Mrzí mě, že jsem tu nebyl.“

„Stejně bys tu nebyl k ničemu.“

„Ale byl,“ řekl Duke rozzlobeně a prohrábl si vlasy. „Nikdy nejsem tam, kde je potřeba. Polly má pravdu, u mě šla rodina vždycky stranou, viď, miláčku?“ zeptal se Anny.

„Ale nešla,“ zavrtěla hlavou a mile se na něj podívala. „Prostě se nedokážeš usadit. Chápu to. Většina mužů miluje volnost,“ dodala, aniž by se přitom odvážila podívat na Evana.

„Někdy tě ale svoboda stojí příliš,“ dodal Duke sevřeným hrdlem. „Amen,“ zabrumlal si pod vousy Evan. V tu chvíli se ve dveřích objevila Polly. Jakmile spatřila modré oči, jež neviděla dlouhé dva roky, zarazila se. „Dukeu,“ zašeptala.

„Ahoj, lásko,“ řekl s váhavým úsměvem. „To je překvapení, viď?“

„Vypadáš…“

„Jestliže řekneš skvěle,“ pohrozil jí Duke, „tak dostaneš na holou. Pojď sem, miláčku, a dej mi pusu. Tolik se mi po tobě stýskalo.“

„Ty jeden…“

Polly se začervenala. Přistoupila k němu a pomalu zvedla hlavu. Polibek, který jí Duke věnoval, vyvolal v ostatních rozpaky. Když se od něj odtrhla, sotva popadala dech.

Duke se zasmál.

„Stálo to za to chvíli počkat, viď, miláčku?“ zeptal se. „Jsi ráda, že mě zase vidíš? Mimochodem, víš, že jsi rok od roku krásnější?“

„Ty lichotníku,“ zajíkla se Polly. „Vždycky jsi měl zatraceně šarmu.“

„Vypadá skvěle, co říkáš?“ zeptala se Anna matky.

„To ano,“ přiznala Polly. Byl štíhlý, opálený a samý sval. Poté se zadívala na Annu. „Zato ty nikoli. Jak je ti, miláčku?“

„Lépe,“ odpověděla Anna zarputile. „A kdy budu moct jít domů?“

„Doktor říkal, že zítra. Pokud ti bude dobře,“ rozzářila se Polly. „Budeš na sebe ale muset dávat pozor a také chodit na kontroly,“ dodala.

„O tom si popovídáme, až budu doma,“ odpověděla Anna. „Vážně nemám pocit, že bych utrpěla nějaké trauma.“

„Pokud ale jde o tvůj spánek,“ dodal Evan tiše, „tak není noci, abys neměla noční můry. Házíš sebou ze strany na stranu a pořád si něco mumláš.“

„Evan má pravdu,“ souhlasila Polly. „Možná, že je tvé trauma někde v podvědomí, ale je tam.“

Anna se smutně usmála. „Kéž bych poslechla Randalla a zůstala v autě,“ povzdychla. „Ostatně, neviděli jste ho dneska?“

„Telefonoval,“ řekla Polly. „Ale má zkoušky a nemůže tě přijít navštívit. Ptal se, jestli něco nepotřebuješ.“

„Tomu říkám milující snoubenec,“ zabručel Evan a v očích se mu zablesklo.

„Nech toho,“ okřikla ho Anna. „Zkoušky jsou pro něj velmi důležité.“

„Očividně důležitější než ty,“ vypálil na ni Evan. Rozzlobeně se na něj podívala. „Do mého osobního života ti nic není!“

„Ale je, když máš v úmyslu brát si hlupáky!“

„No tak,“ vložila se mezi ně Polly. „Anna si potřebuje odpočinout, a ty také, Evane. Od chvíle, kdy to stalo, jsi nespal víc než hodinu, dvě.“

„Dobrý nápad,“ souhlasil Duke a poplácal Evana po rameni. „Díky za kávu.“ Evanovi se nechtělo odejít, ačkoli pociťoval značnou únavu.

Zadíval se na Annu a pak se nechal Dukem vyprovodit ke dveřím. Polly se na svou dceru usmála. „Obávám se, že Evan má na Randalla pěkný ztek,“ pronesla tichým hlasem. „Řekl o něm věci, které ti ani nemůžu zopakovat.“

„Evanovi do Randalla nic není,“ zavrtěla zarputile hlavou.

„V tom by s tebou určitě nesouhlasil. Je neuvěřitelně majetnický, nezdá se ti?“ zeptala se a v očích se jí zablýsklo. „Od chvíle, kdy tě sem přivezli, se nevzdálil na krok.“

Věděla to a ten pocit ji hřál u srdce. Randallovo chování ji naopak překvapilo. Soucítil s ní a navíc věděla, že mu není lhostejná, přesto se pro ni z nepochopitelných důvodů držel opodál.

„Evan ví, jak se cítím,“ řekla Anna Polly. „Myslíš, že se mnou hraje nějakou hru a snaží se mě tím poštvat proti Randallovi? Anebo se z něj jen vyklubal nepřející závistník?“ Nešťastně si vzdychla. „Jen mě lituje, mami, to je vše. Až se uzdravím, slehne se po něm zem, uvidíš.“

„Evan je nevyzpytatelný,“ řekla Polly. „Nech to na osudu. Teď se hlavně musíš dát do pořádku.“

„Tak dobře. Je skvělé, že je tatínek zase doma, viď?“

Polly se zhluboka nadechla. „Ano, to je.“

Anna neřekla ani slovo, jen se usmála. Zakázala si myslet na Evanovo zvláštní chování i na to, s jakou vášní ji políbil. Možná, že ho těšila síla, kterou mu dodávalo vědomí, jak hluboce ho Anna miluje. On se jí se svými pocity nesvěřil. Jediné, co věděla, bylo, že si zřejmě vezme Ninu. V poslední době ho nepoznávala.

Jistě, pomyslela si omámeně, až do nedávné doby s ní nejednal jako s ženou, ale s dítětem. Muž se chová jinak k přátelům a rodině, a jinak k ženě, po které touží. Když si vybavila, jak moc po ní toužil, nahrnula se jí krev do tváří.

Je to jen chtíč, který ho řídí? Věděla, že mužům dokáže sex pěkně zamotat hlavu. Neodvažovala se věřit ničemu, co Evan říkal či dělal, zatímco ona byla připoutaná na lůžko. Kdyby to byla jen lítost nebo dokonce touha, nechtěla by znovu riskovat své srdce.

OSMÁ KAPITOLA

O hodinu později se přišel za Annou podívat Randall. Byl zamlklý a zdálo se, že ho hryže svědomí.

„Doufám, že už je ti lépe,“ řekl a posadil se vedle ní. Zadíval se na její pohmožděný obličej a smutně se usmál. „Je mi hrozně líto, co se stalo.“

„Já vím. Nebyla to ale přece v žádném případě tvoje chyba,“ řekla něžně. „Sama jsem udělala ten nesmysl a vystoupila jsem z auta.“

„Ale proč?“

Popsala mu, co ji k tomu přivedlo, a on jen zavrtěl hlavou. „Co zkoušky?“

„Doufám, že jsem všemi testy prošel,“ řekl a zdrceně se na ni podíval. „Nedal jsem do nich své srdce. Dělal jsem si starosti o tebe.“

„Budu v pořádku, neboj,“ ujistila ho.

Přehodil si nohu přes nohu a opřel se o židli. „Všiml jsem si, že Evan je tu stále s tebou.“

Malinko zčervenala a sklopila oči. „Ano, to je.“

Usmál se. „Nemusíš se stydět. Vždycky jsem věděl, co k němu cítíš. Myslím, že naše zasnoubení nemá cenu, Anno. Nemůžeš si mě vzít, pokud miluješ někoho jiného.“

Z jejích očí vyzařoval smutek. „Myslím, že ne.“ ‚Byli jsme přátelé,“ připomněl jí. „Měl jsem tě takovou, jaká jsi byla – divokou, šťastnou a překypující veselím, dívkou, která milovala legraci a nepřestávala se smát. Udělal jsem z tebe ženu středního věku a nyní je mi to líto.“ Co to říkáš, Randalle?“ vykřikla. Zvedl ruku, aby ji utišil. „Možná, že to bylo zčásti kvůli Evanovi, ale to, že ses se mnou zasnoubila, ti neprospělo. Chci, abys byla znovu šťastná. Chci, abychom byli znovu přáteli.“ Zašklebil se. „Nevím, jestli už se chci usadit. Evan měl pravdu. Kdybych tě opravdu miloval, nechodil bych za zábavou s nikým jiným než s tebou. A ty, kdybys mě opravdu milovala, byla bys rudá vzteky.“

Nemohla mu oponovat, protože měl pravdu. Opřela se o polštáře a přitáhla si kolena k bradě. ‚Ano.“

Kromě toho,“ dodal pobaveně a v očích se mu blýsklo, „mě právě Evan přesvědčil o tom, že já tě nedostanu.“

V očích se jí zablýsklo. „Nemá právo…“ ‚Obávám se, že má,“ řekl Randall. „O tom se můžu pobavit s ním.“

„Jen mě lituje,“ vybuchla a zadívala se na své štíhlé ruce. „Až se uzdravím, bude celé noci přemyslet o tom, jak se mě zbavit, stejně jako to dělal předtím.“

Randall s ní nesouhlasil, ale nechtěl se s ní hádat. „Moc mě mrzí ten nádherný zásnubní prstýnek,“ řekla.

„Byl pojištěn,“ mávl rukou s přezíravým výrazem v obličeji. „Jen je mi líto, jak jsi o něj přišla. Chudáčku.“

„Nejsem žádný chudáček. Navíc jsem den ode dne silnější. Až budu v pořádku, přihlásím se na karate,“ řekla rozzlobeně. „Naučím se, jak se s takovými darebáky vypořádat.“

„To je dobrý nápad,“ souhlasil pobaveně. „Sebeobrana by měla patřit k repertoáru každé ženy.“

Dlouho spolu mluvili, a když Randall odešel, bylo to, jako by z ní spadl těžký kámen. Jejich zasnoubení považovala za chybu, přesto jí nelitovala. Randall zachránil její čest, poté co ji Evan tak krutě odvrhl.

Evan se jel domů převléct. Třásl se přitom vzteky, protože se na chodbě setkal s Randallem. Chladně ho varoval, aby Annu nechal na pokoji, ale už mohlo být pozdě. Byl přesvědčen, že Anna miluje jeho. Nechoval se k ní však hezky. Možná, že se za Randalla provdá ze zoufalství. Musí jí v tom zabránit, ale jak?

Mohl by se s ní oženit sám. Při té představě se mu zatmělo před očima. Nikdy nad ničím podobným neuvažoval. Manželství nepatřilo k jeho prioritám, do Anny byl však blázen a nesmírně po ní toužil. Mohli by si pořídit děti. Zhluboka se nadechl. Ta myšlenka se mu zamlouvala. Anna, děti, vlastní dům. Anna v jeho posteli… Srdce se mu divoce rozbušilo, jakmile pomyslel na manželství a zjistil, že mu podobná myšlenka nenahání hrůzu, jak tomu bylo v minulosti. Strach, že by jí mohl ublížit, stejně jako všichni velcí muži, představoval jistou překážku, ale tu by časem překonali. Kéž by ho teď ještě stále chtěla!

Povzdechl si nad vlastní hloupostí. Takhle ji od sebe odstrčit! Nedůvěřovala mu, protože ji ranil. Hrubě ji odmítl a navíc před očima ostatních. Po jejich hádce, v níž uštědřil ránu její hrdosti, si nebyl jistý, zda vůbec může vstoupit do Annina nemocničního pokoje. Obával se, že Anna bude hledat ochranu u Randalla. Po celou cestu do Jacobsvillu pak nemyslel na nic jiného.

Jak je jí?“ zeptal se Harden ihned poté, co Evan otevřel dveře rodinné usedlosti. Protože tu Evan celý týden nebyl a stejně tak Jo Anne a Donald, zůstali s Theodorou Harden a Miranda sami a pomáhali jí s prací na ranči.

„Lépe,“ odpověděl Evan a odhodil svůj kovbojský klobouk na nízký stolek v hale. „Zrovna, když jsem odcházel, se objevil její snoubenec.“

Harden nadzvedl obočí a s pobaveným výrazem ve tváři řekl: „Myslel jsem, že proti jejímu zasnoubení nic nemáš.“

„To jsem si taky myslel.“

Harden se na něj mlčky podíval. Neuniklo mu, jak je Evan v obličeji ztrhaný. „Vypadáš příšerně.“

„Nediv se, moc jsem toho totiž nenaspal. Teprve teď se začala dávat do kupy. Co je nového tady?“

„Všechno při starém. Předpokládám, že co nejdříve pojedeš zpátky.“

„Budu muset,“ odpověděl Evan stroze a v očích se mu zlověstně blýsklo, „nebo se nechá přemluvit tím mastičkářem, aby je oddali v nemocnici.“

Harden se pobaveně zašklebil. „On není zlý.“

„Ne, pokud není v její blízkosti,“ souhlasil Evan.

Hardenovy modré oči se pátravě zahleděly do jeho tváře. „Říkal jsi, že je moc mladá. Že ji nechceš. Zřejmě si však neuvědomuješ, nakolik ses od chvíle, kdy tě přestala pronásledovat, změnil.“ Pomalu zavrtěl hlavou a povzdechl si: „Po pravdě řečeno tě vůbec nepoznávám.“

„Anna tvrdila to samé,“ přiznal a se zakletím si vsunul obrovské ruce do kapes. „Po tom, co se jí stalo, bude ještě zranitelnější. Nevím, jak se vyrovnám se svými pochybami. Vydat ji ale napospas mladému doktoru Randallovi se mi ani v nejmenším nezamlouvá. Nejsem dokonalý, ale se mnou by se měla rozhodně lépe. Alespoň bych ji po nocích nevozil po městě a nevyhledával s ní pochybná individua.“

Harden se musel smát hořkosti Evanova hlasu. „Myslel jsem, že máš strach z vlastní síly.“

Evan se na něj zamyšleně podíval. „To jsem měl. A mám. Sám nevím, co s tím udělám.“ Pokrčil rameny. „Třesu se před ní jako malý kluk. Až přijde na věc, něco vymyslím, ale nemůžu ji už odstrčit. Teď ne.“

„Třeba její pocity podceňuješ,“ připomněl mu Harden. „Anna není žádná třasořitka. Jestliže tě miluje, pak bude všechno v pořádku.“

„Ona mě miluje,“ pronesl Evan potichu. „Tím jediným jsem si jist. Myslí si ale, že ji jen lituju, a Randall ji v tom jistě utvrzuje.“ Zvedl hlavu. „Ale já jsem mu řekl, že ji nedostane.“ Harden se usmál.

Výborně. A řekl jsi to také Anně?“ Mám to v úmyslu.“

Přesunul se do obývacího pokoje, kde vyhledal svou matku. Vyřídil několik obchodních telefonátů a vydal se zpět do Houstonu.

Byla už skoro tma, když Evan vstoupil do Annina nemocničního pokoje. Byla si jista, že už se nevrátí, překvapivě se však objevil s obrovským bílým medvědem v náručí. Posadil se vedle ní na postel a provinile se na ni podíval.

„Páni…!“ vykřikla Anna a s rozzářenýma očima nadzvedla obrovského plyšového medvěda. Byla připravena k boji, ale Evan ji odzbrojil. Medvěd byl nádherný. Potěšilo ji, že na ni myslí natolik, že jí dokonce přinesl dárek.

„Jmenuje se Hubert,“ řekl jí podrážděně. „A můžeš se s ním zasnoubit.“

Zasmála se a posadila si medvěda vedle sebe. „Je překrásný,“ řekla stydlivě, přičemž věděla, že ho po zbytek života bude ochraňovat jako oko v hlavě. „Děkuju.“

Pokrčil rameny a zamračil se.

„Co ti chtěl Randall?“

Přimhouřila oči.

„Přišel se podívat, jak mi je.“

„Zrušila jsi vaše zásnuby?“ zeptal se naléhavě.

„Ne, nezrušila,“ vyštěkla na něj rozzlobeně. A byla to pravda. Randall je zrušil, ale hrdost jí nedovolovala mu něco takového říct.

