Diana Palmer

Long, Tall Texans 09. Oheň i chlad

PRVNÍ KAPITOLA

Fay vstoupila do dveří baru, zpoza nichž se nesl hluk hlasitého hovoru, smích a zvuk cinkajících sklenic. Sotva udělala prvních pár kroků zakouřeným prostorem, ucítila na sobě zvědavé a jakoby lepkavé zraky přítomných mužů. Znejistěla.

Co mě to jen napadlo, proč jsem sem vůbec chodila, vyčítala si. Nejdříve jsem si měla promyslet, co chci udělat, ne jednat tak impulzivně. Měla jsem pořádně zvážit, co to může obnášet, kdy vejdu dovnitř, jestli je dobré to udělat za každou cenu, jestli chci přijmout riziko, že se dostanu do situace, do jaké jsem se právě dostala. Jako bych nevěděla, že tady na texaském jihu každá žena, která v noci a bez doprovodu v jisté části města vejde do baru, si koleduje o nějaké problémy. Protože sem se o rovnoprávnosti žen ještě nic nedoneslo – o tom mě konečně tady ujišťuje hned několik párů očí.

Proč na mě tak hledí? Než jsem vešla dovnitř, (ušila jsem, že nějakou pozornost vzbudím. Ale lak velkou? To by mě ani ve snu nenapadlo. Zas laková krasavice nejsem, tolik zájmu u mužů /pravidla nevzbuzuju.

Možná vypadám trochu provokativně. Natáhla jsem na sebe ty nejlepší a snad nejpřiléhavější džín-sy, jaké mám. Vzala jsem si je na sebe k dnešní večeři a neprozřetelně si je nechala na sobě i poté, co jsem se rozhodla, že z té večeře prchnu. Ale copak jsem věděla, že po té dlouhé jízdě městem skončím tady, v nejzapadlejším ze všech barů v širokém okolí? Copak jsem si vůbec něco plánovala, když jsem běžela k autu? Jen jsem běžela, abych byla co nejdříve pryč, někde, kde nikoho neznám a kde mě nikdo nezná a kde mě všichni nechají na pokoji. Kde si budu moct promyslet pár věcí, které už nějaký čas nosím v hlavě. Zatím to ovšem nevypadá, že jsem si našla to pravé místo.

Bože, k tomu barovému pultu to je tak daleko, snad k němu ani v klidu nedojdu. Jestli na mě nepřestanou takhle zírat…

Jenže… Čemu se divím? Kromě toho, že mám na sobě džínsy, které jsou jako moje druhá kůže, mám taky boty na super vysokých podpatcích a ten žlutý svetr, pod nímž, jak to teď vidím, se mi až příliš zřetelně rýsují ňadra. Nejspíše se nemám za co stydět, ale tady v baru, když jsem sama, bez mužského doprovodu… Teď už na tom nic nezměním, tak se musím snažit působit na všechny ty civící muže jako suverénní žena, která se nenechá nikým obtěžovat.

Fay kráčela odvážně barem a rukou si občas přidržela dlouhé tmavé vlasy stočené do měkkých kudrn, jež se jí natřásaly kolem ramen. Podle jisté chůze, vztyčené hlavy a pohybů paží se skutečně nezdálo, že se v takovém prostředí ocitla poprvé. Naopak, při pohledu z dálky vypadala dokonce tak, jak chtěla – jako suverénní kráska, která z nějakého důvodu vkročila do jiného baru než do toho, ve kterém ji znají, a kterou není radno obtěžovat, protože když už nic jiného, tak alespoň pro ostré slovo nechodí daleko.

Jenže při pohledu zblízka by každému bylo jasné, že ve skutečnosti je tomu jinak. Nikomu, koho by míjela, by nemohl ujít nejistý a neklidný pohyb očí těkajících z jedné strany místnosti na druhou. Ale nikdo ji nemíjel, nikdo ji neznal, nikdo ji ve městě ještě nezahlédl, a tak prakticky každý v tomto smutném baru uvěřil její sebevědomé chůzi a předpokládal, že prostředí barů je jí docela dobře známé. Že jen ve zdejším baru je tajemnou cizinkou, která přišla bůhví odkud.

Fay došla k barovému pultu a usedla na jednu ze židlí. Trochu sklonila hlavu a zpod obočí se nenápadně –jak doufala – rozhlížela kolem. Rozhlížela se opatrně, aby se ani náhodou nepodívala na muže sedící u vedlejších stolů přímo, nebo aby dokonce nezachytila něčí pohled. Pohled by každý z nich mohl považovat za výzvu, o tom nepochybovala. Rozhlížela se tedy tak, že se dívala hlavně do volného prostoru mezi stoly a doufala, že nebezpečí, které jí může hrozit ze stran návštěvníků baru, odhadne díky perifernímu vidění. Proti rozsvíceným světlům však viděla pouze nehybná oblaka cigaretového kouře.

Kouř by se tu mohl krájet, pomyslela si. A ta řvoucí hudba z automatu… Kdo to má poslouchat?

„Pivo! Nějaké pivo,“ zakřičela na barmana, který se jí tázal, co si dá, ale při hlasité hudbě nebyl s to porozumět její odpovědi.

To jsem to dopadla, to bylo ale tornádo, říkala si. K čemu jinému bych mohla přirovnat ten zvrat v běhu událostí dnešního večera než k tornádu? Přišlo to rychle, jak tomu u zrodu a růstu tornád bývá, a když to naplno udeřilo, zpřeházelo skoro všechna ustálená pravidla v mém životě. Jako když tornádo zvedne věci, které do té doby ležely na svých místech v klidu a pořádku, zavíří s nimi a rozmetá je tak, že nezůstane kámen na kameni.

A teď ještě pivo.

Pivo a já… vždyť to je jako dobrý vtip. Nebo snad špatný? Objednávám si pivo v baru a snažím se tvářit, jako bych si ho v takovém prostředí objednávala přinejmenším každý druhý den. Přitom jsem ho ještě nikdy ani neochutnala. A to je mi už dvacet let. A za několik týdnů mi konečně bude jednadvacet! Už aby to bylo.

Takže já ochutnám pivo. A proč ne? K životním tornádům přece patří činy, které člověk dosud neudělal. Barman mi přinese mok, jenž pije kdekdo kromě mě. Možná jsem o nic nepřišla. Možná jsem si mohla dát bílé víno. Bílé víno znám, to jsem už pila. A na Jamajce jsem pila i piňacoladu. Ale pivo?

Barman před ni postavil sklenici s pivem a Fay se hned trochu napila. Ale neměla čas rozebírat jeho chuť. Koutkem oka viděla, že jeden z vazou-nů, kteří sedí u vedlejšího stolu, vstává, opouští své společníky, říká jim něco, co je přiměje k hurónskému smíchu, ale přitom z ní nespouští oči.

Fay, děvče, řekla si, tenhleten den tornáda bude asi se vším všudy. Bude dost chuti ke zkoušení nových věcí i odporu ke všemu známému. Hlavně si však dávej pozor, obojí zřejmě někdy přijde člověka pořádně draho. Teď buď na pozoru.

Vazoun se posadil na židli u baru, hned vedle ní, a okázale, až urážlivě si ji prohlížel. Hodnotil ji a neskrýval to. Věděl, že jeho kumpáni ho pozorují a chtěl se před nimi vytáhnout.

Fay se chtělo před tím ponížením utéct.

„Ahoj, krásko, nechceš si zatancovat?“

Fay nezvedla zrak, jen hleděla do sklenice piva, kterou teď svírala oběma rukama, aby nebylo vidět, že se jí roztřásly.

„Ani ne, díky,“ řekla možná zbytečně zdvořile, jak si vzápětí uvědomila. Ale bála se, aby ho neurazila a nezpůsobila si ještě větší problém. Nesmím ho neurazit, opakovala si. „Cekám tu… Cekám na někoho,“ dodala. „Měl by tu být každou chvilku.“

Čekám, čekám, opakovala si pro sebe. Vždyť já ani nelžu, klidně to může být pravda. Celý život čekám na někoho, kdo se zatím potuluje bůhvíkde. Přitom zrovna teď ho naléhavěpotřebuju. A ne jenom kvůli vyřešení momentálně zapeklité situace v tomhle baru, potřebuju ho v této složité etapě mého života.

Žiju u příbuzného, který není zlý, ale snad ze společenských důvodů, nebo jiných důvodů, které neznám, se mě skoro za každou cenu snaží provdat za svého bohatého obchodního přítele. Jeho přítel zřejmě není špatný člověk, ale pohled na něj mi nahání husí kůži– Bohužel jsem zatím na tom příbuzném – neměla bych být na něj zlá a říkat mu ošklivě příbuzný, měla bych mu říkat jménem, i když na něj jen myslím – tak tedy na tom příbuzném, vlastně na strýci Henrym, jsem závislá. Nemusela bych být, mám dost peněz, ale všechny jsou vázané v bance a dostanu je, až mi bude jednadvacet let. Do té doby musím žít u Henryho. Chová se ke mně docela pěkně – až na to, že mi pořád vnucuje ženicha a tím mě hrozně dráždí. Ale asi i potřeba starat se o mé případné vdavky patří k jeho staromódní představě o tom, jak by se měl o mě starat coby bratr mé matky, když ta už nežije. Ale já si chci sama vybrat muže, se kterým budu žít. Nepotřebuju jeho pomoc.

Jenže v posledních dnech už to jeho pojetí starání se nemůžu vydržet. A dneska to všechno dosáhlo vrcholu. Musela jsem pryč. Musela jsem utéct před jeho péčí a starostí o mé dobro a hlavně před vtírajícím se nápadníkem. Ale pomohla jsem si? Vedle mě se usadil tenhle hulvátský kovboj, který se ničím, ale vůbec ničím nepodobá rytíři, o kterém s ním.

Kovboj skutečně nebyl z těch, kteří naslouchají odpovědím na vlastní vtíravé otázky Byl z těch, kteří prostě nerespektují zamítavou odpověď. Nebo ji možná ani neslyší, protože je jim jedno, co ten druhý říká. Poslouchají jen sebe, vedou své stupidní řeči a jsou přesvědčeni, že všechno půjde podle jejich chuti. Protože oni jsou přece neodolatelní a jedineční mistři světa ve všem.

„My dva bychom se spolu mohli skvěle pobavit, kotě,“ pokračoval kovboj a se slizkým úsměvem a ještě víc slizkým pohledem rukou pohladil její paži.

Fay se štítivě odtáhla, jako by to nebyly prsty, které se dotkly její paže, ale hadi.

„Neodtahuj se, kotě. Žádné strachy. Mám své zkušenosti a vím, jak se zachází s dámou. Dokážu být jemný a ohleduplný. Sama uvidíš.“

Fay mlčela. Ani ona, ani nikdo jiný z barových hostů si zatím nevšiml, že muž sedící v temném rohu místnosti náhle pozvedl pohled. Nikdo se nevšiml, že se zadíval na Fay a pak s nevolí i na dotěru usazeného po jejím boku. Až když se zvedl a klidně kráčel k baru, rázem vzbudil pozornost všech.

Fay v první chvíli zaregistrovala jen jeho vysokou a štíhlou, ale dobře stavěnou, svalnatou postavu. A taky to, že měl na sobě džínsy, ne značkové, jako měla ona, ale pracovní džínsy, vybledlé a se skvrnami, že boty měl ušpiněné a odřené a že při chůzi vrzaly. Všimla si i černých vlasů, silných a nepoddajných, trčících zpod hluboko do čela posazeného klobouku. Ale do tváře mu neviděla.

Když se muž po několika nijak zvlášť rychlých krocích zcela vyloupl z šera rohu místnosti a zdánlivě bez zájmu o kohokoliv v baru kráčel k Fay a kovboji vedle, bylo vidět, že pravici má sevřenou v pěst.

Pak si Fay všimla, že i muži sedící u vedlejších stolů vzali na vědomí, že vstal. Že najednou všichni zmlkli a hleděli na něj. Jen muž, který si k ní přesedl, ho ještě neviděl, protože když se na ni obracel se svými řečmi, byl k němu otočen zády.

„Až mě trochu víc poznáš, budu se ti líbit –“

Teď přicházejícího muže uviděl i on, neodbytný kovboj. A zmlkl. Najednou byl až směšně tichý. Pak ale pozvedl hlavu a zatvářil se přátelsky. „Ahoj, Donavane. Co je? To je tvoje dívka? Aha. Tak jo. Nevěděl jsem, že patří k tobě.“

„Tak teď to víš,“ odpověděl muž hlubokým, trochu chraptivým hlasem.

Fay zamrazilo v zádech.

Cukla sebou a podívala se do očí muži, jehož hlas jí způsobil tak příjemně vzrušující mrazení. A v tu chvíli věděla, že je ztracena. Že je ztracena na celý život.

„Je na čase, že jsi přišla,“ řekl jí muž. Vzal její sklenici s pivem, druhou rukou ji uchopil za paži a odváděl ji od barového stolu. Před tím se ale ještě jednou krátce, ale výhružně podíval na kovboje sedící bez hnutí a s ústy překvapením tupě pootevřenými.

„Děkuju… děkuju vám,“ řekla Fay trochu zajíkavě, když se posadila ke stolu svého zachránce. Muž neodpovídal.

Fay v rozpacích sklonila hlavu a hleděla před sebe na stůl, na hořící cigaretu v prohlubni kovového popelníku, na nedopitou sklenku s whiskey…

Nejisté pozvedla hlavu. Její zachránce měl pořád na hlavě klobouk. Nesundal si ho, ani když se posadil vedle ženy.

No jo, muži ze Západu, pomyslela si. Tem na zdvořilosti nikdy moc nezáleželo. Nic nového pod sluncem. Všichni to víme. Kdo to asi je?

Muž si zase vzal dříve odloženou cigaretu a dlouze z ní potáhl.

Podívala se na jeho nehty. Měl je krátce zastřižené a čisté – na rozdíl od trochu ušpiněných dlaní a štíhlých, dlouhých prstů. Krásné ruce, pomyslela si Fay. Krásné, mužské ruce. Bez prstenů, ztvrdlé prací.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se muž najednou.

„Fay,“ odpověděla a přinutila se k úsměvu. „Jak se jmenuje vy?“

„Většinou mi říkají Donavan.“

Fay si usrkla piva a zašklebila se. Teď teprve si uvědomila jeho chuť. Chutnalo strašně. Zírala nevěřícně na sklenici s pivem, jako by nechápala, proč ten mok vůbec někdo pije. Donavan ji pozoroval. A rozesmál se. Ne zlomyslně, ale od plic.

„Nejste zvyklá pít pivo a nepatříte do baru, to jsem viděl, sotva jste sem vkročila. Co děláte v téhle části města, debutantko?“ zeptal se. Vyslovoval slova pomalu a jako by líně.

„Utíkám z domu,“ odpověděla s úsměvem. „Prchám před svými vězniteli… Chci prožít noc ve mčstě… Protestuju proti všemu… Můj život zabílilo tornádo… Můžete si vybrat, co z toho se vám bude víc líbit.“

„Jste vůbec na cokoliv z toho, co jste právě řekla, dost stará?“ zeptal se kousavě.

„Jestliže se ptáte, zda jsem dost stará na to, abych si objednala pivo v baru, tak ano. Za dva měsíce mi bude jednadvacet.“

„Nevypadáte na jednadvacet.“

Fay mlčela a studovala mužovu opálenou tvář. Potom studovala jeho do všech stran trčící vzpur-nou černou hřívu, jen částečně drženou pohromadě černým stetsonem. Pomyslela si, že kdyby někdo dal hřívě tvar a trochu ji prostříhal, byl by z jejího zachránce skutečně pěkný mužský. A kdyby ho někdo navlíkl do pořádného oblečení, stal by se z něj přímo ohromný mužský.

„Jste odsud?“ zeptala se.

Přikývl. „Nikdy jsem nežil jinde.“

„Pracujete?“

„Chacha! Dítě bláhové, v téhle části Texasu pracuje každý,“ odpověděl a hned nato se zachmuřil. „Skoro každý,“ opravil se a upřel zrak na její náramek posázený diamanty. „Jít sem do baru s takovým náramkem znamená žádat o potíže. Stáhněte si ten rukáv.“

Fay ho poslechla. Ihned stáhla rukáv, přestože ve svém okolí byla známá tím, že ignorovala každou radu, každý pokyn, který zněl jako povel. Sotva byl náramek zakrytý, začervenala se. Zastyděla se za svou poslušnost. Lokla jsem si piva a už jsem namazaná, pomyslela si. Už poslouchám jako hodiny.

„A co děláte, když právě nedáváte rozkazy dívkám, které jste v baru zachránil před neodbytnými kovboji?“ zeptala se s trochou posměchu v hlase.

Hleděl na ni a neodpovídal. „Jsem předákem ve spolku rančerů,“ řekl po několika vteřinách. Živím se tím, že dávám rozkazy. „Aha. Jste kovboj.“

„Můžete tomu tak říkat. To je jedno z možných pojmenování téhle práce.“

Fay se usmála. „Ještě nikdy jsem se nesetkala s opravdovým kovbojem.“

„Protože nejste odsud.“

Fay zavrtěla hlavou. „Máte pravdu. Jsem z Georgie. Rodiče zemřeli při leteckém neštěstí, takže jsem byla poslána sem, abych tu žila se strýcem.“ Pak ztlumila hlas, jako by se bála, že ji někdo uslyší. „Neumíte si představit, jaké to je. Hrozné.“

„Ale jděte,“ řekl. „Jste svobodný člověk a můžete dělat, co chcete. To ve vězení jsou lidé, kteří nemohou o sobě rozhodovat. Vy přece můžete od něj odejít, kdy se vám zlíbí, kdykoliv vám něco není po chuti.“

„Na to můžete vzít jed, že můžu,“ řekla úsečně. „Jsem bohatá. Pekelně bohatá. Ale nemůžu na peníze sáhnout, dokud mi nebude jednadvacet. A můj strýc nejspíše doufá, že mě co nejdříve provdá za svého obchodního společníka. Podezřívám ho, že má něco za lubem, že by rád alespoň s částí peněz naložil, jak se mu to hodí. Ale nevím to jistě. Ani netuším, jak by to mohl uskutečnit.“

Donavan jakoby nechápavě zavrtěl hlavou. Pak uchopil sklenici s whiskey, napil se a prudce postavil sklenici zpět na stůl. „Proč mu neřeknete, ať se jde vycpat, a neděláte si to, co chcete vy? Ve vašem věku jsem si už dávno vydělával sám na sebe, na žádné příbuzné. Ani oni nevydělávali na mě.“

„Vy jste muž,“ podotkla Fay

„No a? To znamená, že všechno má být nějak jinak?“ zeptal se. „Neříkejte, že jste ještě nikdy neslyšela o ženské rovnoprávnosti?“

Fay se usmála. Alespoň někdo v tomhle baru ví o existenci ženské rovnoprávnosti. „Nepatřím k tomu druhu odvážných žen, jsem spíše ta z těch slabých.“

„Poslyšte, moje milá, žádná slabá žena nevstoupí v podvečer na místo, jako je tohle, a neporučí si sklenici piva. To mi věřte.“

Fay se zasmála a v očích jí zajiskřilo. „Ale ano, vstoupí, když jí nic jiného nezbývá. A kromě toho – tady to je bezpečné, ne? Jste tady přece vy.“

Donavan pozvedl hlavu. Oči se mu leskly. „A vy si myslíte, že já jsem ochránce? Nebo přesněji, že se mnou jste v bezpečí?“

Fay postřehla, že Donavanův pohled se změnil.

I jeho hlas změkl, najednou zněl jako vrnění spokojené kočky. Srdce se jí rozbušilo.

„Doufám, že ano,“ řekla. „Udělala jsem hroznou pitomost a vím, že všechny těžkosti bych si zasloužila. Nicméně věřím, že vy mi žádnou další nepřidáte.“

Donavan se usmál. Když promluvil, nebyla v jeho hlasu ani stopa výsměchu. „Hodné děvče. Učí se.“

„To měla být lekce?“

Donavan do sebe obrátil zbytek whiskey. „Celý náš život je složený z lekcí. Lekce, které okamžitě nepochopíte, si musíte zopakovat. Známá věc. Postihuje nás všechny. Jdeme. Zavezu vás domů.“

„Musí to být?“ zeptala se z povzdechem. „Tohle je moje první dobrodružství a kdo ví, jestli nebude i poslední.“

Donavan si posunul klobouk do čela a na stranu a pohlédl na ni.

„V tom případě se vynasnažím, aby bylo nezapomenutelné,“ odpověděl suše. „Připravena na všechno?“

Fay nevěděla proč, ale věřila mu. Usmála se na něj a vstala. „Připravena na všechno.“

Donavan přikývl. Vytáhl z kapsy několik dolarů a položil je na stůl. Podíval se na barmana, a když zachytil jeho pohled, pozvedl ruku a gestem mu dal najevo, že peníze nechává na stole. Potom chytil Fay za paži a vedl ke dveřím. Fay si všimla, že několik mužů je sleduje pohledem. Nikdo se však neodvážil něco poznamenat nebo jim vstoupit do cesty.

„Zdá se, že zdejší lidé vás znají,“ poznamenala, když vyšli ven, na svěží vzduch.

„Jo, znají mě,“ přisvědčil. „Dvakrát nebo třikrát jsem tu zabodoval.“

„Zabodoval?“

Pohlédl na ni. „Jo, zabodoval. Párkrát, když jsem tu právě byl, když vypukly rvačky a začaly lítat třísky. A tak jsem se do každé z nich vložil. Nevím, jestli to víte, vážená slečno, ale muži se někdy začnou rvát a v těchto situacích to zpravidla nebývají ženy, kdo je šikovně od sebe odtrhne. No a ti chlapi u stolů jsou v baru stálými hosty, tak si mě pamatují.“

„Rozumím. Pro řešení takových situací bych já asi opravdu nebyla ta pravá,“ řekla Fay nejisté.

Donavan špatně skrýval úsměv. „Děvče, jaká jste a kdo jste, máte napsáno na čele. – Ještě stojíte o malé dobrodružství? Já proti němu nejsem, ale to je asi tak všechno, co ode mě můžete čekat,“ řekl a úsměv z jeho tváře zmizel. „Kdybyste tady byla déle, zcela určitě byste se od zdejších lidí dozvěděla, že nemám rád bohaté ženy a taky byste se dozvěděla, proč je nemám rád. Ale dneska výjimečně jsem velkorysý. Dneska zapomenu na vaše peníze.“

„Nerozumím.“

Ušklíbl se. „Nepředpokládám, že mi budete rozumět. A ani není třeba, abych vám něco vysvětloval,“ řekl suše. „Ale přece jen bych vám rád řekl něco, co byste neměla podceňovat, ani na to zapomínat – nejste v bezpečí, když se večer potulujete sama.“

Fay lehce zaklonila hlavu a usmála se způsobem, který pokládala za vědoucí. „Aha. Tu větu znám. Právě tu větu mi každý pořád opakuje. Ale jak se mám něco o životě dovědět, když jsem od něj jakoby oddělovaná sklem, když mi jen vždycky někdo řekne, co se kde děje a jaké to je, ale já sama nemám možnost nic vzrušujícího prožít. Chápete?“

„Možná jste právě na startu, možná se právě začínáte něco dozvídat,“ řekl Donavan a táhl ji k šedému pick-upu s příšerně pomačkanou karosérií. „Doufám, že jste nečekala rolls-royce, debutantko. Rolls-roycem bych ráno jen těžko mohl táhnout dobytek, víte?“

Donavanova slova Fay překvapila. Dokonce sebou trhla. Donavan si toho povšiml a pocítil záchvěv viny za svou hrubě posměšnou poznámku. Nemyslel jí však nic zlého. Spíše čekal, že Fay ji bude považovat za vtip.

„Mně je přece jedno, čím jezdíte,“ řekla Fay po chvíli s nepředstíranou upřímností. „Můžete do města jezdit třeba na koni, mně to je skutečně jedno. Neposuzuju lidi podle to, co mají.“

Podíval se na ni. „Myslím, že jsem to na vás poznal. A to, co jsem řekl, jsem nemyslel zle. Měl to být vtip, ale asi se mi moc nepovedl. – Pojďte sem. Posaďte se. A pozor na tu pružinu, tady na okraji sedadla. Vyskočila a ještě jsem neměl čas nic opravovat. Vidíte ji? Nenapíchněte se na ni.“

„To je v pořádku.“ Fay usedla na pasažérské sedadlo a Donavan zavřel dveře. Ucítila příjemnou vůni ranče. A když Donavan usedl vedle ní, ucítila z jeho oblečení i cigaretový kouř.

Nastartoval motor. „Přijela jste sem autem?“

„Ano.“

Donavan se rozhlédl po autech na parkovišti. Usmál se, když jeho zrak padl modrý mercedes stojící mezi pick-upy s pomačkanými a zaprášenými karosériemi. „Už ho vidím.“

„Ano. Je to tak. Uhodl jste. Vidíte, ani jste se mě nemusel ptát, kterým autem jsem přijela,“ řekla sebevědomě. „Ten modrý mercedes je můj.“

Donavan se usmál.

„Naježená, sotva jsme se poznali.“ A vyjeli z parkoviště.

„Co vlastně dělají bohaté slečny čekající na velké dédictví, když se zrovna nepokoušejí sbalit v baru neznámé muže?“

Vteřinu či dvě na něj zírala mlčky. Pak se zatvářila znuděně. „Hrají na klavír, trochu malují a často se zoufale snaží nepřijít o rozum během nekonečných party a při sezeních s ranní kávou,“ monotónně mu popsala život, který taky trochu znala i z vlastní zkušenosti.

Donavan tiše hvízdl skrz zuby.

„To si někdo žije.“

Fay se k němu otočila. „A co děláte vy?“

„Většinou naháním dobytek. Počítám ho a rozhoduji, který kus půjde na porážku či do výkrmny, najímám a propouštím kovboje, chodím na schůze a dělám všelijaká další rozhodnutí.“ Odmlčel se a krátce se podíval na Fay. „Občas taky sedím na schůzích správních rad některé ze zdejších společností.“

Fay svraštila čelo. „Říkal jste, že jste předák na ranči, nebo ne?“

„Dělám toho trochu víc,“ odpověděl nevzrušeně. „Ale vy už toho o mně víc nemusíte vědět. Tak kam byste chtěla jít?“

Fay trochu zmátla strohost, s níž Donavan ukončil rozhovor o tom, co všechno dělá. Ale rozhodla se ignorovat ji. „Nevím,“ řekla. „Kamkoliv. Hlavně nechci jít domů. Tam ne.“

Donavan se na ni pobaveně podíval. „V San Mořenu mají dneska slavnost, už jste něco takového viděla?“

„Ne!“ Oči Fay se rozzářily. „Můžeme tam zajet?“

„Nevidím důvod, proč bychom nemohli. Ale nic zvláštního to není. Nečekejte zázraky. Jen se tancuje a pije pivo. Tančíte?“

„To víte, že ano. A vy?“

Donavan se zasmál. „Jo, když mě k tomu někdo přinutí. Já můžu mít potíže s tancem, vy můžete mít potíže s pivem. Vyrovnáno.“

„Naučila jsem se mít ráda kaviár, naučím se mít ráda i pivo.“

Donavanovi sice připadala její odpověď dětsky naivní, ale nekomentoval ji. Pustil rádio a kabinou zazněly country melodie.

Fay se usmála, opřela se o sedadlo a tělem i hlavou pokyvovala do rytmu. Zavřela oči a prožívala chvíli tak silně, jak jen byla schopná.

Není neuvěřitelné, jak tomu muži věřím? Poznala jsem ho před chvilkou, navíc v zakouřeném baru, ale přesto sednu k němu do auta a jedu s ním do města, které prý sice není daleko, ale v životě jsem o něm neslyšela. Kromě toho se mi zdá, že toho kovboje znám celá léta…

Z důvodů, které Fay nechápala, jí ten pocit vydržel až do cíle jejich cesty, do malého města San Mořeno. A potom, když zaparkovali v postranní ulici a vystoupili z auta, pocit, že Donavana dávno zná, jako by ještě zesílil. Obracela se k němu s napůl přátelskými, napůl takřka důvěrnými pohledy, úsměvy a gesty. Prošli několika málo ulicemi a hned byli na náměstí. Bylo tam plno. Pouliční kapela hrála mexické skladby a lidé tancovali, nakupovali u pouličních prodavačů všechno, od piva až po tequilu a různé druhy místních specialit, včelnč omelet s masovou náplní a mexických opékaných sendvičů.

Všichni už byli až příliš veselí. Muzikanti už hráli až příliš hlasitě a pivo už bylo příliš teplé, ale nezdálo se, že by to někomu z rozjásaných návštěvníků slavnosti vadilo. Většinu z nich podle odhadu Fay tvořili Mexičané žijící v Americe a bavili se po svém, jak to znali ze své rodné země. Ne-hispánců tam bylo málo, ale ti, co přijeli, buďto s ostatními zcela splynuli, nebo tiše postávali s cigaretou a plechovkou piva v ruce u zdí domů lemujícími náměstí a pozorovali okolní mumraj.

Fay s Donavanem tančili na kousku volného místa na náměstí.

„Co oslavují?“ zeptala se Fay skoro bez dechu, protože Donavan s ní v rychlém rytmu hudby pořádně točil a měla co dělat, aby mu stačila.

Zasmál se. „Není to jedno?“

Přikývla. Nevzpomínala si, že by někdy v životě byla tak veselá a tak uvolněná a bezstarostná.

Nechci se rouhat, říkala si, ale kdybych zítra měla umřít, byla bych s tím možná i smířená, protože dneska prožívám něco úžasného, něco, co stojí za to.

A pak popíjela pivo, které jí s každým lokem chutnalo víc a víc i přesto, že bylo teplé, a tancovala v Donavanově náručí, opírala hlavu o jeho hruď a dýchala jeho vůni. A když ho pak oslovila, automaticky mu začala tykat.

Uvědomil si to a usmál se. Nijak tu změnu, dokazující jakési skutečné zdůvěrnění jejich vztahu, nekomentoval. A přizpůsobil se.

Pak přišla skladba hraná v šíleně rychlém tempu, a když dotančili, Fay se vyčerpaně opřela o Donavanovo rameno a lapala po dechu. Už měla tancování víc než dost a šla by si odpočinout, ale neúnavní muzikanti začali hrát znovu a Donavan ji k sobě přivinul a chystal se k tanci. Fay neprotestovala. Skladba byla pomalá, takže doufala, že si při klidném tanci odpočine. Přitiskla se k němu. A rázem jako by se o ni pokoušely slastné mdlo-hy. Lekla se. Takový příjemný pocit – co to znamená? Prudce se od něj odtáhla.

A pak se bez dalšího přemýšlení a rozebírání svých pocitů k němu přitiskla znovu. Prudce a s důvěrností, kterou si dívky dopřávají obvykle až po několikatýdenním vztahu, ovinula paže kolem jeho krku. Zdálo se jí, že s Donavanem k sobě patří, že křivky jejich těl se navzájem perfektně doplňují. Z Donavana byl cítit tabák, pivo a život venku v přírodě, jeho tělo bylo blízko, a to vše bylo pro Fay neznámé a silně vzrušující.

Objal ji. Tančili sice dál, ale představovali už více objímající se dvojici než pár, který tančí. O Fay se opět pokoušely slastné mdloby, ale tentokrát se už od Donavana údivem neodtahovala. Poddávala se příjemnému pocitu, který k jejímu údivu doprovázela jakási podivně slastná bolest v podbřiš-ku, a ztratila pojem o čase. Netušila, jak dlouho už se takhle spolu objímají a mírně se houpou v bocích podle rytmu hudby, a bylo jí to jedno. Zdálo se jí, že kromě nich už nikdo jiný na světě není a že ona už nikdy o nikom a o ničem nebude chtít vědět. Jen hudbu slabě vnímala. Jako by k ní doléhala přes clonu nově objevené a nevýslovně příjemné bolestné slasti, která ji nutila tisknout se k Donavanovi těsněji a těsněji.

Uvědomila si, že má zavřené oči. Chtěla je otevřít, ale jako by ji víčka neposlouchala. Nadechla se a trochu se od Donavana odtáhla. Donavan uvolnil své objetí a Fay konečně byla s to otevřít oči. První, co viděla, byla vážná Donavanova tvář. Hleděla na ni se zvědavostí, údivem i s obavami.

Donavan nepochybně četl v její tváři jako v otevřené knize. Viděl i ty obavy a chápal, z čeho pramení. Usmál se na ni.

„To je v pořádku,“ řekl tiše.

Fay se zamračila. „Nevím… Nevím, co to se mnou je. Možná to je tím pivem.

Donavan vzal její tvář do dlaní, sklonil se a něžně ji políbil na čelo. „Raději půjdeme.“

„Už musíme?“

Přikývl. „Musíme.“

„Ale mně se tu líbí,“ protestovala.

„Už je pozdě.“

„Není pozdě.“

Donavan ji vzal za ruku a vedl k autu.

Moc dobře si uvědomoval, jak silně ho Fay při tanci přitahovala a sexuálně vzrušovala. Musel si pořád připomínat, že je starší a zkušenější a že je na něm, aby se začal ovládat. Což bylo pro něj dost obtížné, když tančili tak, že se vlastně objímali. Cítil, jak se k němu Fay tiskla, jak silně byla vzrušená. Ale byl přesvědčený, a o tom ani nezapochyboval, že to poslední, co potřebuje, je začít si něco s dívkou, která pochází z takříkajíc vyšší společnosti.

Musím mít pořád na mysli, že jedna mladá žena, která pocházela taky s té vyšší společnosti, zničila naši rodinu, připomínal si každou chvíli. Lidé odsud, z Jacobsvillu a okolí, si dosud dobře pamatují, co bylo s mým otcem a celou rodinou poté, co místní debutantka, která postrádala jakékoliv skrupule, přiměla otce, aby se s ní oženil, takřka na zpáteční cestě z pohřbu jeho vlastní ženy. Neskončilo to dobře a já jsem si pak musel zvyknout žít s myšlenkou, že nepěkný rodinný skandál mě bude provázet celý život. Jsem si sice jistý, že po zkušenostech, kterých jsem tímto skandálem nechtěně nabyl, by se mi s Fay, tady tou slečnou z vysoké společnosti, něco podobného nemohlo stát. Ale nemám ani tu nejmenší chuť začínat něco, co bych nemohl dovést do konce. Vlastně mohl, proč bych nemohl. Ale nechci. Nechci, aby mezi námi došlo k důvěrnostem. Natož k sexu. I když musím přiznat, že Fay mě silně přitahuje. Dokonce si myslím, že mě ještě žádná tak silně nepřitahovala.

Když se vrátili zpět na parkoviště k baru, kde zanechali modrý mercedes, Fay byla příjemně uvolněná, nejspíše díky alkoholu. Alespoň tak si svou náladu vysvětlovala. Bylo jí dobře.

Ale pak ji pohled na vlastní auto vrátil do reality. Uvědomila, že musí domů, ke strýci Henrymu a čelit jeho rozčileným výčitkám. Protože než vyběhla z domu, než před ním a jeho známým utekla, nikomu ani nenaznačila, kam má namířeno, ani kdy se hodlá vrátit.

Donavan dojel k mercedesu a zastavil. Fay vystoupila a odemkla auto. Pak se obrátila k Donavanovi. „Děkuju, Donavane. Byla to kouzelná noc. Nejkouzelnější v mém životě. Nikdy jsem nic podobného nezažila.“

„Pro mě to taky byla kouzelná noc,“ odpověděl a otevřel jí dveře. „Ale přesto, nebo právě proto, ti musím něco říct. Ani nevím, jestli to má být rada nebo přání nebo výstraha. Ale poslechni mě, prosím: už se nikdy nepřibližuj k této části města. V ní se pohybuju já, debutantko. Ty do ní nepatříš.“

Těkala očima po jeho tváři s překvapením. „Nenávidím život, který žiju,“ odpověděla po chvíli s takovou nechutí v hlase i ve tváři, že jí uvěřil. Nepochyboval o tom, že mluví pravdu.

„Tak ho změň,“ odpověděl. „Když ho skutečně budeš chtít změnit, tak ho změníš.

„Nejsem zvyklá bojovat.“

„Tak si zvykni. Život člověku nic nedává, život člověku jenom bere. Všechno, co chceš mít, si musíš vybojovat. Musíš se rvát s problémy, které se čas od času objeví na tvé životní cestě.“

Fay si pohrávala s klíčky od auta. „Já vím. Říká se to. Ale já zase říkám, že takový boj většinou bývá dost špinavá záležitost.“

„Jo, každý boj může se stát špinavým. Ale kvůli tomu přece nepřestanu bojovat. Ani ty bys neměla.“

Fay sklouzly oči na Donavanovu hruď. Vzpomněla si, že když tančili, pokládala na ni hlavu.

„Nezapomenu na tebe,“ řekla tiše.

„Radši zapomeň na všechno. A rychle,“ odpo-\ éděl stejně tiše a odsunul jí z čela pramen vlasů. „Nemám rád závazky nebo nějaká pouta. Vyhýbám se jim. A kromě toho – tvůj svět a můj svět se nemohou smísit. Věř mi. A poslední rada: nevybírej si cestu plnou problémů.“

Fay zvedla hlavu. „Právě jsi říkal, abych s problémy bojovala, když se objeví.“

„Nevybírej si cestu, na níž jsem já, tak jsem to myslel,“ řekl důrazně, ale usmál se. Rázem vypadal velmi mladě. „A teď jeď domů.“

„Myslím, že bych měla,“ odpověděla s povzdechem. „A ještě něco – ty bys mě asi nechtěl políbit na dobrou noc, nebo ano?“ zeptala se téměř beze studu.

„Chtěl. Ale právě proto to neudělám. Nastup do auta.“

Hleděla na něj a nechápavě zavrtěla hlavou. Ale poslechla. Nastoupila do auta a zabouchla

dveře.

„Jeď opatrně. A nezapomeň na bezpečnostní pás.“

Upoutala se. Ne proto, že jí to nařídil. Byl to čistě automatický pohyb. Naposled se na něj podívala. Pak nastartovala motor a bez ohlédnutí se rozjela k výjezdu z parkoviště. Než ale vyjela na dálnici, ve zpětném zrcátku viděla, že Donavan odjíždí opačným směrem. Přepadl ji pocit ztráty. Jako by jí kus ubylo. A to ji překvapilo. Nevzpomínala si, že by jí byl někdy někdo tak blízký, jako právě se vzdalující Donavan.

Ani rodiče mi nebyli tak blízcí, pomyslela si. Měli svůj život, do kterého mě nikdy nenechali vstoupit. Nemám bratra ani sestru, celé dětství jsem vyrůstala s hospodyní nebo vychovatelkou, někdy i s tetou. Ty mi dělaly společnost. Když jsem dospěla nebylo to jiné. A pořád je to stejné. Můj život šel beze změny, od osamělého dítěte k osamělé mladé ženě.

Co bude dál? Budu já vůbec někomu chybět, když umřu?

Ani tady v Texasu, v Jacobsvillu, to není jiné. Jsem tu pár týdnů, bydlím u strýce, který, jak se mi zdá, finančně na tom momentálně není právě nejlépe, a neví, jak by si polepšil. Obávám se, že o jakési možnosti ví a rád by mě využil, vlastně mých peněz. V současné době má nad nimi kontrolu. Zatím mi to ani nevadilo, nesledovala jsem, co s nimi dělá. Až dnes večer jsem si uvědomila, že jsem ke svému majetku trestuhodně nevšímavá. Všechno mi to došlo v okamžiku, když zase přišel na návštěvu a večeři strýcův obchodní partner Sean. Uviděla jsem ho, podívala se na strýce a nějakým zázrakem konečně pochopila, o co tady vlastně jde. Musela jsem se vzepřít. Musela jsem utéct.

Bylo trochu legrační vidět strýce Henryho, jak se rozběhl za mnou. Ale nedohonil mě.

Nasedla jsem do auta a vůbec jsem nevěděla kam pojedu. Skončila jsem v baru. Postrkoval mě tam sám osud. Protože tam jsem poznala muže, díky němuž jsem pochopila, jakým poslušným a naivním dítětem jsem se stala, zatímco jsem chtěla být nezávislou ženou. Ale teď se všechno změní. Od tohoto okamžiku.

Fay jela pomalu prázdnými ulicemi Jacobsvillu a dál vzpomínala na některé okamžiky večera. Uvědomovala si, že Donavan ji okouzlil. Usmála se, když se jí před očima objevil okamžik, když přicházel k barovému pultu, aby ji osvobodil od dotěrného kovboje, a nemusel při tom udělat vůbec nic, jen sevřít pěsti. A kovboj hned couval.

Škoda, že Donavan nemá rád bohaté ženy. Líbilo by se mi, kdyby mu teď došlo, že se do mě šíleně zamiloval a od zítřka mě začal všude hledat. Jenže stejně by měl smůlu. Nemá ani potuchy, kde by mě měl hledat, neví, kdo jsem. Ani já nevím, kdo je on. Vím jen, čím se živí. A hledat člověka v texaském kraji a vědět o něm jen to, že mimo jiné hlavně rozděluje práci kovbojům dobytka, by bylo pěkně hloupé. S kovboji a kolem dobytka tu pracuje většina lidí. Ale ani to nemusí být tak docela pravda. Mohl si ji přibarvit. Když říkal, že je předákem na ranči, nepůsobil příliš přesvědčivě. Kdo ví, jak to s ním vlastně je.