Přisunul se k ní a nebezpečně blízko se nad ni naklonil. Tmavýma očima se vpíjel do jejích rtů.

„Jak to?“

Zatočila se jí hlava. Měl na sobě žlutou bavlněnou košili a přiléhavé džínsy. Byl obrovský, vysoký a svalnatý a voněl drahou kolínskou. Přišel bez klobouku, čerstvě oholen a s pečlivě učesanými vlasy. Vypadal natolik přitažlivě, že měla sto chutí ho políbit. Tentokráte se ale rozhodla, že mu nepodlehne.

„Do mých zásnub ti nic není,“ řekla zarputile. Byl příliš blízko. Pevně sevřela medvěda v domnění, že ji před Evanem ochrání. Stačilo, aby se jí dotknul, a její zábrany by byly ty tam. Zřejmě to vytušil. V obličeji byla natolik bledá, že nedokázala skrýt efekt, jaký na ni měl.

„A co když je?“ zeptal se potichu a upřeně se na ni zadíval. „Co když ti řeknu, že neuvěřitelně žárlím a nepřeju si, aby se kolem tebe motali jiní muži?“

Srdce jí poskočilo, ale nedala se. „Přepadli mě a ty mě teď lituješ,“ řekla stroze. „Nemusíš přede mnou rozevírat náruč a předstírat, že mě miluješ, Evane.“

Evan zbrunátněl. „To není lítost.“

„A co tedy?“ zeptala se s hořkostí v hlase.

Zhluboka se nadechl a vstal. Ruce si přitom zasunul do kapes. Domníval se, že nervů už si užil dost, protože se v poslední době nezabýval ničím jiným než odpovědí na její otázku. Jeho sebevědomí rázem kleslo. Očividně se rozhodla nevěřit ničemu, co jí od této chvíle řekne. Jak ji jen přesvědčit, že změnil názor?

„Ano,“ zamumlala rozhořčeně, „jen tam zůstaň a dívej se na mě. A hlavně nic neříkej!“

„Co to do tebe vjelo?“ zeptal se nechápavě.

„Prozřela jsem, Evane,“ odpověděla. „A možná jsem i trochu vyrostla. Ale hlavně jsem přestala obdivovat svého hrdinu.“

Sevřel ruce v kapsách, ve tváři však zachoval kamenný výraz. „Tak o to tu šlo?“

„Je mi devatenáct,“ připomněla mu. „Jsem příliš mladá na opravdovou lásku i jakékoli závazky, to sis přece myslel, nebo ne?“

Zbledl. „Nešlo jen o tvůj věk.“

„Tak o co tedy?“

„O Louisu,“ řekl potichu.

Vzpomněla si, jak jí o ní říkal, a malinko roztála. Dokázala si představit, jaké šrámy v něm tato zkušenost mohla zanechat. Zrak jí padl na plyšového medvěda. Něžně ho pohladila po měkkém bříšku.

„Kdyby tě opravdu milovala, Evane, nic by ji nemohlo odradit,“ řekla zaraženě.

„Seš si jistá?“

Z jeho hlasu zněl cynismus. Zbožně se na něj zadívala. Vypadal tak unaveně. „Byla bych ti to jednoho dne dokázala,“ řekla.

Jeho oči se rozzářily. „Vážně si to myslíš?“ zeptal se s úsměvem. „Vždyť ani nevíš, o čem to celé je. To, jak na mě reaguješ. Pochybuju, že by v tobě Randall někdy rozpoutal vášeň.“

Tohle nedokázala popřít. Konečky prstů se zaryla do plyšového medvěda. „To se ještě nikomu nepodařilo, až tobě, tenkrát v galerii,“ přiznala.

Zalapal po dechu a neslyšně zaskřípal zuby. „V noci ležím na posteli a vybavuju si, jaké to bylo, když ses mě dotýkala,“ řekl chraplavým hlasem.

To samé mohla říct o něm. Měla by krásnou vzpomínku, kdyby však nedošlo k následné hádce. Jakmile si vzpomněla na Ninu, zajiskřilo se jí v očích.

„Já, anebo Nina?“ zeptala se přidušeným hlasem.

Přisedl si k ní blíž a dlaní se opřel o napěchovaný polštář. „Já s Ninou nespím,“ řekl, jako by četl její myšlenky.

„A spal jsi s ní někdy?“ zeptala se s jistou dávkou cynismu.

Nejprve se zadíval na ni a poté na chlupatého medvěda. „O starých záležitostech se s tebou nechci bavit, Anno,“ řekl nakonec. „To, co se stalo v minulosti, nemá žádný vliv na přítomnost či budoucnost.“

„Nina přece není minulost,“ namítla a usilovně se snažila nedat najevo, jak ji jeho blízkost vzrušuje. „Zařídil jsi to tak, aby o tom věděli všichni, nejen já.“

Probodl ji ledovým pohledem. „Už před tebou utíkám hodně dlouho,“ řekl úsečně. „Stal se z toho jakýsi zvyk. V poslední době však stačí, abych se na tebe podíval, a natolik se vzruším, že sotva dokážu fungovat. To, že jsem se tě stranil, byl jediný způsob, jak tě ochránit.“

Nepatrně nadzvedla obočí. „Teď se mě ale nestraníš,“ začala.

„Jsi zraněná a bezvládná,“ řekl jednoduše. „Z mé strany ti žádné nebezpečí nehrozí.“

„Chápu,“ řekla otupěle.

„Nic nechápeš!“ vykřikl. „Bože, to jsi tak slepá?“

„Vím, že po mně toužíš,“ vybuchla. „Není možné si toho nevšimnout. Ale já chci víc než pět horečných minut v posteli, Evane!“

„Pět minut?“ zeptal se nevěřícně. „Tak dlouho si myslíš, že to trvá?“

Jedna z jejích spolužaček tehdy zašla až takhle daleko. Ve skutečnosti nevěděla, jak dlouho to trvá, nechtěla se však před Evanem prozradit.

Odvrátila zrak. „To je jedno.“

Chytil ji za bradu a přitáhl si k sobě její obličej. „Za pět minut bych uspokojil sám sebe,“ řekl pozvolna. „Ale potřeboval bych dalších dvacet, abych uspokojil zároveň tebe.“

Ačkoli se tomu snažila zabránit, do tváří se jí nahrnula krev. Polkla.

„To není fér.“

Pomalu se nadechl a představil si Annu nahou vedle sebe. Něžně jí přejel palcem po čele.

„Ne,“ souhlasil. „Není. Anno… přál bych si, abys toho věděla o mužích víc,“ dodal ztěžka. „Bylo by to o hodně jednodušší.“

„Myslíš si, že se tě budu bát,“ odpověděla. „Evane, každá žena má v duchu strach z prvního milostného aktu. Je to jako krok do neznáma a žádné vědomosti načerpané z knížek tě nespasí. Ty sis ale v sobě vybudoval zcela neadekvátní hrůzu.“

„Vážně?“ Jeho pohled ztvrdl. „Ty nevíš, jaké to tehdy bylo,“ pronesl hněvivě. „Nevíš, co řekla…!“

Při pohledu na jeho mučivý výraz v obličeji posmutněla. Vzala ho za ruku a něžně si ji přitáhla na prsa. Jakmile ucítila váhu jeho teplé dlaně, zalapala po dechu. Evan sebou trhnul, ale Anna ji pevně stiskla a sevřela do svých dlaní.

„Co to děláš?“ zeptal se chraplavým hlasem.

„Chci, abys pochopil, jaký mám strach,“ zašeptala a přitlačila si bříško jeho palce na bušící srdce.

Evan rozevřel rty, jak se snažil nastolit pravidelný dech. Podíval se na svou ruku a začal s ní něžně pohybovat, přičemž skrz tenký materiál nemocničního pyžama pomalu sklouzával k jejím ňadrům. Během sekundy jí zduřely obě bradavky. Zhluboka se nadechla a oddala se slastnému pocitu, který jí přinášely dotyky Evanova velkého palce.

„Ty už jsi vážně velká holka,“ zašeptal smyslně. „Vadí ti to?“

„Máš nádherná prsa, víš to? Přesně do mých dlaní.“ Naklonil se k ní a zlehka se dotkl její tváře. „Nechtěla bys mě políbit?“

Prsty se mu zaryla do jeho obrovských ramen. „Ano.“

Ucítil, jak se mu napnuly svaly, a na okamžik přestal dýchat.

Ústy letmo zavadil o její rty. Jakmile se rozechvěla, pravou rukou stiskl její ňadro a něžně ho polaskal. Druhou rukou jí vklouzl pod šíji a vášnivě se přisál na její dychtivá ústa.

O několik vteřin později se od ní odtrhl a prudce vstal. Bezmocně se třásl, ve tváři měl potemnělý výraz a v očích se mu jen jiskřilo.

Anna se na něj žádostivě zadívala. Očividně byla potěšena touhou, jíž po ní zmíral.

„Konečně vidíš, jaký mám z tebe strach,“ zašeptala rozechvěle a omotala si župánek těsně kolem těla. Zpod tenké látky jí přitom prosvítaly růžové bradavky.

Evan polkl. Strnule zíral na její tělo a hledal vhodná slova.

„Ty to nechápeš,“ řekl stručně. „Tady jde o víc.“ Složila si ruce pod hlavu a s povzdechem se na něj podívala.

„Já se to ale nikdy nedozvím, protože ty máš strach se se mnou milovat.“

S chrapotem se zasmál. Poté se posadil, vytáhl z krabičky cigaretu a roztřesenou rukou si ji zapálil.

„Teď na to není vhodná doba.“

„Randall si mě chce vzít,“ zalhala. Ještě mu neřekla, že své zásnuby zrušili. „On nemá strach zacházet se mnou do intimností.“

Zatočila se mu hlava a v očích se mu zlověstně zablýsklo.

Anna pohlédla do jeho rozzlobené tváře. „Myslela jsem, že jsi netoužil po ničem jiném než se mě nadobro zbavit.“

„To jsem si myslel taky,“ vyštěkl.

„Pak by ti ovšem nemělo vadit, jestli se chci vdát a mít děti.“

Rázem mu poklesla čelist. „Randall bude ta největší chyba, jaké se kdy dopustíš,“ řekl. „Nebudeš s ním šťastná. Kdykoli se k němu otočíš zády, bude flirtovat s jinou ženou.“

„Alespoň mi neublíží.“

Dlouze natáhl z cigarety. „Vždyť ho nemiluješ. Miluješ mě.“

„Nejsi trochu namyšlený?“ zeptala se podrážděně.

„Možná, ale je to pravda,“ řekl potichu a žádostivě se na ni zadíval. „Nevím, jak se s tím vypořádat, Anno. Představa, že by ses provdala za Randalla, se mi však hluboce příčí.“

„Nechceš závazky,“ namítla. „Nechceš se oženit ani mít děti.“

„Jak to víš?“

„Protože jsi to několikrát říkal,“ vykřikla zoufale a zabořila se do měkkých polštářů. „Nina je přesně tvůj styl. Je dobrá společnice a srdce ti nezlomí.“

„To není pravda,“ opravil ji. „Mohla by být dobrou společnicí. Nejde jí však o nic jiného než se se mnou vyspat.“

„To je mi novinka.“

Pevně semkl rty.

„Ani ne. Vždyť ty nechceš nic jiného.“ Zadívala se na něj, ale neoponovala mu. Zamyšleně si povzdechl a usmál se na ni. „Nejsi žádná křehká dívka,“ uvažoval nahlas. „A když na tom budu pracovat, možná že se mi podaří překonat mé zábrany. Bůh ví, že tě chci,“ řekl potichu a toužebně se na ni zadíval. „Je mi třicet čtyři a jsem dost starý na to, abych se usadil.“

Srdce jí poskočilo. Zdálo se jí, že to myslí vážně.

„A Nina?“

„Nina?“ zeptal se otupěle. „S tou jsem skončil, stejně tak ty s Randallem,“ dodal rozkazovačně. Nevezmeš si ho a basta.“

„Chceš mi snad organizovat můj život?“ zeptala rozzlobeně.

„Myslíš, že mám něco takového v úmyslu?“ zadumal se. Dokouřil cigaretu a uhasil ji v miniaturním popelníku. Pak si stoupl vedle postele a pozorně se na Annu zadíval. „Řekni mi, že mě nemiluješ.“

Pokusila se, ale nešlo to. Mlčky sklopila zrak.

Sklonil se nad ni a zlehka ji políbil na čelo. „Zítra ráno tě vyzvednu a odvezu domů. Polly proti tomu nic nenamítala. Má nějaké jednání a tak jsem se jí nabídl.“

„Evane…“

Něžně ji pohladil po vlasech. „Co?“

V očích se jí zračily pochyby, strach a nejistota. „Prosím tě, nehraj si se mnou,“ zašeptala. „Neříkej nic, co nemyslíš vážně jen proto, že jsem zraněná a ty mě lituješ.“

„Nevyčítám ti, že mi nevěříš, maličká,“ odpověděl. „Snaž se nad tím moc nepřemýšlet. Slibuju, že tohle není hra. Není to lítost ani pocit viny. Ano?“

Vzdychla. „Tak dobrá.“

„Hodná holčička.“ Rozpustile na ni zamrkal. „Uvidíme se zítra.“

Zavřel za sebou dveře a vydal se směrem k výtahu. Když pak opustil nemocnici, měl pocit, jako by z něj spadla tíha několika posledních dnů. Znovu začínal volně dýchat. Od chvíle, kdy sem s Hardenem vstoupil, ho neopustila nervozita. Dnes byl konečně schopen zhodnotit možné následky Annina zranění a uvědomit si, jak blízko se ocitla smrti. Její poslední vzpomínka na něj by byla bývala bolestivá. Zavřel oči a zasténal. Díkybohu, že to takhle dopadlo. Dostal druhou šanci. Nyní ji nesmí ztratit, i kdyby to znamenalo ocitnout se tváří v tvář celoživotnímu strachu z vlastní síly a mohutnosti.

Druhý den ráno ji Evan přivezl na kolečkovém křesle k autu. Opatrně ji nadzvedl a posadil na místo spolupasažéra. Bylo to poprvé, co ji nesl. Zmocnil se ho zvláštní, leč příjemný pocit.

„Jsi hrozně silný,“ pronesla se zatajeným dechem. Evanovi ztuhla čelist. „Já vím.“ Přikryl ji dekou a ona se na něj podívala. „Mně se to líbí, Evane,“ zašeptala.

Výraz v jeho tváři se změnil. Zdálo se, že je celý nesvůj. Zapnul jí bezpečnostní pás a na zadní sedadlo uložil Huberta spolu s květinami. Poté se rozloučil se sestřičkami, které je doprovázely.

Znovu promluvil až na cestě domů. Anně přitom neušlo, že kouří jako komín. „Nikdy jsi přece nekouřil,“ poznamenala. „Poslední dobou jsem hrozně nervózní,“ odpověděl, aniž by se na ni podíval. „Až se uzdravíš, přestanu.“

„Je mi líto, že sis o mě dělal starosti.“ Usmál se. „To nejsou jen starosti, Anno,“ odpověděl otupěle. „Je to tvá přítomnost.“

Nevěděla, co na to říct, a tak raději mlčela. Jen ho pozorovala a vpíjela se do jeho tváře.

Podíval se na ni a pak zase zpět na cestu. „Napadlo tě někdy, proč jsem se dopouštěl takových krkolomností, jen abych se ti vyhnul a dokonce si k tomu pořídil ochranný štít v podobě Niny?“

„Myslela jsem, že mi chceš naznačit, že tě nemám pronásledovat,“ pronesla suše.

„Tak jednoduché to nebylo.“ Uhasil zbytek cigarety. „Musel jsem si tě držet od těla.“

„To se ti podařilo,“ odpověděla s kamennou tváří. „Zasnoubila jsem se s jiným mužem…“

„A já to nemohl přenést přes srdce,“ řekl úsečně a vrhl na ni letmý pohled. „Představa, že by se tě Randall dotýkal stejně jako já, mě mučila. Má zatracenou kliku, že jsem ho nevyhledal a na místě nezabil. Jak mohl dovolit, aby tě takhle zřídili?“

„Není to jeho vina…“

„Kdybych tam byl já, tak bys v tom autě vůbec neseděla,“ řekl rázně. „A pokud ano, tak bych tě nespustil z očí. Koneckonců, znám tě lépe než Randall. Tušil bych, jak snadno se necháš vylákat z auta.“

Věděla, že má pravdu, a to ji bolelo. Otočila se k okénku a pozorovala ubíhající krajinu.