Ale co, na tom stejně nezáleží, pomyslela si a sklesle povzdechla. Stejně ho už neuvidím. Ale jedno vím jistě – že na naše setkání nikdy nezapomenu. Nikdy.

DRUHÁ KAPITOLA

Kancelář výkrmny dobytka konečně ztichla. Úřednice a úředníci už odešli a Fay byla ráda, že má chvíli času na oddech. Před dvěma týdny poprvé v životě nastoupila do práce a od té doby prožívala jednu velkou změnu za druhou. Pořád ještě byla překvapena sama sebou, vlastní odvahou a vůlí. Ani ve snu ji nenapadlo, že by někdy byla schopná skončit s dosavadním životem ze dne na den a vytrvat, nevrátit se pokorně do bezpečného domova u strýce Henryho. Však ten byl taky překvapený, když mu oznámila, že si hodlá najít práci a vydělávat na sebe do té doby, než bude moct převzít dědictví a volně s ním nakládat.

Fay si nikdy nenamlouvala, že by se to stalo, i kdyby Donavana nikdy nepotkala, že i bez něj by dostala odvahu k tak radikálnímu činu. Naopak, každý den děkovala bohu, že měla to štěstí a setkala se s ním. Přičítala mu k dobru, že si udělal ten čas a strávil s ní večer a přitom v ní probouzel sebedůvěru. To on převrátil její život vzhůru nohama.

Ale lehce to nešlo.

Rozhodnutí začít pracovat a vytrvat při tomto rozhodnutí nebylo jediné překvapení, které Fay v poslední době potkalo. Objevilo se i jiné překvapení, které si však nepřipravila sama a z kterého neměla radost. Vlastně pro ni bylo docela velkým šokem. Natolik velkým, že doposud se jí alespoň jednou dvakrát denně objevoval před očima ten den, kdy přišla k panu Holmanovi a požádalo ho o nějaké kapesné, z něhož by mohla žít, než si najde práci, a kterým by si potom, až si tu práci najde, doplňovala svůj měsíční výdělek, o jehož výši si nedělala vůbec žádné iluze.

Nikdy jsem pořádně nepracovala. Nemám žádnou praxi, takže ani ničí doporučení. Kdo mi dá práci? Všichni, kam přijdu, se budou na něco vymlouvat, jen aby mi nemuseli říct pravdu – že začátečníky neberou, že potřebují zapracované lidi. A když budu mít štěstí a dostanu práci, tak určitě to bude práce minimálně honorovaná. Vím, že to lak chodí. Říkali to všichni, s kterými jsem chodila do kurzu Naučte se pracovat s počítačem. Absolvovala jsem několik stupňů. I pro ty pokročilé. Já jsem tam však na rozdíl od ostatních chodila jen proto, že jsem to chtěla umět jen tak, pro zábavu. Oni to potřebovali, aby našli výhodnější práci… Ale – teď mě napadá, možná mi ten kurz teď k něčemu bude.

Byla si však jistá, že když se na nějaký čas trochu uskrovní, tak až do doby, než si najde práci, vyžije z kapesného, které jí podle jejích představ mělo být vypláceno z dědictví po rodičích. A potom, až si najde práci a bude mít dva zdroje příjmu – výdělek a kapesné – bude docela slušně žít do té doby, než bude moct s dědictvím disponovat.

Vysvětlila tedy Barrymu Holmanovi, proč nechce být závislá na péči a penězích strýce Henryho, a už chtěla spustit větu, kterou si předem připravila a kterou chtěla zdůvodnit výši kapesného. Jenže Barry Holman ji přerušil šokujícím sdělením.

„V poslední vůli vašich rodičů se nepíše o kapesném. Podle poslední vůle nemůžete užívat dědictví, dokud vám není jednadvacet let. Do té doby má mít kontrolu nad celou pozůstalostí váš strýc.“

Fay zalapala po dechu. „Chcete říct, že nemám nárok na žádné peníze, dokud mi je strýc Henry nepředá? A že na tom nic nemůžete změnit?“

„Bohužel je to tak a – abych užil vašich slov – já na tom opravdu nic nemůžu změnit, Fay. Chápu, může se vám to zdát tvrdé a nespravedlivé, ale vaši rodiče si určitě byli jisti, že jednají správně.“

Fay zkřížila paže a ovinula si je kolem těla. „Nemůžu tomu uvěřit. Odešla jsem od strýce a chci se živit sama. Co mám podle vás dělat?“

„Přece to, co jste chtěla. Živit se sama, jak jste právě řekla. Jděte si najít práci. Nemusíte přece pracovat dlouho, za pár týdnů dostanete své dědictví. Do té doby vydržíte pracovat.“

Holmanova věta vyslovená s takovou samozřejmostí a prostotou na Fay zapůsobila. Rázem k Holmanovi ucítila sympatie. Usmála se na něj a prvně si uvědomila, že Holman je velmi pohledný muž. Vysoký blonďák… Třicátník? Zřejmě mu je třicet a něco. Ale není můj typ. Mně se víc líbí muži typu Donavana. Kromě toho – Barry Holman je zřejmě ženatý. Na stole má fotografii tma-vovlasé ženy s dítětem v náručí. Proč by ji tady měl, kdyby to nebyla manželka s dítětem?

„Děkuju vám za radu,“ řekla upřímně.

„Bylo mi potěšením. Hlavně se ničeho neobávejte. A potom – jestliže opravdu chcete práci, nemusíte chodit daleko. Jedno volné místo by tu poblíž bylo. Snad ještě není obsazeno. Víte něco o dobytku?“

„Moc ne,“ odpověděla váhavě.

„To se může napravit. A máte zájem dělat něco kolem dobytka, Fay?“

„Mám, pokud ho nebudu muset cejchovat.“

Holman se zasmál. „To nebude třeba. Bratři Ballengerové hledají někoho na dočasně uvolněné místo sekretářky jednoho z nich. Už jste někdy slyšela o zdejší firmě Ballengerových?“

Fay zavrtěla hlavou. „Ještě ne.“

„Jsou majiteli zdejší velkovýkrmny dobytka. Jejich sekretářka teď právě prodělala nějaký komplikovaný porod a nevrátí se do práce dřív než za dva měsíce. Takže hledají někoho, kdo by ji nahradil. Žena Calhouna Ballengera se to pokoušela zvládnout, ale nevyšlo to. Nemá na to dost času. Což je pochopitelné, když se stará ještě o malé děti. Bylo toho na ni moc. Kromě toho mi něco říká, že vy určitě budete schopnější. Umíte pracovat s počítačem?“

„Umím. Ještě před smrtí rodičů jsem absolvovala jeden dost obtížný kurz.“

„Tak to je skvělé.“

„Ale oni už jistě někoho našli.“

„Není tak moc lidí, kteří by chtěli práci jen na tak krátkou dobu,“ ujišťoval ji. „A studenti, kterým krátkodobá práce nevadí, tam zpravidla dlouhou dobu nevydrží. Nemají moc rádi prostředí, které s touto prací souvisí. Nechce se jim pracovat s dobytkem. Raději by vymýšleli počítačové hry.“

Fay se usmála. „Mně to vadit nebude, pokud vydělám dost peněz na nájem bytu a stravu.“

„Na nájem a stravu vyděláte určitě. Možná o něco víc. Ballengerové nejsou žádní vydřiduchové, neplatí špatně. Napíšu vám, kde je najdete.“ Holman vytrhl z bloku list papíru a rychle napsal adresu.

„Zajdete za Justinem nebo Calhounem, to je jedno, a řekněte, že vás posílám. A věřte mi,“ řekl, když si s Fay na rozloučenou potřásali rukama, „oba Ballengerové se vám budou líbit.“

„V to doufám. A hlavně doufám, že se jim budu líbit já. Protože – upřímně – právě teď nemám svého strýce moc ráda a nechci se k němu vrátit. Takže si musím vydělat na živobytí.“

Holman přikývl. „Chápu. Ale věřte mi, Henry není zlý člověk. Sama se o tom jednou přesvědčíte.“

Slova Barryho Holmana jí připomněla bohatého starého mládence, kterého se jí Henry snažil nenápadně vnutit a rázem měla kyselý obličej. „Věřím, že se v něm nepletete. Víte něco o tom, jak nakládal s mými penězi během posledních dvou měsíců?“

„To ještě nevím. Žádal jsem ho, aby mi předložil doklady a ukázal, jak vede účetnictví, ale odmítl ukázat cokoliv. Řekl, že mi předá všechny dokumenty v den, kdy vám bude jednadvacet.“

Fay zneklidněla.

„To se mi moc nelíbí. Pokud vím, otec měl pro mě nejméně dva miliony dolarů. Shodou okolností jsme o tom mluvili krátce před tím, než se stalo to strašné neštěstí. Tolik peněz by strýc za pár týdnů stejně nemohl utratit, že ne?“

„Taky si myslím, že ne,“ ujistil ji Holman. „Už se nedívejte na svět s obavami. Všechno bude v pořádku. Jsem si tím jistý. A zajděte za těmi Bal-lengerovými. Přeju hodně štěstí.“

„Myslím, že je budu potřebovat. Na shledanou. A děkuji vám za pomoc.“

Výkrmna dobytka náležející bratřím Ballengerovým byla obrovská. Fay si to uvědomila, až když prošla bránou a vstoupila na nádvoří. Během té krátké doby, co žila v Jacobsvillu, projížděla kolem výkrmny už mnohokrát, ale nikdy jí nevěnovala dostatečnou pozornost. Takže když teď viděla výkrmnu zblízka, když viděla, že nemá jen dlouhé uliční průčelí, ale že budovy a pastviny se táhnou do hloubky parcely, žasla. A poté, co velkovýkrmnu celou párkrát prošla, začala obdivovat úsilí, které všichni zaměstnanci vyvíjejí, aby vše udrželi v čistotě a pořádku.

Když však vešla dovnitř prvně, její kroky směřovaly do kanceláře majitelů. Nejdříve absolvovala rozhovor s Justinem Ballengerem. Byl to vysoký, spíše vytáhlý muž, ne právě krasavec, ale velmi zdvořilý.

„Víte, že jde pouze o dočasně uvolněné místo?“ zeptal se pro jistotu hned na počátku rozhovoru. „Naše sekretářka Nita měla komplikovaný porod a teď se zotavuje po císařském řezu. Předpokládáme, že stráví doma s dítětem jen několik týdnů.“

„Ano, pan Holman mi o tom řekl,“ odpověděla Fay. „Ale to mi nevadí. Potřebuju práci jen na čas, abych se naučila žít sama. Po smrti rodičů jsem až do předvčerejška žila se svým strýcem, ale nevyhovuje mi to.“ A aniž to měla v úmyslu, řekla Justinovi o své situaci téměř všechno. I to, že jak se jí zdá, strýc by ji rád provdal za svého obchodního přítele.

Justin, jak se ukázalo, byl vynikající posluchač. Seděl za psacím stolem a se zájmem v očích pozorně naslouchal vyprávění Fay, která seděla na opačné straně stolu. Po chvíli se mu ve tváři začala odrážet nelibost ze strýcova chování.

„Má se starat jen o vaše peníze. Myslím, že děláte dobře, když se chcete osamostatnit. Ale ujistěte se, že Barry dává pozor na vaše dědictví.“

Přikývla.

„Ano, doufám, že dává dobrý pozor.“ A pak si uvědomila, že byla možná až příliš sdílná. Ze zcela neznámému člověku řekla všechno, co ji trápilo. Zatvářila se starostlivě. „Ale neříkejte prosím nikomu nic o tom, co jsem vám pověděla.“

„Ne. Nikomu do toho nic není. To je jen vaše věc. A my o vás víme jen to, že jste pracující dívka, která má nějaké neshody s příbuznými. To stačí, ne? Nic víc nepotřebuju vědět a vy jste mi nic víc ani neřekla. A tak to zůstane. Spolehněte se. „ Fay se usmála.

„Ano. V podstatě jsem pracující dívka, protože všechny peníze jsou vázané v bance. I když už jen na pár týdnů.“ Fay se opět usmála. „Víte, peníze pro mě zase tak moc neznamenají. A doufám, že nebudou moc znamenat ani pro člověka, kterého si snad někdy vezmu za muže. Mám-li být upřímná, radši bych si vzala někoho, kdo mě bude mít rád, než někoho, kdo bude jen toužit po pohodlném životě za mé peníze.“

„Jste moudrá dívka. Tak se na to díváme i my dva se ženou. Jmenuje se Shelby, poznáte ji. Máme jeden druhého a naše kluky. Jsme šťastná rodina.“

Fay se opět usmála, když uslyšela o Shelby Ballengerové. Vzpomněla si totiž, že jí někdo vyprávěl o ní a Justinovi a okolnostech, které je nakonec dovedly k sňatku. Byl to skutečně románový příběh o velké lásce.

„Možná taky jednou budu tak šťastná,“ řekla a myslela při tom na Donavana.

Justin přikývl a mlčel. Fay by byla ochotná přísahat, že myslí na svou rodinu. Nerušila ho.

„Takže jestli o tu práci stojíte,“ ozval se po chvíli, „tak jste ji právě dostala. A já vás u nás vítám. Pojďte prosím se mnou, představím vás bratrovi.“

Vedl ji do místnosti, kde vysoký blonďák skloněný nad psacím stolem studoval čísla na papírových arších rozprostřených všude kolem.

„To je Fay Yorková, Calhoune. Fay, to je můj bratr Calhoun.“

Fay upřímně stiskla Calhounovi ruku. „Ráda vás poznávám. Věřím, že vám pomůžu udržet věci v pořádku do té doby, než se Nita vrátí.“

„Abby vám bude líbat ruce,“ řekl Calhoun. „Snažila se jednoho našeho syna udržet několik hodin denně ve škole a druhé dva ve školce, jen aby zvládla práci doma i práci Nity. Moc jí to nešlo. Už nám taky slibovala, že jednoho krásného dne otevře všechna vrata velkovýkrmny a všechen dobytek vypustí ven, jestli hned nenajdeme někoho, kdo ji tady v kanceláři zastoupí.“

„Tak to jsem ráda, že jsem se tu objevila.“

„My jsme možná ještě radši.“

Abby právě přicházela. Kráčela rázně. V náručí nesla slohy papírů. Když uviděla Fay, zpomalila krok a zvědavě na ni hleděla. I Fay hleděla na Abby zvědavě. Abby patřila k tomu neobvyklému typu černovlasých krasavic se zářivě modrýma očima, jejichž výraz jako by sděloval to, co jiní lidé sdělují jen slovy. Takže Fay už tušila, co jí Abby řekne, a začala se usmívat předem, ještě dříve, než k ní Abby promluvila.

„Ahoj. Prosím tě, zůstaň tu a nahraď mě… Můžeme si hned tykat, ne? Jestli ti to nebude nepříjemné.“

Pronesla slova tak upřímně a prosebně, že Fay se bezmocně zasmála.

„Bereš nějaké úplatky? Můžu nabídnout pravé čokoládové lanýže a kávovou zmrzlinu…“

„Není třeba. Místo Nity jsem už přijala. Budu tu pracovat, než se vrátí. A tykání mě bude jen těšit.“

„Díkybohu!“ řekla Abby s úlevou a hned všechen náklad, který držela v náručí, spustila na psací stůl svého manžela. Pak se na něj usmála. „Díky, zlato. Krásnější překvapení jsi mi nemohl připravit. Za to ti udělám k večeři obrovský biftek, nebo třeba dva, a ještě k nim upeču housky.“

„Ó! Tak už tu nestůj a utíkej domů,“ vykřikl Calhoun s úsměvem. Pak se trochu rozpačitě podíval na Fay. „Abby totiž dělá nejlepší housky a nejlepší bifteky na světě. Ale od té doby, co odešla Nita a ona musí dělat práci za ni, nemá na nic čas. Takže já celou dobu jím jenom párky v rohlíku a myslím, že už brzy z nich začnu štěkat – to ovšem jen proto, že sám si nic jiného neumím připravit. Což na žaludek není moc dobré.“

„Ani na sílu,“ dodala Abby. „Opravdu jsem na nic neměla čas. Běhala jsem ze školy do školky a domů a do kanceláře a zase zpět. Byly to fofry, to si umíš představit. Nevěděla jsem, kterému dítěti se mám věnovat dřív, zatímco všude kolem mě rostly haldy papírů.“ Usmála se na Fay a mrkla na svého muže. „Ale teď je to doufám za mnou. Ukážu ti, Fay, co a jak je třeba udělat, a pak budu muset rychle domů a zadělat těsto na ty housky, které jsem Calhounovi slíbila.“

Fay ji sledovala k psacímu stolu, u něhož měla v příštích týdnech trávit osm a půl hodiny denně. Pozorně naslouchala všemu, co jí Abby říkala, a snažila si vše zapamatovat. Když ale došlo na vyplňování formulářů, přestala své paměti věřit a raději si dělala podrobné poznámky. A taky požádala Abby, aby jí vysvětlila základní principy fungování firmy. Chtěla alespoň trochu rozumět tomu, o čem budou hovořit její spolupracovníci a klienti firmy.

„Děkuju, Abby,“ řekla s úsměvem, když, jak se jí zdálo, instrukce skončily. „Až na to vyplňování formulářů všechno vypadá docela jednoduše, ale ve skutečnosti to tak asi není, viď?“

Abby souhlasila. „Není. Zejména když jednáš s některými z klientů. Třeba s takovým J. D. Langleym. Jednání s ním by vyvedlo z míry i svatého. Musíš mít v hlavě obsah všech předchozích jednání a závěry, s nimiž souhlasil – aby ses mohla bránit jeho útokům. I když… nebudu tě lekat, nejspíše s ním ani nepřijdeš do kontaktu.“

„Rančer?“

Abby si odkašlala.

„Dá se to tak říct. Ale taky obchoduje s dobytkem, který patří jiným lidem. Mimo jiné je i ředitelem Mesa Blanco, spolku rančerů.“

„Musím se přiznat, že o rančerech a jejich práci toho moc nevím.“

„Abys mi ale dobře rozuměla. Opravdu tě nechci lekat. J. D. není zlý člověk. A jeho práci si skoro všichni pochvalují. Jenže – pokud jde o stravu a zacházení se zvířaty je perfekcionista. Jednou viděl, jak jeden z našich mužů použil při hnání dobytka bodec. Všechno odhodil a přeskočil ohradu a rovnou na toho muže. To jsi měla vidět. Úplný poděs. Sotva se tu objeví, každý čeká, že udělá nějakou scénu. Ale my s ním musíme spolupracovat už proto, že tady v Jacobsvillu a okolí má docela slušné postavení. Nicméně, komplikuje všechno, co může. Sama to zjistíš. Nikdo z kraje mu raději nezkříží cestu.“

„Je bohatý?“

„Ne. Ale je tu mocným mužem, protože dělá důležitou práci. Šíleně temperamentní člověk. A taky může být pěkně arogantní, když ho něco rozčílí. I takového jsem ho už zažila. A řeknu ti, že podruhé už ho tak nepříjemného zažít nemusím. Ale jinak – věřím, že je snad někdy i příjemný společník. I když já osobně ho takhle ještě neznám. Možná, že ty budeš mít větší štěstí.“

Fay si vzpomněla na kovboje, díky němuž prožila nejkouzelnější večer ve svém životě.

Všechno mezi námi skončilo dříve, než vůbec začalo. Škoda. Už ho zřejmě neuvidím. Kde bych ho ale mohla najít jinde než v tom baru, do kterého ale podruhé už nehodlám vstoupit? Tehdy jsem šla dovnitř z čirého zoufalství a předstírané odvahy. Ale vstoupit tam znovu? To ne. Na to bych už neměla nervy. Taky by to vypadalo, že ho uháním, a to by k ničemu dobrému nebylo. Párkrát jsem už sebrala odvahu a projížděla kolem baru. Dokonce jsem měla odvahu i zajet na parkoviště, ale tam moje odvaha skončila. Na těch pár kroků do baru už nestačila. A asi to je dobře.

„Je pan Langley ženatý?“ zeptala se.

Abby mávla rukou. „Kdepak. Proč se ptáš?“ na okamžik se odmlčela, a když Fay neodpověděla hned, pokračovala. „J. D. je teď vůči ženám trochu zakyslý. Ale svého času se o něm říkalo, že je plej-boj. A myslím, že právem. Ale to jen do doby, než začal vést Mesa Blanco. Prezidentem Mesa Blanka je totiž dost konzervativní člověk, takže když J. D. si chtěl pozici udržet, musel svůj způsob života změnit. Myslím, že teď žije úplně jinak. Ale jak jsem říkala, po pracovní stránce je schopný a hodil by se i na prezidenta společnosti. Jenže ten současný prezident prohlašuje, že předá svou funkci jen člověku, který má rodinu, čili usedlému muži s manželkou a dětmi. A v tom je háček, protože jediné dítě v životě J. D. je jeho synovec, syn sestry. Ta už zemřela.“

Abby se odmlčela a pak zavrtěla hlavou. „J. D. a dítě? Kdepak, neumím si ho představit s dítětem. Není prostě otcovský typ.“

„Popisuješ ho tak, že bych před ním měla utíkat. Opravdu je tak zlý?“

„Spíše komplikovaný. Je těžké posoudit, co z čeho v jeho chování pramení. Zcela určitě ho poznamenala druhá svatba a potom i rychlá smrt jeho otce. Tehdy se z něj stal skutečně nepříjemný člověk. Sama si brzy všimneš, že Calhoun odchází z kanceláře, když J. D. přijde. Justin ne, ten ho má docela rád, ale Calhoun, když to vyjádřím jemně, ho dost dobře nesnáší.“

„Chodívá sem často?“ zeptala se Fay s jistými obavami, protože dlouhé a barvité líčení chování J. D. ji začínalo zneklidňovat.

„Každý druhý týden. Chodí pravidelně jako hodiny.“

„To jsem ráda, že tu nezůstanu dlouho. Budu-li mít smůlu, tak jeho návštěvu zažiju jen třikrát, čtyřikrát.“

Abby se zasmála.

„Neboj se, ten si tě nebude všímat. Zamíří rovnou za Calhounem a Justinem. Do těch dvou se vždycky pustí.“

„Tak to mě trochu uklidňuje.“

První pracovní den byl pro Fay unavující. Když však končil, bylo jí už jasné, kolik záznamů musí denně zavést do papírů, aby správně vedla evidenci o každém kusu dobytka. Dověděla se laky, jak se zjišťují a udávají přírůstky na váze, jak a čím se obohacuje strava zvířat, jak fungují veterinární služby i kolik práce denně se musí kolem dobytka vykonat – a naučila se, jak to vše přesně zaznamenat.

Každý si řekne – prostě nakrmit dobytek, co na tom je?, pomyslela si Fay večer, když večer uléhala do postele. Jenže tak jednoduché to není. Náleží k tomu stovky drobností, na které se musí brát zřetel. A k tomu ještě ty výstupy o denních průměrech všeho možného. Není to tak snadné, jak jsem čekala.

Ale dny běžely jeden za druhým stále rychleji a práce se stala denní rutinou. O to častěji se Fay vracely vzpomínky na Donavana a s nimi i otázka, jestli se Donavan ve výkrmně někdy objeví. Říkal přece, že je předákem na ranči. Mohl by tedy přivézt dobytek do výkrmny bratří Ballengerových. Jenže podle toho, co pochytila z hovorů zaměstnanců výkrmny, předáci se nikdy nezúčastňují přesunu dobytka, tím pověřují kovboje, své podřízené.

Fay z toho neměla radost. Chtěla by Donavana vidět, chtěla by mu říct, jak ovlivnil její život a jak se jí líbil živý a uvolněný hovor, který vedli té noci, kdy vešla do baru. A taky by mu chtěla říct, že vidí svět z jiných úhlů než dřív a že poprvé v životě je nezávislá, že díky jemu už není vystrašená dívka, ale sebevědomá žena.

Už se nejméně desetkrát chtěla zeptat Abby, jestli zná Donavana, ale pochybovala, že Abby se někdy dostala do kontaktu s lidmi z Donavanova okruhu. Ballengerovi náleželi k vrstvě bohatých lidí, i když to nikomu, ani svým zaměstnancům nedávali najevo. Ale stěží by si zašli posedět do některého z místních barů popovídat si s člověkem, který tam občas všechno rozláme. Nebo jak to říkal? Že tam už zabodoval? Ano, že tam už párkrát zabodoval.

Fay se v těchto dnech sešla i se strýcem Henrym. Nějak se dověděl, že Fay pracuje, a tak jí zatelefonoval a dali si schůzku. Strýc se k ní choval velmi pěkně, a když ji požádal, aby se vrátila, aby dál bydlela u něj, nepochybovala, že to myslí naprosto vážně. Jen nechápala proč tak stojí o to, aby u něj zase bydlela, ale neptala se a rovnou jeho nabídku odmítla. Vysvětlila mu, že nechce být závislá na jeho dobrodiní ani po ten krátký čas, který jí ještě zbývá do dne, než bude moct volně nakládat s dědictvím. A dodala, že Barry Holman ho očekává, protože od něj potřebuje doklady o tom, jak s jejím dědictvím hospodaří.

„Měl bys mu zavolat a dojednat si s ním schůzku.“

V tom okamžiku se strýc viditelně necítil dobře. Fay se nepídila po důvodu změny jeho nálady. Jen mu sdělila, že hned další den ráno hodlá Barrymu zavolat a zeptat se ho, jak to vlastně je se strýcovým právem na zacházení s jejím dědictvím.

Strýc byl zjevně v rozpacích. Nepřirozeně se usmíval, měl nejistý pohled a mlčel. Fay už mu tak jako tak neměla co říct, navíc byla po práci unavená, a tak raději vstala a rozloučila se s ním.

Nazítří Fay skutečně telefonovala Barrymu Holmanovi. Chtěla vědět, jaká jsou strýcova práva vůči jejímu dědictví. Barry ji ujistil, že Henry má k jejímu dědictví velmi omezená práva, a pochyboval, že by strýc byl s to ji v tak krátké době o peníze obrat.

„V tak krátké době by to nešlo, ani kdyby to chtěl udělat. Čemuž se mi ovšem vůbec nechce věřit. Jak už jsem vám říkal, váš strýc není špatný člověk. Možná má chyby, ale kdo je nemá?“

Fay si tím ale příliš jistá nebyla. Strýc Henry byl podle ní velmi mazaný. Kdo ví, jak bez jejího vědomí a bez vědomí Barryho Holmana peníze roztočil.

Když skončila hovor a rázně zavěsila sluchátko, uvědomila si, že Barry Holman ji neuklidnil. Že v ní dál hlodají pochybnosti o strýcově jednání. Že má dokonce ještě větší pochybnosti, než měla před telefonním hovorem. Ale na stole se jí nakupilo hodně lejster, která bylo třeba vyplnit, a taky spousta další práce, vyžadující pozornost a soustředění, takže na osud svého dědictví brzy zapomněla.

V poledne odešla na oběd do nedaleké restaurace. Byla poloprázdná a obsluha takřka okamžitá. Objednala si mořské plody a s chutí je spořádala. Potom se vracela zpět do práce v klidu, ke kterému jí snad dopomohla i spokojenost z plného žaludku naplněného jídlem, jež doma v Georgii patřilo k jejím nejoblíbenějším.

Vešla do kanceláře a ještě ani za sebou nezavřela dveře; když slyšela z Calhounovy kanceláře vzrušený hovor.

„To není nic rozumného, J. D., a vy to víte!“

Fay se zarazila. Přišel J. D.!

„Rozumného?“ odpověděl nějaký mužský hlas, který Fay už znala, jen nechtěla uvěřit, že by měla takové štěstí, že by se s jeho nositelem přece jen ještě setkala. Rozrušením se jí roztřásla kolena.

„My dva jsme spolu nikdy neprobírali vaše metody, ale když krmíte můj dobytek, dělejte to tak, jak já chci.“ – Donavan. Je to jeho hlas. Musí to být on. Asi má v kanceláři schůzku s Calhounem a s tím postrachem všech, s J. D.

„Proboha, chcete snad po mně, abych všechna ta zvířata krmil vidličkou?“ bránil se Calhoun.

„To vůbec ne. Ale chci, a na tom trvám, aby se s nimi zacházelo slušně.“

Po poslední větě, kterou tam někdo v kanceláři odpovídal na Calhounovu ironickou otázku, Fay zaváhala. Byl to taky hlas Donavana?

Tentokrát Calhoun svou odpověď téměř vykřikl. „Zachází se s nimi slušně!“

„To bych neřekl, když se tady používá elektrická tyč k nahánění dobytka. A to víme oba dva. Vy to popíráte, ale jistě si vzpomenete, jak jsem se tady nedávno kvůli tomu rozčiloval. Zvířata pak jsou vystresovaná. A vystresovaná zvířata nejsou zdravá zvířata. To je vám velmi dobře známo.“

A tohle určitě říkal Donavan, říkala si Fay. Tím si můžu být jistá už proto, že popisoval historku, kterou mi vyprávěla Abby snad hned první den, kdy jsem sem nastoupila.

„Vy byste se snad měl přihlásit do spolku pro práva zvířat,“ zněla Calhounova podrážděná odpověď.

„Už jsem ve dvou, to stačí.“

Fay stála na místě, oči jako přikované ke dveřím Calhounovy kanceláře. Byla zmatená. Kdo tam tedy je?

Najednou se zprudka otevřely a vycházela z nich vysoká štíhlá postava.

Potvrzeno! Byl to Donavan!

Tvář se jí rozjasnila. Očima visela na muži odcházejícím z Calhounovy kanceláře, na jeho opáleném obličeji zpola překrytém širokým lemem klobouku. Donavan. Fay běžela se svému psacímu stolu a měla chuť na něj vyskočit a tancovat radostí.

V tom Donavan zvedl hlavu a uviděl ji. Ani nezpomalil krok, ani se nezatvářil překvapeně, jak Fay očekávala. Zamračil se. Až když pak s hořící cigaretou v ruce procházel kolem jejího stolu, zastavil se a přísně se na ni podíval.

„Co tady děláš?“ zeptal se stroze.

„Zastupuju Nitu.“

„Neříkej mi, že musíš pracovat, abys měla z čeho žít, debutantko,“ prohodil posměšně.

Fay stála jako opařená a nevěděla, co má odpovědět. Co to má znamenat? Takové nepřístupné chování! Takový chlad! A co slavnost v San Mořenu? Tam se mu se mnou líbilo. Tak proč dneska ta odměřenost?

„Mu – musím,“ zakoktala. A pak si uvědomila, že nelže, že to tak je. Alespoň v této chvíli. „Musím,“ řekla ještě jednou o poznání jistěji.

„Nějaký sešup dolů?“ otázal se nedůvěřivě. „Ale ještě jezdíš mercedesem.“

Calhoun, který vycházel ze své kanceláře hned za Donavanem, je nechápavě pozoroval. „Copak vy dva se znáte?“ zeptal se s nelibostí v hlase.

„Jen matně,“ odpověděl Donavan a lhostejně pozvedl cigaretu k ústům.

Calhoun nespokojeně povzdechl, zamumlal něco na pozdrav a vrátil se do své kanceláře.

Donavan nevěnoval Calhounouvě odchodu žádnou pozornost. Hleděl na Fay. „Jezdíváš kolem baru dost často.“

Fay se začervenala. Nemohla to popřít.

„Zjistila sis, že mám něco společného s Ballen-gerovými?“ A aniž jí dal čas na odpověď, pokračoval. „Tak nebo tak, nepovede to k ničemu, zlato. Žádné nudné debutantce nedám šanci, aby se pobavila na můj účet. Takže jestli jsi přišla sem a chystáš se mě sbalit, tak ti radím – seber si všechny saky paky a jdi domů ke svému kaviáru a šampaňskému. Nejsem k dispozici, jasné?“

Fay na něj zírala v tichém zmatku. „Barry Hol-man mi o tom místě řekl,“ odpověděla se zbytkem důstojnosti, který jí po jeho proslovu ještě zůstal. „Do jednadvacátých narozenin bych jinak neměla ani halíř. Z čeho bych platila nájem, když jsem se osamostatnila? A tady mi dali práci. Sice jen na určitý čas, ale to nevadí. Pomohli mi.“ Fay sklonila oči k počítači a pokračovala, aniž na něj pohlédla. „Přiznávám, ano, jela jsem dvakrát nebo třikrát kolem baru. Chtěla jsem ti jen říct, že díky tobě jsem změnila život a že jsem se už postavila na vlastní nohy. Chtěla jsem ti poděkovat. To je vše. Můžeš mi věřit.“

Donavan vypadal nepřátelsky. „Nestojím o žádné díky, ani o pochvaly teenagerů, jako jsi ty, ani o tvoji úctu. Nestojím o nic. Jasné? Ale když už děkuješ, tak odpovídám: prosím – jestli to vůbec má nějaký význam. Já o tom pochybuju.“

Hovořil s tak posměšným výrazem ve tváři, že Fay měla pocit káraného dítěte.

Proč to všechno říkáš, ptala se ho v duchu. Jen jsem ti chtěla projevit vděčnost, a teď se cítím jako úplně pitomá nána. Možná jsem pitomá. Několik nocí jsem o tobě snila. Asi proto, že kromě několika schůzek nemám s příslušníky mužského pohlaví žádnou zkušenost, asi jsem je nepřitahovala. Ale stalo se, co se stalo. Ty jsi mě v tom baru ochránil, bez scén jsi zvládl situaci, která se jinak mohla vyvinout ve rvačku. Je snad přirozené, že jako žena jsem pak stála o tvou společnost. A ty jsi o mou společnost taky stál, to nemůžeš popřít. Rád jsi se mnou tancoval.

Přiměla se k úsměvu. „Nemusíš mít žádné obavy. Neměla jsem v úmyslu tě uhánět. Jen jsem ti chtěla poděkovat. A to jsem už udělala.“

„Ano, to už jsi udělala. Takže?“

„Takže teď musím pracovat. Musím toho udělat ještě hodně,“ řekla, protože nevěděla, jak jinak by mu měla odpovědět. „Ale jsem tu jen dočasně,“ dodala rychle. „Jen do doby, než se Nita vrátí. A až dostanu své dědictví, sednu na první letadlo, které letí do Georgie. To mi věř.“

„Proč mi to říkáš? Co je mi po tom? Nevzpomínám si, že bych tě žádal o nějaké vysvětlování. Takže mi žádné nemusíš podávat.“

„V tom případě promiň.“ Fay sklonila hlavu a položila ruce na klávesnici počítače. Prsty měla studené, ale donutila je k pohybu. Už nezvedla hlavu. Jen zhluboka dýchala. Díky Donavanovi se cítila, jako by ji právě protáhli mlýnkem na maso.

Donavan už nepromluvil. Ani se déle nezdržoval. Otočil se a odměřeným krokem vyšel ven. V kanceláři po něm zůstal pronikavý pach cigaretového kouře.

Chvíli po Donavanově odchodu přišel k Fay Calhoun. Poklepal na hodinky na zápěstí. „Musím asi tak na hodinu odjet. Možná na hodinu a půl. Řekněte to Justinovi, až se vrátí, ano?“

„Jistě,“ ujistila ho s úsměvem.

Calhoun na ni chvíli hleděl. Viděl jí na očích, že něco není v pořádku. „Poslyšte, Fay, nesmíte mu dovolit, aby vás rozčílil. Někdy je arogantní, ale většinou nemyslí věci tak, jak je říká.“

„Pomohl mi vyřešit situaci, o které jsem vám říkala, když jsem sem nastupovala. To díky jemu jsem se rozhodla osamostatnit se a vydělávat na sebe. A tak jsem mu chtěla poděkovat, že se mnou hovořil o tom, jak jsem žila, a nasměroval mě novým směrem, když mi řekl, že v mém věku se dávno staral o sebe sám. Jenže on si myslí, že jsem na něj ušila nějakou boudu, že ho uháním, a proto jsem tady začala pracovat.“

Calhoun se zasmál. „To bych mu neměl za zlé. Některé ženy to na něj opravdu hrají. Nic si nevymýšlí. Legrace je, že čím víc kolem sebe prská, tím více žen ho uhání. Vždyť on je docela slušná partie, jak se říká. Ve společnosti Mesa Blanco vydělává dost peněz a jeho vlastní ranč taky stojí za to. A navíc je i pohledný člověk. Vysoký, štíhlý, prostě pravý Texasan. Bodejť by se ženám nelíbil.“

„Mesa Blanco? u opakovala Fay hluše, protože si v hlavě skládala informace o Donavanovi dohromady jako kousky puzzle.

Calhoun se usmál. „Jistě. Nepředstavil se vám? Zřejmě ne. Jmenuje se J. D. Langley.“

TŘETÍ KAPITOLA

Po celý zbytek dne se Fay snažila zakrýt zklamání ze setkání s Donavanem. Naděje, že Donavan k ní snad něco cítí, mizela zároveň se slovy, kterými ji tak bezcitně častoval. Byla to jednoznačná, schválně zvolená ostrá slova – o tom Fay nepochybovala –, která na ni měla přesně takový účinek, jaký si Donavan přál. Musela uznat, že v tomto ohledu je mistr. To, co jí chtěl říct, nemohl formulovat zřetelněji. Pochopila přesně: nestojí o ni, ani o její peníze. A nechce věřit, že si musela najít práci. Fay sice uznávala, že práce pro ni není životně nezbytná, ale on ani nechtěl vědět, proč tak najednou pracuje.

To tedy bylo opravdu nečekané překvapení. A bolestivé, říkala si s povzdechem každou chvíli.

Zato zjištění, že Donavan a J. D. Langley jsou jedna a táž osoba, pro ni nebylo velkým překvapením. Přijala ho jako fakt. A stejně tak přijala i skutečnost, že Donavan je jeho druhé křestní jméno a že tímto jménem ho nazývají místní lidé, ovšem s výjimkou těch, s nimiž je v pracovním kontaktu. Ti mu říkají J. D, jako Abby s Calhounem.

Překvapením pro ni však byl průběh jejich setkání, kdy pochopila, proč Ballengerovi ho neradi vidí přicházet. Jednání s ním opravdu musejí být hodně nepříjemná. Vždyť on je samá arogance, útočnost, posměch a ironie. Ale Fay by byla ochotná na Donavanovu aroganci, útočnost, posměch i ironii rychle zapomenout. To, co jí vadilo a mrzelo ze všeho nejvíce, bylo nepřátelství, které jí tak okatě dával najevo.

Proč ses ke mně tak choval, ptala se ho v myšlenkách několikrát za odpoledne. Proč? Nechápu to. Přinutil jsi mě cítit se jako dítě, které dospělí za něco trestají a ono nemá tušení, za co, když je poslechlo a udělalo přesně to, k čemu je tak nabádali. Já jsem taky dala na tvůj názor na ženskou samostatnost, poslechla jsem, když jsi mě nepřímo nabádal, ať jdu pracovat a začnu se starat sama o sebe, ať se stanu nezávislou. A sotva jsem to udělala a chtěla ti poděkovat za to, že jsi mi dodal odvahu, tváříš se, že mě skoro neznáš a že tě svými díky a úsměvy obtěžuju. Je mi z toho nanic. Pohledům kolegů a kolegyň v kanceláři se vyhýbám, aby mě radši neoslovili, jelikož se mi s nikým nechce mluvit. Je mi to sice nepříjemné, protože žádný z nich si moje nevstřícné chování nezaslouží, ale nepříjemnější pro mě teď je nutit se k hovoru a úsměvům.

V tomto duchu Fay promlouvala k Donavanovi téměř celé odpoledne. Zlobila se na sebe, protože na práci se soustřeďovala jen s obtížemi a vše jí trvalo podstatně déle než obvykle.

Po příchodu domů se osprchovala, udělala jen pár nejnutnějších věcí, a celou tu dobu se těšila, až skočí do postele, zavře oči a usne. Věřila, že nešťastnou příhodu zaspí a ráno vstane zase s dobrou náladou.

Ale ouha. Sotva ulehla a zavřela oči, vrátila se jí vzpomínka na chvíli s Donavanem v kanceláři. Před očima se jí objevily obrazy, jak je zachytila její paměť – pěkná, výrazně mužná tvář se zřetelným výrazem posměchu. Nebo to bylo pohrdání? Nebo nezájem? Lhostejnost? Lhostejnost možná ne. Možná ani nezájem to nebyl, i když ho slovy vyjádřil. Možná to byl jakýsi druh nelibosti, odmítavosti…

Ale proč nelibosti? A odmítavosti? Prožili jsme přece spolu pěkný večer, určitě na něj nemá nepříjemnou vzpomínku. A dnes jsem mu jenom děkovala, či přesněji chtěla náležitě poděkovat za jeho radu. Lidé přece rádi slyší, když jim někdo děkuje za něco dobrého, co pro druhého vykonali. Copak on je výjimka? Copak jeho naopak dráždí, když se mu připomene jeho velkorysost a laskavost a pomoc a dobrá rada? Nerozumím mu. Nerozumím.

Fay nemohla usnout. Vzpomínky na odpolední setkání přicházely znovu a znovu a Donavanova snědá tvář s výrazem posměchu se neztrácela, pořád ji měla před očima. Fay se na sebe začala zlobit, spílala si nejdříve v duchu, pak i polohlasně, ale všechno bylo marné. Pak svou zlost namířila na Donavana. Vyčítala mu jeho chování, ale ani to nepomohlo. Jen, jak se jí zdálo, vzpomínky tím oživovala. A spánek stejně nepřicházel.