„Pověz mi o tom něco.“

Pokrčila rameny. „Vlastně není co. Byl obrovský a šel z něj strach. I když jsem s ním bojovala, věděla jsem, že nemůžu vyhrát. Myslela jsem si však, že mu jde o mě a ne o mé šperky.“

„Mohlo tomu být ale naopak,“ řekl stroze. „Ještě že Randall přišel včas.“

„Ano.“

„Nejdříve jsem si myslel, že se mě budeš bát,“ řekl náhle. „Doktor tvrdil, že jsem stejně velký jako ten muž, co tě napadl.“

Zahořkle se na něj podívala. „Děláš, jako bych se tě někdy bála,“ pronesla odevzdaně.

„Co se týče Randalla…“ začal.

„Své zasnoubení jsme včera zrušili, Evane,“ přiznala se nakonec. „Tvrdil, že od té doby, co jsme spolu, jsem se hodně změnila. Chtěl, abych byla opět šťastná. Věděl, že by to mezi námi nefungovalo.“

„Moudrý to muž,“ pronesl s úlevou. „Nevěřil jsem, že si všimne tvé přeměny,“ dodal posmutněle. „Přesto jsem byl přesvědčen, že to, co dělám, dělám v tvém zájmu. Když tě odvezli do nemocnice, uvědomil jsem si, jak je můj život bez tebe prázdný. Dokonce i Harden říkal, že jsem se změnil.“ Vrhl na ni kradmý pohled. „Myslím, že má pravdu. Nechtěl jsem ti ublížit.“

Anna nadále sledovala krajinu. „Honila jsem se za tebou jako pes. Omlouvám se ti.“

„Mně se to líbilo,“ řekl chraplavým hlasem. „Nebojoval jsem s tebou, bojoval jsem se svou noční můrou. Když jsi mě přestala pronásledovat, myslel jsem, že můj život skončil.“

Mile se na něj usmála.

„To jsem ráda.“

„Ano. Ještě jsme ale nepřekonali všechny překážky, maličká,“ řekl pochmurně. „Vlastně jsme se s nimi sotva setkali.“

„Ale setkáme.“

Natáhl se k ní a něžně ji vzal za ruku. „Myslíš, že máme na vybranou?“ zeptal se těžkopádně.

Nezněl příliš optimisticky. Ustaraně se zadívala do jeho napjaté tváře.

„Louisa ti nahnala strach, viď?“ zeptala se nečekaně.

Zaváhal. „Myslím, že ano,“ odpověděl zachmuřeně. „Pamatuju si, jak říkala, že jít se mnou do postele je takřka sebevražda.“ Zarazil se. Tohle ještě nikdy nikomu neřekl, dokonce ani Hardenovi.

Anna na něj pohlédla. „Předpokládám… předpokládám, že jsi nespal jen s ní.“

„To ne. Pak už jsem si vybíral jen ty zkušenější,“ odpověděl stručně.

„Přesto se domníváš, že mě vyděsíš k smrti.“

Zadíval se přímo před sebe. „Možná jsem nenašel odvahu chopit se své šance,“ řekl a otočil se k ní. „Jsi velmi mladá, Anno. A až doposud jsi byla chráněna před okolním světem. Víc než kterékoli jiné ženy.“

„To je sice pravda,“ usmála se. „Poznáš to ale, když se mě dotkneš?“

Vybavil si, jak něžně laskal její ňadra, a srdce se mu divoce rozbušilo. Zhluboka se nadechl.

„Nepoznáš, viď?“ zeptala se potichu a upřela na něj zrak. „Po pravdě řečeno jsem měla tenkrát v galerii pocit, že tě to šokovalo. Rozevřel jsi mi blůzu a učil mě, jak tě vzrušit.“

„Proboha, Anno!“ zasténal a sevřel volant s takovou silou, až mu zbělely klouby. Samozřejmě si pamatoval, jak vášnivě na jeho stisk zareagovala.

„To, že jsem nevinná, ještě neznamená, že jsem beznadějný případ,“ řekla a zabořila se do sedadla, nemiluje ji, jen ji chce dostat do postele. Jako by se znovu probudila. V duchu se zachvěla při představě, jaké by to bylo, kdyby Evana svedla. Ležela by mu náručí a dovolila, aby se s ní miloval. Zároveň si však uvědomila možné následky, úsměv z tváře jí rázem zmizel. Kousla se do spodního rtu. Nemůže se s ním zaplést. Zcela jistě by otěhotněla.

Neuvědomila si, že to řekla nahlas, dokud nezaslechla skřípění brzd a Evanovy nadávky. „Co je?“ zeptala se překvapeně. Jestli nechceš, abychom skončili v příkopu, tak staň mluvit o dětech, ano?“ požádal ji. Což mohlo znamenat, že je chce, ale také nechce, neodvažovala se zeptat, kterou variantu má na mysli. Začala proto raději mluvit o počasí a Evan se k ní připojil.

Nevěděla však, a on neměl v úmyslu jí to říct, že představa dítěte v něm vyvolávala pocit touhy, jakou předtím nezakusil. Nikdy o dětech nepřemýšlel, protože pouze s Annou chtěl mít potomka, představoval si, jak by vypadala s kulatým bříškem, rozzářeným obličejem a zasněnýma očima. Toužil po ní jinak, než si uvědomovala. Po těžkém v práci se chtěl vracet domů, kde by byla ona, povídat si s ní o svých snech i obavách, držet ji v náruči, milovat se s ní. Nechtěl však, aby poznala, jak je náhle zranitelný. Nejdříve se musí ujistit, že dokáže překonat své hluboko zakořeněné trauma. A pokud se mu to nepodaří, zřejmě je nečeká žádná společná budoucnost.

Rozhovor o počasí představoval dokonalý únik, soustředil se na něj a jeho tělo si odpočinulo. Po zbytek cesty pak nemyslel na nic jiného, ani na Annu v mateřských šatech.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Lori, drobná prošedivělá hospodyně, už na ně čekala u vchodu. Evan na ni úplně zapomněl, ale najednou byl rád, že je tady. Nechtěl Annu nechat samotnou, zároveň však věděl, že on zůstat nemůže. Pouze její stav mu bránil v tom, aby se na ni nevrhl, ne pocit viny či lítost, jak se mylně domnívala. Zoufale po ní toužil, ať už to vzal z jakéhokoli úhlu.

Něžně ji nadzvedl a odnesl do domu. Lori za nimi cupitala halou, po schodišti nahoru, až do ložnice.

„Božínku, to je dobře, že už jste zase doma,“ zaštěbetala a usmála se na Annu. „Dělali jsme si velké starosti. Pan Duke se také vrátil, paní Polly ho neustále peskuje…“

„Jsem ráda, že jsem doma,“ přerušila ji Anna a snažila se zakrýt, jak je v Evanově náruči nervózní. Z výrazu jeho tváře a podle zběsilého tlukotu srdce poznala, že ho dotyky jejích ňader nesmírně vzrušují. Ve chvíli, kdy vstoupili do ložnice, už se třásla jako osikový list. Ještě že tu byla Lori.

„Což mi připomíná, že ještě musím zajet do obchodu,“ řekla Lori z nenadání.

„Ne!“ vyhrkli oba najednou.

Evan s Annou se na sebe podívali, lehce zčervenali a pak se dali do smíchu.

Lori na ně nechápavě pohlédla. „Bože, co to má znamenat?“ zeptala se s nepřítomným výrazem ve tváři. Myšlenkami už byla dávno v obchodě. „Mohl byste tu s ní chvilku zůstat, pane Evane?“

„Jistě,“ odpověděl rezignovaně a opatrně položil Annu na květovaný přehoz její postele s baldachýnem.

„Budu hned zpátky,“ usmála se Lori. „Máte na něco chuť, slečno Anno?“

„Na rybu,“ řekla Anna zasněně. „A sýrové sušenky a tomatový džus.“

„Přinesu vám je. Nezdržím se dlouho.“

Zavřela za sebou dveře od ložnice, čímž situaci ještě zhoršila. O několik vteřin později se zabouchly i vchodové dveře. Pak uslyšeli, jak Lori startuje Pollyino auto a vyjíždí na silnici.

Evan se podíval na Annu. Lokty se opírala o polštáře, blonďaté vlasy měla rozcuchané a blankytně modré oči jí jen zářily.

Svůj kovbojský klobouk si nechal v autě. Měl na sobě košili s modrým vzorováním, džínsy a vysoké boty. Bavlněná látka těsně obepínala jeho široký hrudník a Anna se zaujetím sledovala, jak klesá a zároveň stoupá.

Poté jí oči sklouzly o několik centimetrů níže, ke koženému pásku a vzdutému poklopci. Malinko se začervenala a pokračovala dál k jeho silným svalnatým stehnům a zpět k mohutným ramenům, opálenému obličeji a jiskřivým tmavým očím.

Jeho zrak zamířil k jejím štíhlým nohám a posléze k ňadrům, jejichž bradavky se pod tenkou látkou nebezpečně tyčily. Čím déle je však pozoroval, tím bledší byl ve tváři.

„Jsi vzrušená,“ řekl chraplavým hlasem.

„Ty taky,“ odpověděla se zatajeným dechem.

„To jsem vždycky, když jsem s tebou,“ řekl. „Překvapuje mě, že sis toho nikdy nevšimla.“

„Všimla jsem si akorát toho, že ses mi vyhýbal.“

Přikývl.

Kousla se do spodního rtu a srdce se jí divoce rozbušilo. „Co se stane teď?“ zašeptala.

„Budeme se modlit, aby se Lori co nejdříve vrátila,“ odpověděl s černým humorem. „Než uděláme to, po čem oba toužíme.“

Přerušovaně oddychovala. Pomalu si lehla na polštáře s květinovým vzorem, ruce si dala pod hlavu a zkřížila nohy. Celá se přitom nepatrně chvěla.

Evan se také chvěl. Nedočkavostí. Moc dobře však věděl, co by udělal, kdyby se jí jen dotkl. Oba byli příliš vzrušení na to, aby mohli přestat. Stačilo by, aby ji políbil, a byli by ztracení.

„Evane,“ zašeptala a tázavě na něj pohlédla. Poté skrčila jednu nohu a dlouhá jednobarevná sukně jí sklouzla až ke stehnům.

Evan se zadíval na jemnou kůži a zhluboka se nadechl.

„Nech toho.“

„Vždyť to chceš,“ zamumlala. „Ano. Víc, než si myslíš. Takhle k tomu ale nesmí dojít,“ řekl drsným hlasem a záměrně otočil hlavu. „Proč ne?“

Čelem se opřel o zavřené dveře a snažil se zaplašit chtíč, který v něm rozpoutala.

„Protože po tobě hrozně toužím,“ vyrazil ze sebe. „Nechci, aby se to napoprvé odehrálo takhle.“

„Mně… mně by to nevadilo,“ zašeptala. Tělo měla v jednom ohni.

„Ale vadilo,“ odpověděl. Otočil se, zády se opřel o dveře a do úst si vložil cigaretu. Zapálil si a pozorně se na Annu zadíval. „Zavři oči a snaž se odreagovat, dokud to nepřejde.“

Sklopila víčka a zachvěla se. Jejího těla se zmocnila dosud nepoznaná touha a napětí.

Evan ji mlčky sledoval. Těšilo ho, že se cítí přesně jako on, a navzdory své nezkušenosti po něm stejnou měrou dychtí. Kdyby ho tehdy Louisina reakce tolik nevystrašila, bůh ví, zda by si teď dokázal udržet od Anny odstup.

Po několika minutách se zabořila do matrace. Zdálo se, že zvláštní napětí je pryč.

„Je to lepší?“ zeptal se tiše.

„Ano.“ Otočila se na polštáři a tázavě se na něj zadívala. „Takhle je to vždycky?“

Pomalu zavrtěl hlavou. „Ještě nikdy jsem nic tak silného nezažil.“

Náhle se dveře za jeho zády otevřely a do místnosti vstoupila Polly. Při pohledu na Evanův překvapený výraz ve tváři se rozesmála.

„Copak jste mě neslyšeli?“ zeptala se s úsměvem. „Jak je ti miláčku?“

Uf, řekla Anna málem nahlas. Kdyby Evan udělal to, oč ji její tělo žádalo, následovala by pravděpodobně velmi trapná situace.

„Jsem unavená,“ řekla Anna vyhýbavě a oplatila jí její úsměv. „Ale už je mi lépe. Lori jela do obchodu. Evan se nabídl, že tu zůstane se mnou.“

„To je od tebe hezké, Evane,“ řekla Polly mile.

„To nestojí za řeč,“ mávl rukou. „Jestliže budeš chvíli doma, potřeboval bych si zajet na ranč.“ Něžně se na Annu usmál. „Poslední dobou jsem práci nějak vypustil z hlavy.“

„Kdopak asi ví, proč,“ zamyslela se Polly. „Děkuju, žes ji přivezl domů,“ dodala vážně.

„Nemáš zač.“ Zadíval se na Annu a snažil se nedat najevo, jak se mu příčí ji opustit, byť na jeden jediný den. „Slíbil jsem Hardenovi, že mu dnes odpoledne pomůžu přestěhovat dobytek. Zítra budu ale zpátky. Jestli chceš, přinesu ti nějaké videokazety.“

Usmála se.

„To by od tebe bylo milé.“

„Ano,“ řekla Polly. „Duke navrhl, abychom šli zítra na ryby. Váhala jsem, protože jsem nechtěla nechat Annu o samotě,“ dodala. „Chceme si s Dukem popovídat.“

Anna se rozzářila. „Vážně?“

„Moc si od toho neslibuj,“ mírnila ji Polly. „Ale drž mi palce.“

„Budu, neboj,“ slíbila.

„A já se tu zatím o Annu postarám,“ navrhl Evan s úsměvem.

Anna měla co dělat, aby při představě, kterou Evan svým laškovným tónem přivolal, nezčervenala. Zároveň si však zakázala rozebírat jeho poťouchlé narážky. Chtěl ji, a to ho možná zaslepovalo.

„V tom případě si koupím džínsy, které jsem dneska viděla,“ zazubila se Polly. „Vážně ti to nevadí, Evane?“

Podíval se na Annu a znovu musel odolat náhlému návalu horka.

„Ne, řekl ochraptěle. „Nevadí.“

Anna ho nejprve chtěla poprosit, aby zůstal. Morální zábrany, kterými se dříve honosila, totiž jakoby rázem převýšila touha. Pak se ale rozmyslela. Jestliže přijde zítra, mohou z postele sledovat televizi, a jelikož nikdo nebude doma – Lori měla volno – kdo ví, k čemu dojde. Věděla, že Evanovi nikdy nebude umět říci ne. Vzápětí si však uvědomila, že by se dopustila velké chyby, kdyby se mu podvolila. Pokud by ji zkompromitoval, smysl pro čest by ho zcela jistě přiměl k uzavření manželství. Nestála o zdráhavého ženicha. Jednostranná láska nikdy nestačí.

Evan se usmál, ale už se na ni nepodíval. Když odešel, Polly se oddala svým snům o Dukeovi, aniž by si byla vědoma strachu, který v Anně narůstal.

Tu noc zůstala dlouho vzhůru. Večeře s rodiči se nečekaně protáhla. S potěšením naslouchala jejich rozhovoru a sama se do něj často zapojila. Po mnoha letech se opět cítila součástí rodiny. Polly jen zářila.

Nakonec se omluvila a šla si lehnout. Duke s Polly zůstali v obývacím pokoji sami. Když po několika hodinách snění o Evanovi a nadcházejícím dni usnula, ještě stále seděli u stolu a povídali si.

Druhý den ráno přijel Evan se dvěma videokazetami v ruce. V džínsech a kostkované kovbojské košili působil dojmem hejska. Měl kruhy pod očima a zdálo se, že není úplně ve své kůži.

„Pracoval jsem dlouho do noci,“ vysvětlil Polly a přinutil se k úsměvu. Ve skutečnosti však strávil hodiny přemýšlením, co udělá, jestliže se přestane ovládat a vyděsí Annu k smrti. Věděl, že jeho obavy jsou absurdní. Žil s nimi ale příliš dlouho, aby na ně mohl jen tak zapomenout.

Duke zůstal přes noc. Než se však Polly probudila a oblékla, byl už dávno na odchodu. Lori připravila pro všechny snídani a odjela s kamarádkami do kina.

„Jakpak se má moje holčička?“ zeptal se Anny Duke, jakmile vstoupil do jejího pokoje. Ležela na posteli a měla na sobě dlouhou červenou sukni a červenozlatou vzorovanou halenku. Dlouhé blonďaté vlasy jí splývaly kolem obličeje a zpod deky jí vykukovala bosá chodidla.

Sklonil se nad ni a Anna ho něžně políbila na opálenou tvář.

„Je mi dobře. Doufám, že s maminkou chytíte spoustu ryb,“ řekla.

„Já už jsem si jednu vyhlédl,“ zamumlal a Polly se začervenala.

Anna se na ně usmála. „Tak už běžte a hezky si to tam užijte.“

Polly s Dukem na sebe pohlédli.

„Nemějte strach,“ ubezpečil je Evan. „Já se o Annu postarám.“

Za jeho slovy bylo víc než jen to. Když Polly uviděla, jak si Duke oddychl, uklidnila se také. Vyměnili si ještě několik společenských frází a pak vyrazili.

Evan je šel vyprovodit a pak se vrátil zpět do Annina pokoje. Ve dveřích se zastavil a pohlédl na ni. Vypadala půvabně. Stačilo, aby se na ni podíval, a srdce se mu rozbušilo jako o závod.

„Chceš se na ně podívat?“ zeptal se a zamával před ní dvěma zbrusu novými filmy.

„Proč ne,“ řekla chraplavým hlasem. Představila si, jaké to bude, až si k ní lehne na postel a přitulí se. Toužebně se rozzářila.

Při pohledu na její rozpálenou tvář musel odvrátit zrak. Ještě že je tu s nimi Lori. Kdyby tu nebyla, kdo ví, jak by Anně odolal.

„Lori je tady, viď?“ zeptal se pro jistotu. Opatrně zasunul kazetu s prvním filmem do videa a zapnul televizi.

„Ne… není,“ odpověděla. „Dnes má volno.“ Zarazil se a nepatrně se rozechvěl. „Chceš, abych ti slíbila, že tě nesvedu?“ zeptala se s neobvyklou lehkostí, ačkoli jí srdce divoce bilo. Cítil, jak mu tuhnou svaly.

Zadíval se na ni a oči mu bezmocně sklouzly k její blůzičce.

„To nemusíš,“ odpověděl a drsně se zasmál. „Stačí, když se mě budeš dotýkat.“

Srdce se jí rozbušilo. Z výrazu jeho tváře poznala, že říká pravdu. Najednou měla dojem, že se její sny naplnily. Rozevřela náruč a usmála se na něj.

Zasténal, ale odolat jí nedokázal. Přistoupil k jejímu lůžku a sklonil se nad ni. Ledovýma rukama ho objala okolo krku a stáhla k sobě na postel. Věděl, že nedělá dobře. Měla ale tak pružné, měkké a pěkně formované tělo, že neodolal. Klesl vedle ní na matraci a roztouženě se přisál na její rty. Pomalu a něžně ji líbal a čím dál tím víc se propadal do prošívané přikrývky.

Anna byla v sedmém nebi. Dychtivě ho kousala do rtů a tiskla se k jeho pevnému teplému tělu. Jakmile však pronikl jazykem hlouběji, zasténala a Evan se od ní odtrhl.

„Ublížil jsem ti?“ zeptal se stroze a vyděšeně se na ni podíval. „Bože, někdy své tělo nenávidím.“

„Nic jsi mi neudělal,“ řekla a pohledem se zaryla do jeho plných rtů. „Jen jsem se celá rozpálila,“ zašeptala ochraptěle.

Uklidnil se. Konečky prstů jí pomalu přejel po tváři.

„Veškeré mé obavy byly zbytečné,“ zadumal se.

„Ty sis vážně myslel, že bych z tebe mohla mít strach, Evane?“ zeptala se rozechvěle. „Copak nevíš, že tobě dovolím cokoli?“

Jeho oči se rozzářily.

Hladově se sklonil k jejím rtům, paži si zasunul pod ni a nadzvedl ji. Letmo se jí dotýkal ústy, kousal ji a dráždil špičkou jazyka s takovou zkušeností, až myslela, že se zblázní.

Snažila se lapit ho do svých úst a udělat tak přítrž mukám, která podstupovala.

„Co bys chtěla?“ zašeptal.

„Chci, abys mě políbil!“ zasténala.

Líně ji kousl do spodního rtu.

„Vždyť nic jiného nedělám.“

„Já chci, abys to udělal pořádně. Otevři ústa a polib mě…“ zamumlala.

Udělal, oč ho prosila. Zároveň se posunul tak, že se svými boky dotýkal jejích a zduřelým penisem ji tlačil do měkkého bříška.

Anna překvapeně zasténala.

Odtrhl se od ní a zadíval se do jejích šokovaných očí. Dlouhou chvíli se nehýbal. To nebyl strach, co spatřil. Zavrtěl sebou a rozpustile se zašklebil.

Uvědomil si, že je to stud, a ne odpor. Lehl si na bok a něžně se na ni usmál. Anna mu jeho úsměv oplatila. Líbilo se mu, jak se červená.

Jednu nohu vsunul mezi její stehna. Anna ztuhla.

Zavrtěl hlavou.

„Ne. Tohle patří k milování. Chci, abys o mém těle věděla vše. Musíš, než zajdeme dále.“

Musela bojovat s vlastním studem. Po chvíli se však uklidnila a dovolila mu, aby se k ní přimáčkl.

„Neboj se,“ řekl hlubokým a smyslným hlasem. „Jen chci, abys poznala mé tělo, nic víc.“

Jakmile se uvolnila a zapomněla na počáteční šok, přitulila se k němu a prsty se zabořila do jeho teplého těla.

Věděl, že nemá žádné zkušenosti, aby ho mohla posoudit. To ho malinko uklidnilo. Nevěděla toho tolik! Zaplaťpánbůh, že se v jejím obličeji nezračily obavy.

Louisu nikdy nepřiměl, aby si vedle něj takhle lehla. Ve skutečnosti jí jakýkoli intimní kontakt připadal nechutný. Ještě stále měl v živé paměti, jak před ním ucukla, když se dotkl jejích ňader. Nikdy také neměla ráda, když ji na ně líbal.

Pomalu přejížděl konečky prstů po Anniných prsou. V napjatém tichu bylo slyšet pouze šustění tenkého materiálu. Něžně obkroužil její růžovou bradavku, jež rázem ztvrdla a bojovně se vztyčila. Po celou dobu ji napjatě sledoval a pozorně naslouchal jejímu nepravidelnému dechu. Byla k němu více než štědrá.

Zasténala a zašátrala po jeho ruce. Nechtěla, aby se dále mučil pouhými dotyky, když cítila, jak po ní prahne.

„Opatrně,“ zašeptal. „Udělám jen to, co budeš chtít. Nejdříve tě chci ale trošku rozpálit.“

Do tváří se jí nahrnula krev, ale nic nenamítala. Zabořila se zpět do měkkých polštářů a s rozechvěním očekávala, co bude dál.

Velkou rukou ji objal a s jiskřivým pohledem v očích se k ní přitiskl.

„Líbí se ti to?“ zašeptal.

„Ano!“ Nehty se mu zaryla do ramene a roztouženě se prohnula v zádech. „Ach, Evane! Prosím tě!“

Nosem se otřel o její nos a horečnatě jí dýchl na tvář. Konečky prstů přitom nepřestával kroužit okolo jejích naběhlých bradavek.

Poté jednu z nich něžně stiskl. Zašimralo ji v břiše a tělem jí projela náhlá touha. Dychtivě se na něj zadívala, přičemž stěží rozeznávala jeho obrysy. Vášeň ji zcela zaslepila. Napnula se jako luk a zasténala neuvěřitelnou rozkoší.

Evan ji shovívavě sledoval. „Jsi tak vzrušená,“ zašeptal, „že bych tě mohl uspokojit pouhými ústy, co myslíš, maličká?“

Anna se při jeho slovech začervenala, přesto nic nenamítala, když jí začal rozepínat knoflíky u blůzy.

„Lež klidně,“ řekl, když mu sevřela zápěstí. „Nech mě, ať si tě prohlédnu.“

„Ještě nikdy…“ pronesla roztřeseným hlasem a s vykulenýma očima na něj pohlédla.

„Bože, ty myslíš, že to nevím?“ zeptal se ochraptěle. Jakmile jí roztáhl blůzičku, zajiskřilo se mu v očích. Opatrně zatáhl za přední rozepínání podprsenky a pomalu ji stáhl z jejích oblých prsou. Při pohledu na její krémovou kůži a zduřelé bradavky se mu zatajil dech.

„Jsem tak… tak velká,“ zašeptala omluvně.

„Tvá velikost tě přivádí do stejných rozpaků jako mě,“ řekl potichu. Zlehounka se jí dotkl a sledoval, jak se vypíná k jeho rukám. „Líbíš se mi,“ pronesl hlubokým hlasem, leč s neuvěřitelnou něžností. „Vzrušuješ mě jako žádná jiná žena. Jsi nádherná, Anno,“ zašeptal a pomalu se sklonil k jejím prsům. „Nejraději bych tě celou snědl…“

Vzal si do úst její ztvrdlou bradavku a láskyplně ji začal okousávat. Anna vykřikla. Vzrušení, jež zažívala, bylo natolik ohromující, že jí do očí vhrkly slzy. Přitiskla se k němu, roztřesenýma rukama ho popadla za husté tmavé vlasy a přitahovala ho blíž a blíž…

V tu chvíli ucítila, jak jí dlaní jedné ruky zajel pod sukni. Matně si vybavovala její pohyb, nejprve na štíhlých nohách a pak na bříšku.

„Cokoli…“ zašeptala mu něžně do ucha. „Cokoli budeš chtít, Evane…“

Jeho ruka se zarazila na jednom místě a na zlomek vteřiny se oddal touze, která ho spalovala. Jeho ústa byla čím dál tím nenasytnější, stejně jako jeho ruce, a Anna mu zcela podlehla. Jeho síla jí imponovala, jeho vůně ji srážela na kolena. Zasněně ho kousla do ramene.

Evan zatajil dech a překvapeně sebou škubl. Poté na ni vrhl nevěřícný pohled.

„Já… já se omlouvám,“ zajíkla se a sklopila oči. „Kousla jsem tě.“

„To ano.“

Strnule si prohlížel její tělo i červený flíček na místě, kde se jí prve dotýkal ústy. Nepatrně se zachvěl.

„Myslel jsem si, že takhle se mě budeš bát,“ řekl potichu.

„Proč?“ zašeptala.

„Protože bych ti mohl ublížit,“ procedil mezi zuby. Při pohledu na drobné zranění, které jí způsobil, se usmál a něžně ho pohladil. „Nechtěl jsem se takhle nechat unést.“

To, že ona byla tím důvodem, v ní vyvolalo pocit euforie.

„Nebolelo to,“ řekla a mile se na něj usmála. „Po pravdě řečeno se mi to líbilo.“

„To neříkej dvakrát,“ řekl chraplavým hlasem.

„Nejsem starožitné sklo, Evane. Nerozbiju se, když se ke mně budeš chovat trošku drsněji.“

Přisunula se k němu blíž, toužebně se na něj zadívala a nohou se přitiskla k jeho stehnu. Poté si položila ruku na jeho košili.

„Co bys chtěla?“ zeptal se něžně. Těšilo ho, že po něm touží.

„Můžu se tě tady dotýkat?“ zašeptala.

Na okamžik zaváhal, ale pak jejímu přání vyhověl. Rozepnul perleťové knoflíky, vytáhl si košili z kalhot a odhodil ji na podlahu. Nepřetržitě ji přitom sledoval.

Čelem se opřela o jeho široký svalnatý hrudník a rukou mu zajela do tmavých chlupů. Smyslně za ně zatahala.

„Takhle?“ zašeptala. Nechtěla nic víc než ho uspokojit. „Takhle to máš rád?“

„Ano,“ vydechl. Dlaní jí vjel do vlasů a přitiskl si ji k sobě čelem. „Líbej mě tak, jak jsem tě líbal já. Tady,“ zdůraznil a navedl ji k jedné straně hrudníku.

Zatajila dech.

Nikdy ji nenapadlo, že muži mají stejně citlivé bradavky jako ženy. Při té představě se jí zatočila hlava. Hlavou se zabořila do jeho chlupů a zabloudila k jedné z nich. Nejdříve ji malinko poškádlila nosem, poté rty a nakonec zuby. Evan ztuhl. Jakmile vzala růžovou bradavku do úst, roztřásl se jako osikový list. Líbilo se jí, jak na její dotyky reaguje. Zatímco mu ústy přejížděla po hrudníku, lehl si na záda a zcela se jí svým tělem oddal. Měl zavřené oči a pokaždé, když se ho dotkla, se zachvěl. Rty něžně zatahala za druhou bradavku a Evan zasténal.

Jeho ruka se zarazila na jednom místě a na zlomek vteřiny se oddal touze, která ho spalovala. Jeho ústa byla čím dál tím nenasytnější, stejně jako jeho ruce, a Anna mu zcela podlehla. Jeho síla jí imponovala, jeho vůně ji srážela na kolena. Zasněně ho kousla do ramene.

Evan zatajil dech a překvapeně sebou škubl. Poté na ni vrhl nevěřícný pohled.

„Já… já se omlouvám,“ zajíkla se a sklopila oči. „Kousla jsem tě.“

„To ano.“

Strnule si prohlížel její tělo i červený flíček na místě, kde se jí prve dotýkal ústy. Nepatrně se zachvěl.

„Myslel jsem si, že takhle se mě budeš bát,“ řekl potichu.

„Proč?“ zašeptala.

„Protože bych ti mohl ublížit,“ procedil mezi zuby. Při pohledu na drobné zranění, které jí způsobil, se usmál a něžně ho pohladil. „Nechtěl jsem se takhle nechat unést.“

To, že ona byla tím důvodem, v ní vyvolalo pocit euforie.

„Nebolelo to,“ řekla a mile se na něj usmála. „Po pravdě řečeno se mi to líbilo.“

„To neříkej dvakrát,“ řekl chraplavým hlasem.

„Nejsem starožitné sklo, Evane. Nerozbiju se, když se ke mně budeš chovat trošku drsněji.“

Přisunula se k němu blíž, toužebně se na něj zadívala a nohou se přitiskla k jeho stehnu. Poté si položila ruku na jeho košili.

„Co bys chtěla?“ zeptal se něžně. Těšilo ho, že po něm touží.

„Můžu se tě tady dotýkat?“ zašeptala.

Na okamžik zaváhal, ale pak jejímu přání vyhověl. Rozepnul perleťové knoflíky, vytáhl si košili z kalhot a odhodil ji na podlahu. Nepřetržitě ji přitom sledoval.

Čelem se opřela o jeho široký svalnatý hrudník a rukou mu zajela do tmavých chlupů. Smyslně za ně zatahala.

„Takhle?“ zašeptala. Nechtěla nic víc než ho uspokojit. „Takhle to máš rád?“

„Ano,“ vydechl. Dlaní jí vjel do vlasů a přitiskl si ji k sobě čelem. „Líbej mě tak, jak jsem tě líbal já. Tady,“ zdůraznil a navedl ji k jedné straně hrudníku.

Zatajila dech.

Nikdy ji nenapadlo, že muži mají stejně citlivé bradavky jako ženy. Při té představě se jí zatočila hlava. Hlavou se zabořila do jeho chlupů a zabloudila k jedné z nich. Nejdříve ji malinko poškádlila nosem, poté rty a nakonec zuby. Evan ztuhl. Jakmile vzala růžovou bradavku do úst, roztřásl se jako osikový list. Líbilo se jí, jak na její dotyky reaguje. Zatímco mu ústy přejížděla po hrudníku, lehl si na záda a zcela se jí svým tělem oddal. Měl zavřené oči a pokaždé, když se ho dotkla, se zachvěl. Rty něžně zatahala za druhou bradavku a Evan zasténal. Je to neuvěřitelné, pomyslela si, a báječné, že je jí takhle vydán napospas. Odvážně zamířila k širokému pásku a těsně nad pupíkem ho něžně kousla.