Posadila se na posteli. Pohodila hlavou a promluvila hlasitě sama k sobě: „Fay, jaký to má smysl myslet pořád na jedno a to samé, na sebe a svoje pocity a deprimovat se rozebíráním jednoho a téhož problému pořád stejným způsobem? Jednou z jedné strany, pak z opačné, pak ještě jednou z té první a zase z té druhé a tak pořád dokola? Problémů je kolem tebe plno i bez přispění pana Langleyho. Je tedy na čase přemítat o něčem jiném. A ze všeho nejdříve spát. Zítra musíš být v práci svěží.“

Usnula však až někdy nad ránem. A když se probudila, byla po zpola probdělé noci unavená. Ale zase její první myšlenka patřila Donavanovi. Opět se na sebe zlobila, opět zbytečně. Ale nakonec se přinutila vstát a připravit se do práce. A tak během ranní sprchy a snídaně Donavanův obraz, který skorou celou noc, a navíc i kus rána pořád měla před očima, konečně začal blednout. Cestou do práce už chvílemi myslela na to, co ji tam asi čeká, a když došla do kanceláře a usedla k počítači, myšlenky na Donavana přece jen zmizely.

Ale toho dne ještě neměla vyhráno. Potměšilý osud dál hrál proti ní.

Vysmál se jí hned v poledne.

Fay chodívala na oběd do různých jídelen v okolí velkovýkrmny. Zajímalo ji, jak se v nich vaří, a testovala je jednu po druhé. Tentokrát padla volba na další nevyzkoušenou samoobslužnou jídelnu, která sice byla od velkovýkrmny poněkud vzdálená, ale zato měla u jejích kolegů tu nejlepší pověst a všichni jí tamní obědy bez výhrad vřele doporučovali.

Takže se tam konečně vydala.

Uvnitř nebylo zcela plno, ale volný stůl pro sebe nenašla. Naložila si tedy na tác všechno, na co právě měla chuť a s tácem v rukou usedla ke stolu, u kterého už seděl nějaký muž. Když pak zvedla hlavu, aby se na svého spolustolovníka podívala, zůstala jako opařená. Donavan.

Věnoval jí pohled, který by byl s to zastavit i provoz na silnici. Byl už po jídle a právě začínal pít kávu. Ve Fay by se nikdo krve nedořezal. Vteřinu či dvě jí trvalo, než si uvědomila, že něco musí udělat. Pootočila tedy židli, na které seděla, aby nebyla obrácená tváří přímo proti němu, a třesoucíma se rukama pomalu, ve snaze nic nerozlít, ani nevysypat, ani neupustit na zem přesunula talíře z podnosu na stůl.

„Už včera jsem ti říkal,“ ozval se Donavan za jejím ramenem, „nemám rád, když mě někdo uhání. Nerozuměla jsi mi?“

Jen k ní mluvil, ale pro Fay jeho slova byla jako šlehání bičem. Každé vyřčené slovo ji bolelo. Ale každé ji taky bolestivě zahanbovalo, protože Donavan bůhví proč hovořil hlasitě a zřetelně a sotva promluvil, upoutal pozornost všech lidí, jichž v jídelně od chvíle, kdy Fay vstoupila dovnitř, ještě přibylo.

Fay si byla vědoma jejich pohledů, i když se ne-rozhlížela. Zrudla. Otočila se k Donavanovi. Oči se jí rozšířily a ve tváři měla vepsanou nejistotu, až úzkost.

„Netušila jsem, že sem chodíváš,“ řekla tichým a nesmělým hlasem.

„Ne?“ zeptal se s ironickým úsměvem, který sám o sobě vyjadřoval pochybnost silněji než vyřčená slova.

„Ty jsi nepoznala moje auto na parkovišti? Přestaň mě šmírovat. Vzdej to. Stejně jsi jen neschopná amatérka. Říkal jsem ti, že nemám rád nudné bohaté holky, nevzpomínáš si? Nevím, jak bych ti to měl říct jasněji. Tak už přestaň za mnou chodit.“

Vstal a upřeně se na ni díval.

Fay nebyla s to vydat ze sebe hlásku.

„Radím ti, nechej mě na pokoji,“ řekl. Pak se rázně otočil a odešel.

Fay seděla celá ztuhlá. Pokoušela se jíst, ale po tak velkém ponížení před spoustou poledních hostů jí oběd ani nemohl chutnat.

Nedojedla ho. Nechala tác i s poloplnými talíři na stole, odsunula židli a vyběhla z jídelny. Venku se trochu zklidnila. Chtělo se jí utéct daleko od Donavana, někam, kde ji nikdo nezná. Jenže si uvědomila, že v současné době je z ní pracující děvče a že musí zpět do kanceláře, kde už ji naopak všichni dobře znají a kde na ni navíc čeká hromada nevyplněných formulářů. Zamířila tedy rovnou tam.

Jo, přestaň za mnou chodit, brumlala si potichu, když sedala k počítači. Jak jsem měla vědět, že jsi obědval zrovna tam, kam jsem se vydala i já? A podle čeho jsem měla zjistit, že jsi v jídelně? Podle auta na parkovišti? Ale copak já vím, jakým autem jsi přijel? Už jsi zapomněl, že jsem viděla jen ten šedý otlučený pick-up, kterým jsme jeli na slavnost do San Mořena? Já jsem přece ještě neviděla žádné jiné tvoje auto. A po autě, kterým jsi včera přijel do výkrmny, jsem se včera nepídila. Proč taky?

A víš ty co? Už mě nezajímáš. Prý tě pronásleduju. Chacha! Ty bys mě rozesmál. Příště ti to jasně a důrazně řeknu: Nezajímáš mě.

A s tímto rozhodnutím se Fay skutečně povedlo zahnat myšlenky na Donavana. Ne sice úplně, ale celé odpoledne mohla v klidu pracovat a večer dokonce téměř okamžitě usnout.

Příštího dne odpoledne přišla do kanceláře Abby.

„Jdeme s Calhounem na večer charity. Nešla bys s námi? Já vím, je to pozvání na poslední chvíli, ale možná máš chuť jít taky.“

Fay zaváhala. Měla však jen jedinou starost. „A co myslíš, Abby, nebude tam taky můj strýc? Nechce se mi s ním rozprávět a vysvětlovat mu, že ještě stále jsem ráda, že u vás pracuju.“

Abby se zasmála

„Myslím, že nebude. To je opravdu málo pravděpodobné.“

A když ani potom se Fay nemohla rozhodnout, Abby začala na ni mírně naléhat. „Pojď s námi. Pořád sedíš jen v kanceláři. Potřebuješ změnu. Každá změna bude pro tebe dobrá. Jestli souhlasíš, cestou se pro tebe zastavíme. A ještě něco jsem ti chtěla říct – bude tam muž, se kterým bych tě chtěla seznámit. Je svobodný, pohledný a dost bohatý na to, aby ho vůbec nezajímalo, jak v tomhle směru jsi na tom ty.“

„Jo. Ale Abby, nemáš náhodou na mysli pana Langleyho, že ne?“

Abby se zašklebila. „Slyšela jsem, co se přihodilo v jídelně. Všechno se hned roznese, s tím musíš počítat. Ale buď klidná. Pokud vím, tak J. D. nechodí na bály a večery charity. Já osobně jsem ho na nich ještě nikdy neviděla. Byla by to vyložená smůla, kdybys tam na něj právě dneska narazila.“

„No dobře. Risknu to. Ale stejně mu nerozumím. Byl ke mně tak milý, když jsme se setkali poprvé. Ale od té doby se ke mně chová příšerně. Přitom po něm nic nechci, jen mu poděkovat. Nevím, proč si myslí, že jsem se rozhodla dostat ho.“ Fay na okamžik podlehla rezignaci a s dlouhým povzdechem pozvedla a zase spustila ramena. „Jako bych já někdy stíhala nějakého muže.“

Abby taky povzdechla a zavrtěla hlavou.

„Fay,“ řekla jemně po chvíli, „ty nejsi typ, o který J. D. stojí. Už samotné tvoje bohatství by ho odehnalo, i kdyby mezi vámi nebyl ten velký věkový rozdíl – nevím jestli to víš, ale jemu je už pár let přes třicet. A tobě teprve bude jednadvacet! J. D. nemá rád ani mladé, ani bohaté ženy.“

„Myslím, že nemá rád žádné ženy,“ odpověděla Fay a znovu povzdechla. „Zejména ne mě. Ale já jsem ho nestíhala. Opravdu. Věříš mi?“

Abby se zasmála. „To víš, že ti věřím. A už si s tím nedělej hlavu.“

„Jsi si jistá, že nebude na tom večeru?“

„Jsem si jistá,“ ubezpečila ji Abby. A znělo to jako slova proroka.

Navečer Abby s Calhounem vyzvedli Fay před jejím novým domovem a společně jeli strávit večer věnovaný charitě. Když dojeli na místo, sál už byl plný a zábava v plném proudu.

Fay si pro tuto příležitost vzala na sebe dlouhé bílé hedvábné šaty střižené tak, že odhalovaly jedno rameno, a vlasy si na vrcholku hlavy jednoduše sepnula sponou. Vypadala půvabně. Šaty jako by zdůrazňovaly její mládí a křehkost… a těm, kteří byli schopni rozpoznat kvalitu materiálu, ukazovaly i její bohatství.

Všichni tři prošli přivítacím ceremoniálem a pak, protože Abby s Calhounem se zastavili se známými, aby s nimi prohodili pár slov, Fay se od nich oddělila a zamířila ke stolu s občerstvením. Po několika krocích nerada do někoho strčila. Otočila se, aby se omluvila.

„Zase?“

J. D.! Zamračený J. D.!

„Nenosíš ty s sebou radar?“

Fay neodpověděla. Otočila se zpátky a s bušícím srdcem se vracela k Abby a Calhounovi.

Na tak hrubou invektivu se neodpovídá, říkala si.

Abby však už ho taky zahlédla. Když k ní Fay přišla a ona viděla její výraz podvedeného dítěte, chytila ji za ramena a jemně s ní zatřásla. „Fay, přísahám ti, netušila jsem, že přijde. Nechodívá sem. Ale zůstaň tu s námi. Nedovol mu, aby ti takovým způsobem ovlivňoval život, aby ti svou přítomností říkal, kde smíš nebo nesmíš být. Stejně si myslím, že tady tě už nebude obtěžovat. Vím, jak to zařídit. Pojď se mnou. Představím tě Bártovi. A tvůj problém bude vyřešený. Když budeš s ním, určitě tě nechá na pokoji.“ Fay už byla klidnější.

„Věřím ti, Abby. Věřím, že jsi nic nevěděla o tom, že se sem chystá. Jak bys to mohla čekat, když tu ještě nikdy nebyl?“

„To jsem ráda Fay, že se na to díváš takhle. Jeho příchod je pro mě stejným překvapením, jako pro tebe. Nechápu, proč právě dnes přišel.“

Fay zakoulela očima a usmála se. „Abby, to snad je osud. A osudu neuteču, ani se nevyhnu.“

Ale Abby nesdílela shovívavost Fay vůči Donavanovi. A když zahlédla J. D. v elegantním společenském obleku, rozohnila se. „Je to arogantní monstrum, ten J. D.,“ řekla polohlasem. „Kdyby nebyl tak ješitný, neměla bys s ním žádné potíže.“ Potom se chvilku rozhlížela a pak rychle uchopila Fay za loket. „Tady přichází naše řešení situace. Barte!“

Hubený, ale přitažlivě vyhlížející blonďák s vlnitými vlasy a chlapeckýma modrýma očima se po zavolání Abby otočil. Uviděl ji a upřímně se na ni zazubil. Přistoupil k nim a vřele se s ní pozdravil. Na Fay pak hleděl se zvědavostí a neskrývaným obdivem

„Vidím že řecké bohyně sestoupily z Olympu mezi nás smrtelníky. Bude mi velkým potěšením, krásná slečno, když si s vámi budu moct zatančit dřív, než se vrátíte zpět na Olymp.“

„Seznamte se. Naše nová zaměstnankyně Fay Yorková,“ představila ji Abby „Fay, to je Barlett Markham.“

„Ráda vás poznávám,“ řekla Fay a s grácií podala Barlettovi ruku. „Taky jste odborník přes dobytek?“

„Vyrostl jsem na ranči, takže bych jím mohl být. Ale tak docela jím nejsem, protože dělám pro jednu účetní firmu. Moje rodina však už pár desetiletí pečuje o velký podnik, který se věnuje chovu Santa Gertrudis, čistokrevného dobytka.“

Fay se usmála.

„Moc o takových věcech ještě nevím, ale každý den se o nich něco nového dozvídám.“

„Nechám ji s tebou, Barte,“ přerušila je Abby. „A snaž se, prosím tě, abyste byli dost daleko od J. D., ano? On si totiž zřejmě myslí, že Fay ho stopuje.“

Bart svraštil čelo. „Opravdu? A proč radši ne-stopuje mě?“ zeptal se Bart Abby, ale ta už je opouštěla s rukou pozvednutou na rozloučenou. Bart se tedy otočil zpět k Fay. „Se mnou to budete mít jednodušší, než s J. D. Na mě nebudete muset vystřelit šíp s hrotem namočeným v něčem omamném, když se mě budete chtít zbavit. Nejsem tak úporný jako on. Jsem příjemný muž. Doufám.“

Fay se usmála.

Bart asi nesnáší Donavana, pomyslela si. Dráždí ho pouhé vyslovení jeho jména. Má na něj vztek. Musím dávat pozor na to, co říkám.

Mile se na Bárta usmála. „S takovými kvalitami byste měl být na soupisu ohrožených živočišných druhů, ne?“

Bart se taky zasmál. „To ano.“ Pak se obrátil ke kapele, která se po malé pauze zase dala do hraní. „Chcete si zatančit?“

„Moc ráda.“

Fay přijala Bártovo rámě a obřadně se nechala vést na parket. Věděla přesně, kde Donavan právě stojí-jako by skutečně měla ten radar, o němž mluvil – a snažila se tím směrem nepodívat.

Donavan si jí ovšem všiml hned, sotva se do Bárta zavěsila. Jak by si jí mohl nevšimnout, když šla tančit s jeho úhlavním nepřítelem?

Opíral se o stěnu a ani se nepohnul. Tvářil se lhostejně. Ale když začali tančit a on viděl tu grácii, s níž Fay sledovala kroky svého partnera, lhostejnost z výrazu jeho tváře se vytratila. Přepadl ho nějaký vztek. Nerozuměl mu, nicméně cítil, že ho něco nutí jít na parket a ty dva od sebe odtrhnout.

Proč ji drží tak těsně u sebe? Neví, jak se má v dobré společnosti správně držet partnerka při tanci? A jí to zřejmě nevadí. Nezdá se, že by nějak protestovala.

Ne že mi do toho něco bylo, ujišťoval se. Nestojím o ni. Byla by pro mě pouze další v pořadí žen či dívek, s nimiž jsou jenom problémy. Prostě debutantka. K tomu víc než o deset let mladší. Nestojím o ni a dal jsem jí to najevo. Snad to konečně pochopila.

Pravda ale je, že ten společný večer nebyl špatný a že ona byla dost přitažlivá. Ale zaplétat se někým z její vrstvy? To bych byl blázen. Samotnému je mi taky dobře. Jen ať si zůstane, kde je. Mezi svými. Myslím, že u ní v kanceláři se mi docela dobře povedlo pořádně ji otrávit. V takových snahách obvykle mívám docela slušný úspěch. Už vím, jak na to.

A vůbec, tahle je pro mě moc jemná. Nemám toho moc, co bych jí mohl nabídnout. Taky tu je ta otcova pověst. Když mě s ní lidé uvidí, hned budou mít řeči, že jsem další praštěný Langley, který číhá na bohatou a mladou, aby se s ní oženil kvůli penězům.

Fay s Bartem vykroužili několik vydařených figur.

Donavan se mračil. Sakra, kdo se má dívat, jak spolu tančí? Neměl jsem sem chodit. Dám si sklenku něčeho.

Otočil ke stolu s občerstvením a obrátil do sebe sklenku skotské.

Fay s Bartem pokračovali v tanci.

„Ale opravdu nepronásledujete Donavana, nebo ano?“ zeptal se Bart s úsměvem.

„Kdepak. On si lichotí,“ odpověděla Fay a snažila se, aby to znělo povýšeně.

„Hned jsem si to myslel. Víte, jablko nepadá daleko do stromu. Jaký otec, takový syn.“

„Nerozumím.“

Hudba zrychlila tempo a Bart udělal další obtížnou, ale velmi elegantní otočku. Fay ho bez problémů následovala. Tančila skvěle.

„Když Donavanova matka zemřela, tak se jeho otec, jmenoval se Rand Langley, dostal do finančních problémů a hrozilo, že přijde o ranč. Moje teta, tehdy bohatá, hodně mladá, přístupná a hlavně svobodná, uvízla v pasti, kterou pro ni nastražil. Tak dlouho na ni naléhal, až ji nakonec přece jen svedl, takže si ho musela vzít, jinak by pokazila pověst rodiny. Byla do něj celá pryč. Málem líbala zemi, na kterou došlápla jeho noha. Umíte si to představit? A pak samozřejmě zjistila, proč si ji vzal. Nemohla s tím vědomím žít. Spáchala sebevraždu.“

Fay zvážněla. „To je mi líto.“

„Nám všem to taky bylo líto,“ řekl Bart chladně a hleděl na Donavanova záda. A Rand dokonce ani nepřišel na její pohřeb. Měl moc práce s utrácením jejích peněz. Zemřel o několik let později a věřte, nikdo z nás se kvůli tomu nermoutil.“

„To ale přece nebyla Donavanova vina,“ bránila Fay Donavana.

„Není jiný. Mají stejnou krev. Konečně, sama s ním máte jisté zkušenosti.“

„Ano, myslím, že mě nemůže vystát.“

„Tomu nevěřím. Nedovedu si představit, že J. D. by neusiloval o bohatou ženu.“

„O každou usiluje? Opravdu? A s kolika z nich chodil, to nevíte?“

„Nestarám se o něj. Nepočítám ženy, s nimiž se stýká,“ odpověděl hlasem, v němž se ozývala všechna zášť, kterou k Donavanovi choval. A Fay pochopila, že Bart by neuvěřil žádnému důkazu, jenž by třeba jen trochu zpochybnil něco z toho, co si o Donavanovi myslí a co o něm s takovou jistotou prohlašuje.

„Vidím, že vy dva spolu nevycházíte dobře.“

„To ne. A nevycházeli bychom spolu, ani kdyby nebylo té tragédie v minulosti. Máme různé názory na všechno. Zejména na jeho teorii o vykrmování dobytka,“ řekl sarkasticky. „Já ji považuju za směšnou. K ničemu. Skutečně spolu nevycházíme dobře.“

Fay mlčela. Porozuměla situaci. Bart ji nemohl objasnit lépe.

Během večera se snažila nemyslet na nic z toho, co jí Bart řekl. Tančila. Celý večer tančila se svobodnými muži, kteří byli považováni za dobré partie, i s několika ženatými muži. Když se vcelku docela příjemný večer chýlil ke konci, zahlédla Donavana. Hovořil s nějakým mužem na okraji parketu, parketu, na který coby tanečník ani jednou nevstoupil.

Proč jsi tu vlastně zůstával, ptala se ho Fay v duchu. Ani jednou jsi netančil. Ze jsi nepožádal o tanec mne, není nic překvapivého, stejně jsem to nečekala. Ale je tu plno jiných žen. A docela pohledných.

V tom zahlédla Bárta, jak k ní míří. Hudba hrála pomalou sentimentální skladbu a Fay si byla jistá, že ji čeká tanec s Bartem. Ale dříve, než k ní Bart došel, objevil se před ní Donavan. Chytil ji kolem pasu a energicky a majetnicky ji stáhl na parket.

Fay ucítila Donavanovu ruku kousek nad pasem. Byla velká a horká. Srdce se jí rozbušilo.

„To nebyl dobrý nápad,“ řekla. „Uvědomuješ si, že takhle mě můžeš akorát povzbudit?“

„Nemyslím. Bart tě přece stačil informovat o všem, co jsi dosud nevěděla, nebo ne?“ zeptal se posměšně.

Fay neodpověděla hned. Hleděla na jeho bělostnou košili – lepší si ke smokinku vzít nemohl – a říkala si, že na jiných mužích by taková košile mohla vypadat zženštile. Ale na něm vypadá velmi mužně.

„Domlouval mi,“ odpověděla.

„Ano? A ty se teď obáváš se, že ho jako svého dnešního průvodce zklameš, že? Že o něj přijdeš, když udělám něco, co nemám? Žádné strachy, tady na parketu, před zraky půlky obyvatel Jacobsvillu, ti přece nemůžu udělat vůbec nic.“

„Vždyť ani nemáš důvod, kvůli kterému bys mi měl ublížit,“ odpověděla a pořád ještě hleděla na jeho košili. „Ale když už mám příležitost, tak ti zopakuju, že jsem tě nesledovala, jak jsi tvrdil. Ale klidně si to mysli dál. Všichni si můžeme myslet, co chceme. Jen bych ti chtěla připomenout, že ty jsi chtěl se mnou tančit. Já jsem tě o tanec nežádala.“

„Právě proto jsem s tebou chtěl tančit. Aby se děly jiné věci, než chceš ty.“

„Jen proto se mnou tančíš?“

Donavan ji při otočce přitiskl pevněji k sobě a už své sevření nepovolil. Sklonil k Fay hlavu. Tvář měl blízko, tak blízko, že ji ovanula vůně jeho vody po holení. „Nejen proto.“

Fay ucítila na tváři proud vzduchu, který vydechl, a srdce se jí na chvíli opět rozbušilo. Ale hned potom nastoupilo chladně střízlivé uvažování. „Chceš naštvat Bárta, že?“ zeptala se ho.

Donavan zvedl hlavu. „Myslíš?“

„Proč jinak bys se mnou tančil?“ zasmála se nervózně a očima hledala Bárta. „Poslyš, nechci, abys mě ty nebo tvoji hašteřiví a znepřátelení příbuzní jakkoliv zneužívali při vašich vendetách, nebo co to tady praktikujete. Nemám s vámi nic společného.“

Donavan propletl své prsty s jejími a opřel si její ruku o svou hruď. Chvíli mlčel a jen hleděl někam přes hlavu Fay, aniž něco či někoho skutečně viděl. Fay cítila jeho vzrušení.

„U mě nejde o žádnou vendetu,“ řekl pak nečekaně tiše. „Ale nemám rád, když o mně někdo říká, že jdu v otcových šlépějích.“

Fay v jeho slovech cítila bolest, ale nereagovala. Zavřela oči a vdechovala Donavanovu vůni. Když se jí zdálo, že mlčí příliš dlouho, začala, aniž vlastně věděla proč, hovořit o své finanční situaci. Obávala se sice jeho výsměchu, ale přesto mu ji vylíčila podle pravdy. „Ještě další jeden nebo dva týdny nebudu bohatá,“ řekla nakonec. „Jsem sekretářka, která pracuje na dobu určitou.“

Zasmál se. „Aha. Chceš mi tím říct, že dva měsíce budeš žít asi tak, jako žiju já. Bez mercedesu. Bez nóbl domu. Bez šekové knížky.“

„Tak nějak.“ Fay se k němu ještě silněji přitiskla. A pak popustila uzdu fantazii směrem, který jí samotné, když se slyšela, bral dech. „Co myslíš, mohli bychom my dva být milenci? Divocí, vášniví milenci? Umím si představit spoustu situací, ve kterých bychom se mohli milovat. A víš která by se mi líbila nejvíc? Kdybychom – až dostanu svoje peníze – přišli ke mně do pěkného bytu, který si ovšem teprve pořídím, vytáhli ze skříně kožichy a hodili je na koberec. Na jeden z nich bych si lehla, druhým bych se přikryla a ty bys mohl…“

Donavan se rozesmál. Přitiskl ji k sobě a udělal další prudkou taneční otočku.

„Slyšela jsi, že jsem členem dvou organizací bojujících za práva zvířat?“

„Tak ty jsi asi jedním z těch lidí, kteří protestují proti užívání zvířat při laboratorních zkouškách na účinnost léků vyráběných kvůli záchraně životů dětí. Nebo kteří stříkají barvu na lidi v kožiších,“ vyhrkla ze sebe téměř jedním dechem a tónem přísné paní učitelky, kárající neposlušného žáka.

Donavan se ušklíbl. „To nedělám. Nejsem fanatik. Jen si myslím, že zvířata mají právo na to, aby se s nimi slušně zacházelo. I při pokusech. A pokud jde o to stříkání barvou, myslím, že několik žalob by další zapálené zastánce práv zvířat od něčeho podobného odradilo. Jde o to, aby se zastavilo nesmyslné a kruté zabíjení divokých zvířat. Proti tomu je třeba protestovat a proti tomu protestuju. Ne proti kožichům. Kožich znamená, že zvíře už je mrtvé. Že už se nedá nic dělat.“

Fay se otřásla, ale mlčela.

„Nosíš kožešiny?“ zeptal se Donavan.

Usmála se. „Ne, nemůžu. Z kožešin dostávám nějaké nepříjemné vyrážky.“

„Bohatá dívka, která nemůže nosit kožichy? To je ale tragédie. A co potom to milování v kožešinách, jak jsi se zmiňovala?“

„No jo, to jsem nedomyslela,“ řekla a teatrálně nespokojeně protáhla obličej. Pak se znenadání přitiskla k Donavanovi. „Stejně kožichy nepotřebuju. Mám spoustu jiných kabátů. Myslím, že jsou elegantnější než kožešinové. A nepelichají.“

Donavan stiskl její boky.

„Och,“ zaprotestovala.

Nepatrně se od ní odtáhl. „Mám se omluvit? Máš na sobě šaty, ve kterých jsi hodně přitažlivá. Vzrušuješ mě. Můžu ti to hned dokázat. Chceš?“

„Ne,“ odpověděla poplašeně. „Věřím ti.“

Donavan se sklonil a otřel svou tvář o její. „Škoda, že jsi bohatá.“

„Ano? A proč?“ zeptala se nešťastným hlasem a se zatajeným dechem čekala na odpověď.

Kousl ji do ušního lalůčku. „Protože máš čeho litovat. V posteli jsem totiž dynamit, víš?“

Fay sklonila hlavu a schovala tvář na jeho hrudi. Chtěla, aby si Donavan myslel, že je zkušená, a bála se, že když jí uvidí do tváře, zjistí opak.

Těžce polkla. „Neříkej. Opravdu?“ zeptala se najednou zhrublým hlasem „O tom nepochybuj,“ odpověděl Donavan a jeho ruka, která zatím spočívala na jejích zádech, se posula vzhůru až ke stočenému pramínku vlasů na jejím spánku. „Ano. Všechny mi to říkaly.“

Bradou se jemně otíral o její druhý spánek. Dýchal prudčeji. „Ale copak ty máš jen přebírat úsudek jiných? Copak jsi v něčem horší než ony?“

Fay se donutila ke smíchu. „Není to všechno trochu náhlé? Uplynul sotva jeden den od chvíle, kdy jsi mi v jídelně vynadal za to, že si dovolím jít na oběd do restaurace, ve které obědváš ty.“

„Bart ti určitě řekl, oč jde. Škoda dalších řečí.“ Donavan se otřel stehny o její stehna. Fay i přes dvě vrstvy látek cítila napjatost jeho svalů. A potom Donavan jednu ruku spustil po jejích zádech až k pasu a jemně ji přitiskl ke svému tělu. Díval se jí při tom do očí a v jeho pohledu zasvítilo něco mužsky arogantního, když ucítil, že se zachvěla.

„Máš ráda čínské jídlo?“ zeptal se znenadání.

Přikývla.

„Zajel bych si někdy na čínskou večeři, nahoru k Houstonu, je tam dobrá restaurace. Co na to

říkáš?“

Srdce jí poskočilo. „To je pozvání na večeři?“

„Už to tak vypadá. Ale neočekávej steak nebo humry. Vydělávám sice slušné peníze, ale na něco takového a láhev šampaňského to není.“

Fay zuřivostí zrudla. „Nechej toho, prosím tě, já přece nejsem na peníze.“

Jemně se dotkl její tváře. „Ano, já vím. A právě tohle mi ztěžuje situaci. Protože pro nás dva v žádném případě neexistuje budoucnost.“

Fay na něj hleděla a čekala, že pozvání na večeři vezme zpět.

„Ale jde přece jen o čínské jídlo,“ řekla rychle a loktem ho dloubla do žeber. „Chceme jít na večeři, ne do postele. Tak proč tolik řečí kolem toho?“

Když Donavan slyšel slovo postel, trhnul sebou.

Fay se zazubila. „Nemyslím ani na noční svádění cestou domů. Není moudré začínat věci, které nemůžeme dokončit. Možná jsi to říkal ty.“

„Tohle by ale stálo za dokončení,“ zašeptal.

Fay si odkašlala. „Jenže té možnosti nevyužijeme. Bolest srdce riskovat nechci.“

Donavan pozvedl obočí.

„Chceš tím říct, že milování se mnou by tě zotročilo?“ zeptal se provokativně.

„Přesně tak. Kromě toho ti musím říct, že při první schůzce s nikým nespím.“

Donavan stiskl zuby a s potlačovaným vztekem zase hleděl někam přes hlavu Fay. Představa Fay v posteli s jiným mužem mu nedělala dobře a nechtěl si to připustit.

Ona je přece odporně bohatá a určitě má celý zástup nápadníků, říkal si. Možná, že dokonce má víc zkušeností než já. Ale ať. Co je mi do toho? Mě přece nezajímá minulost žen. Nikdy mi ani na mysl nepřišlo přemítat, jak zkušená je žena, s níž trávím večer. Tak proč mě to zajímá teď?

„Nějaký problém?“ zeptala se Fay.

Podíval se na ni. Vypadala nevinně, když se usmívala. Ale pak jí úsměv zmizel z tváře a oči získaly jiný, sofistikovanější výraz. Ten Donavana zklidnil.

„Ne, žádný problém,“ odpověděl.

Hudba přestala hrát. Zůstali stát a Fay pátravě hleděla na najednou nemluvného Donavana.

„Tak dohodnuto. V pátek večer,“ řekl znenadání rychle. „Vyzvednu tě v šest.“

Fay nevěděla, jak na takové rychlé rozloučení reagovat, takže mlčela. A pak, když už se otočil a odcházel, zavolala na něj. „Donavane, nezapomeň, že už nebydlím u strýce Henryho.“

„Vím, kde bydlíš,“ odpověděl.

Fay se vrátila domů a myslela na poslední větu, kterou jí Donavan řekl.

Ví, kde bydlím. Jak to? Sledoval mě někdy?

Já opravdu ztrácím hlavu.

Proč vlastně jsem předstírala, že jsem jiná, než ve skutečnosti jsem? Skočil mi na to?

Musím v té hře pokračovat.

Druhého dne ráno přišla Abby za Calhounem a všimla si, že Fay je nějaká jiná. „Co je s tebou?“ zeptala se. „Donavan mě pozval na večeři.“ Abby vykulila oči.

„J. D. tě požádal, ať s ním jdeš na večeři? Vždyť on přece nenávidí bohaté ženy!“

„Jo, já vím. Řekla jsem mu, že teď na pár týdnů budu chudá, takže si myslí, že vše je v pořádku do doby, než dostanu dědictví.“

„Aha,“ řekla Abby chápavě a pokývala při tom hlavou. Ale tím starostlivěji vypadala.

„Fay, něco ti řeknu. Původně jsem o tom nechtěla hovořit, protože J. D. byl na tebe zlý a nenapadlo mě, že tě požádá o schůzku, ale… víš, on je trochu sukničkář…“

„Je to na něm vidět.“

„Je svým způsobem gentleman. Ale drž ho na uzdě. Jak se říká, nepovoluj mu provaz, nebo tě na něm oběsí.“

„I to už vím. Dám na sebe pozor.“

Abby se na ni dívala a vypadala rozpačitě. „Ještě ti řeknu něco, o čem jsem nechtěla mluvit. Možná ti to k něčemu bude. Do Calhouna jsem se šíleně zamilovala, sotva jsem ho uviděla. Ale jemu se líbil úplně jiný typ žen. Takže než jsme došli k oltáři, prošli jsme dlouhou a kamenitou cestou. Nebylo to pro mě snadné. Ale asi to tak mělo být. Někdy jdou věci přímočaře, aniž to chceme, jindy se belháme s námahou a přes zákruty, než dojdeme k tam, kde jsme si přáli být. Je lepší, když je člověk připravený na všechny možnosti.“

„Vždyť Calhoun je do tebe celý pryč. Kdekdo to vidí.“

Abby se spokojeně usmála. „Jasně, teď ano. Ale nebylo tomu tak vždycky.“

„Donavan už mi řekl, že se nechce vázat. Tak si nebudu stavět vzdušné zámky. Ale večer s ním… Asi to bude jako drsný samet, že jo?“

„Taky si myslím,“ přikývla Abby a pozorovala Fay.

Jen ať jí J. D. neublíží, pomyslela si. Všichni tady víme, že to není muž na ženění. A Fay je přesně ten nevinný typ, jaký jsem já byla před lety. Nejspíše ji ještě bude pořádně bolet srdce. Protože když J. D. zjistí, že je opravdu nevinná, pustí ji jako horký kámen. O nevinnost on nestojí.

Po nudném víkendu se Fay po celé pracovní dny dalšího týdne pohybovala jako zombie. Donavan se ve výkrmně ani neobjevil. Ani jí nezavolal. Začínala si myslet, že už na ni zapomněl. Ale když v pátek odcházela z práce, když už stála ve dveřích, zazvonil telefon.

Vrhla se k němu a popadla sluchátko, jako by to bylo něco, co ji má zachránit před jistou smrtí.

„Halo?“

„Za hodinu budu u tebe. Nezapomněla jsi?“ zeptal se, ale jestli se na ni těšil, Fay nepoznala.

„Jak bych mohla?“ odpověděla. „Miluju čínské jídlo,“ dodala naschvál, když Donavan mlčel.

Donavan narážku pochopil a zasmál se. „Chceš mi říct, ať si nedělám velké naděje, že ano. Že ty myslíš jen na jídlo. No dobře. Uvidíme se brzy.“ A zavěsil.

Fay zavěsila a běžela domů převléknout se.

Doma pak stála před rozevřeným šatníkem a zjistila, že to jediné, co by se hodilo na takový večer, jsou světlezelené hedvábné šaty. Ty si však nechtěla vzít.

Fay, oslovila se hlasitě, na těch je vidět, že stály hodně peněz a Donavan by určitě skřípal zuby, kdyby tě v nich uviděl. Musíš to vyřešit jinak. Co tak dobré džínsy a hedvábná blůza a něco přes ramena? Možná ano, protože ty bavlněné kalhoty, které jsi dnes měla na sobě v práci jsou zmačkané a snad i trochu ušmudlané. A totéž se týká i saka.

A co tak kombinace hedvábné sukně a blůzy? Červené sukně a černé blůzy? Rozhodla se.

Ano, to je nejlepší možnost. Schválila si svůj výběr oblečení a oblékla se. Pak si opravila mejkap, usedla do křesla a čekala na Donavana. Doufala, že neuteče, až se na ni podívá a uvidí, co si vzala na sebe. Povzdechla.

Jestli se na mě hned nevykašle, pomyslela si, budu muset investovat peníze do nějakého levnějšího oblečení. Takového tu najdu dost.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Fay stála u dveří proti Donavanovi a vypadala nešťastně.

Stalo se přesně to, čeho se obávala.

Donavan vešel do dveří a hned si ji mlčky a pomalu prohlédl od hlavy až k patě. Potom se pohledem vrátil k sukni a blůze, které si oblékla. Mračil se.

„To všechno jsem koupila už hrozně dávno. Je to děsně staré,“ řekla tiše v jakési sebeobraně. A když mlčel, spustila najednou ztěžklé, dosud založené paže podél těla a sepjala ruce. Hleděla na něj provinile.

Donavan byl oblečený jako pravý Texasan. Měl na sobě volné bavlněné kalhoty, bílou bavlněnou košili, modré sako a na hlavě černý stetson posazený jako vždy na stranu a do čela. Boty, které si vzal, texaský styl oblečení ještě podtrhovaly.

Vše na něm vypadá dobře, říkala si Fay, když už se smířila s tím, že její očekávání se naplní do detailu a Donavan se bude jejímu oblečení posmívat nebo ho zatracovat. Že hedvábí ho bude provokovat k ironickým poznámkám pokaždé, když se na ni podívá. V lepším případě ho možná jen jednou zkritizuje a pak mi dá pokoj. Říkala si.

Když se na něj tak dívám, jak tu uvolněně stojí s rukama v kapsách – což vůči mě není zrovna zdvořilé, zvlášť když právě vešel do mého bytu – tak by se dalo říct, že má jistý šmrnc. Šmrnc Texasana. Ten ovšem ani trochu nesouvisí s elegancí. Jo, k eleganci má hodně, hodně daleko. A kvalita materiálu? Jak vidím, taky nic moc. Obyčejná, hrubá bavlna.

To moje hedvábné šaty jsou elegantní. I kvalita hedvábí je na nich vidět. Už na první pohled šaty říkají, k jaké společenské vrstvě patřím, přestože o to nestojím. Vypadá to, že rozdíl v majetkových poměrech nás obou nemůže být nápadnější. Nevadí mi to a nebude mi to vadit, pokud mě kvůli tomu nezačne terorizovat svými posměšnými poznámkami.

„Vypadáš moc dobře, Fay.“

Tak to je překvapení. Zatím nic ironického, pomyslela si. Neonemocněl náhodou? Je v pořádku?

„A zazobaně,“ doplnila ho, aby předešla případné následující zlé poznámce. „Omlouvám se.“

„Za co, prosím tě?“

„Nemysli si, že jsem se tak vystrojila schválně, vždyť bych k tomu ani neměla důvod,“ odpověděla a začínala být nervózní, protože od Donavana žádná nepříjemná slova stále nepřicházela.

Pozvedl jedno obočí a posměšně se usmál.

Konečně to je tady, pomyslela si Fay. Vidím, že neonemocněl, že je v naprostém pořádku.

„To předpokládám. Pozval jsem tě do čínské restaurace. Jistě nečekáš, že bych ti tam k zelnému závitku naservíroval nabídku k sňatku.“

„Samozřejmě, že ne.“

„Tak proč se prosím tě tolik staráš o to, co sis vzala na sebe?“ Fay neodpovídala.

Donavan na ni hleděl a jeho oči jako by se pomalu zužovaly. „Vyjasněme si situaci. Schůzka či pozvání na večeři prakticky vůbec nic neznamená. Začít s nějakým vztahem je úplně něco jiného. A my jsme si dali schůzku, nebo přesněji pozval jsem tě na večeři. O nic jiného mezi námi nejde. Ani ve snu bych nepomyslel na nějaký vztah mezi námi. To by byl nesmysl, i kdyby nám to v posteli šlo výjimečně dobře. Už jsem ti myslím říkal, že se nechci zavazovat a nebudu se zavazovat.“

Fay se snažila nebrat si Donavanova provokativní slova k srdci a souhlasně, s předstíraným klidem přikyvovala všemu, co říkal. „Já vím. O žádný vztah mezi námi přece nejde,“ odpověděla. „Jdeme na večeři, jak jsme se dohodli na tom večírku charity.“

„To je dobře, že tomu rozumíš. Jsem rád, že to říkáš. Alespoň jsou věci jasné.“

Donavan, jako by se mu právě ulevilo, se uvolněně rozhlédl po pokoji. Uvědomil si, že Fay asi opravdu musí s penězi zacházet velmi opatrně. A jeho tvář zase zvážněla. „Jak vidím, žiješ skutečně jako pravá Sparťanka.“

„Při svém platu si lepší byt nemůžu dovolit,“ řekla a podlehla náhlé potřebě dotknout se ho. Položila ruku na jeho paži. Vteřinu dvě zaváhala a pak ho opatrně, zlehka objala. „Mně to nevadí, víš? Mám to tady jen na přespání.“

„Henry ti nevypomáhá?“

„Nemůže, sám má finanční problémy. Jinak by se asi o to snažil. Ale to nic, všechno bude jinak, až konečně dostanu to dědictví.“

Donavan neřekl ani slovo, ale najednou si začal uvědomovat zvláštní věci, které mu sice přišly na mysl i dřív, ale které si nikdy navzájem nepropojil. Jestliže Henry má finanční potíže, tak potom skutečnost, že má pod svou kontrolou dědictví Fay, mu dovoluje ty potíže řešit pomocí jejích peněz. Je pro něj jednoduché půjčit si potřebnou částku z dočasně svěřené sumy, i když mu musí být jasné, že ji bude muset brzy vrátit. Podle toho, co Fay říká, Henry asi utrpěl nějakou finanční ztrátu. To ovšem pro Fay nevěstí nic dobrého. Ale jak vidím, ona se tím vůbec nezatěžuje. Zřejmě jako většina bohatých žen nemá potuchy, jak zacházet s penězi. Nebo se o ně vůbec nestará.

Podíval se na Fay pohledem, který říkal – co ty jsi vlastně zač? Pak vytáhl ruce z kapes a uchopil Fay za konečky prstů. Měla je jako led. Přiložil je k ústům a dýchl na mně.