Zachvěl se a s výkřikem se prohnul v bocích. Anna zvedla hlavu. Jeho reakce na tak něžné kousnutí ji překvapila a zároveň malinko vystrašila.

Když spatřila jeho obličej, nepoznala ho. V očích měl mučivý výraz, tvář potemnělou vášní a rty pevně semknuté k sobě.

„Omlouvám se,“ vyhrkla. „Evane, moc se omlouvám, ublížila jsem ti?“

„Proboha… proboha, Anno!“

Překulil ji na záda, svlékl z ní blůzu i s podprsenkou a obojí hodil na zem. Pak se nad ní vypjal a žádostivě se na ni zadíval.

Měla velká pevná ňadra s tmavě fialovými bradavkami, jež před jeho očima rychle rostly.

Instinktivně se je snažila zakrýt, ale Evan ji chytil za paži a posadil si ji před sebe.

„Ne,“ řekl drsně. „Jsi moje. A chci si tě prohlédnout.“

Po chvíli se vzdala a roztřeseně sledovala, jak si prohlíží její ňadra. Takováto důvěrnost ji překvapovala a zároveň malinko děsila.

„Jenom tvoje,“ zašeptala rozrušeně.

„Jenom moje,“ řekl hlubokým chraplavým hlasem. Jeho oči potemněly. „Bože, jsi krásná,“ řekl drsně. „Nesmírně krásná.“

Zdálo se, jako by při jeho slovech rozkvetla. Nepatrně se prohnula v zádech.

„Evane,“ zašeptala rozechvěle. „Evane, zemřu, jestli se mě nedotkneš…“

Měl ten samý pocit. Hladově se po ní natáhl. „Tak to by stačilo,“ vyrazil ze sebe. Se zaťatými zuby pevně svíral její paži a očima se pásl na její kráse. „Takhle bychom mohli velice rychle ztratit hlavu,“ procedil mezi zuby a znenadání si ji přitiskl na hustý porost, který ho pokrýval od krku až po pás. „Ani nevím, jestli budu schopen přestat,“ zachraptěl.

Anna ztuhla. Jakmile ucítila jeho chlupatý hrudník na svých holých ňadrech, zachvěla se. Takhle intimní kontakt ještě nikdy nezažila. Evan ji držel na žebrech a pomalými smyslnými pohyby si ji přitahoval na hustý porost. Měla pocit, že by stačilo škrtnout sirkou a celá by vzplála.

Netušila, že pouhý kontakt s mužským hrudníkem dokáže její tělo uvést do extáze. Nehty se zaryla do Evanových širokých ramen a pohybovala se v jeho rytmu. Jejich vzájemný kontakt ji vzrušoval k zbláznění.

„Tiskni mě k sobě,“ zachraptěla se zavřenýma očima. „Pevně mě k sobě tiskni.“

Nedokázal myslet. Spaloval ho žár, který v něm podněcovala ona. Sledoval, kde se dotýkají, jak jeho teplý hrudník probodává svými špičatými bradavkami. Měl pocit, že mu do něj vypálí dvě malé dírky a navěky si ho tak ocejchuje. Přitiskl si ji k sobě ještě víc a pohyboval s ní ze strany na stranu. Poslouchal, jak přerývaně sténá a nehty se mu přitom zarývá do kůže. Popotáhla a ústy se přisála na jeho holá ramena. Něžně ho kousala a jazykem mu na ně kreslila malé kroužky.

Jednou rukou jí sjel po páteři a nepatrně ji nadzvedl. Jeho tělo nepředstavitelně žhnulo. Náhle se k ní sklonil a majetnicky ji políbil.

V tu chvíli by mu dovolila cokoli. Když se od ní odtrhl, ostře se prohnula v zádech a vystrčila na něj svá plná ňadra. Zcela se mu oddala.

Evan se zachvěl. Věděl, co tím chce říct. Dala by mu cokoli, co by chtěl. Udělala by cokoli, co by po ní žádal. Mohl ji položit na postel, svléct a zmocnit se jejího těla, a ona by nic nenamítala.

Její odevzdanost ho zarazila. Pomalu zvedl hlavu a nepřetržitě přitom sledoval její ňadra. Vzdáleně si uvědomoval, jak se mu nehty zarývá do ramen. Co ho však zaujalo víc, byla její rozpálená hladová tvář. Ještě nikdy ji neviděl takhle nádhernou.

Přitiskl si její tvář na svůj hrudník a něžně ji pohladil po vlasech. Myslel, že se zblázní.

Bezmocně na něj tlačila svá ňadra a zlehka se ho dotýkala ústy.

„Přestaň,“ zašeptal. „Nebo se zblázním.“

„Já vím,“ rozpustile ho štípla do brady. „Mohli bychom se spolu pomilovat,“ zašeptala roztřeseným hlasem. „Tady a teď.“

Pevně ji sevřel okolo ramen.

„Ne.“

„Vždyť po mně toužíš,“ řekla.

„Strašně,“ pokýval hlavou. „Teď se tady ale nemůžeme milovat. Co kdyby se tu znenadání objevila Lori nebo tvoji rodiče a našli nás tady?“

„Můžeme zamknout dveře,“ navrhla.

Zvedl hlavu a něžně ji vzal za bradu.

„Zhluboka dýchej,“ řekl potichu. „A uvolni se. Nechci, aby ses cítila jako žena, kterou jsem si koupil na jednu noc, Anno. Netoužím po levném sexu, i když uznávám, že se nám naše milování trochu vymklo z rukou.“

Sklopila oči.

„Trochu?“ zašeptala a nervózně se zasmála.

„Říkal jsem ti, jaké by to bylo,“ připomněl jí a zadíval se na ni. Poté sjel rukou po jejím těle a něžně si potěžkal její ňadro. „Opravdu jsi velká,“ zašeptal a usmál se na ni. „Skoro jako já.“

Zčervenala, ale také se usmála. Pak se malinko prohnula v zádech, aby mohl její prsa vzít do dlaní.

„Líbí se ti to?“ zeptal se.

„Co myslíš?“ opáčila.

Sklonil hlavu a druhou rukou za jejími zády si ji přitáhl tak, aby se ústy mohl dotknout jejího ňadra. Něžně ho ocucával, kousal a laskal, až začala slastně sténat. Milovala, když se jeho horké vlhké rty dotýkaly její kůže. Zároveň si vzpomněla, jak jí něco podobného udělal poprvé, přes tenkou vrstvu oděvu.

Jakmile chtěl zvednout hlavu, zadržela ho.

„Ještě trošku… prosím,“ zaškemrala. „Ještě trošku mě kousni…“

A on měl strach, že ji vyděsí k smrti, pomyslel si, když se oddal jejímu přání. Položil ji na postel a hladově se přisál na její ňadra. Slastně sténala, pevně přitom svírala jeho paže a třásla se rozkoší. Evan se nemohl nasytit jejího křehkého poddajného těla.

Ústy se znovu přisál na její rty, a aniž by pomyslel na možné následky, překulil se na ni a jednu nohu si vsunul mezi její stehna. Ocitli se tak v té nejintimnější poloze.

Zalapala po dechu a roztřeseně se k němu přitiskla. Evan zvedl hlavu a podíval se na ni.

„Zřejmě tě to bude hrozně bolet,“ řekl monotónně a jednou rukou sklouzl k jejím bokům. „Zejména pokud ses nikdy předtím do žádných intimností nepouštěla.“

„Ne, nepouštěla. Jestliže nebudeš ty ten první,“ zašeptala, „pak už nikdo jiný. Evane, já tě miluju.“

Zasténal a zavřel oči. Veškeré jeho obavy byly bezdůvodné. Milovala ho. Napadlo ho, jestli ho Louisa někdy milovala, anebo ho chtěla jen kvůli jeho postavení a bohatství. Anna mu něco takového nedávno naznačovala, stejně jako Harden před lety, a nyní se musel smířit s faktem, že oba měli zřejmě pravdu.

Něžně ji políbil na holá ramena, krk i rty. „Budu k tobě hrubý,“ řekl v mučivé bolesti. „Copak to nechápeš? Přestanu se ovládat. Ach bože, už máš ode mě pěkné modřiny…“

Jemně ho políbila a zamilovaně se o něj otřela nosem. „To jsi ještě neviděl své rameno,“ řekla a pobaveně se na něj usmála.

„Já vím. Tys mě kousla.“

„A poměrně dost,“ zašeptala roztřeseným hlasem. „Nevěděla jsem, jaké to bude, ani že uděláš to, co jsi udělal.“ Zaryla se mu prsty do hustého porostu. „Myslela jsem, že omdlím, když ses na mě přitiskl svým hrudníkem.“

„Někdy mi moje chlupy nevadí,“ podotkl. „Byla jsi hrozně moc vzrušená.“

„A pořád jsem,“ řekla potichu. „Přála bych si, abychom se spolu mohli pomilovat.“

„Já taky. Takhle to ale nejde.“

„A co kdyby ses svlékl?“ navrhla mu z části z legrace.

„Ty to nechápeš.“ Posadil se vedle ní, natáhl si nohy a přitiskl si ji tváří ke svému hrudníku. „To, co děláme, je třeba stvrdit sňatkem.“ Potichu se na ni podíval a něžně ji přitom hladil na prsou. „Jestliže chceš, abychom měli děti, tak si mě nejdříve budeš muset vzít.“

Anna měla dojem, že se přeslechla. „Ty se ale nechceš ženit,“ podotkla roztřeseným hlasem.

„Ale chci,“ odpověděl zarputile. Sklonil hlavu a dlouze a vášnivě ji políbil. „Ožením se s tebou, jestliže budeš chtít. Prosím, řekni ano.“

„Ano!“ vyhrkla bez přemýšlení. Evan se zhluboka nadechl a všechny své obavy poslal k čertu.

„Naše zasnoubení nebude mít dlouhého trvání,“ zašeptal. „Zítra požádáme o svolení k sňatku.“

„Tak brzy?“ vyrazila ze sebe.

„Nedokážu bez tebe být,“ řekl a v očích se mu vášnivě zablýsklo. „Chci s tebou být neustále, dnem i nocí. Chci tě mít u sebe v posteli, Anno,“ zašeptal smyslným hlasem a něžně ji kousl do dolního rtu. Pak ji pohladil po vlasech a prsou. „Chci, aby se tvé nahé tělo svíjelo pod mým…“

Anna se otočila a přisála na jeho rty. Toužila po něm víc než kdykoli předtím. Evan její polibek opětoval, ale vzápětí se od ní odtáhl. Překulil se na druhou stranu a posadil se na okraj postele. Setrval k ní zády tak dlouho, dokud se nepřestal třást. Pak se natáhl pro cigarety. Byly v kapse košile, kterou prve odhodil na zem. Zvedl ji ze země společně s její blůzou a podprsenkou.

Anna se také posadila a zhluboka oddychovala. Evan se automaticky zadíval na její ňadra.

„Nádhera,“ zašeptal se zatajeným dechem. „Po zbytek života bych se na tebe dokázal dívat. Pokud si ale chceš zachovat svoji cudnost, tak se raději obleč. A to rychle.“

Hodil po ní její šatstvo a sledoval, jak si roztřesenými prsty zapíná podprsenku a navléká blůzu.

Zdálo se, že se před ním najednou stydí. Evan to vycítil, zvedl ji proto z postele a chytil za ramena.

„Ještě pořád nevíš, do čeho se pouštíš. Dnes jsem se kupodivu ovládal. Ale až nad sebou ztratím kontrolu – k čemuž jednoho dne dojde – možná se ti nebude líbit, co se stane.“

„Stále se snažím pochopit, z čeho mám mít takový strach,“ zavrtěla hlavou.

„Jsem hrozně velký,“ řekl potichu. „Vždycky jsem musel korigovat svoje údery, už když jsem byl malý kluk. Dokonce teď…“ zarazil se v půli věty. „Pořád před sebou vidím Louisu,“ dodal nakonec a bolestně sebou cuknul.

Tohle, pomyslela si, bude vyžadovat čas a trpělivost. Když ale bude opatrná, možná se jí podaří zacelit jeho rány.

„Nejsem z cukru,“ řekla váhavým hlasem. „Toužím po tobě stejně jako ty po mně. Miluju tě, víš.“

Něžně se dotkl jejích rtů. „Najednou mi všechny mé obavy připadají směšné.“

„To také jsou,“ odpověděla a zavřela oči, zatímco ji líbal. „Zůstaneš tedy se mnou?“

Tiše se zasmál. „Po ničem jiném neprahnu,“ odpověděl. „V Jacobsvillu není mnoho žen, které by uctívaly půdu, po které chodím.“

Pohlédla na něj.

„Nemusíš mi to stále připomínat.“

„Já ti nic nepřipomínám. Jestli chceš něco vědět, tak si teď připadám jako pěkný náfuka.“ Políbil ji na tvář. „Pojď, sedneme si do obývacího pokoje a pustíme si nějaký film, než zase skončíme v posteli.“

„Jednou tam stejně skončíme,“ nedala se. Evan si povzdychl.

„Jednoho dne ano,“ souhlasil. „Nejdříve k tomu však musím sebrat odvahu,“ řekl si pro sebe.

Letmo ji políbil na čelo a o pár minut později zapnul videorekordér. Pak si sedl na gauč, pevně Annu objal a přemýšlel, jak bez ní bude žít, až před ním ze strachu uteče.

DESÁTÁ KAPITOLA

Jak Anna druhý den ráno zjistila, Evan s přípravou svatby nijak neotálel. V časných ranních hodinách ji vyzvedl a zamířil s ní na úřad. Polly a Dukeovi o tom řekli den předtím. Rozhodli se, že počkají přes noc, než začnou s vyřizováním formalit. Nikoho jejich novinka nepřekvapila, ani Anniny rodiče.

Anna byla v sedmém nebi. Evan se k ní choval láskyplně, líbal ji, kdykoli se s ní setkal, a když kráčeli vedle sebe, něžně ji objímal.

Poté, co zažádali o svolení k sňatku a nechali si udělat krevní testy, Evan ji vzal na oběd do restaurace.

„Moc nejíš,“ poznamenal a kývl na nedojedený rostbíf.

Zamilovaně na něj pohlédla. „Ještě pořád jsem v šoku,“ přiznala. „Nemůžu tomu uvěřit.“

Majetnicky si ji prohlédl. „Nikdy jsem o manželství vážně neuvažoval,“ řekl. „I když jsem si párkrát představil, jaké by to bylo, mít domov a rodinu.“

„Říkal jsi, že se za tebou všechny honily, jen aby se dostaly k Hardenovi,“ vybavila si s úsměvem.

Pokrčil rameny. „Částečně to byla pravda. Harden nenáviděl ženy, a ony ho milovaly. Zejména Miranda, což pro něj bylo ohromné štěstí,“ dodal s úsměvem.

„Vždycky jsem si říkala, že jestli se ožení Harden, pak už se ožení kdokoli,“ poznamenala. „On skutečně ženy nenáviděl.“

„Asi tak jako Connal. Dokud se před ním neobjevila Pepi,“ souhlasil. Vzal ji za ruku a otočil ji. Zamyšleně jí přejel po prsteníčku. „Ani jsem ti nekoupil prstýnek,“ podotkl.

Povolení k sňatku a krevní test ji dostatečně přesvědčily o tom, že to myslí vážně. Při zmínce o prstenu se jí však rozbušilo srdce. To už byl jistý závazek.

Radostně na něj pohlédla.

„Líbil by se ti diamant, Anno?“ zeptal se něžně.

„Já… já nevím…“

„Hlavně mi, prosím tě, neříkej, že chceš smaragd,“ řekl a v očích se mu zlověstně zablesklo. „Ten ti v žádném případě nekoupím.“

Zdálo se, že žárlí na smaragd, který jí pořídil Randall. Musela skrýt svůj úsměv.