Fay se zachvěla.

Ale Donavan najednou spustil její ruce dolů. „Radši pojďme,“ řekl.

Vyšli z bytu, a na chodbě, cestou k hlavnímu východu z domu ji Donavan vzal za ruku. Fay skoro ani nedýchala, jen si vychutnávala ten příjemný dotek Donavanových dlouhých a štíhlých prstů proplétajících se mezi jejími.

Krásně vzrušující, říkala se. A to mrazení v zádech! A jak snadno se mi kráčí! Jako by mě něco nadnášelo. Kolik že to vážím? Nejspíše vůbec nic. Mohla bych chodit snad i po oblaku.

Donavan se taky cítil dobře. Chladné prsty Fay jako by ho celého elektrizovaly. Ale bojoval s tím pocitem zuby nehty.

Proč tu s ní vlastně jsem? Vždyť původně jsem si s ní ani nechtěl nikam vyjít, natož ji pozvat na večeři. Ani nevím, proč jsem to pozvání tehdy na večeru charity ze sebe vůbec vypustil. Slyšel jsem se, jak to říkám, divil jsem se tomu, ale nebyl jsem s to ta slova zastavit. Zdálo se mi, že je vyslovuje někdo jiný, někdo, kdo porazil mé přesvědčení, kdo přemohl mou vůli. A ani později jsem pozvání nevzal zpět.

A dobře jsem udělal, řekl si a lehce stiskl jemné prsty Fay.

Je to nádherné děvče, pokračoval ve svém vnitřním monologu. Je plná protikladů. Je jako hádanka. A já mám hádanky rád. Měl bych ji konečně vyřešit, měl bych už alespoň tušit, kým Fay skutečně je. I když – v podstatě na tom moc nesejde. Není tak důležité vědět, kým opravdu je, protože mou hlavní snahou je dostat ji co nejrychleji do nejbližší prázdné postele. Je dost možné, že je zkušená, a na nezkušenou holčinu si jen hraje. Ano, je to dost pravděpodobné. Ale kdo ví. Zajímalo by mě, jestli její milování se s těmi bohatými hochy, které znám ze schůzí rady, je tak chůdokrevné, jak chudokrevné jsou jejich nápady, proslovy a chování na schůzích.

Donavan si s nechutí a pohrdáním představoval nemastné neslané, těstovité muže s naditými šrajtoflemi, kteří nejspíše kolem Fay dosud poletovali. Neměl na mysli nikoho konkrétního, protože s nikým, kdo znal Fay, se nikdy nesetkal. Ale z principu opovrhoval lidmi ze společnosti vyšší, než z jaké pocházel on sám. Věděl, proč jimi opovrhuje: nikdy, ani jako mladík, se nemohl vyrovnat s tím, že otec chtěl za každou cenu zneužít ženu, která do vyšší společenské vrstvy patřila. To ho zahanbovalo. A tak jeho první, nejdříve nevědomou reakcí na otcovo a potažmo i jeho ponížení bylo opačné extrémní chování –na rozdíl od otce, který bohatým ženám nadbíhal, on je od sebe zaháněl. A zaháněl je mnoha způsoby, od projevování provokativní lhostejnosti, což pravda někdy mívalo opačný účinek a ženy mu o to neodbytněji nadbíhaly, až občas i po hrubou aroganci.

Ani po letech, kdy si už všechno v hlavě nesčetněkrát probral, si nenamlouval žádné ušlechtilejší důvody, které ho vedou k odmítání bohatých žen. Ale když mu táhlo na třicítku, se svým postojem se smířil. Domníval se, že svému jednání a popudům k tomuto jednání už rozumí a příliš s nimi nebojoval. Ale nikdy se nesmířil s tím, co se stalo, a nechápal, proč se otec tak ponížil a veřejně běhal jako bez hlavy za ženou, která byla o polovinu mladší než on, zatímco jeho vlastní, o dvacet let mladší žena ještě nevychladla v hrobě.

Nesmířil se s tím, ani když se dověděl, co ho k tomu nutilo. Ale to se dozvěděl až mnohem později, až po otcově smrti. Jeden z příbuzných mu vysvětlil, že otec to všechno dělal proto, aby zachránil rodinný ranč, který patřil rodině Langleyů už po tři generace, aby ho udržel pro Donavana. Takže potřeboval peníze. Získat je však mohl, jen kdyby se výhodně oženil.

Když otec zemřel, Donavan šel na jeho pohřeb jen proto, že to byl jeho otec. A potom se snažil na otce zapomenout. Neomlouval jeho chování. Ani vysvětlení, že otec všechno dělal kvůli udržení ranče, ho nedojímalo. Je pravda, že mu objasnilo mnohé, ale nedomníval se, že by omlouvalo otcovu bezohlednost vůči manželce.

To všechno se Donavanovi cestou k autu bůhví proč najednou útržkovitě promítalo před očima. Občas, když si uvědomil, že kráčí s Fay a drží ji za ruku, se na chvíli vzpamatoval a lehce jí sevřel prsty, ale za okamžik poté se mu opět míhaly před očima obrazy otce a nelehkých chvil v době, kdy se jednalo a záchranu ranče. Kdo ví, jak to všechno otec udělal, že nakonec ranč zachránil. Donavan se už dávno smířil s tím, že nic přesného se o tom už nedozví. Tehdy byl příliš mladý a otec s ním nic neřešil, a když už nebyl příliš mladý a pochopil, jak se otec zahazuje, už s ním nemluvil.

Přišli k autu a beze slov do něj nasedli. Donavan si zapálil jeden ze svých oblíbených malých doutníků a Fay ho při tom sledovala. Vypadal přemýšlivě. Jako celou cestu k autu.

„Co je ti?“ zeptala se, když se rozjeli. „Nepřihodilo se ti něco? Jsi zamlklý. Mrzí tě, že jsi mě pozval na večeři? Nebo se stalo něco jiného?“

Otočil se k ní na okamžik. „Ne, nic se neděje. Jen jsem si na něco vzpomněl.“

„Ano?“ odvětila a znělo to jako vybídnutí k rozvinutější odpovědi.

Donavan ale už zase hleděl na cestu před sebou a Fay usoudila, že se opět rozhodl mlčet. Ale mýlila se. K jejímu překvapení Donavan promluvil. A bez úvodu přešel rovnou k jádru toho, co měl na srdci.

„Můj otec se zneuctil. Oženil se pro peníze, aby udržel ranč pro mě a moje děti – pokud ovšem nějaké budu mít. Ironií ale je, že právě kvůli němu jsem se neoženil a nikdy se ženit nebudu.“

Fay se přes ten šokující začátek, kterým Donavan přímo, bez oklik a zjemňujících slov vpadl do svého velkého problému, cítila polichocená jeho důvěrou. Sdělil jí přece něco na výsost osobního. Ale udržela jeho věcný, snad až odměřený způsob hovoru.

„Co se tedy stane s rančem, když nemáš děti?“

„Mám desetiletého synovce, Jeffa,“ odpověděl. Je to sestřin syn. Švagr, jeho otec, je už devět let po smrti. Sestra se před třemi lety znovu provdala, ale loni zemřela. Její druhý muž má synovce ve své péči. Jenže se znovu oženil a před měsícem strčil Jeffreyho do vojenské školy. Kluk tam má věčné potíže. Ale nevím, možná je mu tam lépe než doma, když svého nevlastního otce přímo nesnáší.“

Donavan se tvářil naštvaně. „Proto jsem seděl v tom baru, do kterého jsi tehdy přišla. Přemýšlel jsem, co mám udělat. Měl jsem v kapse dopis od Jeffa. Psal mi, že chce přijet sem a žít se mnou. Vzalo mě to, to přiznávám. Musel jsem zajít se napít.“

„A může Jeff s tebou bydlet?“

Donavan zavrtěl hlavou. „Kdepak. S jeho nevlastním otcem nevycházím dobře. Je mi předem jasné, že by s tím nesouhlasil. Navíc jeho současná žena čeká dítě a on nemá nejmenší chuť starat se to, co by Jeff chtěl či nechtěl, nebo to dokonce nějak řešit.“

„To je smutné,“ řekla Fay. „Synovci určitě schází vlastní matka.“

„Ale nikdy o ní nemluví.“

„Nemluví o ní právě proto, že mu hodně schází. I mně scházejí rodiče,“ dodala při náhlé potřebě taky mu říct něco o sobě a ulevit si. „Zemřeli při letecké nehodě. Scházejí mi, i když hodně pobývali mimo domov a vzájemně jsme se moc neužili.“

„Chceš říct, že jsi se s rodiči viděla zřídka?“

Fay se usmála. „Rádi cestovali. Já jsem chodila do školy a oni nechtěli, abych přerušovala studium. Zůstávala jsem doma s hospodyní, někdy s pratetou. Obě mě měly rády a věnovaly se mi. Ale přesto jsem se cítila trochu osamělá. Zejména o prázdninách.“

Fay zmlkla. Hleděla z okna, ale nevnímala nic z toho, na co její zrak padl. A pak najednou promluvila znovu. „Jestliže budu mít někdy děti, budu stále s nimi. Žádné Vánoce nestráví beze mne.“

Donavan pokýval hlavou. „Jsou věci, které si člověk za peníze nekoupí.“

„Jo,“ souhlasila. „Kdybys z nich sestavoval seznam, nedobereš se konce.“

Donavan se zasmál, aby vzniklou neoptimistic-kou náladu trochu zlehčil. „A nekoupíš za ně lásku, to taky víš, že?“

Fay nesouhlasila. „Nevím, jestli to platí tak úplně stoprocentně. Iluzi lásky si koupit můžeš. Ale osobně si nemyslím, že v tom případě se čas strávený v posteli může nazývat milováním.“

Donavan se rozesmál. „Ne, to tedy ne. Alespoň si to nemyslím. I když se tomu aktu právě takhle nejčastěji říká. A když hovoříme o sexuálním styku – ať tomu tedy neříkám milování – tak přiznávám, že bych nechtěl mít vedle sebe tělo, za které bych musel platit.“

„To chápu.“

Oba dva zmlkli. Z tématu hovoru oba cítili příjemné napětí a žádný z nich je nechtěl porušit. Mlčeli tedy do té doby, než Donavan zaparkoval před vchodem do čínské restaurace.

„Tak jsme tady,“ řekl.

Pomohl jí vystoupit z auta a šli dovnitř.

Byla to velmi pěkná restaurace. Tiše tam hrála čínská hudba a přivítání i obsluha, jak se zdálo od chvíle, kdy vstoupili do dveří, byly bezvadné.

Usedli ke stolu a servírka jim nabídla několik druhů čaje. Donavan chvíli mezi nimi vybíral a přitom po očku pozoroval Fay. Nakonec vybral jasmínový. Když se servírka vzdálila, usmál se.

„Tak pověz, jak je v práci? Jak se cítíš, když pracuješ proto, abys měla z čeho žít?“

Fay zajiskřilo v očích a zasmála se.

„Líbí se mi to,“ přiznala. „Nikdy předtím jsem nezodpovídala za svůj život. Vždycky byli kolem mě lidé, kteří mi říkali co a jak mám dělat. Když jsem tě potkala tehdy večer v baru, otevřely se mi oči. Díky tobě jsem pochopila, jak jsem to vlastně žila, a jak bych mohla dosavadní život změnit, kdybych opravdu chtěla. Nevymýšlela jsem si, když jsem ti říkala, že jsi můj život převrátil na ruby.“

„Myslel jsem, že tvoje práce má být jen naoko, jakýsi prostředek k tomu, abychom mohli dokončit, co jsme se chystali začít. Už se mi stalo, že mě pronásledovaly bohaté ženy, protože dostat mě, to byla pro ně výzva.“

Fay odvrátila zrak na stranu. „No, vypadáš dobře,“ řekla ostýchavě. „Mužně. Ale když jsem ti říkala, že tě nepronásleduju, tak to je pravda. Nepronásleduju tě. Na to jsem příliš pyšná.“

Donavan na ni zkoumavě hleděl.

Vypadá upřímně, řekl si. A v tom, co má na sobě, i velmi dobře. Není krásná, ale je elegantní, umí se chovat a určitě má dobré srdce. Co by jí asi říkal Jeff?

Večeřeli v poklidu a hovořili o všem možném, ale ne o sobě. A najednou byl čas vrátit se do Jacobsvillu.

„Jak vycházíš se strýcem Henrym?“ zeptal se Donavan, když už opět seděli v autě.

„Občas spolu pohovoříme, ale ne často. Strýc má teď nějaké starosti. Asi velké, protože každým dnem je nervóznější a nervóznější.“

Donavana napadlo, že ačkoliv zná jejího strýce už dlouho, nikdy ho neviděl nervózního. Kdo ví, jak jeho nervozita souvisí s dědictvím Fay.

„Abys nezdědila pár dolarů a k tomu hodně omluv.“

Fay se zasmála. „To těžko.“

„Co když ano?“

Fay se zamyslela.

„To by bylo hodně tvrdé. Nejsem zvyklá ptát se na cenu věcí, které si chci koupit, nebo si dokonce věci odpírat. Ale musela bych si zvyknout. Nic jiného by mi stejně nezbývalo. Práce mi nevadí. Naopak. Cítím se i užitečná.“

Donavan přikývl. A pak, když už přijeli na okraj Jacobsvillu, otočil volantem a vjeli na vedlejší cestu, která rozhodně nevedla do města.

„Kam jedeme?“

„Ukážu ti svůj ranč,“ odpověděl a zpod obočí se na ni dlouze podíval. Jako filmový svůdník, pomyslela si Fay. „A kurník,“ dodal.

„Ty máš kurník?“ zeptala se Fay hlasem plným nadšení.

„A v něm hejno slepic. Mám rád čerstvá vejce.“

„Nejspíše si taky pěstuješ bifteky.“

„Nechovám dobytek k zabíjení,“ odpověděl. „Na to mám zvířata příliš rád. Firma Mesa Blanco odváží dobytek na porážku, a to mi nedělá dobře. Tak se v ní neobjevuju častěji, než musím.“

Fay si uvědomila, že si o Donavanovi vytváří obraz podle toho, jak on se chová, ale že ten obraz se jen málo podobá obrazu, který on sám o sobě podává tím, co jí sděluje. Nebo že by byl milovníkem zvířat s ocelově tvrdým srdcem? To přece nejde dohromady. „Máš i kočky a psy?“

Přikývl a ve tváři se mu pomalu šířil úsměv. „A štěňata a koťata. Když je jich moc, rozdávám je.“

Cesta se stáčela k prostému, bíle natřenému domu a Donavan začal pozvolna brzdit. „A co ty? Měla jsi někdy kočku nebo psa?“

„Ne,“ odpověděla s lítostí. „Rodiče neměli zvířata ve velké lásce. Matka by omdlela jen při pouhé představě, že najde kočičí chlup na pohovce ve stylu Ludvíka XV.“

„Raději bych měl kočku, než takovou pohovku,“ poznamenal Donavan.

Fay se zasmála. „Já taky.“

Ulevilo se mu. Fay, jak se zdálo, byla trochu jiná, než očekával.

Zastavil před domem a vypnul motor.

Fay se rozhlížela. Ve slábnoucím večerním světle dům vypadal kouzelně. Všude kolem kvetly keře a květiny. „To je opravdu nádhera,“ vydechla. „A tolik kytek! Kdo o ně pečuje?“

„Já. Mám rád květiny,“ řekl jako by omluvně a vystoupil z auta. Přešel ke dveřím u pasažérské-ho sedadla a pomohl jí vystoupit. Pak ji vzal pod paži a zavedl ji na dlouhou verandu se starodávným houpacím křeslem.

Odněkud se ozvalo zabučení krávy.

„Chováš hodně dobytka?“

„Mám jen čistokrevné kusy, Santa Gertrudis,“ odpověděl. „To je dobytek na chov, ne pro maso,“ dodal a otevřel domovní dveře a ustoupil, aby Fay mohla volně projít dovnitř.

Fay vešla do předsíně a hned pak do obývacího pokoje. Na to, že je starý mládenec, pomyslela si, to tu nevypadá špatně.

„Máš to tu moc pěkné.“

„Díky, ale ta chvála nepadá jen na mě. Manželka jednoho kovboje mi dohlíží na domácnost.“

Fay si představila mladou, statnou Texasanku a začala na kovbojovu manželku žárlit. Donavan si všiml jejího změněného výrazu ve tváři a zasmál se.

„Je jí padesát a je šťastně vdaná.“

Fay zrudla. Pochopila, že Donavan si v její tváři přečetl žárlivost, jež se jí zmocnila při představě, že po domě chodí nějaká vnadná žena. Rázně se otočila se šla dále do pokoje.

„Pozor!“ zvolal varovně.

Ale ještě než to slovo vykřikl, skočila jí na nohu malá chlupatá koule s ostrými drápky.

„Panebože!“ vykřikla se smíchem.

„Pokouším se ji vycvičit. Chtěl bych, aby z ní byla útočná kočka. Ale nevím, nevím, jestli je něco takového vůbec možné. Zatím to tak nevypadá. Pořád je to normální kotě. Říkám mu Bel. To je zkráceně Belzezubka. Ale je to fakticky učiněná ďáblice. Neumíš si představit, co včera či předevčírem udělala se záclonami.“

Fay se shýbla a kotě zvedla. Usedlo jí do dlaně a hledělo na ni zvědavýma modrýma očima.

„Bože. To je pěkné!“

„Ano, je.“

Oči kotěte se najednou napůl přivřely a hned nato začalo spokojeně příst. Předními tlapkami jako by přešlapovalo na předloktí Fay.

„Zničí ti blůzu,“ řekl Donavan a jemně položil ruku na hřbet kotěte.

Fay údivem zvedla hlavu. Odkdy se Donavan stará o oblečení?

„O ni nejde,“ řekla lhostejně.

Donavan však trval však na svém a překvapil Fay ještě jednou. „To, co máš na sobě, představuje malé bohatství.“ A přes protesty kotěte ho vzal z rukou Fay a odnesl do ložnice. Rychle za ním zavřel dveře.

„Dala by sis kávu?“

„Ráda.“

„Hned bude hotová.“

Donavan vyšel do předsíně a Fay ho provázela pohledem. Viděla, jak si odkládá klobouk na věšák, uhlazuje vlasy a odchází do kuchyně.

Procházela se tedy po pokoji a zvědavě si vše prohlížela. Zastavila se i u fotografie vystavené na krbové římse. Byl na ní mladý hoch, ještě ne teenager, v póze, jakou hoši jeho věku ve fotografickém studiu obvykle zaujímají. Byl hodně podobný Donavanovi, ale měl temnější oči a mnohem kulatější obličej. Netvářil se právě vesele.

„To je Jeff,“ uslyšela Donavanův hlas a otočila se směrem, odkud přicházel.

Donavan stál ve dveřích kuchyně a ramenem se opíral o jejich rám. Nohy měl zkřížené, stejně tak i paže. Čekal, až se začne vařit voda, aby mohl spařit kávu. Vypadal mužně. A teď, když už odložil sako a rozepjal si horní knoflíky u košile, i velmi, velmi přitažlivě.

„Byla ti sestra podobná?“

„Dost hodně. Jen měla trochu jiné oči. Ale Jeff má oči po svém otci.“

„Je to příjemný kluk? Co má rád? Fotbal?“

„Fotbal hó moc nebere. Má radši bojová umění. A je v nich dost dobrý. Má modrý pás v taek-won-do – to je korejské bojové umění blízké kickboxu.“

„To je ten sport, který předváděli loni na letní olympiádě?“

Donavan se překvapeně usmál. „Tys to viděla? Ano, to je ten sport. Jeff, jak doufám, se zúčastní příští, nebo spíše přespříští olympiády.“

„Slyšela jsem, že tenhle sport tu má své stoupence. I v Georgii je dost nadšenců, kteří jím jsou přímo posedlí. Včetně jednoho mého známého.“

„Asi máš přátele doma, tady jich zřejmě moc nemáš.“

Fay pokrčila rameny. „Třeba Abby Ballengerová je něco jako přítelkyně. A s děvčaty v kanceláři vycházím víc než dobře.“

„Myslím přátele z tvé společenské vrstvy.“

Fay položila Jeffovu fotku zpátky na krbovou římsu.

„Nikdy jsem neměla žádné přátele ze své společenské vrstvy. Nelíbí se mi způsob jejich zábavy.“

Donavan přistoupil k Fay. „Nelíbí?“ Pak ji objal kolem pasu a přitáhl k sobě. „A čím se baví?“

„Spaním s kdekým,“ řekla zastřeným hlasem. „Což je dneska přímo… sebevražedné. Stačí si vybrat nesprávného partnera a může to znamenat rozsudek smrti.“

Políbil ji na tvář.

„Jo, je to tak,“ řekl tiše a jeho rty sklouzly na dlouhý, elegantní krk Fay. Špičku jazyka přitiskl na tepnu rýsující se pod kůží, a rázem ucítil, jak se její tep zrychluje. Dlaněmi ji pohladil po štíhlých bocích a pak je prudce a pevně přitiskl ke svým stehnům.

„Donavane?“ zašeptala neklidně.

Trochu se od ní odtáhl a položil jí ruku na břicho. Fay se při jeho doteku zachvěla. Ucítila horkost.

Donavan si uvědomil, že Fay se nechová jako zkušená dívka.

Spíše to vypadá, že zastírá nezkušenost, což by bylo fajn, kdyby mělo jít o nějaký vztah, říkal si, když vdechoval vůni gardénií vycházející z její pokožky. Ale když o nic nejde… Stejně jsem to napůl tušil. Nicméně zas tak moc mi to nevadí. Což je ale zvláštní. Měl bych být nespokojený, protože jsem ji chtěl – pořád ji chci. Ale co když je skutečně nevinná?

Donavana přepadala radost při pomyšlení, že s nevinností Fay to je tak, jak se mu to zdálo.

„Otoč ústa ke mně, Fay,“ zašeptal. „Teď hned. Chci je ochutnat.“

Po těch slovech nohy Fay zcela zeslábly a její vůle i smysly přestaly fungovat. A jako by najednou oslepla i ohluchlá, bez jakékoliv známky vlastní vůle zvedla obličej a nastavila mu pootevřené rty. Ucítila na nich horký tlak.

A Donavan si uvědomil, že vůbec nic nejde tak, jak očekával. Původně si myslel, že má všechno pod kontrolou. Avšak dotek jejích rtů zapůsobil jako výbušnina a Donavan měl co dělat, aby neztratil hlavu. Sevřel ji v náručí a otočil ji tak, že byla zády k němu. A když pak ucítil, jak se každý kousek jejího těla snaží zapadnout do sebemenší jamky v jeho těle, začal lapat po dechu.

To se neriiělo stát, opakoval si a uvědomoval si, že mozek mu přestává pracovat. Otočil Fay zpátky čelem k sobě. Uchopil ji zezadu za stehna a pozvedl nahoru. Přitiskl ji k sobě tak dychtivě, jako by to bylo to jediné, co kdy od života chtěl. Tělo mu ztuhlo a jeho ruce začaly být k tělu Fay nemilosrdné.

Zaúpěla. V životě nepocítila takovou náhlou a divokou touhu. Rázem jí bylo jasné, že do tohoto okamžiku ještě mohla couvnout, ale teď už je na ústup pozdě. Nadechla se, objala Donavana kolem krku a vzdala se.

„Donavane…“ vydechla.

Cítila jeho břicho. Cítila, že Donavan je připraven k milování, už chvíli to cítila, ale nesebrala sílu a neodmítla ho ani před chvílí, ani teď. Ať to stojí, co to stojí, proletělo jí hlavou. Stojí to za riziko. Čeká mě zážitek, o jakém jsem ani nesnila.

Donavan jí rozepjal blůzu, strhl ji z ní a odhodil stranou. Pak se ústy vrhl na její ňadra deroucí se z podprsenky.

„Och!“ vykřikla.

Takhle se Fay ještě nikdy nikdo nedotýkal. Sklonila hlavu a celá se chvěla… Donavan ústy odsunul látku překrývající jedno ňadro a rty uchopil ztuhlou, citlivou bradavku. Fay ponořila prsty do jeho vlasů a znovu vykřikla. Myslela, že tolik rozkoše neunese.

„Voníš po gardéniích,“ řekl. „Jemně, a sladce… Fay!“

Donavanovy ruce ji hladily naléhavě. Naléhavě zněl i jeho hlas. Rozepnul jí podprsenku a odhodil ji na zem, jako dřív blůzu. Okouzleně hleděl na její prsa. A začal je hladit a líbat.

„Nádherná,“ zašeptal mezi polibky. „Bolí mě z tebe celé tělo. Dotkni se mě.“

Jednou rukou ji přitáhl těsněji k sobě, aby poznala, co jí chtěl říct. Fay zasténala a ústy hledala jeho ústa.

„Fay,“ zašeptal chraptivě. „Víš, co teď chci?“ Přikývla.

„Tebe chci. A ty mě chceš?“

„Ano,“ zašeptala bolestně, aniž odtáhla rty od jeho rtů.

Jeho tělo se zachvělo touhou. Byl si jistý, že takovou touhu po ženě ještě nepocítil. „Užíváš nějakou antikoncepci?“

„Ne,“ odpověděla nejisté.

Ne. Slovo ne ho přivedlo zpět k vědomí. Fay se ničím nechrání. Můžu s ní spát, ale ona může otěhotnět. Bože, těhotenství! Jen to ne.

Spustil paže dolů a hrubě, ale ne vědomě hrubě, ji od sebe odstrčil. Prakticky napůl slepý šel do kuchyně a práskl za sebou dveřmi.

Fay seděla na gauči. Rychle si na sebe vzala podprsenku a blůzu. Třesoucími se prsty zapínala knoflíky, ale nebyla s to zapnout je správně a nakonec je musela zase všechny rozepnout a začít znova. Dlouho trvalo, než se uklidnila. A za chvilku potom vstoupil do pokoje Donavan s tácem a šálky kávy.

Nemohla se na něj ani podívat. Věděla, že je bílá jako rýžový papír, viděla, že se třese, že dýchá nepravidelně. A taky cítila napuchlé rty.

Donavan položil šálek kávy před ni a neřekl ani slovo. Neřekl ani slovo poté, co si sedl na gauč vedle ní.

Fay nezvedla zrak. Jen se natáhla pro šálek, který pak v roztřesených rukou jen stěží nesla až k ústům.

Donavan položil ruce na její ruce, sevřel je, aby zmírnil jejich třes.

„Děkuju,“ zakoktala, než se napila horké tekutiny. Ale nepodívala se na něj.

„Nemáš za co,“ odpověděl Donavan s úsměvem.

A Fay si všimla, že to byl přirozený úsměv, žádný z posměšků, kterými ji tak rád častoval.

„Omlouvám se…“

Položil ji prst na ústa. „Ne, já se omlouvám. Neměl jsem dopustit, aby to došlo tak daleko.“

Fay těkala očima po obývacím pokoji z místa na místo, aniž něco skutečně vnímala. „Byl jsi naštvaný. Nezapírej to.“

„Byl jsem vzrušený jako už dlouho ne a neuměl jsem si říct dost,“ řekl popravdě a bez sebemenšího náznaku nelibosti. „Chápej, že takový konec pak nepřivede muže do skvělé nálady.“

Fay místo odpovědi jen krátce povzdechla.

Donavan se napil kávy a opřel se o opěradlo gauče. Z očí mu už vyzařoval klid. A zvědavost.

„Řekni mi, Fay, jak to, že jsi ještě panna?“

Ruce se šálkem kávy jí prudce poklesly. Podívala se na něj. „Co jsi říkal?“

„Rozuměla jsi mi přece,“ řekl jemně. „Šlo už jen o okamžiky. Kdybych se tě ještě jednou dotkl, jsi moje.“

„Jen to dál rozebírej,“ pronesla ironicky. „To právě zamýšlím,“ odpověděl se škodolibou radostí.

„Nevím, jestli jsem se někdy v životě miloval s dívkou, která byla ještě panna. Ale milostná předehra s tebou – ta byla fascinující. Šla jsi do toho po hlavě, že? Nebylo v tobě vůbec nic sebezá-chovného.“

Hleděla na něj. „Bavíš se dobře?“

Donavan položil ruku na opěradlo gauče. „Jistě.“ Potom stočil pohled na hruď Fay a pozoroval, jak se dýcháním zvedá a klesá.

„Pěkné stvoření,“ řekl polohlasem.

„Nechej toho, Donavane. Není slušné říkat takové věci ženě.“

Zvedl obočí. „Ano? Asi zapomínáš, ve kterém století žijeme.“

„Výborná odpověď. Žijeme ve století svobodného života. K čemu bychom ještě potřebovali pravidla nebo nějaký morální kodex, že jo? K ničemu. Bodejť by v tomto století nebyl na světě takový děsný zmatek.“

Donavan se zasmál. „Vlastně s tebou souhlasím. Pravidla nejsou zbytečná. Chrání nás před jistým druhem šílenství, které právě zachvacuje svět. Ale jednou za čas se šílenství musí objevit, aby si lidé zase uvědomili potřebu pravidel. Slyšela jsi někdy o báječných dvacátých letech minulého století?“

„Kdy gin tekl proudem, ženy kouřily, kdy kdekdo byl promiskuitní a kdy se pohlavní choroby šířily neuvěřitelnou rychlostí?“

„Ano, to jsem měl na mysli. Ale to není nic nového. Lidstvo opakovaně prožívá období, kdy dodržování pravidel se více či méně ruší. Vzpomeň si římskou říši, na orgie, na dobu, kdy se dařilo všemu, co bylo ďábelské. Pak se společnost probudila a cyklus začal znovu. Jediné, co je v životě jisté, slečno Yorková, je změna.“

„Taky si to myslím. Ale elán do života to nedodává.“

„Možná o tom nevíš, ale většina lidí v téhle zemi si myslí přesně to, co si myslíš ty. Amerika je stále ještě místo, kde je dobrá morálka.“

Fay se usmála. „Aha. Tak tohle elán dodává.“

„Ty pocházíš z bohaté vrstvy. Je zvláštní že tvoje morálka nesouvisí s morálkou tvé vrstvy.“

„Myslíš, že když jsem bohatá, tak bych měla být lakomá a rozmařilá? To je stereotypní myšlení lidí, kteří jsou v zajetí jiné společenské vrstvy.“

Donavan na ni hleděl mlčky. Pak se nadechl. „Řeknu ti něco. Hodně jsem tě chtěl. Ale na druhé straně jsem rád, že neužíváš žádnou antikoncepci a že to s námi nakonec dopadlo tak, jak to dopadlo.“

„Před chvílí to tak nevypadalo.“

„Neukojená touha muže bolí,“ řekl věcně. „Ty nebereš žádné pilulky a já jsem u sebe neměl nic, čím bych na sto procent zabránil tomu, abys otěhotněla. Nechtěl jsem riskovat. Otěhotnění ženy nikdy nechci riskovat. To by ode mě bylo sobecké.“

Fay se na něj mile usmála. „Myslím si, že ses rozhodl dobře.“

„Jo, není dobré tvořit nové lidi jen čirou náhodou. V podstatě jsem asi taky trochu staromódní.“

„My oba jsme jakoby z jiného světa,“ řekla Fay najednou pochmurným hlasem. „Jak to řešit, když vidíme, že na téhle zemi není pro nás místo?“

Donavan nesouhlasil. „Proč by nebylo, Fay. Vezmu tě v neděli do kostela a uvidíš, že nejsme sami. Je nás dost, kteří myslíme tímto způsobem. Budeš se divit. A tp půjde jen o lidi z Jacobsvillu a okolí.“

Fay se zasmála.

„Přiznám se, že by se mi líbilo jít s tebou do kostela. Už jsem nebyla v kostele hodně dlouho. Hospodyně mě brávala s sebou na mše, ale pak dala výpověď a tím moje návštěvy kostela skončily. Ta poslední byla dávno, ještě dřív, než jsem byla dost stará na to, abych tam chodila sama. Pak mi dělala společnost prateta, ale ta do kostela prakticky nechodila.“

„Ubohá bohatá dívko,“ řekl se smíchem, ale znělo to vlídně. I Fay se zasmála.

Donavan se pozvedl z gauče, ale pak si to rozmyslel a znovu se posadil. Pohladil ji po tváři. „Půjdeme. A ode dneška se vyhýbej rančům, v nichž žijí staří mládenci, protože nějakou nešťastnou náhodou by se mohli i zamilovat. Jasné?“

„To ty jsi mě sem přivezl.“

„To je pravda. Všechno je moje vina,“ souhlasil a vstal. Odnesl tác s prázdnými šálky do kuchyně a pak ji odváděl ke dveřím. „Vždycky to je muž, kdo zavede milé, nevinné dívky do života plného hříchů. Tak se to říkalo, když jsem byl mladší.“

„Žena nevede nevinného muže ke hříchu?“

„Nevinný muž neexistuje,“ odpověděl Donavan, když vyšli na verandu.

„To říkáš ty. Ale co faráři a mniši?“

Donavan povzdechl. „Myslím ty ostatní.“

„Tak jo. Ať je po tvém,“ povzdechla Fay a cestou k autu se ještě rozhlížela kolem sebe. „Líbí se mi tvůj dům. Určitě je pěkný i za plného denního světla. Krása. Mám ráda vůni vzduchu na ranči.“

Donavan jí otevřel dveře auta a Fay usedla dovnitř. „I to auto se mi líbí,“ dodala a nebylo to proto, že by ho chtěla potěšit.

Donavan neodpověděl. Až poté, co usedl za volant a nastartoval motor, se k ní otočil. „Možná směřujeme k pádu, ale jsem připravený. A co ty?“

„Připravený?“ opakovala po něm bezbarvě.

Pozvedl jí bradu a přitáhl její obličej k sobě. Naklonil se k ní a něžně ji políbil. „Připravený k tomu, co lidé dělali za starých časů. Říkali tomu chodit spolu.“ Fay cítila, jak ji polévá horko. Mlčky na něj zírala a čekala, co ještě řekne.

„Je pravda, že jsem na manželství dosud příliš nemyslel. Vlastně vůbec jsem na ně nemyslel. Ale zdá se, že vždycky se na světě najde žena, která v tomto smyslu může myšlení muže změnit.“ Pohledem sklouzl k jejím rtům. „Chci mít Jeffa u sebe. Kdybych byl ženatý, mohlo by se to povést. My dva bychom se mohli vzít. Máme si navzájem co dát. Jestli jsi pro, tak budeme spolu trávit volný čas a uvidíme, kam nás to zavede.“

„Jenže já jsem bohatá,“ připomněla mu. „Co s tím budeš dělat?“

Zasmál se. „Nic se neboj. Nebudu toho zneužívat.“ A políbil ji.

Nezmínil se však o tom, že má obavy o její budoucnost, že se obává, jak to bude s jejím dědictvím. Co když se ocitne v situaci, v jaké jsem já? Beze mě by byla ztracena. A pak – z rozumového hlediska – Fay by mohla být dobrá volba. Je milá, poddajná a přitažlivá a Jeff potřebuje klidný rodinný život. A já jako její muž si taky nepohorším. Ani z hlediska zaměstnání. Nový prezident Mesa Blanky má být ženatý muž s rodinou – mohu se tedy stát prezidentem – i když právě tohle je pro mě to nejméně důležité. Nejdůležitější je Jeff. Na možné komplikace teď myslet nebudu. Ani na to, co mě k myšlenkám na manželství vůbec vede.

A dál se uvidí.

PÁTÁ KAPITOLA

Druhého dne se Fay zdálo, že samým štěstím létá. Nechápala, jak je vůbec možné, že jako vždy ráno vstala a šla do práce, kde jako vždy usedla k psacímu stolu a začala pracovat. Každodenní rutina dne zůstávala neporušená, den nezačínal jinak než předchozí dny, ale podle Fay byl úplně jiný. Výjimečný. Najednou se cítila nad všemi všedními problémy velkovýkrmny v Jacobsvillu a divila se, že kráčí a přitom se dotýká země, když má pocit, že se vznáší. Byla šťastná. Před sebou měla novou kapitolu života. Kapitolu, kterou se začínalo naplňování jejího snu.

Budou se s Donavanem často vídat. A pak…

Pravda, Donavan se výslovně nezmiňoval o manželství a už dříve říkal, že v manželství nevěří a že nemá ani tu nejmenší potřebu oženit se. Ale to říkal dřív. Teď to vypadá, že mění názor, že už mu myšlenka na manželství nepřipadá tak scestná.

Není ten osud zvláštní? Nedávno mě málem proklínal. Podezříval mě, že ho pronásleduju, a obviňoval mě, že mu neustále nadbíhám. Dokonce na mě skoro křičel v restauraci, ať ho přestanu obtěžovat. A teď? Vše směřuje k tomu, že oba skončíme vedle sebe. Kdo by to ještě před dvaceti čtyřmi hodinami řekl?

Ale i když Fay byla štěstím bez sebe, mozek se jí nezatemnil. Uvědomovala si možnost, že Donavan to vše dělá jen kvůli Jeffovi, že možná jenom potřebuje manželku a rodinu.

Chce získat synovce do své péče, říkala si, chce mu pomoct při jeho startu do života, chce mu najít práci. Jenže na druhé straně nechce ani slyšet o bohaté manželce. Takže když tak o všem přemýšlím – proč mi tedy vůbec věnuje pozornost? Proč naznačuje, že bychom se mohli i vzít? Byla jsem k němu upřímná. Přiznala jsem, že za pár týdnů dostanu spoustu peněz, dědictví po rodičích. Je možné, že by mi nevěřil?

Práce se jí na stole kupila a Fay najednou došlo, že se mnohem víc zabývala myšlenkami na sebe než na práci. Přitáhla si židli k psacímu stolu, přiměla se k soustředění na pracovní problémy a položila ruce na klávesnici počítače. A jen chvíli na to vstoupila do dveří Abby. Přišla za Calhounem. Chystali se jít spolu na oběd.

„Tak jak jdou věci, Fay?“

„Fantasticky!“

Abby zvědavě pozvedla obočí. „Ano?“

Fay se spikleneckým výrazem se rozhlédla kolem, aby se přesvědčila, že je nikdo nemůže slyšet. „Byla jsem večer s Donavanem.“

„Neříkej!?“

Fay se zasmála. „Netvař se tak poděšeně. Bral to vážně. Choval se dokonale. Jako gentleman. Dokonce hovořil o možné společné budoucnosti. „On o tom hovořil?“

Fay přikývla. „A slyšela jsi o tom, že má synovce? Že ho chce mít ve vlastní péči?“

„Ano,“ odpověděla Abby, najednou zamyšleně. „Chudák kluk. Nemá to lehké. Nemám J. D. sice v lásce, ale musím mu přičíst k dobru snahu mít Jeffa u sebe a starat se o něj. To musím.“ Pak se Abby zamračila. „To proto hovořil vážně?“

Fay se usmála. „Zřejmě. Víš, nedělám si iluze, že by v sobě najednou ke mně objevil nehynoucí lásku. Ale může se naučit milovat mě. Někdy láska chce svůj čas.“

„Ano. Ale nezapomeň, že jsi bohatá.“

„Tvrdí mi, že to nevadí.“

Abby jen pokývala hlavou. Už na to téma nechtěla s Fay hovořit. Ale když později při obědě seděli s Calhounem u jídelního stolu, nedalo jí to a zavedla řeč na Fay a Donavana.

„Obávám se, že Fay se žene do katastrofy. Zdá se, že J. D. se nezajímá o její dědictví, a já se ptám proč. Víš, jak to je s ním a bohatými ženami. Takže proč mu najednou velké dědictví Fay nevadí?“

„Podle mě J. D. má nějaké podezření, že její strýc Henry jí neříká úplně všechno. Jsem zvědav, jestli vůbec zůstalo něco, co by Fay mohla zdědit.“

„Mám stejné tušení. Chudák Fay. J. D. ji nemiluje. Vím to. Určitě ji nemiluje. Je příliš velký sukničkář na to, aby k nějaké ženě mohl cítit skutečně něco hlubokého. Ty pověsti o něm nevznikly z ničeho. V tom snad se mnou taky souhlasíš.“

Calhoun pozvedl hlavu.

„Může být napravený sukničkář. Proč ne?“ Pak dlaněmi přikryl Abbyiny ruce položené na stole. „Skoro každý z nás má za sebou nějaké Waterloo, ne?“ Usmál se na Abby. „Bože, já jsem tak rád, že jsme se našli a vzali se.“

„Však já taky,“ řekla Abby měkce. Naklonila se k němu a i když věděla, že je někteří návštěvníci jídelny nenápadně pozorují, něžně ho políbila. „Ty a kluci jste celý můj život.“

„A to nejlepší na nás určitě ještě čeká. Těším se na všecko, co přijde. A uvědomuju si, že máme výjimečné štěstí.“

„To máme, Calhoune. Doufám, že i Fay ho bude mít.“ Abby se sklonila nad svůj talíř a totéž udělal i Calhoun. Tím uzavřeli hovor o Fay a Donavanovi.

Fay neviděla Donavana celých dalších pár dnů. Jen zatelefonoval, že odjíždí na služební cestu a že se ozve, až se vrátí. Tón jeho hlasu nesvědčil o tom, že jí volá netrpělivý skoro-milenec. Byl příliš věcný a Fay notně rozladil. Všechna její dosavadní radost rázem splaskla jako bublina. A ode dne, kdy odjel, všechno v jejím životě šlo z kopce.

O dva dny později jí telefonoval Barry Hol-man. Chtěl, aby se zastavila u něj v kanceláři, že s ní musí hovořit o jejím dědictví. A že při tom bude i její strýc Henry. Když ve smluvenou hodinu vstoupila do kanceláře, strýc Henry už tam seděl. Byl nervózní. A Barry Holman nezářil dobrou náladou.

„Posaďte se, Fay,“ řekl tiše a počkal, až usedne. Pak si sedl i on.

„Špatná zpráva, že?“ zeptala se a hleděla z jednoho na druhého. Oba měli rozpačitý výraz a neklidné oči. „Pohled na vás oba hovoří za všechno. Tak jen do toho. Pojďme k věci bez úvodu.“

Barry poslechl. „Je mi to líto, Fay“ začal. Pak se na chvíli odmlčel a odkašlal si. A teprve potom jí sdělil nedobrou zprávu – že se ocitla na mizině. Ze z jejího dědictví doslova nezůstal ani dolar.

„Mrzí mě to, dítě,“ začal těžce strýc Henry. „Dělal jsem všechno, jak nejlépe jsem mohl, přísahám, že to tak bylo. Jenže toho nebylo moc, co jsem mohl dělat. Tak jsem se alespoň snažil, aby ses sblížila se Seanem. Doufal jsem, že byste se mohli dát dohromady. Sean je slušný a bohatý člověk.“

Strýcova ramena se bezmocně nadzvedla a zase klesla. „Říkal jsem si, že kdyby sis ho vzala, nemusela by ses vzdávat svého způsobu života, nemusela bys na něm nic měnit teď ani v budoucnu.“

„Ale proč jsi mi to neřekl?“ ptala se Fay nešťastně.

„Nevěděl jsem jak,“ odpověděl. „Tvůj otec byl spekulant, však víš. A jednoho dne prostě udělal chybu. Sám jsem to donedávna nevěděl. Zjistil jsem to před pár týdny. Nezůstalo nic.“

Strýc Henry rozpřáhl ruce. „Prostě vůbec nic.“

Chvíli bylo ticho. Pak strýc Henry pokračoval. „Fay, jestli chceš, můžeš se vrátit a žít u mě. Můžeš se nastěhovat hned. Záleží jen na tobě. Když se vrátíš, budu rád.“

„Mám práci,“ řekla Fay slabým hlasem. A sotva větu vyslovila, uvědomila se, že Nita se na své místo brzy vrátí. Chtělo se jí brečet.

Barry si toho všiml. „Ještě pořád máte svůj mercedes,“ řekl. „Auto, je vaše, ověřil jsem si to. Řekl bych, že se dá prodat za docela dobrou cenu. Můžu vám s prodejem pomoct, jestli chcete. Znám člověka, který prodává ojetá auta a kterému věřím. Dostala byste peníze na ruku, určitě se vám budou hodit, určitě budou stačit na koupi nějakého menšího auta a ještě jich vám dost zůstane.“

„Za to bych vám byla skutečně vděčná, pane Holmane,“ řekla bezbarvě. „Vyhledám všechny papíry a jestli se vám to bude hodit, přinesu je hned zítra ráno. Jestli budete mít v příštích dnech trochu času a odvezete auto ke svému známému…“

„Jistě. Zítřek se mi hodí. Budu od vás potřebovat ještě několik podpisů. Ale auto odvezu až po dohodě se svým známým. Nemusí to být hned zítra.“

Fay už jeho slova téměř nevnímala. Byla jako paralyzovaná. To snad není pravda, říkala si. Ještě před týdnem jsem se rozplývala v Donavanově náručí a očekávala dědictví. A teď? Teď nemám nic. Donavan už nejspíše dávno zapomněl, co všechno mi napovídal, a teď se dovídám, že jsem nezdědila ani dolar.

Fay pomalu propadala hysterii.

Co když všechno bylo ve skutečnosti jinak? Co když Donavana moje peníze zajímaly ze všeho nejvíc? Hodily by se mu přece. Pomohly by mu usadit se, dobře zařídit dům, vybavit ho moderním kuchyňským zařízením… Pak by měl slušnou šanci získat synovce do své péče.

A když si tak pomalu v mysli rozvíjela jednu trýznivou myšlenku za druhou, začaly jí do sebe zapadat. Neříkal Donavan, že ho vůbec nezajímám už proto, že jsem bohatá? A pak najednou poté, co se rozhodl usilovat o to, aby se synovec Jeff mohl k němu přistěhovat, moje peníze mu rázem přestaly vadit. Rázem se začal tvářit, jako by o mě stál.

Jasně. Všechno to jde k sobě. Kromě jediné věci – už se zase chová, jako by o mě nestál. Že by o mě ztratil zájem? Tak náhle? No, teď mu v jeho plánech příliš nepomůžu. Teď patřím k pracující třídě. A to ještě můžu mluvit o štěstí. Co budu dělat, když mi práce skončí? Z čeho budu živa?

Fay odešla z úřadu Barryho Holmana, ale myšlenky na možnou ztrátu práce tím nezahnala. Přišla do své kanceláře a pohybovala se tam jako tělo bez duše.

Calhoun si toho povšiml.

„Copak, Fay? Něco nejde podle vašeho očekávání? Něco nepříjemného? Jestli vám můžu nějak pomoct, tak mi to řekněte.“

Ale Fay se jen usmála. „Trochu mě bolí hlava, nic to není.“

Takovou odpovědí však Calhouna neoklamala. Calhoun dobře znal ženy a poznal, že se stalo něco vážného. Zvedl telefon a zavolal Barrymu Holmanovi.

„Ahoj, Barry. Chci se tě na něco zeptat. Je mi jasné, že na otázky týkající se tvých klientů nemůžeš odpovídat, že to jsou důvěrné věci. Ale nemůžeš udělat malou, výjimku? Jde o to, že bych chtěl pomoct Fay. Vsadil bych se, že nedě-dila ani vindru.“ V telefonu bylo ticho.

Calhoun tiše hvízdl. „Věděl jsem to,“ řekl Calhoun tlumeným hlasem. „Chudák holka.“

„Potřebuje tu práci,“ pronesl Barry. „Asi ji ničí vědomí, že má smlouvu na dobu určitou. Poprvé v životě musí spoléhat jen na sebe.“

„S tím tady nebude problém,“ odvětil Calhoun. „Pokud bude chtít, bude mít u nás práci. Vždycky pro ni něco najdeme. Zatracený Henry.“

„Ten za to nemůže. Šlo o špatnou investici jejího otce. Stará historie. Stává se to. Pro Fay to však je tragická situace. Zůstal jí jenom mercedes,“ povzdechl Barry. „Ale ode mě o tom nevíš,“ dodal varovně.

„Samozřejmě. Neměj obavy. Náhodou jsem zrovna dneska myslel na to, že pracuje moc dobře a že bychom byli pěkně hloupí, kdybychom ji nechali odejít. Rychle se zapracovala. Chci, aby u nás zůstala. Řeknu o tom bratrovi, určitě bude souhlasit.“

Barry se zasmál. „Tak to je dobrá zpráva. To se musí ocenit.“

„To její práce se musí ocenit. Na to, že je začátečnice, pracuje tvrdě,“ řekl Barrymu. Tak zatím se měj.“ A zavěsil.

Hned na to vytočil číslo J. D.

„Prosím,“ ozvalo se v telefonu úsečně.

„Myslel jsem, že jsi někam odjel,“ řekl Calhoun klidně a co nejpříjemnějším tónem.

„Už jsem zpátky. Vrátil jsem se asi před patnácti minutami. Právě si dávám kafe. Něco se děje?“ ptal se napjatým hlasem. „Něco s dobytkem?“

„Něco s Fay Yorkovou,“ odpověděl Calhoun rovnou bez okolků.

Nastalo hrobové ticho.

„Něco se jí stalo?“ zeptal se Donavan a cítil se, jako by ztrácel půdu pod nohama. „Je v pořádku, že ano?“

Calhounovi se ulevilo. Donavanova reakce, jeho slova i hlas, a nakonec i ta chvíle mlčení, než vůbec promluvil, když slyšel, že jde o Fay, ho ujišťovaly, že Donavan má o Fay starost. Na druhé straně ovšem ho za tu starost nenáviděl. Předpokládal totiž, že pramení z Donavanovy snahy získat Fay kvůli jejím penězům. Byl si jistý, že její peníze by se mu hodily. Jistě by mu mohly pomoct dostat synovce do vlastní péče.

Jestli to tak je, říkal si, tak tahle zpráva udělá ve všem jasno.

„Řeknu ti něco, co bych neměl říkat a co ty bys neměl vědět. Tak si to nechej pro sebe.“

„O co jde?“

„Fay nezdědila ani vindru. Její otec přišel o všechno. Zůstal jí jen mercedes.“

J. D. neodpovídal ihned a Calhounovi začalo být líto, že Fay brzy čeká další zklamání. Ale po několika vteřinách se ozval smích. Calhoun pocítil úlevu.

„Takže je na mizině,“ řekl nakonec Donavan klidným hlasem. „Nevím proč, ale myslel jsem si, že tak nějak to očekávání dědictví nakonec skončí. Je mi to líto, asi je nešťastná. Ale upřímně řečeno, jistým způsobem jsem rád, že to je tak. Alespoň nebudou lidé říkat, že další Langley snadno dostal bohatou manželku.“

Donavanovo přiznání Calhouna překvapilo. „Myslíš to s ní vážně?“

„Zdá se ti to neuvěřitelné? Musel sis přece všimnout, že Fay má dobré srdce. A to mě přitahuje,“ řekl a znělo to upřímně. Ale hned potom dodal pár slov, která smazala skoro všechno, co dosud řekl. „Vidím ji jako nastávající dobrou nevlastní matku pro Jeffa. Je hodná a Jeff ji bude potřebovat.“

„Přece si ji nebudeš brát proto, abys dostal Jeffa do vlastní péče.“

„Ať si ji vezmu kvůli čemukoliv, tobě do toho nic není, Ballengře,“ odpověděl J. D. s ledovou zdvořilostí. „A jestliže Fay si mě chce vzít, je to čistě její věc, nemyslíš?“

„A co když tě miluje?“

Donavan se krátce a bezstarostně zasmál. „Ještě není dost stará na to, aby někoho milovala, chápeš? Je jen trochu poblázněná. Cítí se bezbranná s potřebuje pocit, že ji někdo ochraňuje. Se mnou ten pocit má, tak se cítí šťastná.“

Calhoun potichu, aby ho nikdo neslyšel, zaklel. „Jsi větší ubožák, než jsem si o tobě myslel,“ řekl potom chladně.

Donavan odsekl.

„Je mi úplně jedno, co si ty myslíš. A připrav se,

že zítra přijdu zkontrolovat dobytek Mesa Blanky.“ Zavěsil.

Calhoun zůstal sedět vzteky bez sebe.

Donavan taky zavěsil. A v okamžiku, kdy položil sluchátko, přestal na Calhouna myslet. Pomalu dopíjel zbytek kávy. Ale nevychutnával ji. Představoval si Fay a vzpomínal na situaci v baru, kde se viděli poprvé.

Mám ji docela rád, říkal si. Fyzicky mě přitahuje jako nikdy žádná žena předtím. Navíc je nevinná a už tím samotným faktem je pro mě atraktivní, to si musím přiznat. Jsem si téměř jistý, že by se mnou mohla být šťastná.

Jenže to hlavní, o co tu jde, říkal si dál, je záchrana jediného dítěte sestry. A když k tomu potřebuju Fay, tak musím myslet realisticky a prakticky. Hlavně ať celý soud netrvá dlouho. Jeho kola už se roztočila a doufám, že se budou točit na tu stranu, na kterou budu chtít já. Nemůžu se přece pořád dokola dopro-šovat Jeffova poručníka, aby jemu a mně dovolil společně strávit pár dnů. Doufejme, že právník to zvládne. Žádost o změnu poručnictví sepsal docela dobře. Teď bude záležet na tom, s čím vyrukuje ten… sestřin bývalý. Ani mu nemůžu přijít na jméno.

„Jsi si jistý, strýčku, že mě tu chceš?“ zeptal se Jeff usazený v křesle.

Donavan se k němu otočil.

S vlasy ostříhanými na ježka a s kostnatou postavou mu Jeff připomínal jeho samotného, když byl v Jeffově věku.

„Jistěže jsem. Spolu nám to tady všecko půjde dobře. Můžeme se vsadit. Chceš?“

Jeff se zasmál. „Taky si to myslím. Není důvod k sázce. Vyjedeme si zítra na koních?“

„Možná jo. Nejdříve ale musíme zajet do výkrmny dobytka a zkontrolovat, jak se zvířatům daří. A taky tě chci někomu představit.“

„Fay?“ zeptal se Jeff a zasmál se Donavanovu překvapenému výrazu. „Celou dobu v letadle jsi o nikom jiném nemluvil.“

Donavan uhnul pohledem a zapálil si cigaretu. Vůbec ho nenapadlo, že by se choval tak průhledně. Asi byl směšný, když i Jeff poznal, oč jde.

„Budeš jí volat?“

„Ne,“ odpověděl Donavan a zamračil se. Původně jí chtěl volat hned, ale nechtěl jednat impulzivně.

Je lepší začít tak, jak jsem původně chtěl a plánoval, čili uváženě a s nadhledem, ne jako kluk, který se neumí ovládat, nabádal se každou chvíli od okamžiku, kdy s Jeffem překročili práh domu.

„Je tu pěkně,“ začal Jeff rozhovor z jiného konce. „Ve vojenské škole se mi nelíbí. Tam se bez svolení nemůže dělat nic.“

„Jen si nemysli, že tady můžeš běhat, jak se ti zachce, kam se ti zachce a kdy se ti zachce,“ odpověděl Donavan varovně.

„Ne, to si nemyslím. Ale budu s tebou a ty mě máš rád. Nevlastní otec mě z duše nesnáší. Zvlášť teď, když se oženil a čekají se ženou vlastní dítě. On matku ani nemiloval. Víš o tom?“

Rysy v Donavanově tváři ztuhly. „Vím,“ řekl stroze. A pro sebe v duchu svou strohou odpověď rozvíjel.

Vím, že jsem si nevymýšlel, když jsem tvrdil, že ta dlouhá neskrývaná švagrova nevěra sestru zabila. Deprimovala ji. Vyčerpávala. Takže pak ji mohl skolit prostý zápal plic. Zanechala tu mě, který jsem ji měl rád, a syna, který ji taky měl moc rád. Nikdy jsem jejího bývalého muže v lásce neměl, ale od její smrti ho přímo nesnáším. Nenávidím ho. Neměla si ho brát. Radši měla zůstat vdovou. Druhé manželství bylo od samého začátku odsouzeno k rozpadu.

Jeff přerušil jeho úvahy.

„Co na něm máma viděla, nevíš? Pil jako duha a nikdy nebyl doma. Myslím, že už tehdy se stýkal se svou nynější ženou.“

„Zapomeňme na to Jeffe. Máme jen několik dnů, tak si jich užijme. Co takhle zahrát si šachy?“

„Super!“

Zatímco Donavan s Jeffem hráli šachy, Fay se snažila vyrovnat se s novou situací. Mnohokrát v minulosti si představovala, co by se asi stalo, kdyby přišla o všechno, jak by se asi vypořádala se neznámými složitostmi, které by na ni dopadly. A teď se tehdy jen teoretická možnost stala tvrdou skutečností.

Teď si to vyzkouším v praxi, říkala si s trpkým úsměvem. Ale když překonám strach z pocitu, že všechno v mém životě záleží jen na mém vlastním úsilí, budu mít vyhráno. Bohudíky jsem v pravý čas čistě náhodou potkala Donavana, bohudíky mě jeho slova vyprovokovala k rozhodnutí vzít život do svých rukou a učit se nezávislosti. Kdybych až dodneška žila se strýcem, neměla bych ani tu malou zkušenost se samostatností, kterou naštěstí mám, a byla bych úplně bezradná.

Alespoň už chápu, proč mě strýc tak nenápadně, ale úporně tlačil ke sňatku s tím obchodním partnerem, jak že se to jmenoval? Sean? Ano, Se-an. Jenže on to nedělal kvůli sobě, jak jsem ho podezřívala, dělal to kvůli mně. Chtěl, abych si Seana vzala, abych se cítila zabezpečená ve chvíli, kdy se dozvím, že žádné dědictví vlastně neexistuje, abych se necítila jako ubožačka.

Je od něj pěkné, že na mě myslel, a jsem mu za to vděčná. Ale měl mi říct pravdu dříve.

Fay si přikryla dlaněmi tvář.

Je pravda, že kdyby bylo moc zle, můžu ještě zkusit napsat pratetě Tessii a poprosit ji o pomoc. Nikdy jsme neztratily kontakt. A nejspíše jsem jediná, kdo ji nemá rád kvůli jejím penězům, ale kvůli ní samotné. Nikdy jsem nezapomněla na její narozeniny, vždycky jsem jí poslala blahopřání. I během rokují čas od času napíšu. Kdoví, jestli na ni kromě mě ještě někdo myslí. Nejspíše ne. Moji rodiče na ni určitě nemysleli. Pokud ovšem nepotřebovali, aby mě přijela ohlídat, když odjížděli na své cesty.

Fay si setřela slzy a do mysli se jí vrátily myšlenky na Donavana.

Ani nevím, kdy se vrátí. Nevím ani jestli o mě ještě bude stát, když už nemám žádné peníze. Možná to jen říkal, že nechce bohatou ženu.

A teď, když už nejsem bohatá, raději na mě zapomene. Na tu možnost se musím připravit. Ale teď mám jiné starosti.

Vstala z křesla a šla hledat papíry k mercedesu.

Z prodeje mi zůstanou alespoň nějaké peníze. Budu s nimi muset nakládat rozumně.

Příštího dne ráno Fay odnesla papíry Barrymu Holmanovi, znovu mu poděkovala za pomoc a pak šla rovnou do kanceláře. Sotva se dala do práce, otevřely se dveře a v nich se objevil Donavan s tmavovlasým mladíkem.

Takže je zase doma, zaradovala se Fay. A ten kluk vedle něj, to určitě je Jeff. Srdce jí bušilo radostným vzrušením, když přistupovali k jejímu stolu. Ve tváři však udržela zdvořilý úsměv.

„Dobré ráno,“ pozdravila.

Donavan neodpověděl na pozdrav. Místo pozdravu jí představil Jeffa.

„Seznamte se. To je Jeff.“

„Jsem rád, že vás poznávám,“ řekl Jeff a hleděl na ni s nezakrývanou zvědavostí. „Jste moc hezká.“

Fay se začervenala. „Díky.“

Jeff se taky zasmál. „Strýci se taky líbíte.“

Donavan vstoupil do jejich hovoru „Tak to stačí. Jeffe, jdi se podívat na dobytek. Ale prosím tě, hlavně se k němu příliš nepřibližuj a nezneklidňuj ho. Nepřelézej ohrady.“

„Ano, pane!“ odpověděl Jeff po vojensku, otočil se na podpatku a byl pryč.

Donavana však Jeffova odpověď nepřesvědčila. Otočil se k jednomu z kovbojů, vyřizujících si něco s úřednicí u stolu na protilehlé straně kanceláře. „Tede, můžeš na něj dát pozor?“

„Jasně, pane Langley,“ odpověděl kovboj, otočil sena podpatku jako před chvílí Jeff, kývl Fay na pozdrav a šel za Jeffem.

Donavan se obrátil k Fay.

„Je impulzivní a hodně temperamentní. Musím ho sledovat ostřížím zrakem, jinak se někde zraní, ani nebude vědět jak.“

Fay mlčela a Donavan pátral v jejím obličeji po nějakém výrazu, který by mu něco sdělil. Ale marně. Ani z jejích očí nic nevyčetl. Ale jeho, Donavanovy oči vyjadřovaly vzrušení, i když se je snažil potlačit. Pohled na ni rozdmýchával jeho vášeň, ať už se mu to líbilo, nebo ne. Ale všiml si, že Fay nereaguje na signály, které k ní očima a gesty vysílá. Úsměv, který měla ve tváři, byl umělý stejně jako fíkus zářící jasnou zelení vedle jejího pracovního stolu.

„Cesta se ti vydařila?“ zeptala se, aby přerušila mlčení.

Donavan přikývl. „Včera večer jsme přijeli.“

Tak, včera večer přijeli, opakovala si Fay v duchu. A nezavolal. Teď alespoň vím, na čem jsem.

A se stále stejným úsměvem na rtech se mu podívala do očí. „Jeff je pěkný kluk.“

„Podobá se své matce,“ řekl Donavan s jakousi pýchou. A pak zvážněl. „Nešla bys s námi na malý oběd? Třeba na hamburger?“

Fay by šla ráda. Ale rozum jí říkal, že je lepší ten podivný vztah skončit dřív, než ji stačí zničit úplně. Že v současnosti je její život komplikovanější, než kdy předtím, a že oběd s Donavanem jí rozhodně nepomůže získat duševní rovnováhu. Spíše naopak.

„Díky za pozvání, ale dneska to nejde.“

Donavan se napružil. „Proč ne?“

„Jdu k panu Holmanovi kvůli prodeji mercedesu,“ odpověděla pevně. Pak sklonila hlavu. „Dřív nebo později se to dovíš stejně, tak ti bych ti snad mohla říct, co je nového. Jsem úplně bez peněz. Rodiče mi nezanechali ani pětník.“

Donavan neodpovídal. Fay hrdě zvedla bradu. „Mercedes je všechno co mám. Tak ho chci prodat, abych měla trochu peněz v hotovosti, kdybych nečekaně nějaké potřebovala. Stát se může leccos.“

Donavan stále mlčel. Nelíbilo se mu, jakým způsobem ho Fay o situaci informovala. Jako by bývalo někdy šlo o peníze. Copak zapomněla, že peníze bylo to hlavní, co je dříve rozdělovalo?

Usmál se.

„Na penězích nezáleží.“

„Ne?“ zeptala se. Znělo to posměšně i pyšně.

V Donavanových očích zajiskřilo. „Takže jsi přece jen Bártovi uvěřila. Myslíš, že jdu po penězích jako můj otec.“ Výraz v jeho tváři ztvrdl potlačovaným vztekem. Věřil, že Fay už sama poznala, kolik na těch řečech může být pravdy, ale teď pochopil, že Fay na něj pohlíží jako někteří lidé v Jacobsvillu. Takový pohled ho zraňoval.

„Dobře. Jestliže si o mně myslíš totéž, co těch několik mých zavilých nepřátel, nasedni do toho zatraceného mercedesu a jeď s ním do háje,“ řekl ostře. Pak se prudce otočil a odešel.

Fay stála celá ztuhlá. Co jsem mu to řekla! A jak jsem mu to řekla! No, nejspíše to je úplně jedno a na našem vztahu to nic nemění. Nejsem pro něj prvním člověkem v pořadí, na kterém záleží, takže se nic neděje. Jen jsem si ušetřila další bolest hlavy.

Když se Donavan s Jeffem vraceli zpátky do kanceláře, šli jinudy, nešli kolem Fayina stolu. Donavan vypadal rozčileně a nervózně kouřil.

„Něco tě namíchlo?“ zeptal se Jeff.

„Nic mě nenamíchlo. Nechceš jí na oběd? Nedal by sis hamburger?“

„Cheeseburger bych si dal. Ale myslel jsem, že Fay půjde s námi. Nechce?“

„Má práci,“ odpověděl stroze. „Jdeme.“

Jeff pokrčil rameny a říkal si, že porozumět dospělým je někdy těžké a že jim možná nikdy neporozumí, dokud sám nebude úplně dospělý.

Fay v té době seděla za pracovním stolem a připadala si najednou slabá. Calhoun právě procházel kolem a všiml si jejího unaveného výrazu tváře, pokleslých ramen i třesoucích se rukou.

„Řekl bych, že se tu zastavil J. D.,“ poznamenal suše s úšklebkem.

Fay pozvedla obličej.

„Uhodl jste. Byl tu s Jeffem.“

„Odešli a vás tu nechali?“

Fay se na židli narovnala. „Řekla jsem mu, že už nemám žádné peníze. A on odešel.“

Calhoun hvízdl. „To nebyl moudrý tah, Fay,“ řekl Calhoun jemně. „Peníze – to je pro Donavana choulostivé téma. Víte, jeho otec –“

„Vím,“ přerušila ho. „Řekla jsem to proto, aby bylo všechno jasné. Nijak zvlášť mu na mně stejně nezáleželo. Říkal, že o mě stojí, protože se mnou jako manželkou by měl větší naději získat Jeffa do své péče. Nejsem pitomá. Vím, že mě nemiluje.“

První Calhounovou reakcí byla potřeba popřít, co Fay právě řekla. Až pak si uvědomil, že popsala svou situaci správnými slovy. J. D. sice není typ, který běhá za ženou s růžemi a sladkobolně jí vzdychá do ouška, ale je fakt, který se nedá popřít – J. D. se nechová jako by byl zamilovaný.

„Všechno se mezi vámi událo velmi rychle. Dejte mu trochu času,“ řekl, jen aby pronesl něco ne zcela negativního. „J. D. žije sám po celou dobu, co ho znám. Je trochu jako Justin. Možná právě proto spolu dobře vycházejí. Já s J. D. nevycházím tak přátelsky, to musím uznat. Nevím, jestli se to někdy zlepší, ale snad ano. I lidé se věkem a zkušenostmi někdy mění.“

„Myslím, že bych se mu měla omluvit.“

„Ještě ne,“ odpověděl Calhoun s úsměvem. „Ještě ne. Jen ho chvíli nechejte. Ať se trochu škvaří. Určitě to bude pro něj dobré.“

„Myslíte, že to většinou bývá on, kdo dává ženám košem? Slyšela jsem o něm už z více stran, že mnoha ženám zlomil srdce.“

„Ano. Tak si na to svoje dávejte pozor,“ řekl Calhoun vážně. „A ještě něco jsem vám chtěl říct. Když jste nastupovala, dohodli jsme se spolu, že tohle místo budete mít do doby, než se Nita vrátí, je to tak?“

Fayin obličej dostat zoufalý výraz a Calhoun znejistěl. Pak Fay na znamení porozumění kývla hlavou a Calhoun pokračoval.

„Ale chtěl jsem vám nabídnout místo natrvalo. Šlo by o místo mé sekretářky. Nita vychází lépe s Justinem než se mnou. Co říkáte? Mysleli jsme už dříve na to, že budeme potřebovat další sekretářku, ale rozhodnutí jsme pořád odkládali. Dokud jste nepřišla, neuvědomovali jsme si, jakou velkou pomoc by znamenala další síla v kanceláři. Teď to víme. Pracuje se mi s vámi dobře a snad i vám se mnou.“ Pak se Calhoun usmál a úřední výraz z jeho tváře zmizel. „Kromě toho, Abby by se se mnou asi rozvedla, kdybych vás nechal odejít. Hodně jí na vás záleží. Myslí na vás.“

Fayin obličej se jako zázrakem rozjasnil. „Já na ni taky hodně myslím. A s tím místem – to myslíte vážně? Opravdu vážně?“

„Myslím to naprosto vážně. Jestli chcete stálou práci, máte ji.“

„A co Nita? Nebude jí vadit, když bude pracovat jen pro Justina?“

„Už jsem s ní o tom hovořil. Málem mi za to políbila ruku. Uleví se jí. Pracovala pro nás oba a bylo toho na ni dost. Dokonce se mi přiznala, že pomýšlela na to, že zůstane doma s dítětem, protože práci kolem dítěte a zároveň práci pro bratra a pro mě prostě nezvládne. Chápu, nebylo by to ke zvládnutí. Už bez dítěte toho bylo na ni dost. A co teprve teď.“

„Tak to je dobře. Děkuji vám. Nemáte ponětí, jak ráda tu dělám. A pak, obávám se, že budu muset pracovat celý zbytek života. Rodiče mi nezanechali nic. Jsem na mizině.“

„Takže si vlastně pomůžeme navzájem. Vítám vás tedy u nás.“

„Děkuju, Calhoune. Mnohokrát děkuju.“

„Jsme rádi, že budete u nás pracovat.“

Fay sklonila hlavu k počítači v mnohem lepší náladě. Když už to nevyšlo s Donavanem, tak to aspoň vyšlo s prací, říkala si. A možná je to tak dobře. Takový podivný vztah, jaký máme s Donavanem, se má rozetnout hned na začátku a nedovolit, aby člověku působil bolest. To mi radí zdravý rozum. Ještě jsem o něj nepřišla.

Donavan seděl za volantem pořádně rozčilený. Navenek nenechával na sobě nic znát, ale uvnitř zuřil. To Fay mě tak rozhodila, říkal si. Nedělám nic pro peníze, ale ona si myslí, že ano. Uvažuje jen v jedné dimenzi – jaký otec, takový syn. V duchu zaklel. Copak se nikdy toho stigmatu nezbavím?

Jeff neřekl ani slovo. Donavana sice napadlo, že by mu mohl říct, proč Fay s nimi nechtěla jít na oběd. Vysvětlit mu, v jakém přesvědčení Fay žije, ale že on se s ní samozřejmě nestýkal pro peníze, které měla zdědit. Vždyť se vlastně bohatým ženám vyhýbal. Jenže bohužel došlo k nějakému nedorozumění.

Ale došlo mu, že v tom případě by měl Jeffovi taky říct, že hodnotí-li své chování upřímně, musí přiznat, že jí nedal sebemenší důvod k tomu, aby v ní vzbudil důvěru, aby mu věřila, že mu na ní záleží. Že s ní hovořil více o tom, jak chce být s ním, s Jeffem, ale ani se nezmínil, jak stojí o ni jako o ženu. Jak ho přitahuje.

A uvědomil si, že se k ní nechoval dobře. A že aby to vše korunoval, přiznal jí, že se vrátil už včera, jenže se neobtěžoval najít si chvilku a zavolat jí a alespoň ji pozdravit.

Najednou viděl situaci jasněji.

Jsem idiot. Úplný idiot, spílal si. Dělal jsem jednu chybu za druhou. Nejhorší ze všech snad byl nezájem o její pocity. Vždyť se právě dověděla, že přišla o velké dědictví a zůstalo jí jenom auto. A to musí prodat. Přišla o víc než dědictví – přišla o celý dosavadní způsob života. Je to asi šokující, když se člověk znenadání ocitne v situaci, kdý se musí o sebe starat. Vždyť jí je teprve jednadvacet a je úplně sama. Se strýcem si nejsou blízcí, i když on by se o ni asi postaral, kdyby došlo k nejhoršímu. Rozhodně dnes potřebovala spíš útěchu a pomoc, ale já jsem ji poslal do háje.

„Cítíš se asi hrozně strýčku.“

„Cože?“.

„Že se asi cítíš hrozně, protože na to vypadáš,“ zopakoval Jeff, když už byli takřka před domem. „Nemůžu ti nějak pomoct?“

„Ještě ne. Ale později určitě,“ odpověděl a prudce zatočil volantem. Jeli zpátky.

Fay by už mohla být z práce doma.

Donavan zatím nevěděl, co jí řekne, až jí bude stát tváří v tvář. Ale byl si jistý, že do té doby, než k ní dojedou, ho něco napadne.

ŠESTÁ KAPITOLA

Fay původně chtěla zůstat v práci déle, aby zaměstnala mysl a nepřemítala o své neutěšené současné situaci. Ale pak usoudila, že asi přece jen jí bude lépe doma. Ani si neupravila vlasy, ani se nepřepudrovala, ani si nenalíčila rty, jak to před odchodem z práce obvykle dělávala. Jen se zašla rozloučit s Calhounem a pak jako poslední z kanceláře odešla. Na parkovišti u velkovýkrmny nasedla do auta a nejkratší cestou jela domů.

Tam mi nic nebude Donavana připomínat, říkala si, když vyjížděla na silnici.

Teď, když byla zaměstnaná dívka, tak se v mercedesu cítila nějak nesvá. Dobře, že mi Barry Holman pomůže a zařídí jeho prodej. Je to jakás takáš záruka, že neztratím víc, než bude nutné. Musím si zvykat šetřit a jak – se to říká? Obracet peníz dvakrát, než ho vydám? Jo, tak nějak to kdysi, když jsem byla malá, každou chvíli říkala naše hospodyně. Není to zvláštní, že mi právě tato slova utkvěla v paměti? A zrovna dnes, zase po letech se mi zase vybavila?

Dneska se už naštěstí alespoň chvílemi můžu podívat na svou situaci trochu s odstupem a čistě rozumově. Jako třeba teď. Jasně vidím, že skončila doba luxusních aut, šatů a kosmetiky, doba nákupních horeček, kdy mě ani nenapadlo zeptat se na cenu zboží, které se mi líbilo. Skončily časy, kdy v bance byl bezedný účet, z něhož jsem mohla bez rozmýšlení a po libosti čerpat peníze kdykoliv a v podstatě jakoukoliv sumu.

Fay pokračovala ve výčtu věcí, které si bude muset odříct, a najednou ji přepadla lítost. Rozumné uvažování a schopnost racionálního pohledu na situaci, kvůli kterým byla ještě před chvílí na sebe pyšná, byly ty tam.

Chtělo se jí brečet.

Nechala sklouznout po tváři několik slz, ale pak si řekla dost. Slzy nepomohou. Zvládnu všechno. Jen si musím zvyknout na nové podmínky. A to bude asi chvilku trvat. Ale nic mě nepoloží. Dokážu to. Je třeba bojovat, jak říkal Donavan.

Dojela k domu, ve kterém bydlela, zaparkovala a trochu těžce, ale se vztyčenou hlavou kráčela ke dveřím. Neušla víc než pár kroků, když těsně za sebou uslyšela zakvičet brzdy. Lekla se. Ve své zamyšlenosti v první vteřině nevěděla, o co jde, co to je za zvuk. O vteřinu později, než by měla, odskočila na stranu. A otočila se.

Auto stálo kousek za ní.

A za volantem seděl Donavan a vedle něj Jeff.

Zůstala stát s ústy pootevřenými překvapením a zírala na Donavana, jako by nevěřila vlastním očím.

Kde se tu vzal? Co chce? Přijel mi zase říct něco nepříjemného? Něco, na co zapomněl a co by mu nedalo spát? Jen proboha už ne další bitvu, modlila se v duchu a hleděla na něj, jak vystupuje z auta a blíží se k ní. Na tu už dneska nemám sílu.

Fay se už ani nesnažila předstírat veselost nebo lhostejnost. Byla příliš unavená.

Donavan došel až k ní. Nemohlo mu ujít, že Fay nevypadá dobře. Dotkl se rukou jejích nenalíče-ných rtů.

„Nedáváš pozor na silnici,“ řekl.

Přikývla.

„Ale to musíš.“

Zase jen přikývla.

„Nechtěl jsem tě polekat.“

Pozvedla koutky úst, ale výraz, který tím její obličej získal, měl k úsměvu daleko.

Pohladil ji po tváři hřbetem ruky. „Fay, mrzí mě to, co se dnes stalo,“ začal. „Vůbec jsem nepomyslel na to, jak se aši cítíš, dokud jsem nedojel až domů. Je mi to líto. Bohužel, stalo se. Promiň. Bylo to ode mě sobecké. Opravdu je mi to líto.“

Nečekaný Donavanův soucit náhle zlomil všechnu její dosud předstíranou sílu. Fay se konečně rozplakala. Slzy jí začaly téct proudem. Nepokoušela se zastavit je. Poddala se najednou všemu, co ji trápilo. Jen si myslela, že to ona se má Donavanovi omluvit. Ublížila mu přece. Říkala zlé věci.

„Ty mi promiň, Donavane,“ snažila se mluvit plynule, ale nešlo jí to. Stkala a slova jí vycházela z úst přerývavě. „Nemyslela jsem to tak.“

Její zranitelnost jako by Donavanovi brala dech. Najednou byl rád, že se rozhodl vrátit se. Vzal Fay pod paží a vedl ji k autu. Šeptem ji utěšoval a stíral slzy.

Jeff je viděl přicházet a ve tváři se mu zračila zvědavost. Donavan se na něj usmál a mrkl na něj. Jeff hned pochopil, co mu tím říká. Široce se rozesmál a vyskočil z auta. Rozradostněný, že vidí Donavana v mnohem lepší náladě, si rychle přesedl z předního sedadla dozadu.

Donavan vtlačil Fay na místo, které Jeff uvolnil, a připoutal ji bezpečnostním pásem.

Fay se vrtěla, jako by naznačovala protest, ale ve skutečnosti se ráda poddávala všemu, co jí Donavan nařizoval jemným, hladivým tlakem rukou.

„Nehýbej se,“ řekl. „Jsi unesena. My dva s Jef-fem jsme tě právě unesli.“

„Co si bude myslet majitel domu?“ zeptala se a ukázala na muže, stojícího u vchodu do domu a pozorujícího je. „To je on,“ řekla s chabým úsměvem.

„Co si bude myslet?“ opakoval Donavan. „No přece že jsme tě unesli. To přece viděl.“ Pak se obrátil k Jeffovi. „Vezmeme ji k nám domů. A bude naším zajatcem do té doby, než nám uvaří večeři.“

Jeff se smál od ucha k uchu.

„A když bude dobrá kuchařka, a já doufám, že bude, hned se s ní ožením.“

Ve Fay se najednou všechno uvolnilo. Rozesmála se a skoro se dusila smíchy. „Ale vždyť ty jsi říkal, že nemám –“ začala.

„V přítomnosti toho chlapce nic neříkej,“ pronesl oficiálně, a znělo to jako hlas soudce kárajícího vzpurného obžalovaného. „Ten ještě taková slova nemá slyšet.“

Jeff se přidal do hry. Podíval se na Fay a zakoulel očima. „V jakém století ten člověk žije? Nech těch řečí, chlape.“

„Hodně se díváš na televizi. Kazí tě,“ odpověděl Donavan a s předstíranou vážností se hlouběji sklonil, tak aby viděl dozadu do auta, na Jef-fa, a mohl mu prstem pohrozit. „Vidím, že je třeba televizi okamžitě odpojit. Udělám to hned, jen co se vrátíme domů. A vůbec – vidím, že někdo tam bude muset zavést pořádek. A tím někým budu já, ať se vám to líbí, nebo nelíbí. Fay bude vařit a ty se nebudeš dívat na televizi. Je vám to oběma jasné?“

Donavan při svém proslovu karikoval grimasy a gesta rozčilených panovačných otců a Fay s Jef-fem se smáli a nemohli se uklidnit.

Potom Fay ale zvážněla. „Donavane, jenže já neumím vařit. Opravdu neumím.“

„Nevadí,“ řekl Donavan, napřímil se a zabouchl dveře. Obešel auto a usedl na místo řidiče.

Fay se na něj nejisté podívala. „Umím jen snídaně. Omelety se slaninou.“

„Výborně. Mám rád snídaně. Ty taky, Jeffe?“

„Jasně!“

Fay si otřela oči a pohodlně se opřela o opěradlo sedadla. Vzdala se.

Za několik minut byli na ranči. Fay se cítila mnohem, mnohem lépe než odpoledne. Sice stále nerozuměla tomu, co přimělo Donavana, aby se vrátil i přesto, že ho urazila, ale nechtěla pokoušet znenadání tak laskavý osud neodbytnými otázkami a na nic se neptala.

Sotva zastavili, Jeff vyskočil z auta a hnal se do domu, do obývacího pokoje, k televizi, aby sledoval další díl svého oblíbeného dobrodružného seriálu, který, jak tvrdil už na odbočce ze silnice k ranči, už běží nejméně pět minut.

„Tak to vidíš,“ řekl Donavan s povzdechem. „Takoví jsou kluci. Ale asi jsem nebyl jiný. Akorát jsem asi trochu zapomněl…“

Fay pohledem sledovala pádícího Jeffa a shovívavě se usmívala. „Určitě jsi nebyl jiný. Jenom jsi žil v jiné době a měl jsi jiné druhy zábavy.“

Donavan si protáhl paže. „Máš pravdu. Ale pojďme. V kuchyni teď určitě budeme mít volno.“

Vystoupil z auta a spěchal, aby pomohl vystoupit Fay, ale než auto obešel, byla z něj venku. Tak ji alespoň obřadně vzal pod paží a vedl do kuchyně.

Zatímco Fay se rozhlížela, kde má Donavan uloženy nejzákladnější a nejpotřebnější kuchyňské nástroje, Donavan nahlédl do obývacího pokoje. K nohám mu přiběhlo kotě, ale než se stačil pro ně sehnout, rychle uteklo k Jeffovi.

„Jeffe, nezapomeň na kotě. Ať ho náhodou ne-nakopneš. Sice by to přežilo, ale…“

„Žádný strach. Dávám pozor,“ odpověděl.

Donavan se s pokrčením ramen a s rezignovaným výrazem vrátil do kuchyně.

Jeffovi to však nedalo, s povzdechem vstal z křesla, vzal kotě, přitiskl si ho k hrudi a běžel ke kuchyni. Kotě netušilo zradu. Hned se k němu přitulilo a hlavou se začalo otírat o jeho předloktí. Tentokrát však byl Jeff ke kotěti nelítostný. Odtrhl je od sebe a rychle je vstrčil za dveře kuchyně. „Nechci, aby mě rušilo,“ poznamenal na vysvětlenou, když přidržoval kotě u země, protože kotěti se do kuchyně zjevně nechtělo, chtělo se vrátit do obývacího pokoje. Jeff je tedy poněkud netrpělivě a prudce odstrčil dál, hbitě zavřel dveře a vrátil se k televizi. Kotě se vztyčeným oho-nem běželo zpět ke dveřím, ale už bylo pozdě. Už tam nebyla ani škvíra, kterou by se protáhlo.