„Ne, nechci smaragd,“ přiznala. „Myslím, že barevné kameny nejsou příliš dobrou investicí.“

Evan zvedl oči v sloup. „Miláčku, já ti ho nechci koupit jako vhodnou investici,“ řekl něžně. „Tohle není žádný obchod.“

„Promiň.“

Nemohla mu říct, že přesně nechápe, proč si ji chce vzít. Věděla, že mu na ní záleží. Chtěla však, aby ji miloval stejně, jako ona milovala jeho. Choval se k ní pozorně, mile a dokonce vášnivě, ale nebyla si zkrátka jista.

Co ale netušila, bylo, že se ještě nezbavil svého hluboko zakořeněného strachu. Chtěl mu čelit svatbou, zejména však z obav, že by se mohla vrátit k Randallovi. Věk i její nevinnost ho odrazovala, ačkoli mu vyznala svou lásku.

Anna si uvědomovala jeho odstup. Navíc jí stále strašila v hlavě Nina. Předtím, než byla Anna napadena, jeho stará láska znovu vzplála. Jak může vědět, zda Evan k Nině něco necítí? Jak si může být jista, že si ji nebere z pouhé lítosti, pocitu viny či nezdolatelné vášně?

S nepřítomným výrazem ve tváři upíjela kávu a snažila se vyhýbat jeho pohledům.

Coby odpověď na její nevyřčené otázky se ve dveřích restaurace objevila Nina. Byla sama. Rozhlédla se po místnosti, a jakmile spatřila Evana, zamířila k němu.

Když ji uviděl, v duchu zaklel. Ačkoli měl vztek, nezapomněl na dobré vychování. Odsunul židli, vstal a ne příliš přívětivě se na ni podíval.

„Ahoj,“ zahalekala Nina. Přistoupila k Evanovi a navzdory jeho zdrženlivosti ho bezostyšně políbila. „Jak se máš, miláčku? Neviděla jsem tě celou věčnost. Co jsi dělal?“

„Zasnoubil jsem se,“ odpověděl monotónním hlasem. „Anna a já se budeme brát.“

Nina ztuhla. Mlčky na něj nevěřícně zírala a pak se na celé kolo rozesmála.

„Ty si budeš brát Annu? Po tom, co ses jí tak úporně snažil zbavit? Copak se ti to povedlo, Evane, přivedl jsi ji do jiného stavu?“

„To by stačilo,“ řekl Evan ledovým hlasem.

Nina se otočila na Annu a probodla ji nenávistným pohledem. „Předpokládám, že nejsi tak hloupá, aby sis myslela, že tě miluje. Jde mu jen o sex. Vím, co říkám.“ Byla rudá vzteky a polovina restaurace ji se zájmem sledovala. „Dala jsem mu všechno, co jsem mohla, a stejně jsem si ho neudržela.“

„Nino, přestaň,“ řekl Evan tiše. „Dívá se na tebe celá restaurace.“

Zírala na něj a dolní ret se jí třásl. Ačkoli se chovala trapně, Anně jí bylo líto. Nina Evana milovala. To bylo nad slunce jasnější.

„Mám zkrátka smůlu… nejsem ten typ ženy, který by tě dokázal přivést k oltáři,“ rozvzlykala se. „Přitom všichni říkali, jak ti zkušené ženy imponují. Ale nebyla to pravda, viď? Jsi na mladší…“

Znenadání se otočila na podpatku a s pláčem vyběhla z restaurace.

Evan ztěžka dosedl na židli. „Omlouvám se, Anno,“ řekl napjatým, ale něžným hlasem.

„Ona tě milovala,“ poznamenala Anna.

„Ano,“ pokýval hlavou. „Ale já ji nemiloval. Nemůžeš se přinutit k tomu, abys měl někoho rád, Anno. Takový je život.“

Věděla to. Se zděšením se podívala na Evana. Vdávala se za něj a on ji nemiloval více než Ninu. Jaký vztah mohou založit na jednostranné lásce? A až chladne vášeň, co potom zbude? Evan se na Annu pozorně zadíval a v duchu zaklel. Zaplatil útratu, přičemž ignoroval zvědavé pohledy ostatních kolem. Nina zkazila náladu Anně a stejně tak jemu. Předpokládal, že se dovtípí, že pokud jí nevolá, nemá o ni zájem. Byla to jeho chyba. Využil ji k tomu, aby mu pomohla zbavit se Anny. Nyní se ale situace změnila. Měl si s ní dávno popovídat, ale nebyl na to čas. Mlčky odvedl Annu k autu. Zmocnil se ho strach. „Myslím, že bychom měli počkat a koupit ty prstýnky až zítra, co říkáš,“ zeptal se, když zastavil před jejím domem. „Ještě musím něco vyřídit.“

„Jak myslíš,“ odpověděla Anna. „Stejně máme oba zkaženou náladu.“

Vypnul motor a otočil se na ni. Když spatřil pochmurný výraz v jejím obličeji, zachvěl se. „Omlouvám se,“ řekl chraplavým hlasem. „Jistě. Nemůžeš za to, že se všechny můžou přetrhnout, jen aby tě dostaly.“ Hořce se zasmála. „Včetně mě, nemám pravdu?“

„Ne,“ řekl razantně. „Ty nejsi jedna z mnoha. Požádal jsem tě o ruku, Anno, a ne o pár vášnivých hodin v posteli.“

„Uvědomuju si, jakou mi tím prokazuješ čest.“ Vrhla na něj rozzuřený pohled. „Co to ale bude za život, když pokaždé, kdy si zajdeme do restaurace, narazíme na nějakou tvou odvrženou milenku? Tohle já nechci, Evane,“ vykřikla. „Nemůžu si tě vzít…!“

Jeho ruka prudce vystřelila a sevřela její paži. Jediným pohybem si ji k sobě přitáhl, takže jí hlava sklesla na jeho rameno.

„Ne,“ řekl chraplavě. „Teď už z toho nevycouváš.“

„Ale…“

Přisál se na její ústa a zarazil ji tak v půli věty. Chvíli s ním bojovala, ale pak to vzdala. Jeho horké smyslné rty jí pomalu ubíraly na síle. Nedokázala mu odolat.

Otevřela ústa, rozpřáhla ruce a objala ho okolo krku. Poté ho dlouze a pomalu políbila. Slast, kterou jí poskytovala jeho náruč, ji omamovala.

„Nehraješ fér hru,“ zašeptala roztřeseným hlasem, když konečně zvedl hlavu.

„Já nehraju žádnou hru,“ odpověděl a pohlédl na ni svýma tmavýma očima. „Nina znala skóre od samého začátku. Nikdy jsem jí nic neslíbil.“

„Využil jsi ji,“ zašeptala zdrceně.

Svaly v obličeji mu ztuhly. „Ano,“ přiznal stroze. „Využil. Tehdy jsem si myslel, že tě chráním. Ošklivě jsem si s ní zahrál. Má právo se na mě zlobit, rozhodně však nemůže předstírat, že nevěděla, co dělám. Souhlasila s tím.“

Dolní ret se jí třásl. „Spal jsi s ní!“ obvinila ho. „Před lety, když už to chceš vědět,“ odpověděl bezvýrazně. „Pak už nikoli. Rozhodně ne od té doby, co je ve městě. Říkal jsem ti, že mě jiné ženy nevzrušují, a Nina už vůbec ne.“

Pomalu a zhluboka se nadechla. Opřela si o něj tvář a zadívala se z okna. Bylo pod mrakem a drobně poprchávalo. Stejně takový je i její život, pomyslela si.

„Proč si mě chceš vzít, Evane?“ zeptala se nakonec. Zvedl hlavu. „Cože?“

„Proč si mě chceš vzít?“ zopakovala. „Je za tím lítost, pocit viny, touha, anebo ode všeho kousek?“

„Bože, ty mi pořád nevěříš, viď?“ zeptal se poraženeckým hlasem. „Nedivím se ti. Jen nechápu, proč se do toho pouštíš, když máš tak malou důvěru v motivy mého jednání.“

Podívala se na něj.

„Protože tě miluju,“ řekla jednoduše.

Dotkl se jejích rozpuštěných vlasů.

„Nejsi si mnou jistá,“ odpověděl. „Kdybys mě milovala, tak bys byla.“

Její oči posmutněly. „Ne tak zcela. Je těžké být si jistý někým, když nevíš, co cítí.“

Zadíval se na její rty. „A co myslíš, že cítím?“ vyhnul se odpovědi.

„Já nevím. Od té nehody ses změnil,“ odpověděla. „Předtím jsi mi dával jasně najevo, že mě nechceš. Pak mi někdo ublížil a najednou si mě chceš vzít.“

„Děláš, jako bych byl nevypočitatelný, Anno,“ řekl, přičemž nepopíral, že Anna má pravdu.

„Ne nevypočitatelný. Jen nejistý. Nemůžeš se na mě zlobit, že se cítím stejně. Nikdy jsi mi neřekl, jaké ke mně chováš pocity.“

Ani nemohl. Bylo příliš brzy. Ještě ho svazovaly jisté obavy.

Ukazováčkem se něžně dotkl jejích úst. „Myslíš, že tě přesvědčím slovy?“ zeptal se potichu. „Já ne. Zafixovala sis, že je mi tě jen líto. Nic, co řeknu, tvůj názor nezmění. Musíš zkrátka počkat a přesvědčit se na vlastní oči.“

Rozechvěla se jí víčka. „Byl bys ke mně uvázán, copak to nechápeš?“ zeptala se opatrně. „Nelíbilo by se ti to.“

Přisál se na její ústa a pevně ji objal. V tu ránu pustila všechny starosti z hlavy. Rozevřel jí blůzu a zcela bezostyšně zajel pod hedvábnou podprsenku. Jakmile ucítila jeho prsty na holé kůži, ztuhla a zasténala slastí, jež zachvátila její tělo.

Jemně ji kousl do spodního rtu a rozpustile ji škádlil jazykem.

„Zažijeme tu nejneobvyklejší svatební noc v dějinách lidstva,“ pronesl s černým humorem. „Bude to zřejmě poprvé, co se budou ženichovi třást kolena.“

Malinko se od něj odtáhla.

„Ty máš strach z naší svatební noci?“ zeptala se váhavě.

„Copak ti to ještě nedošlo?“ odtušil zachmuřeně. „Bože, celou dobu jsem s tím bojoval. A nakonec jsem se tě nedokázal vzdát, ani pro tvé dobro.“

„Myslím, že to nebude tak hrozné, Evane,“ snažila se ho přesvědčit. Vypadal… nedokázala přesně říct, jak vypadal. „Můžu zajít za svým lékařem, než se vezmeme. Jestliže se bude domnívat, že by mohly nastat… ehm… nějaké komplikace, něco s tím udělá.“

Svaly v obličeji mu ztuhly. „Tady nejde o tvé panenství, Anno.“

„A o co tedy?“

Zhluboka se nadechl a podíval se na svou ruku pod Anninou blůzou. Nevědomky ji laskal konečky prstů. Miloval hebkost její kůže.

„Mohl bych ti ublížit, Anno,“ řekl chraplavým hlasem. „Mohla by se ti vybavit ta noc, kdy jsi byla přepadena. A upřímně řečeno, jakmile se muž dostane na určitou hranici, nedokáže přestat.“

Zvedla ruku a něžně ho štípla do brady. „Tak to mě budeš muset nejdříve rozvášnit,“ zašeptala. „Jako jsi to udělal včera… když sis rozepnul košili a přitiskl si mě na svůj hrudník… ach, Evane!“

Roztouženě se jí přisál na rty. Prohnula se v zádech a sevřela jeho dlaň, jež spočívala na jejích ňadrech. Na okamžik se ho zmocnil pocit, že ohluchl a oslepl, jak lačně hltal její ústa.

Zasténal a přitáhl si ji na klín. Natočil si ji tak, aby se bříškem dotýkala jeho zduřelého penisu. Poté ji vzal okolo pasu.

„Ano,“ zašeptala rozechvělým hlasem a roztouženě se na něm zavrtěla. Milovala jeho dotyky i to, jak ho snadno dokázala vzrušit.

Jeho ruka se proplétala jejími vlasy, zatímco jazyk mu zajížděl čím dál tím hlouběji do jejích úst. Volnou rukou, jež spočívala na její páteři, s ní rytmicky pohyboval a vysílal tak vzrušivé signály do celého jejího těla.

Cítil, jak se malinko chvěje, i to, jak se mu oddává. Prsty zabloudil k její blůze a začal ji rozepínat. Zaplaťpánbůh, že široko daleko nikdo nebyl. Dokonce i Pollyino auto bylo pryč.

Byli úplně sami!

Zvedl hlavu, opatrně jí sundal blůzu a zároveň rozepnul podprsenku.

„Ano,“ zamumlala. Posadila se a netrpělivě se mu snažila pomoci zbavit se nechtěného materiálu. Pak její prsty sklouzly k jeho košili a bleskurychle rozepnuly řadu perleťových knoflíčků.

„Anno…“ začal a zalapal po dechu.

„Chci tě cítit na svém holém těle,“ zašeptala žádostivě. Objala ho okolo krku a vztyčenými bradavkami se přitiskla na jeho porostlý hrudník.

„Anno!“ zasípal.

Uviděla, jak se mu napnuly svaly v obličeji, a pochopila, že tím jen maskuje své vzrušení.

„Takhle se to má dělat?“ zašeptala a přitiskla se k němu s ještě větší silou. „Nauč mě to, Evane. Ukaž mi, jak se s tebou mám milovat.“

„Můj bože… ty… ty se nepotřebuješ nic učit!“ vysoukal ze sebe namáhavě.

„Tady…“ řekla a prohnula se v zádech. „Tady…“ S přivřenýma očima si ho přitáhla k sobě. „Udělej mi to, cos mi udělal včera. A pořádně.“

Najednou ztratil rozum. Téměř si neuvědomoval, jak se jeho ústa bezmocně přisála na vztyčenou bradavku a začala ji laskat. Anna sténala slastí. Rukou svíral její ňadro, něžně ho hladil a špičkou jazyka přitom prozkoumával její růžový knoflíček.

„Evane, to je tak příjemné,“ sténala rozkoší. Prsty se proplétala v jeho vlasech a držela si ho u sebe. „To je tak příjemné…“

„Chutnáš po květinách.“ Zvedl hlavu a podíval se na ni. Spatřil načervenalé flíčky, jež jí způsobil svými rty. Zhluboka se nadechl a něžně ji pohladil.

„Chci tě.“

„Já tebe taky.“ Oči jí žhnuly touhou. „Co kdybychom… co kdybychom šli někam, kde nikdo není.“

Svaly v obličeji mu ztuhly.

„To je příliš riskantní,“ vysoukal ze sebe.

„To je jedno. Chci, aby sis mě prohlédl,“ řekla omámeně. „A já si chci prohlédnout tebe.“

Chtělo se mu křičet. Rychle se zamyslel. Musí ji chránit. Znovu se prohnula v zádech a smyslně se ho dotýkala svými ňadry.

„Tak dobrá,“ řekl chraplavým hlasem.

Přiměl ji, aby se posadila, a pomohl jí do blůzy. Poté beze slova nastartoval. Neodvažoval se na ni pohlédnout, jinak by naboural.

Mlčky směřoval k Tremayneovu jezeru. Během týdne bylo zcela opuštěné, nikdo tam nejezdil. Zastavil, vypnul motor a vystoupil z auta.

Anna zvedla paže. Evan ji vzal do náruče a odnesl na travnatý břeh jezera.

„Tohle je šílenství,“ zašeptal, když ji pokládal na zelený koberec. Pak se posadil vedle ní. „Takhle zajdeme příliš daleko.“

„To nevadí,“ řekla něžně.

Svlékla si hedvábnou blůzu a bez jakýchkoli zábran ho nechala, aby si ji prohlédl. Chtěl si ji vzít a ona ho milovala. Nyní ho musí přesvědčit, že se ho nebojí.

Evan zalapal po dechu. Při pohledu na její pevná zaoblená ňadra se mu rozbušilo srdce. „Jsi panna,“ zasténal.

„Chceš snad, aby si mě takhle prohlížel Randall?“ zašeptala.

V očích se mu zablesklo. „To nechci.“

Svlékl si košili a pásek. Poté ji položil na trávu a svým širokým hrudníkem se přitiskl na její ňadra. Upřeně se na ni zadíval a rozhoupal své tělo. Svalnatými prsy přitom dráždil její naběhlé bradavky.