Fay s Donavanem mlčky pozorovali Jeffa, jak se snaží rychle se zbavit kotěte, aby se v klidu mohl oddat sledování televize. A když Jeff zmizel za zavřenými dveřmi, skrz něž stejně všechny zvuky procházely, Donavan se ušklíbl.

„Upřímně řečeno, ta věčně puštěná televize mě začíná rozčilovat. Bude mi chvilku trvat, než si zvyknu na hluk. Ale zvyknu si,“ řekl.

Fay se pousmála. Jestli těch pár vět je celá Donavanova reakce na ty příšerné neartikulované zvuky ozývající se z pokoje, tak klobouk dolů. Vyrovnává se s řevem docela dobře. I já se s ním budu muset vyrovnat. Řekla bych, že mi to půjde snáz než Donavanovi. Jsem přizpůsobivější tvor.

Ale Donavan už hluk nevnímal. Pozoroval Fay. Vlasy, které měla celý den stažené do drdolu, se uvolnily a v pramíncích jí nepravidelně, ale půvabně lemovaly obličej.

Přistoupil k ní. „Proč vlastně nosíš drdol?“ zeptal se a pomalu jí z vlasů na temeni hlavy vytahoval dvě tři sponky, které dosud jakž takž udržovaly tvar drdolu. Když vytáhl poslední sponku, všechny vlasy jí těžce klesly na ramena.

„Tak je to hezčí,“ zašeptal. „Teď zase vypadáš jako moje Fay.“ . ‚

Řekl moje Fayl Moje Fay?

Fay tomu ani nemohla uvěřit. Ze rtů jí vyšlo tiché zaštkání. Na takovou něhu od Donavana nebyla připravena. Ani si nemyslela, že je vůbec nějaké něhy schopný. Zaplavil ji pocit vděčnosti. Ale taky provinění za to, co na něj vychrlila v kanceláři.

„Dneska jsem ti řekla strašná slova,“ řekla rovněž šeptem.

„Odpověděl jsem ti strašnými slovy,“ pokračoval šeptem Donavan. Usmál se. „To byl jen milenecký spor. Ten nic neznamená. Z něho se člověk vyspí.“

„My nejsme milenci.“

„Ale budeme.“

„To nevím.“

Donavan se k ní sklonil a něžně ji políbil. Objal ji a přitiskl k sobě. Cítila jeho napjaté svaly. Pokoušel se políbit ji vášnivěji. Fay se ale zdráhala.

„No tak, Fay…“

A Fay najednou ztratila sílu protestovat. Něco jako by ji přitlačilo k Donavanovi ještě těsněji. Bez přemýšlení ho prudce a dychtivě políbila.

„Ano, Fay. To je ono,“ vydal ze sebe trochu chraplavě. „To je ono. To je ono!“

Pozvedl ji a opřel o zeď. Kolenem jí roztahoval její kolena a přitom ji nepřestával líbat. Jeho jazyk vnikal do jejích úst a jako by tak symbolizoval jiné pronikání, které z vlastních zkušeností ještě neznala. A když pozvedl hlavu, Fay neviděla nic jiného než jeho opuchlé rty. Tlukot srdce rezonoval v celém jejím těle.

Donavan se na ni podíval jakoby zakaleným zrakem, pak znovu sklonil hlavu a s pohledem upřeným na ňadra poodhalená na stranu posunutým výstřihem blůzy stlačil její pánev pod sebe. Ne tak, aby ji to bolelo, ale aby jí bylo jasné, že jeho vášeň je plná drsnosti a násilí.

Fay se nemohla ani pohnout. Pánev měla pod Donavanovým rozkrokem, stehna položená na jeho stehnech a na svých prsou cítila pálivost jeho pohledu. Lopatkami se opírala o tvrdou a chladnou zeď.

„Myslím, že by sis mě měla brzy vzít,“ řekl Donavan. „Protože nevím, jak dlouho tě budu moct chránit.“

„Chránit? Před čím?“ ptala se a hleděla na něj pohledem plným vášně.

„Ty se na to musíš ptát?“ odpovídal a svými rty klouzal po jejích rtech.

„Krok do manželství – to není jen tak.“

„Jistě. Jenže my dva jsme vzpláli nějak rychle. Strašně tě chci. Ale ne na zadním sedadle auta, ani v nějakém malém motelu, když není moc času a musí se spěchat. Jsi panna. Musí to být jinde a jinak.“

„A jsem chudá,“ řekla Fay. „A nedívej se na mě takhle. Chci říct, že budu pro tebe závažím, jestliže se vezmeme. Mám sice práci, ale moc peněz nevydělám.“

„Jak to podle tebe zvládají jiní lidé? Proboha, Fay, mně je jedno, jestli jsi chudá. Jsem na tom v mnoha směrech úplně stejně. Jsi pro mě přitažlivější teď, když jsi bez peněz, než když jsi je měla. Myslím, že víš, proč.“

„Vím. Neměla jsem o tom v kanceláři mluvit. Ale musela jsem. Hrozně jsem se bála, že chudou už mě nebudeš chtít. A chtěla jsem mít v té věci jasno.“

Donavan pozvedl obočí. „Vypadá to, že tě nechci?“ zeptal se něžně. Nepohnul se při těch slovech, ale nebylo pochyb kam jimi míří.

Začervenala se.

Donavan se usmál a nebránil jí, když chtěla nohama sklouznout na zem. A usmál se ještě víc, když si povšiml jejích zrudlých tváří. „S tebou je ale legrace. Začínám si myslet, že o svatební noci omdlíš nebo se zamkneš v koupelně. Ty jsi asi ještě neviděla nahého muže, natož nahého a vzrušeného muže. Mám pravdu?“

„Myslím, že si na to zvyknu,“ řekla rozhodně.

Donavan se hlasitě zasmál. „Myslíš? To přece musíš vědět! Ano, nebo ne?“

Fay se nadechla. „Tak tedy ano.“ A zahnala všechny své otázky, kterými se jindy zaobírala a které se jí opět vracely.

Je jedno, co a proč právě teď říkal, přesvědčovala se v duchu. Chci jeho a on chce mě. To je alespoň pro tuto chvíli jistota, kterou si musím vychutnat. Problémy můžu řešit jindy.

O pár minut později přišel do kuchyně Jeff. Kotě zbystřilo, hned vztyčilo ocas a běželo k němu. Donavan se usmál. Pak se ale na Jeffa podíval vážně a bez dlouhých příprav mu sdělil že se s Fay budou brzy brát.

Jeff vyskočil radostí.

„A kdy?“

Fay se tvářila váhavě. O datu ještě nemluvili.

„Příští týden,“ řekl Donavan a pohlédl na Fay. Tvářil se vyzývavě. Jako by ji provokoval k vyjádření údivu, jako by chtěl vidět její překvapený obličej.

Ale Fay mlčela. Místo ní se ozval Jeff.

„Super!“ vykřikl. „V tom případě –“ Jeff se zarazil, a pak se s ostýchavým pohledem podíval na Donavana a posléze i na Fay. „Chtěl bych…“ začal nerozhodně. „Chtěl jsem se zeptat, jestli můžu zůstat na svatbu. Jestli vám ovšem nebudu překážet.“

„Pokud jde o mě, můžeš tu zůstat až do plnole-tosti,“ ujistil ho Donavan.

„Ano, samozřejmě,“ připojila se Fay.

Jeff překvapeně zíral. „To by se mi líbilo. A opravdu bych vám tu nepřekážel?“

„Ne,“ řekl Donavan krátce a pevně. „Toho se opravdu nemusíš bát. Teď právě stejně nemáme čas na líbánky. A ty se musíš přihlásit do zdejší školy, i když co nevidět bude konec školního roku.“

Jeff o vy oči se rozšířily. „Chceš říct, že se nemusím vracet do vojenské školy?“

„Nemusíš, pokud nechceš. Proces o vyřešení otázky poručnictví už totiž začal.“

„Panebože, strejdo,“ vydechl Jeff. „Já ani nevím, co bych měl říct.“

„Řekni O.K. a jdi se zase dívat na televizi. A vezmi s sebou to kotě. Líbal jsem totiž Fay, než jsi přišel, a ještě jsem s tím neskončil.“

„No jo, ty vaše city,“ odpověděl Jeff se stydlivým úsměvem.

Donavan souhlasil. „Jo, ty naše city. Za pár let jim porozumíš.“

Fay se zase začervenala.

Jeff se sehnul, aby vzal kotě. „Na to já nebudu,“ zabrumlal skoro nesrozumitelně. Kotě však, jako by mu už nedůvěřovalo, před ním poodběhlo o kousek dál. Jeff šel za ním pomalu, aby ho ne-vyplašil. „No tak,“ říkal kotěti. „Taky bych tu rád zůstal,“ pokračoval, aniž se na Donavana a Fay podíval. „Líbilo by se mi tu. Ale můj nový nevlastní otec nás tu nechce.“

„Na světě jsou věci, o které se postarám sám, bez tvé pomoci,“ usmál se Donavan. „A neboj se, zavoláme na tebe, až večeře bude hotová. Nenecháme tě umřít hlady.“

„Fajn. Už se nemůžu dočkat,“ odpověděl suše a významně a pomalu zavřel dveře.

Fay hleděla na Donavana a říkala si, že všechny sny, které kdy o svém budoucím životě měla, se snad skutečně stanou realitou, přestože teď vlastně nemá vůbec nic. Ale bude-li mít Donavana, bude mít všechno.

Na okamžik se jí zdálo, že Donavan není ve své kůži. A nemýlila se. Donavana skutečně přepadl neklid. Uvědomil si totiž, že si není jistý, proč se vůbec chce s Fay oženit. Věděl, že v první řadě chtěl mít u sebe Jeffa. A taky věděl, že by chtěl Fay. Ale ne, že ji chtěl až v druhé řadě. Toužil po ní, ale nevěděl, jak by svou touhu pojmenoval. Nevyznal se v sobě. Dřív toužil i po jiných ženách a nedá se říct, že by je miloval. Vlastně ani netušil, co to je láska.

Starostlivý hlas Fay přerušil jeho uvažování. „Překvapuje tě, že se vším souhlasím?“

Přistoupl k ní a objal ji. „Ne,“ odpověděl a jemně ji pohladil. „Fay,“ oslovil ji něžně, „bude pro tebe těžké přivyknout mému způsobu života. Rád dělám všechno po svém. I peníze chci mít vždycky pod kontrolou. Jednou ročně, a potom jednou měsíčně, si dělám rozpočty a držím se jich jako šílenec. Ani po svatbě se v nich nenajdou stovky dolarů na pěkné šaty, drahou kosmetiku ani na kadeřníka jednou týdně… Nevím, jak se s tím smíříš. Jsi zvyklá nestarat se o peníze.“

Fay položila prsty na jeho ústa a přerušila výčet toho, co ji podle něj v žádném případě nečeká. „To jsou věci, které mi nebudou chybět.“ A láskyplně ho pohladila. „Vždyť mi, Donavane, nastanou zlaté časy. Budu s tebou spát každou noc.“

Způsob, kterým to řekla, přikoval Donavana k zemi. Políbil ji. „Doufám, že budu mít dost mužné síly, abych tě v posteli uspokojil,“ řekl a trochu hrubě se zasmál. „Zdá se, že jsi divoký tvor, Fay.“

Fay se opět, bůh ví pokolikáté už, začervenala. „Věřím, že to je kompliment.“

Donavan se trhavě nadechl. „Věříš správně. Je to kompliment,“ a poněkud nejisté na ni zíral. Mátla ho. Na to, že je nevinná, říkal si, a to takřka určitě je, neprojevuje žádnou zdrženlivost, když ji začnu líbat. A mně se pak hned podlamují kolena. Aby mě v posteli nezničila.

Fay z něj nespouštěla oči. „Ještě jsem nespala s nikým,“ začala nervózně.

Donavan se při jejích slovech trochu uklidnil. Usmál se.

„Já vím. Ale slibuju ti, že tě čeká hodně nocí, kdy budeš spát s někým.“ Chvíli otíral rty o její nos. „A jsem rád, že to bude se mnou, Fay,“ zašeptal. „Že to budu já, s kým budeš spát.“

Srdce se jí rozbušilo.

„Taky jsem ráda, že to budeš ty.“

„Víš, co máš očekávat?“

„Já… myslím že ano.“

Donavanovi se rozšířily zorničky. Stále šeptal. „Nikdy jsem nebyl něžný. Ale budu. K tobě budu něžný.“

„Donavane,“ vydechla Fay a zavřela oči.

Donavanovi blesklo hlavou, že neví, jak přečká horkost jejího těla a pokušení, do kterého ho Fay přivádí. Bože, ta ústa. Ta ústa… Hlasitě vydechl, když ho Fay dychtivě políbila. A nedopřála mu ani chvilku zklidnění. Líbala ho znovu a znovu. Pálilo ho tělo i duše.

„Já to nevydržím, Fay!“ sténal s jejími rty na svých.

Zmučený sten ji přiměl, aby se od něj odtáhla. Cítila zesláblá kolena a zdálo se, že ani nebude moct udělat pár kroků v jedné přímce.

„To je jako když člověk má žízeň, že? Pořád nemá dost, pořád pije.“

„To ano.“ Donavan se otočil a chvějícíma se rukama si zapálil cigaretu.

Fay dojatě hleděla na jeho záda. Brzy bude mým mužem. Jen mým. Proč bych si dělala hlavu se ztrátou dědictví? Budu mít jeho. Stát se chudou je jen malou ztrátou ve srovnání s tím, co získám. Mám velké štěstí. Usmála se pro sebe a s energií, kterou do ní vlily Donavanovy polibky a představa, že on a ona brzy budou novomanželé, šla k plotně.

„Tak mi řekni, kde jsou vejce. Udělám vám slíbené omelety. Škoda, že neumím nic jiného. Ráda bych vám připravila něco, co není tak jednoduché a obyčejné. Něco výjimečného, co se nejí každý den, něco slavnostního. Abyste nezapomněli na moji první večeři. Ale já se naučím vařit, jen mi k tomu dejte trochu času.“

„Vždyť já vím. Nedělej si starosti,“ řekl Donavan s už klidným úsměvem. „Já umím vařit.“

„Tak mě budeš učit?“

„Nejen vařit,“ odpověděl se zrakem významně upřeným na její ňadra. „Ještě taky jiné věci.“

Fay se rozesmála a podívala se na Donavana pohledem, který mu říkal, že už se nemůže dočkat.

Večeře byla příjemná. Jeff se jen smál a bez přestání si dělal z Donavana legraci. Fay se cítila dobře. Jako by za sebou neměla špatný den. A po večeři zase všichni nasedli do auta a odváželi Fay domů. Donavan ji doprovázel ke dveřím.

„Nemůžu uvěřit té změně, která se s Jeffem stala,“ řekl Donavan, když stáli na verandě. „Je teď někým úplně jiným. Býval takový… bez výrazu, bez chuti do života, bez zájmu o cokoliv.“

„Měl jeho nevlastní otec o něj vůbec nějaký zájem?“

„Nikdy o něj neměl zájem, pokud jsem si stačil všimnout. Žárlil, že sestra jako matka vychází s Jeffem dobře. A za to dělal Jeffovi ze života peklo od samého začátku, sotva se k nim přistěhoval. Po smrti sestry se jeho vztah k Jeffovi ještě zhoršil.“

„Myslíš, že ho stále chce mít ve své péči?“

„Jsem o tom přesvědčený,“ řekl Donavan bezstarostně. „Ale nevadí. Rád s ním budu soupeřit. Trochu boje neuškodí. Věřím, že vyhraju. Že všichni vyhrajeme.“

„Čekala jsem takovou odpověď,“ povzdechla Fay.

Donavan se zasmál. „Všechno se má dělat rázně a s vírou v dobrý konec. Mě k tomu nabádal otec. Povedlo se mu naučit mě to. Dobrá věc pro život.“ Oči mu potemněly a úsměv z jeho tváře zmizel, když si vzpomněl na otce. „Ale upozorňuji tě, že až si mě vezmeš, tak si asi něco užiješ. Všichni pochopitelně nebudou vědět, že jsi přišla o dědictví a zase povedou ty svoje řeči.“

„To je mi jedno. Když budou mluvit o mně, tak alespoň nechají na pokoji někoho jiného.“ Odpovídala pomalu a přitom si hrála s knoflíkem Donavanovy košile. Byla šťastná, že mu může být nablízku, že se ho může dotýkat a cítit jeho ruku na svém boku.

Donavan zvážněl. „Fay, žil jsem dlouho sám. A Jeff si bude muset zvykat na plno nových věcí. A ty jako manželka… opravdu se bojím, že zpočátku to nebudeš mít, hlavně se mnou, jednoduché.“ Pohladil ji a zlehka políbil na tvář. Polibku na rty se obával. Mohl by přerůst ve vášnivý polibek a ten by je oba zase rozpálil. „Zítra se s Jeffem za tebou zastavíme a zajdeme si všichni na oběd.“

„Na cheeseburger?“

„Třeba. A musím ti říct, že bych si přál, abychom už byli manželé a abychom mohli být spolu sami. Vzal bych tě do náruče, odnesl do postele a pomalu tě svlékal, pomaloučku, aby to trvalo nejméně hodinu.“

„Och!“ zasmála se. „Tolik kusů oblečení na sobě ani nenosím.“

„Ty mi nerozumíš, že ne?“ zašeptal. „Ale to nevadí. Až k tomu dojde, tak porozumíš.“

„Když jsme spolu byli prvně, tak jsi mě ani nepolíbil,“ připomněla mu. „Vzpomínáš si?“

Donavan jí uhladil vlasy. „To víš, že si to pama-tuju. Tehdy jsem si to nedovolil. Ale měl jsem velkou chuť to udělat. Jen jsem se obával, že to budeš chtít pořád opakovat. A asi jsem se nemýlil, nebo ano?“

„Vůbec jsi se nemýlil. A jsem ráda, že to je tak,“ odpověděla rychle.

Naposled ji něžně pohladil.

„Taky jsem rád. A dobrou noc, miláčku.“

Otočil se a odcházel. Nešel rychlým krokem, ale rázným, rozhodným. Ani jednou se neotočil.

Fay stála na místě a hleděla za ním, připravena mu zamávat. Ale Donavan nasedl do auta, nastartoval a rozjel se. Jeff vystrčil ruku z okna a mával, ale Donavan se díval jen vpřed. Zneklidnilo ji to. Mělo to něco znamenat? Copak jsem mu lhostejná, když se zrovna neobjímáme? Neztratila jsem zdravý rozum, když jsem se rozhodla provdat se za muže, který jen touží po mém těle – pokud je mi ovšem nablízku, sotva se ode mě vzdálí, tak jeho vztah ke mně se mění v něco, čemu nerozumím. Snad v lhostejnost…

Donavan s Jeffem už byli nejméně v polovině cesty k ranči, když se Fay teprve otočila a šla domů. Neměla na nic náladu. Starosti, které ji přepadly před domem, ji neopustily, ani když vešla do bytu. A neopustily ji ani v noci. Nemohla spát. Usnula až k ránu.

A když se probudila, pochybnosti byly ty tam a už zase si byla jistá, že bez Donavana nemůže žít. Ať je situace jakákoliv, říkala si, budu dělat všechno, abych z ní vytěžila co nejvíce.

S chutí vstala a šla si dát ranní sprchu. Už nebudu marnit čas přemýšlením o něčem, čemu nerozumím, slibovala si. Pak se spěšně oblékla a rázně vykročila ke dveřím. Odcházela do práce plná optimismu.

Sotva otevřela dveře kanceláře, uviděla Abby. Stála u jejího stolu a vypadala vyděšeně. Vyděšeně zněl i její hlas.

„Je to pravda?“

Fay se nemusela na nic ptát, bylo jí jasné, co má Abby na mysli.

„Jestli se tvoje otázka týká mé svatby s J. D., jakože se jí asi týká, tak ti slavnostně potvrzuji, že ano, budu si ho brát.“

„Fay, ty ses snad zbláznila,“ řekla Abby jemně a posadila se na židli vedle stolu Fay. „Poslouchej mě, prosím tě. J. D. chce dostat synovce do svého opatrovnictví, jen kvůli tomu tě potřebuje. Zpro-šťuju ho všech obvinění, která jsem asi vznesla, když jsem říkala, že chce tvoje peníze. Ale Fay, prosím tě, nemysli si, že si tě bere z lásky, protože –“

Fay zavrtěla hlavou. „Ne, Abby, nezbláznila jsem se,“ řekla tiše.

Abby se nadechla, že bude pokračovat v přerušené větě, ale Fay ji předešla.

„Moc o něj stojím. Možná mě někdy začne mi‘ lovat. Musím v to doufat.“

Abby se zatvářila starostlivě. „Celý ten plán není k tobě fér.“

„Je fér k Jeffovi. Jeff je prima kluk a měl by dostat šanci k normálnímu životu, k životu, o jakém sní. Donavan mu tu šanci může poskytnout, pokud s ním budu… Hlavně mu ji chce poskytnout. Má Jeffa rád.“

Abby vstala a zhluboka se nadechla.

„Ano, já vím, Fay. Doufám, že ti je jasné, do čeho jdeš. Opravdu se mi nezdá, že J. D. je vášnivě zamilovaný. Nevypadá na to. Calhoun mi dokonce říkal, že včera tě J. D. dokonce proklínal, když odcházel.“

„To je pravda,“ odpověděla Fay suše. „A já jsem mu nezůstala nic dlužná. Ale později večer jsme se přece jen usmířili.“

Abby zakoulela očima. „Aha.“

„Snaž se mě pochopit, Abby,“ řekla Fay a její hlas zněl naléhavě. „Nemůžu mu říct ne, když si mě chce vzít. Já ho miluju, Abby.“

Abby se podívala stranou. Už ji nenapadal žádný argument, jehož pomocí by mohla rozhodnutí Fay zvrátit. Nebo ji alespoň přimět, aby o něm začala pochybovat. Otočila se zpět k Fay a viděla před sebou sebe samu, jak o několik let dříve, zoufale zamilovaná do Calhouna, žila jako ve snu a nebylo na světě člověka, který by jí mohl vymluvit svatbu. Udělala hned a všechno, co Calhoun chtěl, jen aby si to nerozmyslel. A dobře to dopadlo. Možná to vyjde i jim dvěma. Uvolněně se usmála.

„Vždyť já vím, jak se cítíš,“ konečně řekla. „A doufám, že jednáš správně.“

„Díky, Abby. Taky doufám, že to je ta nejlepší věc, co můžu pro nás všechny udělat.“

Abby pokývala hlavou. „Přeju ti, aby ti všechno vyšlo tak, jak si ty sama přeješ.“ Pozvedla ruku na pozdrav a s úsměvem odešla.

Fay se dala do práce. Čas ubíhal, a kolegyně a kolegové v kanceláři jeden po druhém vstávali od stolů a odcházeli na oběd. I Calhoun odešel, když se pro něj Abby zastavila, aby si někde dali svůj pravidelný polední hamburger. Fay osaměla. Ale ne na dlouho. Donavan stál ve dveřích brzy poté, co se kancelář vyprázdnila.

„Kde jsi nechal Jeffa?“

„Sel do kina,“ odpověděl Donavan s úsměvem.

„Myslí si totiž, že snoubenci mají být spolu sami. Tak mi to říkal. A má pravdu, ne?“ Chytil Fay za ruku a táhl ji ke dveřím. „Mohli bychom si něco koupit a vzít si to někam k řece. Udělat si piknik. A přitom se trochu objímat. Dobrý nápad?“

Fay se začervenala a šťastně se zasmála.

„Skvělý.“

Vyšli z kanceláře a Donavan vedl Fay k autu. Cestou minuli několik lidí, kteří při pohledu na ně nebyli s to předstírat nezájem a nechávali na nich oči – jedni plni zájmu, druzí údivu a nechápavosti.

Donavanovi se to nelíbilo. „Co tak zírají? Vědí, že jsme zasnoubeni?“

„Vypadá to tak.“

„No jo. Klepy jdou městečkem. Ale mně to nevadí. A tobě taky ne, že ne?“

Fay zavrtěla hlavou. „Vůbec.“

Nešli nejdřív k autu, zamířili do obchodu se smíšeným zbožím, nakoupili tam nějaké delikatesy, něco k pití a led do chladicí kabely. Neměl to být žádný kulinářský oběd, ani nijak drahý, ale Fay se cítila, jako by šla na oběd s králem.

„Vypadáš jako bys přišla na zahradní party,“ poznamenal, když lehala do trávy v šatech se ze-lenobílým květinovým vzorem.

„Taky se tak cítím,“ odpověděla a upravovala si rozpuštěné vlasy. Zavřela oči. „Je tu krásný klid.“

„To si stěžuješ?“

Fay otevřela oči. Ale to už se Donavan překulil na ni. Sice se smál, ale v úsměvu bylo něco, co napovídalo mnoho o jeho rostoucí touze.

Oběma lokty ji sevřel v pase a svými stehny sevřel její stehna. „Stejně vhodná doba jako jakákoliv jiná na to, aby sis na mě zvykala,“ zašeptal a svými boky se o ni ze strany na stranu otřel. Fay ucítila, že ten pohyb ho rozpálil. Ucítila jeho vzrušení.

Hleděla na jeho tvář, pozorovala změny ve výrazu.

„Tak asi před sto lety, když jsem byl ještě horkokrevný mladík, tak právě tohle byl moment, který sice předznamenával jen jedno – že přijde něco, co jsem v tu chvíli chtěl, ale jinak nic zvláštního pro mě neznamenal. V poslední době to je jinak. Cítím to jako potěšení. Líbí se mi pozorovat, jak moje tělo reaguje na tvoje.“

„Nereaguje… nereaguje na mě tak, jako na těla jiných žen?“ zeptala se po chvilce, když v ní zvítězila zvědavost nad žárlivostí na všechny ženy, které kdy v životě objímal.

Zavrtěl hlavou. „Takhle reaguje jen na tebe. Asi stárnu. Nebo mě přivádí k životu tvoje panenství.“

Donavan sklonil hlavu a začal ji dlouze líbat. Kolenem roztáhl její stehna a vklínil mezi ně své stehno.

„Nemáme moc času na to, abychom spolu před svatbou chodili, jako se to obvykle dělá,“ řekl, když se donutil odpoutat své rty od jejích. „Musíme si na sebe fyzicky zvyknout co nejdřív. Až budeme novomanželé, tak nám to pomůže hned začít se sexuálním životem.“

„Nic takového jsem nikdy nezažila,“ odpověděla neklidně.

„Ani nic, co by se tomu třeba jen vzdáleně podobalo?“

Fay zavrtěla hlavou. „Vychovávali mě jinak. Ani moji rodiče se k sobě nijak zvlášť neměli. Ani příbuzní, u kterých jsem pobývala. A všichni svorně prohlašovali, že je hřích, když muž si dělá s tělem ženy, co se mu zlíbí, a ona ho nechá. A na to prý nemám zapomenout.“

„V jistém smyslu na tom něco může být,“ odpověděl. „Ale ty se staneš mou ženou. Brzy. Oplodním tě a ty budeš nosit pod srdcem mé dítě. Takže to nebude žádný hřích.“

Donavan hovořil uvolněně, zlehka a samozřejmě. Ale pro Fay nebyl obsah jeho slov něčím, co by mohlo být jen zlehka a bezstarostně řečeno. Oči se jí rozšířily a tváře znachověly.

„Ta představa se ti líbí, že?“ zašeptal Donavan zhrublým hlasem a podíval se na její prsa. Uviděl rýsující se bradavky.

„Máš krásná prsa.“

Fay ta věta šokovala. Tváře měla jako oheň.

Donavanovi to neušlo. Usmál se. „Neměl bych tě zlobit, já vím. Ale nemůžu odolat. Když je mám tak blízko…“

A zatím co k ní hovořil, sklonil hlavu. Políbil bradavku.

SEDMÁ KAPITOLA

Z Donavana sálala horkost.

Kdybych se teď vznesla až ke slunci, nemohla bych cítit silnější žár, napadlo Fay. Ty horké rty… Ty horké rty… Byla jako ve snu. Její tělo najednou jednalo samo za sebe a bez její vědomé snahy se prohnulo a vypjalo do luku. Donavan zareagoval napůl zaúpěním, napůl vzdechem. Fay zabořila nehty do jeho ramen.

„Prosím tě…“ šeptala. „Prosím!“

Donavan byl zaplaven vášní a slova Fay příliš nevnímal. Prsty i rty rozhrnoval výstřih jejích šatů, aby se mohl dotýkat její jemné a hladké kůže. Povedlo se mu to a Fay ve víru vzrušení chtěla cítit jeho rty a jeho ruce všude.

„Dona… vane,“ vzlykla, jako by ztrácela dech.

Donavan se nadzvedl, opřel se o lokty a upřeně na ni hleděl.

„Bože, jsi krásná, Fay. Nádherná. Ještě jsem neviděl ženu, která by byla tak krásná, jako jsi ty, která by měla tak nádherná prsa,“ řekl přerývavě.

Obdivná Donavanova slova ji přivedla do varu. „Chci tě, Donavane.“

„Já tě chci taky.“

„Chci tě tady.“

Donavan zavrtěl hlavou a pokoušel se co nejrychleji vystřízlivět. „Ne, Fay, ještě ne. Ještě nejsme manželé.“

„Na tom přece nezáleží,“ téměř vykřikla, a její tělo zmučené neukojenou vášní se napjalo a pak se jakoby zhroutilo do sebe.

Fay se rozplakala.

Donavan jemně a pomalu vyvlékl ruce z jejího držení a upravil jí šaty. „Záleží, miláčku, věř mi, že záleží.“ A lehl si vedle ní a objal ji. Fay plakala dál. Konejšil ji a hladil tak dlouho, dokud se její rozpálené a rozbouřené tělo zcela neuklidnilo.

„Mám obrovské štěstí, Fay,“ řekl, když už ležela klidná a ztichlá. „Obrovské štěstí.“

Přitulila se k němu. „Myslím, že to jsem já, kdo z nás dvou má obrovské štěstí.“

Políbil ji. „Už brzy uděláme první krok do společného života. Věřím, že pro nás dva i pro Jeffa to bude ten nejlepší krok, jaký můžeme udělat.“

„Bude,“ ujišťovala ho Fay. Ale všimla si Donavanova pohledu, který, jak se jí zdálo, naznačoval jakousi nejistotu, jako by nebyl stoprocentně přesvědčený o tom, co jí právě řekl.

Další týden byl celý ponořený do růžového. oparu. Alespoň Fay to tak připadalo. Každou volnou chvíli trávila s Donavanem a Jeffem a byla v jejich společnosti šťastná. Avšak čas na nákup všeho, co podle ní má nevěsta o svém svatebním dnu mít, si nenechala ničím zkrátit. Abby ji doprovázela. Koupily ústřicově bělavé šaty, se kterými, jak Fay prohlašovala, budou barevně ladit všechny doplňky, ať si je dokoupí v jakékoliv barvě. Nešetřila na klobouku, na botách, ani na závoji, jenž jí měl při obřadu zakrývat tvář. A až to všechno nakoupila, přepadl ji pocit provinění.

Utrácím, vyčítala si. Zapomněla jsem, že doba, kdy jsem se nemusela starat o cenu věcí, je nenávratně pryč.

S provinilým výrazem oznámila Donavanovi sumu, kterou utratila. Donavan se však jen zasmál. „Tak to má být, Fay. Utrácení patří ke každé svatbě.“

Obřad se konal v místním kostele, do kterého Donavan chodil o nedělích. A byla to událost, která vzrušila snad všechny obyvatele Jacobsvillu – a polovinu z nich natolik, že si svatbu nemohli nechat ujít. Kdekdo z nich už věděl, že Fay přišla o velké dědictví, a dokonce i Donavanův bratranec a dosud jeho velký nepřítel Bart jako by zapomněl na dřívější velké výhrady, které k sobě navzájem měli, a přišel do kostela. Choval se k Donavanovi dobře, jako by mezi nimi už žádné staré spory a křivdy nestály, zkrátka jako opravdový příbuzný. Fay z toho měla velkou radost.

Po svatbě Jeff zůstal u Ballengerových a Donavan s Fay odjeli na dvoudenní svatební cestu do San Antonia.

V San Antoniu si navečer vyšli na svou první manželskou večeři do restaurace na promenádě u řeky. Nocí se linula hudba mexických kapel vyhrávajících na barevně osvícených výletních lodích, které proplouvaly kolem, a vzduch byl plný vůně letních květin.

„První manželský večer jsme nemohli strávit na krásnějším místě,“ řekla spokojeně Fay a vlastnicky se podívala na Donavana. Pak si teprve vzala poslední kousek jablkového závinu, který ještě zůstal na talíři a tím jejich svatební večeři ukončila. „Líbí se ti tu?“

Donavan seděl proti Fay. Stále měl na sobě šedý oblek, který si vzal na svatební obřad. Ještě se nepřevlékl. Ani Fay se ještě nepřevlékla. Líbilo se jí sedět v krásných bělavých šatech s Donavanem u pěkně prostřeného stolu. Oděv pomáhal vytvářet atmosféru výjimečného dne a Fay ji chtěla udržet a vychutnávat co nejdéle. Hlavou jí sice prolétlo pár prchavých vzpomínek na některé z mnoha večeří u mnohem skvostněji připravených stolů, večeří, na které ji brali rodiče od dětství – pokud ovšem nebyli právě na cestách, ale pohled na Donavana vzpomínky rychle zahnal. Znovu si uvědomila, jak je vedle něj šťastná a že k tomu štěstí by jí stačil i jednodušeji prostřený stůl, než je ten, u kterého spolu sedí. Protože to hlavní je být s Donavanem.

„Nejsi rozčarovaná, že jsem ti nenabídl týden někde k Nice nebo v Saint Tropez?“

Fay se usmála a pak zavrtěla hlavou. „Jsem šťastná. A to je pak člověku jedno, kde právě je. Doufám, že tě taky udělám šťastným.“

Donavan se taky usmál. „Myslím, že bych tě měl odvést do našeho společného pokoje. Do manželského pokoje. Jsem zvědav, kolikrát tě přiměju ke zčervenání, než ti ukážu, co to je fyzická láska.“

Srdce Fay se rozbušilo. „Dobře,“ řekla nejisté. Nebyla s to podívat se Donavanovi do očí. I po chvíli, když už zaplatili a Donavan ji vzal podpaží a vycházeli do teplé voňavé noci, měla nejistý pohled a nevěděla, jak se chovat a o čem hovořit.

Došli k hotelu. Fay byla stále neobvykle tichá. Její nejistota se změnila v obavy.

Ve výtahu ji Donavan něžně pohladil po vlasech. „Ty se bojíš, Fay?“

„Trochu ano,“ přiznala a nervózně se zasmála. A taky se bojím, že tě zklamu. Ty nejsi nezkušený mladík a něco ode mě čekáš. Jenže já jsem nezkušená, nikdy jsem s nikým nebyla. Nevím…“

Donavan se na ni konejšivě usmál. „Ale nezapomeň, Fay, že nikdy jsem nebyl ženatý. Neprožil jsem svatební noc. Ani nikdy jsem nebyl s dívkou, která byla pannou.“ Pak zvážněl. „Ale ničeho se neboj. Budu opatrný.“

„Nebojím se… nebojím se… nebojím se,“ šeptala.

Výtah zastavil. Donavan objal Fay kolem ramen a vedl ji do pokoje. Když vstoupili dovnitř, Fay chtěla rozsvítit světlo. Donavan ji chytil za ruku.

„Necháme raději tmu. Myslím, že to bude pro tebe lepší,“ zašeptal. A začal ji něžně objímat. „Bude lepší, když mě zatím nebudeš vidět.“

Fay plná rozpaků chtěla situaci obrátit v legraci a pokusila se o vtip. „Proč? Máš na těle bradavice velikosti dolarové mince?“ zeptala se a snažila se působit vesele.

„Sama víš, že to tak není. Ale opravdu si myslím, že tma bude pro tebe lepší. Ráno tomu budeš rozumět lépe. A teď se pojďme těšit jeden z druhého.“

„Ale já tě vidět chci!“ vzdychla Fay.

„Dobrá,“ usmál se Donavan. „Je to tvůj večer, tvá noc…“ A pomalým, takřka tanečním krokem ji odvedl k posteli. Položil ji na ni.

Fay bez hnutí ležela tak, jak ji Donavan na ni položil, a bez dechu sledovala jeho tvář a pak i ruce, jak pomalu rozepínají knoflíky jejích šatů. Sledovala, jak ji líbá na každý kousíček těla, které odhaloval, a jak odkládá jeden kus jejího oděvu za druhým. Líbilo se jí to.

Když už na sobě neměla nic, Donavan ji přitiskl k sobě. Cítila na kůži drsnou látku jeho saka a kalhot a uvědomila si, že ona je nahá, ale on je ještě oblečený, jako byl při svatebním obřadu. Trochu se za svou nahotu najednou zastyděla.

„Ty jsi ještě oblečený,“ zašeptala nejisté.

„Já vím. Na to nejde zapomenout, to mi věř.“

A Fay v potemnělém pokoji, jen při světle přicházejícím z ulice, pozorovala, jak se rychle svléká a odhazuje svlečené kusy oděvu na křeslo vedle postele, tam, kam před chvílí odkládal její svatební šaty a svatební prádlo. Potom se otočil a lehl si k ní na postel. A pomalu, jako by chtěl stupňovat své potěšení, ji začal líbat na ústa. „Neboj se otevřít ústa pořádně,“ pobídl ji. „Vždyť umíš líbat. Dokonce krásně líbat. Už jsme se přece několikrát líbali. Jo, to je ono.“ A pak se sklonil a líbal její prsa, břicho a klín.

Fay sevřela stehna. „Uvolni se, Fay.“

Fay poslechla. Donavan ji pohladil na nejcitli-vějších místech a Fay vykřikla. O něčem takovém se jí nezdálo ani v těch nejerotičtějších snech.

Donavan se nadzvedl, pohladil ji po tváři a něžně ji políbil. Chtěl do ní proniknout. „Uvolni se Fay. Uvolni břicho.“

Ale Fay bolestí vykřikla.

Donavan se na chvilku od ní odtáhl, ale nepřestal ji líbat. Pak se pokusil znovu.

Fay zase vykřikla bolestí.

„Bože, miláčku, obávám se, že to asi nebude ta nejkrásnější noc tvého života. Možná budeš muset nejdříve zajít za doktorem,“ řekl Donavan vážně. „Nechci tě lekat, nic to nebude, ale já to asi nebudu schopný udělat, když máš při tom bolesti. Nechceš si chvilku odpočinout? Ležet v klidu?“

Fay těžce polkla. „Chci. A tebe by to taky bolelo, kdybys to chtěl udělat?“

„Asi taky.“

Donavan se přetočil na záda a přitáhl Fay k sobě. Toužil po ní, ale nechtěl spěchat za každou cenu a hlavně jí nechtěl způsobit bolest.

„Netušila jsem, že s mým panenstvím je nějaký problém,“ začala váhavě. „Nikdy jsem s tím neměla žádné potíže, takže mě ani nenapadlo, že bych potřebovala gynekologické vyšetření. Nebo dokonce zákrok. A proto jsem ani nemohla vědět, že něco není v pořádku.“

Donavan pohladil Fay po hlavě. „Ale nenalé-hám na tebe příliš, anebo ano? To bych nerad. Nechci, abys s prvním milováním měla nepříjemné zkušenosti.“

Fay se najednou cítila mizerně.

„Určitě si kvůli mně děláš nějaké výčitky. Ale to je moje vina, to já všechno kazím.“ A dala se do pláče.

Donavan ji objal.

„To je hloupost.“ A jemně se rukou dotkl vnitřní strany jejích stehen a hned potom citlivého místa mezi nimi. Fay ho instinktivně chytila za ruku, ale už bylo pozdě. Zaplavil ji pocit nevyslovitelné rozkoše. Zapomněla na existenci všeho a všech –kromě Donavana.

Když pocit slasti uplynul a Fay se vrátila do reality, rozhlédla se kolem sebe.

Donavan se tvářil spokojeně. „Jestli se ti to líbilo, a chceš ještě, nemusíš mě o to žádat dvakrát. I mně se to líbilo.“

Fay neodpovídala. Se zaujetím si prohlížela jeho tělo. Bylo úžasné. Silné a opálené – kromě světlého místa kolem boků. Zřejmě otisk plavek, říkala si. A ty krásně tvarované nohy a paže! Má je jen slabě porostlé tmavými chloupky. Na hrudi a na části břicha jich má víc. Vypadá to nádherně mužně, sexy.

Fay se tajil dech. Nemohla z něj spustit oči. I neoblečený je ztělesněným snem každé ženy, pomyslela si. Vlastně asi zejména neoblečený.

Je božsky krásný.

Zatímco tiše obdivovala jeho tělo, Donavan se pomalu pozvedl, opřel se o loket a natočil se k ní. V očích mu jiskřila nenaplněná touha. Políbil ji.

„Teď jsem na řadě já,“ řekl polohlasem a opět si lehal na záda. „Teď já chci od tebe to, co jsem dal tobě.“

„Udělám cokoliv. Nauč mě to.“

Donavan ji nejprve políbil. A pak uchopil její ruku a vedl ji. Fay potlačila stud i nejasné obavy z dosud nepoznaného a řídila se nejdříve Dona-vanovými radami, ale potom už jen vlastním instinktem. Když se pak Donavan vzepjal a vykřikl, ležela u něj a cítila spokojenost a rozkoš. Obojí ji nakonec ukolébalo. V Donavanově náručí upadla do klidného spánku.

Dalšího dne ráno jeli domů. Donavan způsobem sobě vlastním poněkud suše poznamenal, že nehodlá trávit další noc hraním si na sex, když mohou prožívat skutečný, a naléhal, aby Fay šla hned ke gynekologovi.

Fay se tedy k němu vypravila hned v pondělí ráno. V koutku duše doufala, že všechno bude dobré i bez lékařova zásahu. Ne, že by se zásahu obávala, ale byla by radši, kdyby mohla přijít o panenství přirozenějším způsobem. Zejména teď, když už měla manžela, svého nenahraditelného Donavana, jak si pořád opakovala, aby se znovu a znovu opájela skutečností.

Jenže, jak jí opatrně a s citem oznámil gynekolog, malý zásah byl nutný.

„Opatrnost vašeho muže byla na místě, zachoval se nejlépe, jak mohl,“ vysvětlil jí doktor, než vykonal zákrok. „Jinak jste mohla mít velmi nepříjemnou zkušenost a ta by mohla ovlivnit váš další sexuální život. Takže díky manželově trpělivosti vám nic nedobrého nehrozí.“

Zákrok sám o sobě nebyl nijak bolestivý, ale nebyl příjemný.

„Za dva tři dny ztratíte i ten trochu nepříjemný pocit, který teď máte, a vše bude, jak má být,“ oznámil jí lékař, když už oblečená vyšla z kabiny. A s těmito slovy ji taky propustil.

Fay od něj odcházela v dobré náladě. Konečně to přijde, opakovala si. Konečně se s Donavanem budeme milovat. Už aby to bylo.

A hned dalšího dne byla vzrušená od samotného rána. Gynekologický zákrok po sobě nezanechával žádné stopy a Fay v duchu Donavanovi slibovala, že prožije tu nejkrásnější noc v životě. Zasloužíš si to, Donavane. Udělám pro to všechno.

A pak šla za Abby a požádala ji, aby u sebe nechali přespat Jeffa ještě jednu noc. Abby souhlasila, aniž se na něco ptala. Jeff s tím souhlasil taky, jen zavrtěl hlavou a pronesl pár poznámek o podivných potřebách novomanželů.

Fay se vrátila na ranč a připravovala příjemný večer. Dala chladit šampaňské, podle kuchařky připravila maso, které k jejímu překvapení chutnalo docela dobře, a dokonce ani dezert připravovaný podle receptu Abby nijak zvlášť nezkazila.

Když přicházel večer, oblékla si šaty, o kterých byla přesvědčená, že pro tento večer jsou ideální. Dlouhé ramínkové saténové šaty s rozparkem a hlubokým výstřihem jsou pro náš večer nejlepší, říkala si. Odhalují ňadra i nohy a jasně se na nich rýsuje všechno, co je pod nimi a co se Donavanovi tak líbí.

Pak si vzpomněla na vlasy. Rychle si je rozepnula a nechala spadnout na záda a na ramena. Tak je Donavan má rád, opakovala si. Žádný drdol, žádný ohon. Hladké, rozpuštěné vlasy. Ještě trochu parfému…

A je to.

Bude mít radost. Minulou noc byl trpělivý. Políbil mě, objal a tím to skončilo. Ale dneska ho udělám šťastným. Udělám všechno, co mu uvidím na očích.

Jen chvíli poté, co skončila s přípravami na večer, ozval se zvuk motoru. A pár vteřin na to Fay vycítila, že něco není v pořádku. Způsob, kterým Donavan otevřel dveře auta a jak jimi prásknul, naznačoval jakýsi vztek. Něco se muselo stát v práci, pomyslela si Fay. Ale postarám se, aby na to rychle zapomněl. Prožijeme noc plnou lásky.

A šla ke stolu zapálit svíčky

Když se domovní dveře otevřely a Donavan přes předsíň vlítl do kuchyně, když uviděla jeho tvář, hned pochopila, že jeho rozčilení nezpůsobily problémy v práci. Zíral na ni skoro zuřivě. Čišela z něj agresivita, kterou u něj ještě nepoznala.

„Nikdy jsi mi neřekla, že máš nějakou tetu, která když by se jí zachtělo, mohla by si koupit Mia-mi Beach,“ vykřikoval.

Fay na něj nechápavě hleděla. A pak jí to došlo. „Ty myslíš pratetu Tessii… Ano, ale… Tessie…“ Hlas jí pomalu slábl.

Výraz Donavanovy tváře však ztvrdl ještě víc.

Sundal si klobouk a vztekle ho mačkal v rukou. „Před několika minutami volal tvůj strýc Henry. Chtěl ať ti řeknu jednu novinu.“

Donavan se nadechl. „Tvoje prateta v noci na dnešek umřela. Zdědila jsi prý všechno, co měla, což obnáší miliony dolarů,“ dostal ze sebe a tvář mu přitom každou vteřinu bělala víc a víc.

A Fay teprve teď pochopila. „Tessie je mrtvá? Minulý týden mi psala. Zdálo se, že je v pořádku.“

„Nic jsi mi o ní neřekla. Proč?“

Do očí jí vyhrkly slzy. „Nikdy jsem nemyslela na její peníze,“ řekla a rozplakala se naplno. „Měla jsem ji ráda. Na jejích penězích mi nezáleželo,“ vysvětlovala mezi vzlyky. Myslela jsem, že všechno odkáže charitě. Mluvila o tom. A jsem si jistá, že ji ani ve snu nenapadlo, že bych ty peníze potřebovala. Ona žila v přesvědčení, že po rodičích jsem zdědila peněz víc než dost. Všichni, kdo znali mé rodiče, věděli, že po nich všechno zdědím. Takže netuším, proč to udělala.“

Přikývl. „Tak to možná bývalo. Mezitím se všechno změnilo. Po rodičích jsi nakonec neměla co zdědit. Naštěstí. Ale možná se to dozvěděla.“

„Nemusím dědictví přijmout.“

Donavan si stahoval kravatu a hleděl na Fay bez mrknutí oka. „Neobtěžuj se takovými řečmi. Nejspíše se nemůžeš dočkat, až odletíš na jih. Tvůj strýc poletí s tebou. Říkal mi, že už zařídil vše potřebné. Že koupil letenky a u nějaké půjčovny aut v Miami objednal auto. Další podrobnosti ti prý řekne sám a později.“

Fay z očí tryskaly další a další slzy.

„Ale za to já přece nemůžu,“ vzlykala.

Donavanovy oči potemněly a zledověly. „Neříkám, že za něco můžeš. Ale zásadně to mění naši situaci. Za těchto okolností nemůžeme zůstat manželé.“

„Ne? A co bude s Jeffem? Dají ti ho do péče, když budeš žít sám?“

„Ještě nevím. Musím si dobře rozmyslet, co udělám…“

Donavan byl najednou neobvykle nerozhodný. Fay k němu přistoupila.

„O dědictví nemusíme nikomu nic říkat. Požádám strýce Henryho, aby o tom všem mlčel. A pak můžeme být manželé tak dlouho, dokud soud nevydá rozhodnutí, že Jeff má zůstat s námi. Potom se třeba hned rozvedeme.“

„Rozvedeme?“ Donavan se hlasitě rozesmál. „My přece můžeme požádat o anulování manželství!“

Fay zrudla.

„Zapomněla jsi, miláčku?“ zeptal se posměšně. „My jsme si na sex jen hráli. Nikdy jsme ho neměli. Žádnou škodu jsem ti nezpůsobil. Můžeš si najít někoho mezi svými, v okruhu lidí, ke kterým náležíš, a vdát se znovu.“

„A ty?“

Donavan pokrčil rameny a otočil se, aby mu nemohla vidět do tváře. „Já mám Jeffa.“

„A o mě nestojíš?“

„O co stojím, nebo ne, to už teď není podstatné,“ odpověděl chladně. „Ale to poslední, co si můžu dovolit, jsou řeči lidí v Jacobsvillu. Zejména teď, když tu je Jeff. Nemůžu žít v obavách z pomluv. Nechci, aby se říkalo, že další z rodu Langleyů se jako jeho otec oženil pro peníze. Jeffa se takové pomluvy nesmějí dotýkat. Nesmí jimi trpět. Jsem rozhodnutý jim zabránit. A povede se mi to jen tehdy, když k takovým řečem nedám ani ten nejmenší podnět.“

„Aha.“

Fay porozuměla. S miliony ji Donavan nechce a nikdy nebude chtít. Je pyšný. Nesnesl by poznámky místních lidí. A i kdyby je nakrásně byl ochotný snášet, nedovolí, aby je musel snášet Jeff.

„Ze všeho nejdříve zavolám strýci Henrymu,“ řekla a čekala, co Donavan na to.

Ale Donavan nereagoval. Neptal se, proč chce volat Henrymu. Ani co bude dělat. Otočil se a vyšel ven.

Dveře se za ním s bouchnutím zavřely.

Následující den dopoledne Donavan odvezl Fay a jejího strýce na letiště.

Ballengerovi měli pochopení pro situaci Fay a svolili s několikadenní dovolenou, o niž je požádala. Souhlasili s její žádostí hned, aniž chtěli podrobné vysvětlení situace, aniž jí kladli otázky. Nemalý podíl na tom měla i Abby, která ochotně slíbila, že Fay ve všem zastoupí.

Ale nebyla to jen Abby, kdo jí chtěl pomoct. O totéž usilovali i všichni ostatní. Všichni totiž zpozorovali apatii a jakoby nezájem o okolní svět, s nimiž se ráno v kanceláři pohybovala. Přičítali to smutku ze ztráty pratety i faktu, že těžce nese odjezd od manžela. Vždyť se právě vzali, říkaly si kolegyně a povzbudivě se na ni usmívaly a ptaly se, zda pro ni mohou něco udělat. Stejně se chovali i mužští kolegové. Fay jejich soucit dojímal. Nečekala ho. Přece jen se v práci pohybovala mezi lidmi, k nimž se chovala laskavě, ale s nimiž nenavázala nijak zvlášť vřelý a osobní vztah.

Jen s Abby jsme přítelkyně. S ostatními udržu-ju běžné kolegiální vztahy na zdvořile vstřícné úrovni. A oni mi teď dávají najevo tolik soucitu!

Fayino dojetí se každou chvíli zvyšovalo. Byla ráda, když byl čas odjet na letiště. Obávala se, že se z takové pozornosti nakonec rozpláče.

Ale cesta na letiště byla utrpením. Donavan mlčel.

A to jedu s vlastním manželem, pomyslela si Fay pokaždé, když se podívala na Donavanovu chladnou tvář. Nemá pro mě ani setinu soucitu, který má pro mě každý, kdo se mnou sedí v kanceláři.

Už dlouho před tím, než dorazili na letiště, strýc Henry vycítil, že mezi Fay a Donavanem něco není v pořádku. Zneklidňovalo ho to, a tak sotva zaparkovali, snažil se vytratit z jejich společnosti. „Děkujeme ti, že jsi nás sem zavezl, Donavane,“ řekl mu. „Víš, jak nemám rád taxiky.“ A otočil se k Fay. „Počkám na tebe v hale.“

„Dobře,“ odpověděla Fay. Byla v rozpacích, nevěděla, co říct. Hleděla tedy na odcházejícího strýce.

„Asi jsi moc dobře nespala, že?“ zeptal se Donavan odměřeně. Jeho otázka byla na místě, protože skutečně ani nevěděl, jestli vůbec usnula.

Odešel totiž ze společné ložnice hned večer a beze slova.

Zavrtěla hlavou. „Myslela jsem na tetu Tessii. Měly jsme se rády.“

„Moc jsem s tebou včera nesoucítil,“ řekl škrobeně. „Omlouvám se.“

Fay se zatvářila upjatě.

„Není třeba se omlouvat. Nikdy jsem tě přece o nic nežádala. A nikdy tě o nic žádat nebudu. Zůstanu s tebou, dokud to bude dobré pro rozhodnutí soudu. A potom, jak jsi říkal, můžeme požádat o anulování manželství.“

„Co chceš potom dělat?“

Fay pootočila hlavu, aby neviděl, že tají úsměv. To je mi ale otázka, říkala si. S těmi miliony budu dělat všechno to, co se mi bude chtít dělat.

Sehnula se a zvedla kufr, aniž se na něj podívala. „To tě přece už nemusí zajímat. – A ještě něco – neřekla jsem Ballengerovým, že jsem něco zdědila. A doufám, že ani ty jsi jim zatím nic neříkal. Na to bude vždycky dost času, až se vrátím.“

A rázně vykročila za strýcem. Po několika krocích se pootočila ještě jednou. „Protože dokud si nepromluvím s tetinými právníky, nic není jisté,“ dodala přes rameno, ale dívala se při tom někam vedle něj.

„Hlavně nedělej žádná nerozumná a unáhlená rozhodnutí jen kvůli mně,“ odpověděl chladně. Přinutil se však k úsměvu. Ten nebyl ani chladný, ale bohužel ani milý. Neříkal jím vůbec, pokud ovšem pouze nechtěl vyjádřit naprostou lhostejnost.

Měl mi ten úsměv říct, že vzdát se milionů jen proto, abych s ním mohla žít slušný, obyčejný život, je holý nesmysl? Fay si nebyla jista, jak si má ten úsměv a poznámku vykládat.

Ale pak jí Donavan smysl svých slov objasnil. „Oženil jsem se s tebou jen kvůli Jeffovi,“ řekl. „Možná jsem tě chtěl i jako ženu,“ dodal, když se na něj podívala. „Ale těla časem ztrácejí na přitažlivosti a na ceně. Navíc od toho tvého jsem odcházel hladový.“

Fay se zastavila. Zbledla. Stáhl se jí žaludek. „Jsem ráda, že jsi mi to řekl. Alespoň vím, že tě tady nezanechávám jako manžela, kterému budu chybět. Na shledanou, Donavane.“

„Ne na shledanou,“ řekl lhostejně. „Sbohem.“

Zamítavě zavrtěla hlavou. „Ne. Myslela jsem na shledanou. Vrátím se. Zůstanu s tebou kvůli Jeffovi. Takže na shledanou.“

Fay odvrátila zrak od Donavana a snažila se, aby ani ve tváři, ani v hlasu nebyly hořkost a bolest, které jí způsobilo Donavanovo odmítnutí. Podruhé vykročila za strýcem.

Každým krokem se své bolesti vzdaluju, říkala si. Každým krokem musí bolesti ubývat. A už nikdy se nevrátí ta bolest, kterou jsem cítila při předchozím kroku.

Začala kroky počítat. Neotočila se. Donavan byl dobrý učitel a naučil ji, jak gesty vyjádřit lhostejnost. I když jí přitom srdce krvácelo…

Cesta do Miarhi se zdála dlouhá a únavná. Dlouhý a únavný se zdál i pobyt v Miami. Fay se svým strýcem dávali do pořádku všechno, co po zemřelé tetě zůstalo. Ponechávali si jen to, co jim mělo Tessii připomínat, a zbylé věci chystali k likvidaci. Na konci pobytu, ještě před odjezdem, je čekala návštěva kanceláře tetiných právníků.

Vešli dovnitř. Fay usedla na židli vedle strýce Henryho a nepřítomně hleděla na zeď.

„Vím že teď očekáváte řeč, která jen potvrdí to, co jste už dávno věděli, nebo tušili,“ začal omluvně právník, který jako jediný zůstal v kanceláři poté, co do ní vstoupili. Ostatní s omluvou už odešli.

„Ale bohužel,“ pokračoval právník, „závěť byla nedávno bez mého vědomí změněna. Paní, která u Tessie uklízela, našla novou závěť v nočním stolku. Závěť má všechny potřebné náležitosti, včetně podpisů svědků.“

Henry pozvedl obočí a zasmál se. „Chcete říct, že všechno odkázala svým kočkám?“

„Naložila s majetkem o něco lépe,“ odpověděl právník a pokračoval. „Odkázala všechno řetězci hostelů pro rodiny, jejichž děti trpí rakovinou. Podle toho, co se mi podařilo zjistit, sestra té paní, která u ní uklízela, měla dítě postižené leu-kémií, a protože si nemohla dovolit zůstat poblíž dcery v hotelu, musela jezdit denně tam a zpátky stovky kilometrů… paní Langleyová, jste v pořádku?“

Fay byla ohromená. Potěšená. Nevýslovně potěšená. Podívala se na právníka. „Chcete říct, že nemusím přebírat žádné peníze?“

Její slova právníka šokovala. „A vy, paní, chcete říct, že byste je nechtěla?“

„Já je nepotřebuju. Jsem docela spokojená.“

„Já tak docela spokojený nejsem. Mohla mi zanechat pár kusů nábytku,“ poznamenal Henry.

„Ale něco vám zanechala. Vnitřní zařízení bytu má být prodáno ve veřejné dražbě a zisk, který z dražby vzejde – podle mého odhadu to bude tak asi čtvrt milionu dolarů – si vy dva máte mezi sebou rozdělit. Taky tu jsou ještě šperky, které mají připadnout paní Langleyové – za předpokladu, že žádný z nich neprodá. Jde o rodinné klenoty.“

Fay se zasmála. „Některé z těch šperků jsou víc než tři sta let staré a historie jejich majitelů sahá až ke členům evropských královských rodin. Takové šperky bych nikdy neprodala. Ty budou náležet mým potomkům,“ řekla pyšně, ale sotva ta slova vypustila z úst, uvědomila si, že ještě ani jednoho potomka nemá a rysy v obličeji jí povadly.

„Takže máme alespoň něco,“ řekl Henry, když vyšli z kanceláře. „Alespoň něco, když ten největší kus ti nepřipadl. A věř mi, že mě to mrzí. Moc bych ti to přál, zejména teď, když ses dozvěděla, jak to je s tvým neslavným dědictvím po rodičích.“

„Netrap se tím, strýčku Henry. Vím, že jsi nic nemohl ovlivnit,“ ubezpečovala ho Fay.

Henry se na ni nevěřícně podíval. „Ty jsi skutečně nestála o Tessiiny peníze?“

Fay zakroutila hlavou. „Vůbec ne. Víš, Donavan by se nikdy se mnou neoženil, kdyby věděl, že jsem bohatá. Znáš tu starou historii.“

„Chápu,“ přikývl Henry. „Nechce se v ničem podobat svému otci. Takže možná to je dobře, že s Tessiiným dědictvím to dopadlo tak, jak to dopadlo. Možná, že tvoje manželství bude o to lepší. Umím si představit, co by ti J. D. řekl, kdybys ty peníze zdědila. A teď pojďme. Už bych chtěl být doma.“

Henry uchopil Fay pod paži a společně kráčeli k autu, do kterého po strýcově objednávce prvně nasedli už hned po příletu do Miami. Fay usedla za volant, Henry na sedadlo spolujezdce. Rozjeli se.

„Ano? Uměl by sis představit, co by mi Donavan řekl, kdybych se vrátila s penězi?“ zeptala se Fay, když už opouštěli parkoviště a vjížděli na ulici, po které měli dojet až k hotelu. Ale odpověď nečekala a Henrymu se do žádných řečí na toto téma už nechtělo. Mlčel a Fay si říkala, že Donavan ji určitě jen škádlil, když říkal, že s dědictvím po tetě Tessii je bohatá a že o bohatou on nestojí. Protože když ji má rád, na penězích mu nemá záležet. Při vztahu dvou lidí přece nejde o peníze –ať už jich je málo, nebo moc.

A rozhodla se, že se co nejdříve vrátí do práce ve velkovýkrmně a Donavanovi řekne, že její dědictví zůstává vázáno, že ho získá později.

Ano, tak to udělám, pomyslela si. Není třeba, aby věděl víc. Odmítl mě a já teď musím vážit každý další krok. Možná, že když mi ubližoval, tak mi vlastně pomáhal. Protože jsem se do něj zamilovávala každým dnem víc a víc a to k ničemu nebylo dobré. Teď se od něj snáz odpoutám.

A co chce Donavan? To snad neví ani on. Ale jisté je, že mě chce jako ženu – alespoň to tak někdy vypadá, a že chce dostat Jeffa do svého opatrovnictví.

Nemusela bych se cítit za Jeffa zodpovědná, není můj příbuzný a znám ho jen několik dnů. Ale cítím se zodpovědná. A s tím pocitem nic nenadělám. Prostě to tak je. Od chvíle, kdy jsem se rozhodla, že si Donavana vezmu, cítím se za Jeffův osud spoluodpovědná. Je to prima kluk a kvůli němu nemůžu jen tak od Donavana odejít. Musím počkat, až soud tak či onak rozhodne. A potom se zařídím podle svého. Nějak už to vyřeším.

Není ale tragikomické, že jsem vstupovala do manželství jako panna a jako panna z něj odejdu? O fyzickém milování pořád nic nevím. Jen jsem se trochu poučila, jaké to je, než k němu dojde. Možná by můj případ rádi zaznamenali v Guinnessově knize rekordů.

Fay se strýcem Henrym mlčky dojeli na parkoviště u hotelu. Fay zastavila před hlavním vchodem, otočila se k Henrymu a pokusila se o úsměv. Byla mu vděčná, že celou cestu ji nechal přemýšlet a na nic se jí neptal. Henry se taky pokusil o úsměv. Pak těžce povzdechl a beze slova ji pohladil po ruce. S druhým těžkým povzdechem vystoupil ze dveří auta, které mu již otevřel hotelový vrátný, a šel do hotelu.

Fay v místní kanceláři půjčovny vrátila klíče auta, v recepci hotelu požádala o účet a šla do svého pokoje sbalit si věci. Myslela při tom na Jacobsville a na to, co ji tam asi čeká. Něco příjemného? Nepříjemného? Nechám se překvapit.

Bohatá však zřejmě nikdy nebudu. A možná bych měla být ráda. Narodila jsem se do rodiny, kde byla spousta peněz, a věděla jsem, že se mi nic nemůže stát, když v životě neuspěj u. A donedávna tomu tak bylo. Nebo alespoň jsem tomu věřila a podle toho i žila. Ale teď je všechno jinak. Já musím pracovat a uspět, protože když neuspěju a padnu dolů, nepadnu na hromadu bankovek. Musím se snažit, bojovat o všechno. Tak nějak to říkal i Donavan. A ten ví, co to je život.

Kdyby mě Donavan měl rád, žádné peníze bych v životě nepotřebovala. Je mi s ním dobře. Někdy se mi zdálo, že i jemu bylo se mnou dobře. Ale zřejmě vždycky šlo jen o fyzickou touhu. A fyzická touha není láska. Nemůžu žít s mužem, který se na mě dívá jako… jako na zákusek, bez kterého může žít. Chci aby mě chtěl, to ano, ale aby mě miloval. Ale jemu o lásku nejde. Na peníze a pomluvy, které by se v Jacobsvillu vyrojily hned, sotva by se oženil s bohatou dívkou… na ty se jen vymlouvá.

Donavan totiž nikdy nikoho nemiloval. Neumí milovat. Ale já ano.

Teď se k němu vrátím a budu předstírat, že ho nemiluju a že jsem ho nikdy nemilovala. Ze my dva jsme lidé, kteří spolu žijí kvůli třetímu člověku, kvůli Jeffovi. Podle pravidel manželství ani manželé nejsme, protože manželství nebylo konzumováno. Tak o co mi jde?

Fay se hlasitě a hořce rozesmála. Kdyby to věděl Jeffův současný nevlastní otec, tak by se pěkně bavil. Naštěstí to nikdo kromě mě a Donavana neví.

Fay zavřela kufr a zatelefonovala strýci. „Máš sbaleno, strýčku Henry?“

„Ano, děvče. Jen jsem čekal, až zavoláš.“

„Tak jedeme.“

Fay přivolala hotelového nosiče.

Bylo třeba jít domů a postavit se k situaci čelem.

OSMÁ KAPITOLA

Fay se strýcem Henrym vystoupili z letadla, vyzvedli si zavazadla a společně vstoupili do letištní haly. První, koho tam uviděli, byl Donavan. Stál opřený o zeď a hleděl k východu z prostoru, jimž vycházeli cestující, kteří právě přiletěli. Fay se překvapením zastavila a tázavě se podívala na Henryho. Henry však kráčel dál, nezastavoval se, jen zpomalil krok a pootočil se k ní. Pozvedl při tom obočí, pohodil hlavou a nasadil výraz, z něhož Fay vyčetla, že on zas tak moc překvapený není a ona raději ať zachová klid a pokračuje v chůzi, protože všechno je v nejlepším pořádku.

Donavan je taky uviděl hned, sotva širokými dveřmi vstoupili do haly, a šel jim naproti.

„Mohli jsme si vzít taxi,“ začala Fay chladně, hned poté, když se pozdravili, a doufala, že zabarvení jejího hlasu zakryje radost, kterou v ní vyvolal pohled na čekajícího Donavana.

„To je v pořádku. Jsem rád, že jste mi dali zprávu, kdy přiletíte.“

Fay se tázavě podívala na strýce Henryho. Ale ten pokyvoval hlavou s tvářil se, že ho zaujala skupina lidí hlučně se vítající na opačném konci haly.

„A shodou okolností jsem právě měl chvilku čas, tak jsem si říkal, že pro vás zajedu. Rád vás oba zase vidím,“ pokračoval Donavan s nevídanou vstřícností a jakousi pokorou, kterým Fay nerozuměla. Navíc vypadal klidně, spokojeně a uvolněně. Kouřil doutník a stetson měl jako vždy posazený na stranu a hodně do čela, takže mu nebylo dost dobře vidět do tváře. Do očí mu Fay viděla jen když pozvedl hlavu. Což udělal zatím jen jednou.

Kdyby hovořil jen s ní, Fay by se nepodivovala. Je přece o hodně menší než on a Donavan se k ní vždycky musí sklánět, ale Henry je vysoký muž a s ním Donavan může hovořit, aniž musí shýbat hlavu. Tak proč ji nezvedne? Vůči Henrymu se nechová příliš zdvořile.

Donavan stále postával s mírně sklopenou hlavou a tváří z větší části zastíněnou střechou klobouku úmyslně. Nečekal totiž, že pohled na Fay ho natolik rozradostní, že v tu chvíli nebude s to ovládat svou mimiku. Chtělo se mu usmívat se, a to ho zaskočilo. A stáhnout klobouk do čela a nezvedat hlavu byl jediný způsob, kterým mohl svou radost před jejich očima skrýt.

Mohl jsem to čekat, říkal si a ani ho nenapadlo, že všichni tři, jak tam stojí, skrývají radost – že Fay jako on skrývá radost z opětného shledání a Henry zase radost z toho, že se mu vyvedl jeho tajný plán a nebude muset jet domů žádným z těch nepříjemných taxíků.

Donavan se díval na Fay a mimoděk krátce sumarizoval své pocity posledních dnů. – Od chvíle kdy odjela, mi chyběla. Podvečery a večery bez ní byly dlouhé a jaksi prázdné. A tu dlouhou prázdnotu nešlo ničím vyplnit, nic mě neuspokojovalo. A štvalo mě pomyšlení, že před odletem do Mia-mi, když potřebovala moje pohlazení a povzbuzení, byl jsem k ní hrubý.

„Jistě, že bychom si mohli vzít taxi, jak říká Fay. Ale přijel jsi nám naproti, a to je moc příjemné překvapení, Donavane, moc příjemné,“ přerušil jeho myšlenky Henry. Jako první z nich se rozhodl přerušit panující rozpaky Fay a Donavana – ale i svoje, protože pomalu začínal mít pocit přebytečného třetího tam, kde si obvykle dva vystačí.

Donavan se na něj usmál. Vzal z rukou Fay držadlo vozíku, na němž vezla zavazadlo, a všichni tři zamířili k východu z letištní haly. Donavan po svém zvyku kráčel trochu rychleji, ale Henry s ním udržel krok. Jen Fay se naschvál za nimi trochu opožďovala.

„Taxíky totiž nesnáším,“ slyšela hlas Henryho.

„Tak to jsem dvojnásobně rád, že jsem přijel,“ odpovídal Donavan a Fay se zdálo, že to myslí upřímně.

Potom se Donavan otočil, a když viděl, že jde pár kroků za nimi, zastavil se. Henry rovněž. Když je došla, nikdo z nich dvou její zpožďování nekomentoval, jen klidně pokračovali v cestě k autu.

Henry ještě jednou zdůraznil, jakou radost mu Donavan udělal, když si našel čas a přijel pro ně na letiště. Fay se už Donavanova příjezdu nedotkla ani slovem. Ani se na něj nepodívala a raději předstírala, že nevnímá jeho kradmé pohledy, že ji zajímá jen dění na parkovišti před letištní halou a hlavně skupina lidí, která se v hale hlučně vítala a teď se všichni, jako oni tři, přesunuli na parkoviště a chystali se k odjezdu.

Nestarám se o něj, opakovala si v duchu. Před odjezdem mi ublížil. Ale ublížil mi naposled. Už se to nestane. Nedám mu příležitost, slibovala sobě i Donavanovi.

Konečně nastrkali zavazadla do kufru Donavanova auta – pod nečekanou tíhou Fayina kufru se Donavan pořádně prohnul a patřičně přitom zaklel, ale ovládl se a nezeptal se, co v něm veze – a vyjeli do Jacobsvillu. Donavan odvezl domů Henryho, který mu celou cestu znovu a znovu vyjadřoval svou vděčnost a nepřestával mu děkovat za to, že ho ušetřil jízdy taxíkem. Potom jeli na ranč.

„Jeff je ještě ve škole,“ řekl Donavan, když dojeli k domu.

Fay mlčky přikývla. Pak se rozhlédla.

Na ranči je jí líbilo. Byla ráda, že už je zpátky.

Jako bych přijela domů, řekla si a zhluboka se nadechla. A ta příjemná vůně vzduchu! A ty známé zvuky! Koho by napadlo, že k tomu místu přilnu během tak krátké doby? Zapomněla na zavazadlo a šla k domu.

Donavan vytáhl z auta kufr, vláčel se s ním za ní.

Dohonil ji až v jejím pokoji. Fay stála u okna a dívala se ven. Donavan beze slova postavil kufr na zem a šel za ní. Mlčky ji vzal do náruče a přenesl do křesla, ve kterém ráda sedávala. Zůstal stát před ní.

„Tak Jeff už je přihlášený ve škole v Jacobsvillu?“

„Už ano,“ odpověděl a prohlížel si ji. Povšiml si, že má na sobě svatební šaty. Připomněly mu některé okamžiky toho dne i večera v restauraci na břehu řeky plné výletních lodí. A taky chvíle první společné noci. Sevřela se mu hruď jakousi bolestí. Nechápal, čím to. „Jak se ti daří?“ zeptal se.

„Dobře,“ odpověděla suše. „Jestli máš ale na mysli zákrok gynekologa, tak už to nestojí ani za řeč. Nemusíš si dělat starosti. Všechno bude v pořádku. A teď, dovol, chci se vybalit, vykoupat a převléct. Potom přijdu připravit něco k jídlu.“

„Vůbec nemusíš, protože – „ začal podrážděně.

Otočila se a přerušila ho dřív, dokud jí ještě nestačil dát pokyny a otrávit ji svými posměšnými slovy. „Je mi jedno, co podle tebe musím nebo nemusím. Neříkej nic, už jsi mi všechno řekl, takže dalších hovorů o povinnostech a přáních není třeba. Něco bys mi ale měl říct – jak to je se soudem? Něco nového? Co na to říká Jeff? Už se ozval právník?“

Donavana se dotkla její ostrá slova. Nebyl na ně zvyklý. Ale polkl je. I když nerad. Odpověděl však až po chvilce. „Všechno běží podle plánu. Jednání má začít příští týden.“

Fay pokývala hlavou a nevěděla, co ještě by mu měla říct nebo na co by se ho mohla zeptat. A protože se nehýbal z místa, ani nic neříkal, nechala ho tam stát a beze slova odešla do kuchyně chystat jídlo hned, aniž se osprchovala a převlékla. A když se později vrátil Jeff, mohla hned prostřít stůl.

Byla to tichá večeře. Stísněnost, kterou Fay a Donavanem kolem sebe šířili, pohltila i Jeffa. Nechápavě hleděl z jednoho na druhého nejdříve se zvědavostí, potom s neklidem.

„Je mi líto, Fay, že ti umřela teta,“ řekl soucitně.

„Děkuju, Jeffe,“ odpověděla Fay a zase se nad stolem rozhostilo ticho.

„Upřímnou soustrast ještě jednou,“ řekl Jeff podruhé po večeři, když pořádal už druhou porci pudinku, který Fay stačila připravit jako moučník. „Vidím, že jsi pořád smutná. Asi ti rozumím. Vím, že je těžké se vyrovnat se smrtí někoho, koho jsme měli rádi.“

„Máš pravdu,“ souhlasila Fay. „Měla jsem tetu Tessii ráda. S mými rodiči si ale příliš nerozuměla.“

„Slyšel jsem od Donavana, že byla hodně bohatá. Je to pravda?“

To byla otázka, ze které Fay naskočila husí kůže. Ale uvědomovala si, že Jeff za nic nemůže. „Byla, Jeffe, byla hodně bohatá. Ale peníze nejsou všechno. Nekoupíš za ně zdraví ani štěstí.“

„To je pravda, koupíš za ně spoustu jiných věcí, jako třeba hodně počítačových her. Mohla bys jich možná koupit tisíc.“ Fay se zasmála a Jeff, když viděl, že se trochu rozveselila, ji začal s nadšením přesvědčovat o výhodách, které peníze mohou přinést.

Fay se jeho slovům smála, ale Donavan mlčel jako zařezaný – jako ostatně před jejich hovorem i po něm.

Po večeři, když Jeff odešel do svého pokoje a Donavan někam ven, Fay se dala do mytí nádobí. Nechtělo se jí do vybalování kufru, chtěla dělat něco užitečného či potřebného pro chod domácnosti a nic jiného než mytí nádobí ji nenapadlo.

Donavan se vrzy vrátil z venku domů. A do kuchyně přišel po chvíli. Měl ruce zastrčené v kapsách a rysy ve tváři tvrdé a ostré, jakoby vytesané do kamene.

„Před večeří jsem zaslechl, jak s někým telefonuješ. Zdálo se mi, že to byla Abby Ballengerová, je to tak? Mohlo by se zdát, že mi do toho nic není, ale potřeboval bych vědět, proč jsi jí volala. Týká se to přece i mě, jestli jsi jí oznamovala – jakože asi jo –, že končíš s prací.“

„Ano. Byla to Abby. Potřebovala jsem si pohovořit s někým, koho znám a komu důvěřuju. Ale máš pravdu, týkalo se to hlavně práce. Chtěla jsem vědět, jestli je tam něco nového a jak jí šla práce v kanceláři, protože sám víš, že mě zastupovala. Odchodu z práce se to netýkalo. Já totiž odtamtud neodcházím. Nekončím tam. Zatím k tomu nemám důvod. Ty si asi neuvědomuješ, že papírování kolem dědictví trvá celou věčnost. Nezdědila jsem automaticky všechno a hned. Strýc Henry je na tom stejně.“

„Strýc Henry? Taky něco dědil? To se mi nějak nezdá. Copak jsi neslyšela, jak cestou z letiště v přestávce mezi slovy díků za to, že jsem pro vás přijel a nenechal vás jet taxíkem domů, řekl – tak a je po dědictví? Chápal jsem to tak, že o dědictví přišel ještě dřív, než je dostal.“

Fay mlčela. Uvědomila si, že cestou v autě poslouchala hovor mezi strýcem a Donavanem jen zčásti a teď nechtěla říct něco, čím by zpochybnila to, co už řekla. Navíc ji Donavanova přítomnost znervózňovala. Nemohla se na nic soustředit. Hleděla na něj, vnímala jen jeho fyzickou krásu a přitažlivost a před očima se jí v krátkých sekvencích a proti její vůli míhaly scény z jejich svatební noci a z polední pauzy, kterou ještě před svatbou strávili u řeky. Zdálo se jí, že cítí jeho ruce na svém těle. V zádech ji mrazilo. Zatoužila po jeho objetí a začínala ho vidět rozmazaně. Měla obrovskou chuť vrhnout se na něj. Třeba ho i znásilnit.

Když si to představovala, málem se rozesmála. A tím se taky probrala ze vzpomínek a ze snění. Vrátila se do reality.

Vždyť on ke mně nic necítí, připomínala si. Mám peníze – nebo přesněji on si myslí, že mám peníze, a tak mě odmítá. Jeho vztah ke mně závisí na penězích. Nic na tom nezměním.

„Měl jsem být s tebou, Fay, že?“ zeptal se nečekaně. „Všechno by pro tebe bylo snazší. Vypadáš zmoženě. Smutek nad ztrátou tety a k tomu ještě starost o strýce Henryho. Ten ti asi moc nepomohl. Řekl bych, že ty ses musela postarat o všecko.“

„A víš, že ne? Zdaleka ne o všechno. Strýc Henry například zařídil pohřeb. Je pravda, že mu s tím pomáhal jeden z tetiných právníků, ale stejně – kdyby to nedělal Henry, musela bych to dělat já. Alespoň jsem měla dost času na třídění tetiných věcí. Byt byl –“

Fay si vzpomněla, jak seděla u tety v pokoji, brala do rukou její osobní věci, šperky, fotografie… Staré fotografie, které jí připomněly chvíle dětství, kdy si s tetou hrály, když rodiče odjeli na cesty, a do očí jí vhrkly slzy. Ale Fay nechtěla plakat. Potlačila je a otočila se k Donavanovi zády. Znovu se dala do mytí nádobí. Umyla jeden a tentýž talíř několikrát, než dopověděla větu: „– a byt byl bez ní tak prázdný.“

Donavan na okamžik s odpovědí zaváhal, ale pak řekl něco, co Fay vzalo dech. „Asi tak, jako byl tenhle dům prázdný bez tebe.“

Polkla. Zastavila se uprostřed pohybu a neměla odvahu se otočit.

„Díky. Ale nemusíš nic předstírat, jen abys mě potěšil. Nežiju v tom domě dlouho a vím, že jsem nemohla do tvého nebo Jeffova života přivést změny, které by se vám líbily a na které byste si už zvykli. Dobře víš, že vaříš lépe než já a že máš hodně známých lidí, kteří ti pomůžou, když potřebuješ. A já tu jsem jen dočasně a nikdo z vás dvou mě nijak zvlášť nepotřebuje k ničemu, možná jen kvůli troše pohodlí.“

Donavan ji poslouchal a najednou pochopil, jak silně jí ublížil – a tím pádem i sobě. Choval jsem se k ní tak, že si připadá naprosto nedůležitá. A dokonce si myslí, že mi bude lépe bez ní než s ní. Znamená to definitivní konec? To bych nechtěl.

„Jeff by šel rád do kina na nějaký nový dobrodružný film. Hrají ho v Longview. Chceš jít s námi?“ zeptal se, aby změnil téma hovoru a taky aby jí dal příležitost zapomenout na to, že právě přijela z pohřbu.

Fay by šla docela ráda. Taky by ráda nemyslela na truchlivé události posledních dnů a těšila se ze společnosti Donavana a Jeffa, ale přinutila s k jiné odpovědi. „Ne, asi ne. Jsem unavená. Vy dva samozřejmě jděte a dobře se bavte. Já toužím jenom po posteli a spánku.“

Donavan vypadal váhavě. „Nemusíme jít hned, můžeme jít až na pozdější představení, až si trochu odpočineš. Tak co na to říkáš?“

„Ne, Donavane. Mám-li být upřímná, tak musím přiznat, že nechodím ráda do kina,“ odpověděla rychle. „Ale stejně ti děkuju za pozvání.“

„V poslední době ses musela přenést přes těžké chvíle. Moc jsem ti nepomáhal, já vím. Ale poslyš, Fay –“ Donavan se k ní přiblížil.

„Donavane, já nestojím o lítost, věř mi,“ řekla pevně a chladně, i když Donavanova blízkost ji zneklidňovala. Raději si rychle osušila ruce a odstoupila od dřezu i od Donavana. „Učím se stát na vlastních nohách. Nepředstírám, že to je snadné, ale myslím, že už si zvykám. A až skončí soudní jednání ohledně poručnictví, asi se hned odstěhu-ju zpět do svého bytu. A konečně budeme moct vyřídit anulování manželství.“

„Počítáš s tím, že vyhraju, že dostanu Jeffa do své péče,“ odpověděl odměřeně chladným tónem, stejným, jakým promluvila ona k němu. „Jenže s tím nemůžeme počítat na sto procent. Klidně se může stát opak. Ale i kdyby to dopadlo tak, jak si všichni přejeme, a ty by ses pár hodin po rozhodnutí soudu z tohoto domu odstěhovala, pořád by ještě nebylo vyhráno. Jeffův nevlastní otec může žádat soud, aby změnil rozhodnutí, nebo aby obnovil řízení. Kdyby dokázal, že Jeff nežije ve spořádané rodině, protože ty bydlíš jinde, mohl by poměrně snadno dosáhnout svého.“

Fay na něj hleděla a poslouchala, co říká, ale zároveň se v myšlenkách snažila rozluštit záhadu, která jí přichází na mysl denně, dokonce i v noci pokaždé, když se probudí. Vždycky ji zcela probere ze spánku a nutí ji k přemýšlení a hledání vysvětlení – proč mě pořád chce u sebe, když o mě vlastně nestojí? A jako kdykoliv dřív, zase našla jen jednu odpověď – kvůli Jeffovi.