Nehty se zaryla do jeho paží a přerývaně zasténala. Její tělo zaplavila náhlá a překvapivá vlna vášně.

„Tohle je jen začátek,“ řekl drsným hlasem. „Bude to čím dál tím horší.“

Sklonil se k jejím rtům. Ještě nikdy ji takhle vášnivě nelíbal.

Tak dlouho její sladká ústa pokoušel a mučil, až je otevřela a bláznivě se na něj přisála. Smyslné pohyby jeho těla ji přiváděly k šílenství.

Když se nad ní konečně smiloval a svým jazykem pronikl hluboko do jejích úst, měla téměř slzy v očích. Byla tak vzrušená, že hlasitě vykřikla a strnula. Myslela si, že Evanův polibek ji uspokojí. Opak byl ale pravdou. Jen v ní její touhu prohloubil.

Bezmocně na něj přitiskla svá stehna. Evan se malinko nadzvedl, něžně rozevřel její štíhlé nohy a pomalu mezi ně vklouzl.

Poté zvedl hlavu. Tmavé oči mu hrály vzrušením. Opřel se o lokty a upřeně se na ni zadíval. Poté se na ni přitiskl.

Ještě nikdy se žádného muže takto nedotýkala. Překvapeně se na něj podívala a rozevřela rty. Byl tak vzrušený!

Evan ji s obavami sledoval. Byl přesvědčen, že jeho zážitek s Louisou se zopakuje. Uteče před ním…

Náhle ucítil, jak se její dlouhé nohy nesměle začínají zaplétat mezi jeho svalnatá stehna. Nepatrně nadzvedla boky. Ztuhnul, přičemž ji nepřestával probodávat svým pohledem.

Udělala to znovu. S rozzářeným obličejem sledovala jeho bezmocnou reakci.

„Tohle je velmi nebezpečné,“ varoval ji. „Jestli mě budeš ještě chvíli vzrušovat, tak už mě nic nezastaví.“

„To nevadí.“

Velkou rukou ji chytil za stehno a zabránil jí tak v dalším pohybu.

„Ty to nechápeš. Mohl bych tě přivést do jiného stavu.“

Něžně se na něj usmála. „To ty to nechápeš,“ odpověděla. „Chci s tebou mít dítě.“

Zachvěl se. Pak se jí podíval do očí a vzdal se. Rukou přejel z jejího stehna k zadečku a zcela bezostyšně jí rozevřel nohy. Poté se na ní pohodlně uvelebil.

Anna zasténala.

„Tak o tohle si koleduješ?“ řekl drsným hlasem a přitlačil na ni. „Bude tě to bolet jako čert, jestliže k tomu dojde, když jsem takhle vzrušený.“

Teprve teď si začala uvědomovat smysl jeho předchozích varování. Uvolněně rozhodila paže a zadívala se do jeho tmavých očí.

„Ach,“ zašeptala.

Evan se zachvěl. „Už to chápeš?“ zeptal se. „Jen doufám, že není příliš pozdě. Lež klidně!“ přikázal jí a nemilosrdně sevřel její zápěstí. Roztřeseně ji sledoval a snažil se přitom nabýt kontroly nad svým tělem.

Anna z něj nespustila oči. Šokovala ji jeho zranitelnost i jeho schopnost ovládnout sebe sama. Vždycky měla ze sexu trochu strach, ale nyní byla příjemně překvapena. Věděla, co asi může očekávat a proč se Evan tolik bojí své nekontrolovatelné síly.

Přerývaně oddechoval, oči zavřené a čelo opřené o její.

Něžně ho pohladila po tmavé kštici a sledovala, jak nabývá klidu. Strnulé svaly jeho mužného těla pomalu roztávaly.

„Tak takové to tedy je,“ zamumlala v posvátné úctě.

Z krku se mu vydral křečovitý smích. „Neříkej mi, že jsi to nevěděla.“

„Nevěděla,“ přiznala se a zavřela oči. „Byla to pro mě taková hádanka.“

Objala ho okolo krku. Jeho hrudník byl vlhký a chladný, jak z nich pomalu vyprchávalo horko.

„Nejsem moc těžký?“ zeptal se.

„Ne, vůbec ne. Je příjemné, jak na mně ležíš.“

Nosem se jí zavrtal do tváře. „Co kdybychom si zaplavali, když už jsme tady?“

„Nemám s sebou plavky,“ pronesla nepřítomně.

Evan zvedl hlavu.

„Já taky ne. Za dva dny se budeme brát, Anno. Chci, abys o mně věděla vše, než ti navléknu snubní prsten.“

Představa, že ho uvidí nahého, ji rozrušila. Věděla, že pro něj je to nepředstavitelná překážka, která ho děsí. Ale jak říkal, za dva dny se budou brát. Většina zasnoubených párů vyváděla daleko víc, než že si šla zaplavat bez oblečení.

„Tak dobrá,“ řekla něžně.

Evan zalapal po dechu.

„Jsi si jistá?“

„Ano.“ Ukazováčkem se dotkla jeho úst. „Miluju tě.“

To sice tvrdila, ale on chtěl důkaz. Pokud by se na něj dokázala podívat beze strachu, jednu překážku by měli za sebou. Louisin výraz v obličeji ho stále pronásledoval.

„Jak chceš,“ řekl potichu.

Vstal a zároveň pomohl i jí. Neuniklo mu, s jakou zdráhavostí se před ním svléká. Něžně se na ni usmíval.

„Půjdu trochu stranou. Zakřič na mě, až budeš ve vodě.“

Nadechla se. „Díky, Evane.“

„Na to si zvykneš, neboj,“ ujistil ji. Letmo ji políbil na tvář a vydal se pryč.

Když se vrátil, byla už ve vodě. Zatímco se svlékal, Anna se dívala na druhou stranu. O pár vteřin později se ozvalo cáknutí a Evan se ocitl vedle ní.

„Nebylo to tak těžké, co říkáš?“ zeptal se s úsměvem. Anna vedle něj zamyšleně šlapala vodu.

„Myslím, že poprvé je to vždycky nejhorší,“ odpověděla.

„A nejdůležitější. Tak pojď, kuřátko. Schválně, jestli tě chytím.“

Zasmála se a odrazila se od něj. Hráli si jako malé děti. Voda byla na dotek nesmírně příjemná. Anna zavřela oči a překulila se na záda. Náhle pocítila ohromnou volnost.

Evan ji sledoval hladovýma očima. Při pohledu na fascinující křivky jejího krémového těla se mu dělaly mžitky před očima. Když si ale lehla na záda a vystrčila nad hladinu své růžové bradavky, byl ztracen.

„Bože,“ zasténal.

Vztyčil ruku a přitáhl si ji k sobě. Poté se sklonil k jejím rtům.

Dovolila mu, aby ji políbil. Poprvé se ho nedotýkala skrz látku, jež zakrývala jeho moc a sílu. Na okamžik zaváhala. Evan zvedl hlavu. „Bojíš se mě takhle?“ zašeptal. „Ne, nebojím,“ odpověděla a zapátrala po jeho očích. „Od té doby, co jsem vyrostla, jsem se před nikým neukázala nahá – dokonce ani před matkou.“

Držel ji kolem pasu a upřeně ji pozoroval. „Neublížím ti, věř mi.“

S těmito slovy ji nadzvedl a v náručí ji odnášel na břeh. Zasténala a stydlivě se mu zavrtala do krku.

Nejprve ji políbil na tvář, pak na krk a poté ji začal líbat po celém těle. Po chvíli zapomněla na svou nahotu a oddala se slastnému pocitu, který jí přinášely jeho dotyky.

Cítila, jak se Evan při chůzi chvěje. Pak ji ovanul mírný větřík a na zádech pohladila měkká tráva. Klekl si nad ni a čekal, až otevře oči.

Jakmile se na něj podívala, zčervenala a otočila hlavu. Zarazil se.

„Nechce se ti křičet ani utéct?“ zeptal se se sevřeným hrdlem. „Ona to udělala.“

Hořkost v jeho hlase ji rázem zbavila studu. Přiměla se pohlédnout zpět na jeho tělo, přičemž si v duchu říkala, že za dva dny to bude její manžel. Musí vyrůst, a to velice rychle.

Když se na něj podívala, rozevřela rty a srdce jí poskočilo. Ještě nikdy nestála tváří v tvář nahému muži. Věděla však, že on je dokonalý.

Její zahloubaný pohled ho překvapil. Z očí jí vyzařoval stud a nezakrytý obdiv, nikoli však strach.

Pozorně si ji taktéž prohlédl. Ačkoli pro něj ženské tělo už dávno nebylo záhadou, Anna by dokázala i toho nejotrlejšího milovníka přivést k šílenství. Její oblé křivky byly perfektní, od ňader po boky a dlouhé elegantní nohy.

Pohled na ni ho vzrušil. Neotočil se, ani se nesnažil skrýt svou reakci. Musí ho vidět i takhle.

Anna zalapala po dechu. „Páni,“ zašeptala.

Zvedl obočí. Přemýšlel, zda to myslí vážně.

Po chvíli se na něj podívala.

„Domníval ses, že budu mít strach, až tě takhle uvidím,“ řekla náhle.

„Ano.“

Stydlivě se usmála. „Bohužel tě musím zklamat,“ řekla a sledovala, jak očima jezdí po smyslných křivkách jejího těla. „Co kdyby sis ke mně sedl a políbil mě?“

Evan nebyl schopen slova. Konečně zprudka vydechl, zakroutil hlavou a přerývaně ze sebe vyrazil: „Kdybych to udělal, už bych se nezastavil.“

„Pozítří z nás budou manželé.“

„Ano,“ souhlasil. „A čeká nás svatební noc. Tradiční svatební noc, se všemi náležitostmi.“

Vstal, v kufru auta vylovil dva ručníky a jeden z nich hodil po zaražené Anně.

„Ty ale dokážeš zkazit každou zábavu,“ vyrazila ze sebe se smíchem.

Evan zaklel a něco si pro sebe zamumlal. Bleskurychle se oblékl, zapálil si cigaretu a sledoval, jak Anna zápasí s háčky a knoflíky.

Když se dooblékla, potichu se na něj zahleděla. Věděla, že myslí na minulost. Vždycky ho považovala za takového něžného obra. Nikdy by ji nenapadlo, že by mohl někomu záměrně ublížit.

„Nemůžeš mít strach z lidí, které miluješ,“ řekla chlácholivým hlasem. Nejistě se usmál. „Že ne? Ona strach měla.“ Přistoupila k němu. „Existuje něco, co jsi ještě nepochopil, Evane.“

„Co?“ zeptal se chraplavě a zálibně si ji prohlédl. „Kdyby tě Louisa doopravdy milovala, nemohla by z tebe mít v posteli strach.“

Začervenal se. „Ona mě milovala,“ řekl zarputile.

„Vážně?“ Otočila se, posbírala ručníky a úhledně je poskládala.

Posadil ji na přední sedadlo a obešel auto. Měla pravdu. Nenáviděl se za to, kolik let svého života promrhal, let, které mohl strávit s Annou. Zaobíral se milostným vztahem, který pro Louisu nemohl znamenat víc než pouhé pobláznění. Jeho velká láska skončila tragicky jenom proto, že nedokázal pochopit to, co Anna vytušila instinktivně – že Louisa ho nikdy doopravdy nemilovala. A to byla hořká pilulka.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Byli oddáni v pátek odpoledne, za účasti celé Evanovy rodiny. Byl to krátký, ale hezký obřad, a Anna jen stěží dokázala uvěřit tomu, že si doopravdy bere Evana, dokonce i poté, co jí navlékl na prst diamantový prsten, který dokonale ladil s diamantovým náramkem, a políbil ji.

I přes všechnu svou něžnost měl obavy. Během malé recepce v domě rodiny Tremayneů se ho zmocnil strach. Jediná Anna věděla proč. Myslel na svatební noc. Jeho minulost ho natolik pronásledovala, že si byl jist, že Anna před ním uteče. Anna si však myslela své. Musí ho přesvědčit, že Evanova velká síla není milostnému aktu na překážku.

„Byla to nádherná svatba, miláčku,“ řekla Polly své dceři těsně předtím, co Anna a Evan odjeli na krátkou svatební cestu do New Orleansu. „Doufám, že budete šťastní.“

„Já také,“ odpověděla Anna, objala ji a políbila. Potom pohlédla směrem k otci, který právě mluvil s Evanem a Hardenem. „A co ty a tatínek?“

Polly se usmála. „Zítra večer odlétá do Atlanty.“

„Ach,“ povzdechla si Anna.

„Já odlétám s ním,“ pokračovala Polly a s pobavením sledovala Annin šokovaný výraz ve tváři. „Chce se nechat přeložit do Houstonu, aby mohl jezdit na noc domů. Zase budeme rodina, Anno. A až Duke odejde do důchodu – což má v úmyslu příští rok – tak já nechám svou realitní kancelář a pojedu s ním na cestu kolem světa.“

„Nechce se mi tomu věřit,“ vykřikla Anna a do očí jí vhrkly slzy. „Jsem tak šťastná.“

„Já taky,“ odpověděla Polly a utřela Anně slzy ze tváře. „Tak už běž a hezky si tu vaši cestu užij. Až se vrátíš zpátky a budeš zase oběma nohama na zemi, tak si popovídáme. Dávej na sebe pozor.“

„Ty taky.“

O několik minut později už Anna seděla vedle Evana a ujížděla na letiště. „Jsi šťastná?“ zeptal se. „Moc. A ty?“

„Na to se mě zeptej ráno,“ řekl a chraplavě se zasmál.

„Ach, Evane,“ povzdychla si Anna. „To tě mám opít a pak svést?“

Nezasmál se. Naopak zvážněl. „To od tebe není hezké.“

„Já se tě nebojím,“ řekla něžně. „V to doufám. Protože dnes v noci mi to budeš muset dokázat.“

Nemělo smysl ho ujišťovat. Otočila proto hlavu a dívala se z okénka. Její svatební den vyzněl naprázdno a líbánky sotva začaly.

New Orleans bylo rušné a pestrobarevné město. Jakmile se ubytovali a malinko si odpočinuli, vyrazili do Francouzské čtvrti, kde měli v úmyslu prozkoumat známou ulici Bourbon Street. Když se vrátili zpět do hotelu, bylo pozdní odpoledne. Evan ji nasměroval rovnou do restaurace. Během jídla se snažili normálně konverzovat, ale s Evanem nebylo pořízení. A pokud se domnívala, že už to nemůže být horší, tak se mýlila.

Když vstoupili do jejich pokoje, otočila se, aby ho políbila, ale Evan před ní couvnul.

„Ne,“ řekl stroze a vrhl na ni nepřátelský pohled. „Ještě ne.“

„Jsme manželé, Evane,“ řekla něžně. „Všechno je v nejlepším pořádku.“

„Nic není v pořádku.“ Popadl svůj pověstný kovbojský klobouk a zamířil ke dveřím. „Mám tu jednu obchodní schůzku. Přijdu pozdě, takže na mě nečekej.“

„Obchodní schůzku? Během našich líbánek?“ vykřikla.

Neodvážil se na ni pohlédnout. Nechal v sobě vystupňovat svou úzkost natolik, že měl strach se jí pouze dotknout. Nedokázal si to však připustit. Nejlepší bude, když si teď vymyslí nějakou záminku, pod kterou ji na chvíli opustí, a mezitím se dá do kupy.

„Je mi to moc líto,“ odpověděl. „Nedalo se s tím ale nic dělat. Vrátím se, jak jen to bude možné. Dobrou noc.“

Zavřel za sebou dveře. Anna se posadila na postel a nevěřícně za ním zírala. Přemýšlela, jak se prokouše manželstvím s mužem, který má strach se jí dotknout. Zatracená Louisa!

Nakonec usnula, ale až v pozdních hodinách. Když se probudila, Evan byl ještě stále pryč. Dala se do pláče a plakala tak dlouho, až měla oči celé červené.

Evan mezitím seděl v baru, popíjel whisky a snažil se přesvědčit sám sebe, že není žádný King Kong. Anna ho miluje. Není jako Louisa. Byla ale panna a on moc dobře věděl, jak křehké a zranitelné je tělo nevinné ženy. Pokaždé, když ji začal líbat, jako by rázem přišel o rozum. Jestliže by se přestal ovládat, věděl, že jí ublíží. Miloval ji natolik, že měl dojem, že mu pukne srdce. Vypil jednu skleničku, druhou skleničku, a v duchu procházel všechny příhody, kdy jeho síla zastrašila jak muže, tak ženy. Než se nadál, nebyla v baru ani noha. Zaplatil za své drinky a velice pomalým krokem se vydal do svého pokoje. Přemýšlel, jestli je Anna ještě vzhůru.

Druhý den ráno se probudila s pocitem, že není v posteli sama. Otočila se na bok a objevila Evana. Se zívnutím se vztyčila na loktech a zadívala se na něj. Ve spánku jí připadal mladší a daleko méně nebezpečnější. Chudák Evan! Nemohla ho vinit z ran, jež v něm zanechala minulost. Koneckonců, mužovo ego je ta nejzranitelnější část jeho těla.

Takhle ale spolu nemůžou žít!

Připadalo jí nefér využít toho, že spí. Na druhou stranu věděla, že pokud nyní nevezme situaci do svých rukou, Evan se jen stěží k něčemu odhodlá. Bránily mu v tom jeho nesmyslné obavy, že by jí mohl ublížit.

Potichoučku si svlékla noční košili a s úsměvem se zadívala na jeho spící tvář. Jestliže bude mít alespoň trošku štěstí, podaří se jí Evana přesvědčit, že se mu to jenom zdá. Jistě, bude to ale muset udělat velmi opatrně…

Slunce se ještě skrývalo za horizontem a v pokoji bylo pološero. Obezřetně z něj stáhla pokrývku a shodila ji na zem. Při pohledu na Evanovo tělo se jí zatajil dech. Mířil na ni zduřelým penisem. Neklidně se zavrtěl, jako by ho pouhý dotyk tenké látky vzrušil.

Sklonila se k němu a rty se přitiskla na jeho široký hrudník. Jazykem sklouzla k růžovým bradavkám a jemně je kousla. Evan zasténal. Poté ho objala a dlaněmi sjela k jeho svalnatým stehnům. Dráždila ho jak ústy, tak rukama. Něžně ho líbala a kousala, až se dostala k jeho pupku a zvlněným svalům těsně pod ním.

V tu chvíli se prohnul v zádech a zasténal. Otočila hlavu, takže se ho na bocích a stehnech dotýkala svými dlouhými vlasy. Potichu zašeptal její jméno.

Něžně ho kousla v pase a konečky prstů se pomalu pomalounku přemisťovala od svalnatých stehen k plochému břichu.

Během několika vteřin ucítila, jak ji nadzvedl a otočil. Ústy se přisál na její ňadra a lačně začal sát tvrdé bradavky.

Chvěla se vzrušením. Jeho hlavu si přitom tiskla na své tělo. Dlaněmi přejížděl po její hladké kůži, pak jedna z nich vklouzla mezi její stehna a opatrně rozevřela Anniny nohy.

Poté zajel tam, kam se ještě nikdy neodvážil. V tu ránu se jí zmocnila náhlá vlna vzrušení. Krouživými pohyby ji dráždil konečky prstů a zároveň svými horkými rty laskal její nateklá ňadra. Anna se pod jeho zkušenými ústy jen rozplývala.

Měla zavřené oči a nechala se unášet slastnými pocity. Hříšně se pod jeho dlaněmi i ústy svíjela a potichounku sténala, zatímco minuty ubíhaly v čím dál tím zběsilejším tempu.

Rty se přisál na její ústa a prsty pronikl o kousek hlouběji. Ucítila bolest a zasténala, ale Evan ji svými rty ihned ukonejšil. Ústy se dotýkal jejích tváří, očních víček i ušních lalůčků, přičemž nepřestával pohybovat rukou. Anna na svou bolest rychle zapomněla a naopak se začala přibližovat k oněm mučivým prstům.

Cítila jeho dech na svých rtech. Pak zašeptal její jméno. Pomalu otevřela oči a zmámeně se na něj podívala.

Evan se zasunul mezi její sametová stehna a opatrně na ni nalehl.

„Ne, nedívej se stranou,“ řekl roztřeseným hlasem.

Rozrušeně polkla. Takhle důvěrně se jí ještě nikdy nedotýkal. Byl daleko silnější, než si pamatovala, a malinko jí tím naháněl strach.

„Počkej,“ zamumlal. „Zaryj se do mě nehty, jestli ti to pomůže.“

Zasténala, když na ni nalehl svými boky. Opatrně přitlačil a Anna navzdory svému rozhodnutí ztuhla.

„Pšt,“ zašeptal a něžně se na ni podíval. „Věděla jsi, že to nebude jen tak. Ale ty to dokážeš. Zkus se uvolnit. Zkus přijmout mé tělo. Vzpomeň si třeba na kámen, který padá do vody,“ řekl. „No tak, přijmi mě, maličká. Vezmi si mě… vezmi si mě dovnitř.“

Ta představa ji vzrušila. Mlčky sklopila oči. Při pohledu na jejich těla se jí zatajil dech.

„Ne, nedívej se tam,“ řekl něžně. Dokonce i teď byl přesvědčen, že Anna zpanikaří. „Podívej se na mě, Anno.“

Zvedla oči, ale po strachu nebylo ani památky. Zhluboka se nadechla a s pohledem plným vášně se prohnula v zádech.

„Já… já už jsem se podívala,“ řekla roztřeseným hlasem. „Já to viděla, Evane…“

Přitlačila silněji a náhle ho přijala. Tělem jí projela bodavá bolest. Vykřikla, ale nevzdávala se. A pak už to bylo jednoduché. Pomalé a něžné.

Začal se jí zrychlovat dech, přesto se jí podařilo vyloudit na tváři úsměv.

„Ano… ano,“ sténala a celá se třásla. Konečně zakusila sílu jeho mužství.

Evan přerývaně oddychoval.

„Ano.“

Sklonil se k jejím rtům a jeho tělo se dalo do pomalých, důvěrně známých pohybů. Něžně ji líbal a rytmicky přitom nadzvedával své boky.

Její prsty sklouzly na Evanovu páteř a zlehka se jí dotýkaly. Evan se nepatrně chvěl. Pochopila, že se mu to líbí, a tak ho hladila dál.

„Přestaň,“ zachroptěl. „Nebo se přestanu ovládat.“

„Já tě chci,“ zašeptala s úsměvem a přiblížila se k němu svými ústy. „Klidně se tomu poddej,“ oddychovala. „Klidně se tomu poddej, Evane. Všechno je v pořádku, miláčku, neublížíš mi, neboj. No tak, poddej se tomu…“

„Anno!“ vyrazil ze sebe a v tu ránu podlehl jejím prosbám. Ztratil kontrolu nad svým ovládáním a zapomněl na obavy, že by jí mohl ublížit. Převážila urputná touha dostat se do extáze a uspokojit tak pulzující bolest mezi stehny.

Anna sledovala, jak Evan dosahuje svého uspokojení. Jakmile ucítila jeho pevný stisk i váhu, spatřila, jak se zvedá a zaklání v zádech. Svaly v obličeji mu ztuhly, jako by ho někdo mučil. Zvrátil hlavu, vykřikl a roztřásl se natolik, že měla dojem, že upadne do bezvědomí.

Když znehybněl a ztěžka na ni dopadl, ještě stále se chvěla svou vlastní neukojenou potřebou. Pevně se mu zaryla do ramen a bezmocně ho svírala. Když se chtěl nadzvednout, zabránila mu v tom.

„Ne, prosím…“ zaštkala.

„Ještě jsem tě úplně neuspokojil, viď, maličká,“ zašeptal chraplavým hlasem. „Polib mě a pevně se mě drž. Teď už tě uspokojím úplně.“

Zvedla hlavu a Evan ji něžně políbil. Pak se ale nadzvedl v bocích, pomalu sklesl, jazykem jí zajel hluboko do úst.

Trvalo to jen pár vteřin. Slastně pod jeho polibky sténala a pohybovala se v pomalém rytmu, který z ní vysával poslední zbytky energie.

Něžně polykal slzy, jež jí kanuly po tváři, přesto ho nechtěla pustit.

„Tak vidíš, všechno je v pořádku,“ zašeptal a vysíleně se na ni usmál. Poté se nadzvedl na loktech a něžně ji políbil na čelo. Jeho polibky ji uklidňovaly a zároveň konejšily. Všechny jeho obavy byly zbytečné, pomyslel si lítostivě. Nezabil ji, i když se ho na pár vteřin zmocnil pocit, že podle stenů, jež vydává, umírá.

„Neodcházej,“ zašeptala. „Ještě mě chvíli drž.“

Něžně ji políbil. „Odtáhl jsem se kvůli tobě, ne kvůli sobě. Myslel jsem si, že to pro tebe není pohodlné. Vím, že to pro tebe bylo těžké.“

Pevně ho objala. „Miluju tě,“ zašeptala. „Moc se mi to líbilo, Evane.“

„Mně taky.“

Zívl a přitiskl se na její tvář. Se zavřenýma očima si vychutnával její hebkost. „Jsi v pořádku? Neublížil jsem ti moc?“

„Ne,“ odpověděla a jemně ho kousla do ušního lalůčku. „Teď už přede mnou přestaneš utíkat?“

„Mám snad na vybranou?“ Něžně se na ni podíval. „Přijala jsi mě beze strachu,“ řekl hlasem, z nějž čišela pýcha a zároveň radost.

„Ano.“ Malinko se začervenala a sklopila oči.

„Úplně beze strachu,“ zopakoval a pátravě se zadíval do její stydlivé tváře. „Nedržel jsem se zpátky. Nemohl jsem. Nikdy jsme se nebavili o ochraně…“

Anna se rozzářila. „Mohla bych být těhotná.“

Tón, jakým to pronesla, ho překvapil. „Ano.“ Pohladil ji po hladkých dlouhých vlasech. „Jsi ještě moc mladá.“

„Tak mladá zase ne.“ Naklonila se k němu a začala ho pomalu a svůdně líbat.

„Je brzy,“ řekl chraplavým hlasem. „Potřebuješ chvíli, aby ses zotavila z toho, co jsme tu právě dělali.“

Věděla to, ale pomyšlení, že se od ní odtáhne, se jí ani v nejmenším nezamlouvalo. Její pohled mu to prozradil.

„Pojď sem.“ Přitáhl si ji k sobě a přikryl je oba dekou. Letmo ji políbil na čelo a nosem se jí zavrtal do tváře. „Ještě se trošku prospíme, co ty na to?“

„A pak?“ zašeptala. Usmál se. „A pak…“

Zavřela oči a ponořila se do hlubokého a bezesného spánku. Když se probudila, pokojem voněla káva a na stole ležely pocukrované koblihy s marmeládou.

„Máš hlad?“ zeptal se Evan. Měl na sobě jen kalhoty a vypadal mladší a uvolněnější. To ovšem mohlo být světlem, říkala si v duchu. Anebo se jí to mohlo jen zdát.

„Příšerný,“ přiznala a posadila se.

Stáhl z ní pokrývku a obdivně se na ni zadíval. „Bože, jsi tak nádherná,“ řekl hlubokým a zároveň roztřeseným hlasem.

„Ty lichotníku,“ zašeptala.

Posadil se vedle ní a pozorně si ji prohlížel, zatímco rukama bloudil po jejím těle. Zatajila dech a ztuhla rozkoší. Evan se pomaloučku naklonil k jejím vztyčeným bradavkám.

Když se ale pokusila k němu přitisknout, zavrtěl hlavou a odtáhl se.

„Ještě je pro tebe moc brzy,“ řekl a láskyplně se na ni zadíval. „Máme před sebou celý život. Na milování nám zbývá spousta času.“

„Když jsme se milovali, měla jsem pocit…“ řekla potichu, „… měla jsem pocit, že je to doopravdy.“

„A to ti připadá zvláštní?“ zeptal se a vrhl na ni pátravý pohled. „Když se dva lidé milují tak, jako se milujeme my dva?“

Srdce se jí zastavilo. „Ty… ty,“ zašeptala.

„A proč myslíš, že jsem si tě vzal, maličká?“ zeptal se něžně. „Kdybych toužil jen po sexu, postačovala by mi jakákoli žena.“

Myslela, že omdlí.

„Chtěl jsem tě ušetřit toho, co si se mnou prožila Louisa.“ Hořce se usmál. „Nikdy mě nemilovala, Anno. A já jsem to nikdy nepoznal. Dokud jsi mi to neřekla.“

Anně se zadrhlo v krku.

Velkou něžnou rukou se dotkl její tváře. „Kvůli tobě jsem obětoval své štěstí. Po tom, co mi Louisa řekla, jsem měl strach, že ti ublížím. Navíc jsi byla tak mladá… Když mi ale Randall oznámil, že se budete brát, myslel jsem, že se zblázním,“ zajíkl se. „Pak tě ale přepadli a já se to dozvěděl až s několikahodinovým zpožděním. Mohla jsi zemřít a já bych u tebe nebyl. Poslední vzpomínka, kterou by sis na mě uchovala, by byla, jak jsem ti ublížil,“ řekl drsným hlasem.

Do očí se jí draly slzy. To, co cítil, bylo vepsáno v jeho tváři. Jak to mohla nevidět?

„Ty… ty mě miluješ!“ zvolala.

„Miluju. Zbožňuju. Uctívám.“ Objal ji a něžně políbil. „Bože, nedokázal bych bez tebe žít.“

Zabořil ji do matrace, pevně ji objal a vášnivě se přisál na její ústa. Bez váhání se mu poddala.

Tolik ho milovala!

„Miluju tě,“ zašeptal nakonec a odtrhl od ní své rty. „A po zbytek života tě budu milovat.“

Její srdce přetékalo láskou.

„Já tě taky miluju, Evane,“ zašeptala se zavřenýma očima. „Strašně moc.“

Znovu se nad ni naklonil a políbil ji. Z jeho pohledu vyzařovalo tolik něhy, že měla dojem, že se pod ním rozpustí. Jejich polibek nebral konce a zacházel za hranice, které ještě nepoznali.

Konečně se od ní dokázal odtrhnout. „Měla bys něco sníst,“ zamumlal roztřeseným hlasem. „Je třeba, abys načerpala síly.“

Zasmála se a zvedla hlavu. „Což pro tebe platí dvojnásob,“ zamumlala zdrženlivě.

Evan vybuchl smíchy. O pár minut později ji vzal do náručí a odnášel k jídelnímu stou. Poprvé se těšil ze své moci i z toho, s jakou důvěrou se mu oddala. Všechny jeho noční můry byly ty tam. Zbožně se na ni podíval. Měl pocit, že teď má vše. Posadil se ke stolu a přitáhl si Annu na klín. Pak ji začal krmit lžičkou, sousto po soustu.

Od tohoto okamžiku byli nerozluční. Každý den jim přinášel nové a intenzivní zážitky. Anniny děsivé přízraky zmizely a z bolestivé zkušenosti s násilným útočníkem se stal jen zlý sen. O několik týdnů byl onen muž nalezen mrtev v jedné postranní uličce. Zemřel na předávkování drogami. Mimo jiné byl podezřelý z několika přepadení v Houstonu, a jak se psalo v novinách, i z jednoho znásilnění. Krutý konec pro krutého muže, jeho smrt však přinesla Anně klid na duši.

Polly a Duke spolu začali žít, zatímco Anna s Evanem se přestěhovali do nově postaveného domu na rodinném ranči, který jim coby svatební dar věnovali Evanovi bratři. Byl tam také ateliér pro Annu, takže se s chutí znovu pustila do malování. Kromě svých oblíbených krajin vytvořila i jeden portrét – svého manžela.

„Vážně takhle vypadám?“ zeptal se. Objímal ji okolo pasu a přes rameno nakukoval na lichotivý portrét.

„Podle mě ano,“ řekla s láskyplným pohledem v očích.

Usmál se a něžně ji políbil. Strach ze své síly a velikosti už dávno navždy smazal. Annina náruč mu dodávala pocit bezpečí. Co jiného si kdy mohl přát, říkal si častokrát v duchu, stejně jako ona.