Všechno je jen kvůli Jeffovi. Má ho rád.

Jenže ani tahle odpověď ji plně neuspokojovala. Nikdy o ní nebyla přesvědčena na sto procent, tak jako nebyla vždy na sto procent přesvědčena, že ji Donavan nechce. Věděla už však jedno – že o takový vztah, jaký je teď mezi ní a Donavanem, určitě nestojí.

Povzdechla. Cítila se jako v pasti.

„Dobře. Pokud mě budeš potřebovat, zůstanu.“

„Jestliže zůstaneš dlouho, neodejdeš nikdy,“ řekl. Pak se otočil a odešel.

Fay na něj nevěřícně zírala.

Slyšela jsem dobře? Řekl to vůbec? Nevymyslela jsem si to. Jak to, že mě to jako možnost taky napadlo?

Dny běžely a život všech tří, Fay, Donavana, a Jeffa poměrně rychle přešel v jakousi rutinu. Fay začala opět chodit do práce, přestože Donavan proti tomu protestoval. Během večerů, kdy na toto téma diskutovali, jí několikrát připomínal, že chodí do práce jen proto, že chce, a že tak ubírá práci někomu, kdo ji skutečně potřebuje. Ale hovořili o tom v době, kdy Jeff nebyl doma nebo už spal, takže se zdálo, že žádnou změnu v jejich vztahu nepozoruje, o jejich diskusích nic neví a že pomalu se proměňuje v normálního kluka, který se zaobírá jen tím, čím se hoši jeho věku zpravidla zaobírají – počítačovými hrami, hrami se zvířaty, občas fotbalem či košíkovou a hovory s vrstevníky na témata, která se před dospělými raději tají.

A Donavan, když Fay po návratu z Miami zrazoval od práce, dosáhl zcela opačného výsledku. Fay se k vlastnímu překvapení do své kancelářské práce přímo zakousla. Věnovala se jí s jakousi zuřivostí, takřka bez oddechu. Zůstávala v kanceláři déle, i když to nebylo nezbytné, a Calhoun a Justin Ballengerové si ji nemohli vynachválit. Cenili si jejího úsilí.

Ne tak Donavan.

„Věčně jsi v práci. Jako by nic jiného neexistovalo,“ vyčítal jí jednoho večera, když výjimečně přišla z práce o něco dřív. Měl jejích pozdních příchodů už akorát tak dost a bylo mu jedno, že Jeff sedí s nimi u stolu. „Copak pro tebe Jeff a já nic neznamenáme?“

Jeff ji chtěl bránit. „Strýčku Done, Fay přece musí vykonávat své povinnosti. Kromě toho jsem náhodou zaslechl pana Ballengera, když někomu říkal, že Fay jim svou prací hodně pomohla.“

Donavan dojedl dezert a natáhl se přes stůl pro konvici s kávou.

„To je pravda. Taky jsem to slyšel.“

„Ano, pracuju hodně,“ ozvala se Fay. „Ale ne-stěžuju si. Dělám to ráda.“

Donavan se na ni podíval. „To je pravda. Ty si nestěžuješ. Ale většina novomanželek na tvém místě by si stěžovala.“

Řekl to jako narážku, polohlasem, přes Jeffovu skloněnou hlavu.

A Fay zrudla. „To je asi pravda, ale naše situace není normální.“

„Ale mohla by být,“ odpověděl hned bez náznaku ironie nebo posměchu.

Předchozí ruměnec na Fayiných tvářích ještě nestačil zblednout a už se objevil další. „Na to není čas.“

Vypadal nechápavě. „Prosím?“

Tvář Fay celá jen hořela. Neodpovídala.

Jeff rychle polkl poslední sousto dezertu a podíval se na Fay a potom na Donavana. „Omlouvám se, ale jsem mezi vámi jako mezi dvěma ohni, raději zmizím.“ Vstal a odešel do obývacího pokoje. Významně za sebou zavřel dveře. O pár vteřin později se z pokoje ozývaly víc než jen hlasité zvuky náležející známému televiznímu seriálu.

Fay i Donavan pochopili, že Jeff jim takto dal zelenou k jakémukoliv hovoru, protože on z něj nemůže nic zaslechnout. Ale Donavan ten randál nevydržel.

„Zeslab to!“ zakřičel.

„Jasně,“ zakřičel svou odpověď Jeff z obývacího pokoje, ale nechal zvuk tak, jak byl.

Donavanovi kupodivu souhlasná Jeffova odpověď tentokrát ke spokojenosti stačila. Netrval na tom, aby Jeff skutečně zeslabil zvuk. V duchu uznal, že se zvukovou kulisou se mu bude snáz hovořit. A hlavně Fay to bude víc vyhovovat.

„Jsme manželé,“ řekl. „Není jediný důvod, který by nám bránil ve sdílení společné ložnice.“

„Je tu jeden. A velmi důležitý,“ odporovala Fay. „Až se Jeffova situace vyřeší, nebudu tu ani o chvíli déle, než budu muset. A společná ložnice znamená, že bychom asi… Oba víme, jak by to asi skončilo. Společná ložnice znamená společnou postel. A co kdybych přitom otěhotněla? V žádném případě nechci riskovat otěhotnění.“

Donavanova tvář zbělela.

Teď ho Fay ranila.

Fay by si nejraději dala pár facek za svůj nedomyšlený proslov.

Tak tohle jsem nechtěla, říkala si. Vždyť ho pořád ještě miluju. Nechci mu ubližovat. To jemu nejde o nic jiného, než jen o moje tělo.

„Nemyslela jsem to tak,“ řekla a odvrátila oči. „Ne tak, jak to vyznělo. Ale uvědom si, že mám pravdu. Právě teď by nám dítě všechno zkomplikovalo.“

„Snad alespoň víš, že před případným otěhotněním se můžeme poměrně snadno a bezpečně chránit,“ poznamenal sarkasticky.

Fay mu nechtěla zůstat nic dlužná a odvětila stejně kousavě. „Chápu, že se sexuálním životem to teď máš složité, ale nejspíše brzy odejdu a ty se můžeš vrátit ke způsobu života, jaký jsi vedl, než jsem tě náhodou potkala v baru.“

Donavan praštil ubrouskem na zem a vstal. „Tak tohle ty máš v hlavě. Já jsem sexuálně neukojený, to přiznávám, dychtím po ženě, na tom není nic nenormálního. Ale ty mě máš za člověka, který tě jen nakrátko využívá, aby dostal Jeffa, a už se těší, až odsud zmizíš a zase bude volný. To je nesmysl.“

„Nesnaž se předstírat, že ke mně cítíš něco jiného než jen tělesnou touhu,“ pronesla Fay hrdě. „A potom, jsem přece bohatá. A to ty nesneseš. Nebo mi chceš tvrdit, že se pletu?“

Donavan uhnul očima. Mlčky hleděl na stůl.

A ještě tohle. Málem jsem na to zapomněl. Tak co tu ještě dělám?

Beze slova vyšel ze dveří.

Fay ztěžka usedla na židli a chvíli seděla. Ramena měla svěšená, pohled nepřítomně upřený na zem. Povzdechla. A pak, jako by dostala povzbuzující injekci energicky vstala. Šla ke dřezu a dala se do mytí zbývajícího nádobí.

Co jsem od něj čekala? Že bude všechno popírat? Hořce se zasmála vlastní pošetilosti. A měla co dělat, aby se nerozplakala.

Jeffův a Donavanův případ se měl projednávat u soudu už za dva dny. Oba cítili tlak a nejistotu a oba dva na to vypadali. Byli neklidní, nesoustředění, a Fay by jim oběma ráda pomohla zapomenout alespoň na chvíli na to, že je čeká rozhodující den.

Toho večera se už na ně nemohla nečinně dívat a přemýšlela, jak by jim mohla pomoct. A druhého dne, sotva skončila pracovní doba, vstala od počítače a spěchala do videopůjčovny. Vybrala tam tři dobrodružné filmy, pro jaké Jeff i Donavan měli slabost, s tím, že hned po večeři začnou s promítáním a ona bude filmy sledovat společně s nimi.

„Ó,“ vykřikl Jeff nadšeně. „Tyhle jsem chtěl vidět už dávno. Díky!“

„Já je chci taky vidět,“ odpověděla Fay s úsměvem. „Chci vědět, jestli jsem vám vybrala dobré filmy.“ Nečekala, že udělá Jeffovi až tak velkou radost.

„Myslel jsem, že nemáš ráda dobrodružné filmy,“ poznamenal Donavan když slyšel, že Fay hodlá zasednout s nimi před obrazovku.

Fay jen pokrčila rameny. „Někdy mám ráda trochu dobrodružství. Ale hlavně jsem chtěla odvést Jeffovu pozornost od myšlenek na soud. Tvou samozřejmě taky. – Jak to je vlastně se soudem? Něco nového? V posledních dnech jsi se o tom ani jednou nezmínil. Neříkal ti tvůj právník nic o Jeffově otčímovi?“

Donavan zavrtěl vlavou. „Ale nepřekvapilo by mě, kdyby nás nechal sledovat.“

„Proč by to dělal?“

„Určitě hledá něco, o co by mohl opřít svůj nesouhlas s odchodem Jeffa. Tomu se nelze divit. Na jeho místě bych udělal totéž.“

„Nikdo z nás nikde neřekl ani neudělal nic, co by mohlo věci uškodit,“ připomněla mu, ale přece jen trochu zneklidněla.

„Pokud jsme manželé, Fay, všechno je v pořádku. A potom – já o žádnou jinou ani nestojím.“

Fay odvrátila tvář.

„Děkuju.“

„Co mi na to odpovíš? Nic? Nezasloužím si podobnou zdvořilost?“

Oči Fay naznačovaly, že je na pokraji výbuchu. „V tomto ohledu si nemusíš dělat starosti. Nepři-tahuju moc mužů, protože už nejsem bohatá.“

Donavan zbystřil pozornost. „Právě jsi zdědila spoustu peněz.“

„Och, to ano,“ vydechla. „Nicméně, nezamýšlím porušit manželské sliby.“

„Fay, nikdy jsem si nemyslel, že bys to měla v úmyslu,“ reagoval nečekaně rychle a téměř medovým hlasem. Pak k ní přistoupil, objal ji a přitiskl svou tvář k její.

Fay byla v rozpacích. Položila ruce na Donavany paže. A než se zmohla na nějaké gesto či slovo, Donavan stačil přitisknout svá ústa k jejím. Potom už ztratila veškerou sílu k odporu. Vzdávala se. Vracela mu polibek se vší potlačovanou láskou a rostoucí vášní. Kolena jí slábla a nakonec zmožená neustálým nervovým vypětím se v Donavanově náručí stulila.

Najednou si oba uvědomili, že v obývacím pokoji je ticho.

Fay se chtěla od Donavana odtáhnout.

„Zůstaň, Jeff už není dítě.“

Dveře do kuchyně se otevřely.

„Pardon,“ zakoktal Jeff. „Chtěl bych si vzít něco k pití.“

„Tak si posluž,“ řekl mu Donavan s klidným úsměvem. „Jsme manželé, jak víš,“ dodal, aby zlehčil atmosféru.

„Však je načase, že se jako manželé začínáte chovat,“ poznamenal Jeff. Přiskočil k lednici, rychle z ní vytáhl plechovku s kolou, mrkl na Fay a odešel. Zavřel za sebou dveře a ujistil se, že jsou skutečně zavřeny. A po půlminutě z pokoje opět vykřikovaly hlasy Jeffových televizních hrdinů.

„Taky bych ti rád řekl to, co právě řekl Jeff. Jenže –“

„Už toho nechej.“

Donavan se opřel o stůl a zapálil si cigaretu.

„Jsi stále dost často v rozpacích. Vzhledem k tomu, že už nejsi tak docela čerstvá novomanželka…“ usmál se. „Neboj se, Fay. Zařídím vše tak, abys neotěhotněla, ale dnes chci být s tebou v posteli. Poslouchej a nepřerušuj mě,“ požádal ji, když viděl, že se nadechla a chystá se k nějakému proslovu. „Některé věci nemůžeš dělat jen jako. I Jeff poznal, že sice žijeme, jako bychom byli manželé, a přitom tak nežijeme. A když to poznal on, jeho otčím to pozná taky. A potom můžeme Jeffa ztratit.“

„Uvědomuju si to.“

„Můžeš předstírat cokoliv. Ale já vím, že chceš a potřebuješ to, co ti můžu dát jen v posteli. Už teď jsi vzrušená, jako jsi byla tehdy v motelu tu noc, kdy jsme se vzali. Rozdíl je ale v tom, že teď si můžeme jeden druhého užít. Můžu tě uspokojit tak, jak to tehdy nešlo.“

Fay nechtěla kývat souhlasně hlavou, když hovořil, ale nakonec přikývla, aniž si toho byla vědoma. A Donavan pochopil, že Fay, ať už chce, nebo nechce, je mu vydaná na milost.

Pomalu odložil cigaretu, vstal a otevřel dveře do obývacího pokoje. „Jeffe,“ zavolal, „jdeme dnes dřív do postele. Ty ať jsi v posteli nejpozději v jedenáct, rozumíš?“

„Cože? Jo, jistě, strejdo,“ odpověděl s očima připoutanýma k obrazovce. „Dobře se vyspěte.“

„Jo. Ty taky.“

Donavan se vrátil pro Fay. Uchopil ji za chladné ruce a vedl ji do haly a z haly do temnoty svého pokoje.

Zavřel dveře a zamkl je. V následující vteřině Fay ležela na posteli a cítila na sobě jeho horké tělo. Líbal ji a svlékal. A když už byla nahá, vstal a začal si rozepínat košili. Fay ležela v posteli tiše, bez hnutí a v matném světle přicházejícím oknem dovnitř pozorovala, jak si sundává košili, pak kalhoty…

„Neboj se. Už víš, co můžeš čekat,“ zašeptal, když si lehal vedle ní na postel. Tentokrát to však bude milování takové, jaké má být.“

Vrhl se na ni.

Fay vykřikla. Donavanova ústa byla příliš tvrdá a drtila její rty, jeho těžké a pevné tělo drtilo její tělo. Ale Donavan jako by její výkřik neslyšel. Vzal si ji bezohledně.

A Fay si v následujícím okamžiku uvědomila, že jí Donavanova prudkost, až nečitelnost zase tolik nevadí, naopak, že vteřinu po vteřině je jí příjemnější. Každou bolest najednou vítala a vycházela jí svými pohyby vstříc.

„Uměla sis představit, jak důvěrné objetí to bude?“

„N – ne,“ odpověděla a hleděla na něj s úžasem. Cítila ho každým kouskem svého těla. Byla šokovaná, že může hovořit s mužem uprostřed tak intimního objetí. A on se dokonce smál! Copak i takhle může vypadat milování?

„To není legrace,“ zašeptala.

„Já se nesměju. Jen mám radost,“ odpověděl a hned potom se sklonil a políbil ji na rty. Jeho boky se stáčely dolů k ní a zase se zvedaly a ten pohyb působil Fay rozkoš. Vykřikovala a sténala. Slyšela se, ale neovládala vlastní hlas.

„Mám radost, protože ty jsi ta nejvzrušivější panna na světě. I když prožíváš něco úplně nového, nebojíš se a oddáváš se tomu. Pozvedni boky. Chci cítit, že tě mám tak moc, jak to jen jde.“

Fay ho poslechla.

Její tělo bylo jako v jednom ohni. Zaryla nehty do Donavanových ramen, když cítila, že je blízko okamžiku vrcholné slasti.

„Možná se ti budu zdát trochu hrubý,“ šeptal jí přerývaně do ucha. „Ale to je moje vášeň. Neboj se jí. Když se jí vzdáš, dám ti rozkoš, jakou si neumíš představit. Přizpůsob se mému rytmu. Neodtahuj se. To je ono.“

Pak zaskřípal zuby a jeho tělo se napjalo. „Bože, už to nevydržím…“

Nevydržel, nedal jí čas, který jako nezkušená potřebovala k tomu, aby dospěla ke chvíli rozkoše.

Ležel na ní ztěžka a v obličeji měl výraz nepo-zemské slasti.

„Promiň,“ zašeptal. „Strašně mě to mrzí.“

„Co ti mám prominout? Že ses se mnou miloval?“

„Promiň, že jsem tě neuspokojil.“

„Aha, ty myslíš způsobem, kterým jsi to udělal tehdy v noci po svatbě?“ Usmála se. „To můžeš teď, nebo ne?“

Donavan na ni hleděl překvapeně.

„Ty si myslíš, že to, co se teď stalo, bylo jen pro mou potěchu?“

Fay se zarazila. „A ne?“

Donavan ji k sobě přivinul. „Druhá taková snad ani neexistuje, Fay. Zvedni nohu.“

Fay nečekala, že Donavan začne znovu tak brzy. Podle toho, co věděla z knih, muž potřebuje nejméně několik minut na to, aby se mohl milovat znovu. Ale poddala se. Téměř hned ucítila křeč.

„Donavane,“ začala.

„Tiše, miláčku. Zůstaň, jak jsi. Ještě vydrž. Ano, Fay. Ano!“

Fay zaplavila slast. Nebyla s to kontrolovat své tělo. Trhalo sebou a Donavan je pozoroval. Chtěla něco říct, ale nemohla ze sebe dostat nic než vzdechy, úpění, výkřiky. A najednou okolní svět jako by zmizel. Jako by se ona sama rozplynula v nějaké blaženosti.

Donavan ji objal a odstrkoval jí z čela vlhké vlasy a zklidňoval ji.

„To je intimita,“ řekl po několika minutách.

„Myslela jsem si dřív, že to je něco, jako bylo v tom motelu…“

„To byla alternativní cesta k rozkoši,“ řekl tiše. „To nebyla ta pravá cesta.“

Neposmíval se, neutahoval si z ní.

Fay ho pohladila.

„Byli jsme jako jeden člověk.“

„Ano. Byli.“

Fay se cítila příjemně unavená. Jako by v těle neměla žádné kosti. Pohladila nohou jeho holeň. „Můžu zůstat s tebou?“

„Odpovím ti jinak: Nepokoušej se odejít.“

Zasmála se trochu stydlivě. „To ne.“

„Chci tě zase. Teď hned. Ale počkáme do rána. Nebolelo tě nic? Je to přece poprvé.“

Fay trochu zalhala. „Ne, nebolelo. Alespoň ne moc. A podruhé jsem se cítila jako v nebi.“

„To rád slyším,“ řekl a hladil jí vlasy. „Ale musím ti něco říct, Fay. Zapomněl jsem si vzít kondom.“

Fay neodpovídala.

Podíval se na ni.

Už spala.

Políbil ji na oční víčka. „Možná je to dobře, že jsi mě neslyšela,“ říkal jí tiše. Pak ji majetnicky pohladil po břiše. „Milovala bys to dítě. A já taky. Možná už je počato. A když je, tak tě snad přesvědčím, že dítě bude dar, ne komplikace.“

Fay byla někde na hranici mezi vědomím a spánkem. Slyšela, že Donavan říká něco o daru, ale už upadala do pokojných snů.

Oddala se jim.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Druhého dne ráno Fay stála v kuchyni u okna a viděla Donavana, jak vychází se stodoly.

Doufala jsem, že mě probudí, než vstane z postele, že společně napůl probděná noc v něm ráno opět vzbudí chuť k milování, ale vidím, že jsem se v něm zase pletla, říkala si a napůl vážně se na něj zlobila. On si vstane a ani mě před tím nepolíbí, nepohladí…

Ale když Donavan vešel do dveří, neodvážila se ho zeptat, proč tajně zmizel.

„Dobré ráno,“ vysoukala ze sebe bezbarvým hlasem.

Donavan stál ve dveřích s tváří kamennou jako hráč pokeru.

Bože, Fay, proč se zase tváříš tak křečovitě a nepřístupně, ptal se jí v duchu. Prožili jsme pěknou noc a užuž to vypadalo, že konečně začínáme žít jako manželé. Ale ty zase vypadáš nespokojeně. Jestli ke mně něco cítíš, tak to moc dobře skrýváš. Ale jestli ti na mě záleží, řekni mi prosím tě konečně něco pěkného. Protože ten tvůj napůl lhostejný výraz mi po té promilované noci připadá jako podraz– Copak v tobě noční milování nic nezanechalo?

„Dobré ráno,“ odpověděl po chvíli zcela formálně, aby si příliš nezadal, když Fay vypadala tak cize. „Snídaně už je hotova?“

„Skoro.“

Otočil se.

„Zavolám Jeffa.“

Fay na něj po očku pohlédla.

Tak. A ani slovo o tom, co se dělo v noci. Ani se mě neptá, jak se dnes ráno cítím. Dokonce mi nevěnuje ani úsměv. Což úsměv! I za pěkný pohled bych byla vděčná! Kdo stojí o ty zdvořilé věty? A vůbec. Neměla jsem čekat, že jedna společná noc náš vztah zásadně změní. Za zklamání si můžu sama. Copak jsem zapomněla, jak se chová? Dělám chybu, když si stavím vzdušné zámky. Musím brát věci takové, jaké jsou.

Příštího dne dopoledne byli všichni tři v kostele a pak strávili lenivé odpoledne před televizí a sledovali staré filmy. Fay s Donavanem na sebe během té doby nepromluvili víc než pět slov a Jeff z jejich nemluvnosti začínal vypadat ustaraně.

„Nějaký problém Jeffe?“ zeptal se ho Donavan, když povečeřeli a vrátili se k televizi.

„Ano, pane,“ odpověděl hlasem, který imitoval odpovědi vojáků. „Něco takového.“

„A o co jde?“

„O tebe a tetu Fay,“ řekl už přirozeným hlasem, a něco jako by se v něm v tu chvíli zlomilo. V hlase zaznívalo zoufalství. „Jestli se zítra na sebe budete dívat stejně, jako se díváte dnes, tak hned pozítří ráno určitě odpochoduju do vojenské školy. Každý pozná, jaké to mezi vámi doopravdy je, jestli nebudete předstírat spokojené manželství věrohodněji. Myslíte, že u soudu vám to půjde lépe? Zvládnete to vůbec? Když se na vás tak dívám, tak o tom skoro pochybuju.“

„Žádné strachy. Vyhrajeme,“ ubezpečoval ho Donavan. „Teď si radši dej koupel a pak jdi do postele. Čeká nás velký den.“

Když Jeff odešel, Donavan vstal a odešel vypnout televizi. Fay taky vstala, ale zůstala na místě. Sama nevěděla, na co čeká, ale neodešla do kuchyně, ačkoliv v prvním okamžiku po Jeffově odchodu odejít chtěla. Donavan se k ní otočil.

„Jeff má pravdu, Fay. Jestli se nesebereme a nebudeme zítra vypadat jako dobře fungující rodina, budeme moct všechno zabalit. V takovém případě soud nedovolí, aby Jeff zůstal s námi.“

Fay zase usedla na židli, ze které před chvilkou vstala. Najednou vypadala unaveně. A taky se tak cítila. Svěsila ramena a složila ruce do klína. „Já vím,“ řekla a hleděla na podlahu před sebou. „A nechci, věř mi, že nechci, aby musel odejít.“

Donavan na ni hleděl a nechápavě vrtěl hlavou. Rozhodil paže a nadechl se, jako by chtěl něco říct, něco zásadního, ale nakonec si to rozmyslel. Raději si zapálil a mlčky kouřil.

„Předevčírem v noci jsem ztratil hlavu. Nemělo se to stát. Zhoršilo to náš vztah a na tom už se asi nedá nic změnit. I když to vůbec nechápu. Mělo by to být přesně naopak. Alespoň podle toho, jak já se na věci dívám. Bohužel, zřejmě ti pořád ještě nerozumím,“ řekl po chvíli.

„Byla to i má chyba. A kromě toho – teď mám velké obavy, nediv se.“

„Ano? Z čeho?“

„Neberu pilulky.“

Donavan se zatvářil nejisté. „Jo, já vím.“

„A ty… kvůli tobě…“

„Co kvůli mně? Pokračuj.“

Fay si odkašlala. „Třeba jsem otěhotněla. To je přece možné.“

Donavanovi se chtělo usmát při představě, že Fay skutečně otěhotněla.

„Třeba by to nebylo tak zlé. Někde v domě je i oblečení pro mimino, které kmotr nese ke křtu. Vyšívala je moje babička. Dokonce bych tu někde našel i kolébku. Ta je možná ještě starší. Udělal ji pro svého potomka některý z mých praprapředků, už kdysi dávno, v době, kdy se tu začaly usazovat první rodiny, kdy Jacobsville ještě ani neexistoval, bylo to jen místo, kam přijelo pár osadníků a začali obdělávat půdu. Jacobsville jako město vznikl až později.“

Fay hleděla na Donavana a představovala si jednou nemluvně zabalené v krajkách, pak zase broukající si v kolébce. Nebylo by to krásné? Tváře se jí rozhořely vzrušením.

„Mám starožitnou jídelní soupravu, která se užívala jen při křtu dítěte. Přečkala u tety Tessie. Nábytek je sice pryč, ten se vydražil – stejně pro něj doma nemám místo – ale tu soupravu i s mísou se mi povedlo uchránit před aukcí. Přivezla jsem ji s sebou. Proto byl ten kufr tak těžký. Nemohl jsi ho unést.“

Zmínka o zesnulé tetě Donavanovi opět připomněla, že Fay zdědila značný majetek. Otočil se k oknu a nervózně několikrát za sebou vdechl a vydechl kouř z cigarety. Pak se otočil zpět k Fay. „Doma jsi tady, Fay. A chci, abys tu zůstala do té doby, než se s jistotou ukáže, zda jsi nebo nejsi těhotná. Jde přece o něco velmi důležitého, jde o dítě.“

Fay se zalekla. „To asi nebude možné. Nemyslím, že tu zůstanu. A vůbec, měli bychom hovořit o něčem jiném. Otázka mého těhotenství je ještě ve hvězdách.“

„Jistě,“ souhlasil Donavan a nespouštěl z ní oči. Jeho pohled byl pronikavý, pro Fay až magický. Nemohla odtrhnout svůj zrak od jeho a skoro nedýchala.

Jsem jako králík před hadem, napadlo ji. Nesmím se nechávat ovlivňovat, nesmím.

Nicméně, zůstávala dál bez pohnutí.

Donavan si nezapíral, že chce Fayino jednání ovlivnit. Věděl, že to je možné, a nepochyboval o správnosti svého působení. Byl si jistý, že všechny důsledky jeho vlivu na Fay slouží jen a jen jejímu dobru. A věřil, že síla toho vlivu souvisí s přitažlivostí, kterou pro ni má. Jen si nebyl zcela jistý, o jaký druh přitažlivosti jde.

Hleděl na ni a přemítal. >

Někdy to vypadá, že ji tělesně přitahuju přinejmenším stejně silně jako ona mě. Ale jen někdy. Teď právě bych o tom mohl mít jisté pochybnosti.

Nezdá se, že bojuje s chutí vrhnout se mi kolem krku a zatáhnout mě do postele. A pokud jde o city… tak těm ani po té době, kterou jsme spolu strávili na ranči i mimo ranč, bohužel nerozumím vůbec.

„Fay, řekni mi jednu věc. Proč jsi se mnou dnes v noci nechtěla spát,“ zeptal se. „Když už jsme spolu spali jednou, a tobě se to líbilo, proč nemůžeme spolu spát podruhé?“

„Nechtěl jsi, abych u tebe zůstala. A potom, nechci riskovat otěhotnění. Nemůžu mít s tebou dítě, pakliže by mělo vyrůstat bez otce.“

„Fay!“ Vykřikl netrpělivě. „Přece jsem ti neřekl, že nechci, abys tu zůstala.“

„Řekl!“ odpověděla stejným výkřikem. „Řekl jsi mi, že už o mě nestojíš, protože teta, která umřela, mi odkázala dědictví, a to ze mě zase udělalo bohatou ženu. A o bohaté ženy ty nestojíš, jak už jsi mi několikrát řekl. Což jsi dokázal i tím, že jsi mě nechal odletět na Floridu samotnou –“

„Ne tak docela samotnou, Fay. Henry letěl s tebou a sama jsi říkala, že ti pomáhal.“

Fay nereagovala na Donavanovu poznámku. „– a pak jsi řekl, že si můžu žít, kde se mi zachce.“

„To jsem neřekl. To jsem určitě neřekl.“

„Ale ano, řekl.“

„Jestli jsem to řekl, tak už jsem na to zapomněl. Nemohl jsem to mínit vážně. A mohlo to být ještě před tím, než jsme spolu spali. Ta společná noc, Fay, ta mě k tobě připoutala.“ Donavan dopověděl poslední slova velmi tiše. I pohled mu změkl. A Fay si rázem nepřipadala jako bezbranný králík.

Zaútočila. „Ano? A to je něco tak veledůležitého? To může způsobit noc strávená s kteroukoliv ženou.“

„Ne tak docela, Fay. Opravdu mě sex se žádnou jinou ženou nezajímá. S několika ženami jsem v minulých letech spal, takže vím, jaké to je. Promiň, že o tom mluvím, ale můžu srovnávat. Takže bezpečně vím, jedno – ty mě tělesně silně přitahuješ.“

„Tomu po předminulé noci docela věřím.“

„Nejsem nezkušený.“

„Nejsi?“ zeptala se ironicky.

„Rozumím. Vím, na co narážíš. Neovládl jsem se. Bylo to příliš brzy.“

Fay si najednou připadala zlá. Chtěla zmírnit dopad své poznámky. „Nemusíš se omlouvat nebo si dělat výčitky, Donavane. Bylo mi dobře.“

Donavan před ní poklekl a objal ji. Položil jí hlavu do klína. Fay jako by se zatočila hlava, ztrácela rovnováhu.

Opřela se o jeho ramena a hruď.

„Chci tě, Fay. Moc tě chci. Teď hned. Odnesu tě do postele,“ řekl a zasunul jí ruce pod blůzu. V dlaních sevřel její ňadra. Fay je vypjala proti němu a slastí zavřela oči. Donavan vydal ze sebe tlumený sten a už na nic nečekal. Rychle vstal, vzal ji do náruče a odnášel do svého pokoje. Spěchal. Přes halu málem běžel. V pokoji ji položil na postel, rychle zamkl dveře a vrátil se k Fay. Políbil ji.

A zazvonil telefon.

Donavan pozvedl hlavu a nechápavě hleděl na Fay. V prvním okamžiku mu ani nedocházelo, co to je za zvuk a odkud přichází. V další vteřině se ale vzpamatoval, posadil se a neochotně zvedl sluchátko telefonu položeného na nočním stolku.

Byl to Brad Danner, Jeffův nevlastní otec.

„Ahoj, Donavane. Jak se máš? Já už se těším na zítřek. Musím tě ale přátelsky předem upozornit, že manželství jen tak naoko ti nepomůže získat Jeffa do své péče. Tomu nevěř. Já to nedovolím.“

„Nejsem ženatý jen naoko,“ odpověděl Donavan ostře a podíval se na Fay Ta si právě sedala vedle něho a vypadala dosti zmateně.

„Zítra ti to dokážu. Nebude to nijak obtížné, ani to nebude trvat dlouho. Na to se můžeš spolehnout,“ pokračoval Brad posměšně. „Do zítřka se tedy o Jeffa ještě postarej. Pak už se o něj budu starat sám.“

„Umím si představit, jak se o něj budeš starat. Pošleš ho zase do vojenské školy? Tam jsi ho poslal, když se ti zdálo, že začíná samostatně uvažovat. To se ti nemohlo líbit, to v tvém případě chápu.“

„Jasně. Aby z něj nevyrostl takový nesnesitelný tvor, jako jsi ty. Nevím proč tě Debbie obdivovala. Každý den mi tě předhazovala. Pořád jsem tě měl na talíři. Donavan to a Donavan ono. Já jsem podle ní nikdy nic neudělal dobře – na rozdíl od tebe. Druhého takového Donavana není třeba. Nemáš zdání, jak mi celá léta jdeš na nervy. Když soud skončí, jen ti mávnu na rozloučenou. A pak už snad budu mít to štěstí a nikdy tě neuvidím.“

„Jen klid, Brade. Debbie si mě idealizovala. A pokud jde o její názor na tebe – s tím já nemám nic společného. Nejenom já jsem dávno zjistil, že to bylo věno, které jsem jí dal a které tě přesvědčilo, abys s ní šel k oltáři. Navíc už polovinu prvního manželského týdne s Debbií jsi strávil se svou milenkou. Myslíš, že se to nedozvěděla? Že nic nepochopila? Věděla to stejně dobře, jako jsem to věděl já a jako to nejspíše věděl i Jeff…“

Bylo slyšet, že Brad praštil se sluchátkem. Donavan odkládal sluchátko pomalu a s pobaveným výrazem. Podíval se na Fay a položil svou ruku na její –

„To byl Jeffův nevlastní otec,“ vysvětlil Fay, i když předpokládal, že pochopila, s kým hovořil.

Fay kývala hlavou. „Myslela jsem si to. Možná tvou sestru miloval, a proto chce mít Jeffa u sebe.“

„Kdyby ji miloval, tak by se před manželstvím, během něj, i hned poté, co se stal vdovcem, nestýkal s jinou ženou. Se ženou, s níž se pak oženil – to jen abys věděla, jak se věci mají. Potom shrábl pojistku, kterou Debbie uzavřela. Bohužel přesně nevím, v čí prospěch ji uzavřela, jestli v Jeffův nebo Bradův, nebo v prospěch jich obou, ani za jakých podmínek. Ale zdá se mi podezřelé, že si všechny peníze přivlastnil. Podařilo se mi zjistit jen to, že před tím, než Debbie zemřela, Brad zařizoval nějaký dodatek k pojistné smlouvě a že podle toho dodatku Jeff není tou osobou, jíž v případě její smrti má být pojistka vyplacena. Ale nevím to přesně. Musím to zjistit. Všechno je nějaké divné. A Brad pořád lže, jako když tiskne.“

„Pro peníze je zřejmě schopný všeho.“

„Nevím, jestli jsi zaslechla něco z těch jeho blábolů, ale zítra chce nějak dokázat, že jsme uzavřeli manželství jen naoko, že to je podfuk, kterým chci zapůsobit na soud, a abych si prý nemyslel, že mi to projde jen tak. Takže je nutné, abychom se začali chovat jako milenci. Chápeš?“

Fay přikývla. Její pohled sklouzl na Donavanovu hruď pod rozepnutou košilí. „Chápu. Však proto jsi mě sem donesl ne? Aby se nám zítra před soudem snáz dokazovalo, že náš vztah je skutečně intimní, ne?“

Donavan na okamžik zaváhal, než odpověděl.

„Ano. Máš pravdu. Chci, abys zítra vypadala jako žena po velkém a úchvatném milování. Nechci riskovat, že ztratím Jeffa.“

„Rozumím,“ odpověděla a svěsila ramena.

Vypadala poraženecky, a to Donavana rozčililo.

„Co je s tebou? Chápeš přece, že musím Jeffa získat, ne? Copak tě nenapadlo, že by třeba mohl někam utéct, kdyby ho soud vrátil Bradoví? Mohlo by se mu něco stát, do něčeho by se mohl zaplést. Vždyť je to ještě dítě. Kdekdo ho opije rohlíkem. Uteče do velkého města, zaplete se s drogami nebo s nějakými zlodějíčky ani nebude vědět jak a proč. To přece nemůžu dovolit. On je celá moje rodina, Fay!“

Fay vstala a zhluboka se nadechla.

„Není to k smíchu? Já jsem si naivně myslela, že taky jsem částí tvé rodiny. Teď vidím, jak tě mohou peníze zdeformovat. Některé lidi deformuje jejich nedostatek, jiné zase jejich dostatek. A některé z nich dokonce jen pouhé pomyšlení na jejich nedostatek či dostatek. Zřejmě patříš k těm posledním. Je mi to líto, Donavane. Fakt, že jsem bohatá, ze mě ve tvých očích udělal naprostého idiota. Myslíš si, že mám, na co si vzpomenu, že mám všechno, co můžu chtít, a když to nemám dnes, můžu to mít zítra. Že mi můžeš klidně ublížit, že nemusíš myslet na to, jak mi je, když se mi stane něco zlého cizí vinou, nebo když ty mi něco zlého řekneš. Protože ono se mně to zase tak moc nedotkne, když mám peníze, že?“

Donavan zasunul ruce do kapes. Cítil se provinile a to se mu nelíbilo ani trochu.

Ano, je kus pravdy v tom, co Fay říká. Ale taky je pravda, že je bohatá. K čemu jí tedy je život s nemajetným manželem a navíc když k tomu má ještě vstoupit jako třetí do už existující dvoučlenné rodiny, protože my dva s Jeffem tvoříme rodinu. K čemu jí je takový život? Co tím získá? Právě jen toho nemajetného manžela a jeho rodinu. Stojí jí to za to? Nebyl by to nesmysl? Byl. Asi bychom měli na naše manželství zapomenout. Jen doufám, že nebude těhotná. To by jí zkomplikovalo budoucnost, protože bych jí nedovolil odsud odejít. Já bych se nikdy ke svému dítěti neotočil zády. Byla by v pasti, tak jako já.

„Je dobře, že nás Brad vyrušil,“ řekl chladně. „Byl jsem neomluvitelně lehkomyslný. Nemůžeme si dovolit podruhé riskovat, že otěhotníš. Dobrou noc, Fay. Sejdeme se zase ráno před odchodem.“

To bylo odmítnutí a Donavan vypadal, že to myslí vážně. Měl nepřístupný pohled a Fay nechápala, proč ji vůbec sváděl, proč jí říkal, že ji chce, když se tak hrozně bojí, že by mohla otěhotnět.

Otočila se ke dveřím a odešla beze slova, naprosto zmatená a s pocitem hořkosti.

Ráno se pečlivě oblékala. Chtěla na lidi u soudu udělat dobrý dojem. Vzala si bílé šaty, boty na hodně vysokém podpatku, kabelku i klobouk, vše ještě z doby, kdy na tom byla finančně mnohem lépe. Podívala se na sebe do zrcadla. Vypadala na to, čím vlastně původně i byla – mladá žena vychovávaná tak, aby se jednou stala dámou. Móda se naštěstí nemění tak rychle, abych po půlroce měla pocit, že takový střih se už nenosí, pomyslela si a vyšla ze svého pokoje.

Donavan už byl v kuchyni, připraven k odchodu. Měl na sobě světlý oblek, který Fay na něm ještě neviděla. Vypadal dobře.

Když uviděl Fay, objevil se mu ve tváři výraz spokojenosti. „Sluší ti to,“ řekl s upřímným obdivem a nespouštěl z ní oči.

Fay se usmála. „Díky, miláčku.“ Ale i přes úsměv to znělo jako začáteční věta role, kterou od tohoto okamžiku začíná hrát. I chladným pohledem mu dávala najevo, že jde jen o hru. Už ji unavilo snášet Donavanovo jednou vřelé, ale hned nato zase mrazivé jednání. Vzdala se naděje na šťastné manželství, ale byla odhodlaná pomoct Jeffovi a svou pomoc brala jako otázku cti. Už to přece slíbila.

Napřímila se, sevřela kabelku pod paží a strojeně se usmála. „Tak. Jako manželka jsem připravená vstoupit na jeviště.“

Donavana její slova viditelně rozčilila. Ale než stačil něco říct, objevil se ve dveřích Jeff. Měl na sobě oblek a vypadal dospěle. Usmál se na ně oba. „Jsem připravený. Ale netěším se.“

„Ani my ne,“ odpověděl Donavan. „Ale právě proto se musíme snažit, aby co nejdříve bylo po všem. A nedělej si starosti, Jeffe,“ povzbuzoval ho Donavan a plácl ho po zádech. „A narovnej se, prosím tě, ať si nikdo nemyslí, že jsi chudák, který má nahnáno a bojí se napřímit se a kráčet hrdě.“

„Ano, strejdo.“

Vyšli z domu najednou. Nasedli do auta a mlčky, s ustaranými obličeji a v oblacích cigaretového kouře dojeli k soudní budově.

Brad Danner vypadal jinak, než Fay čekala. Byl to nevelký, rusovlasý chlapík, který zřejmě měl silné ego.

„Takže vy jste ta novomanželka? Mladá paní Langleyová?“ zeptal se posměšně a pak si potřásl ruku s mužem, který k nim přistoupil.

Zřejmě jeho právník, pomyslela si Fay a doufala, že se ti dva dají spolu do řeči a Brad na ni zapomene. Ale Brad nezapomněl. Zase se k ní hned otočil. „Chacha. My, můj právník a já, víme o vás svoje. Klidně se vraťte do baru, ve kterém vás pan Langley našel, protože mu k ničemu nepomůžete, paní Langleyová.“ Slova paní Langleyová Brad vyslovil s nepěkným úšklebkem a zvlášť ironicky. „Mám toho na vás hodně. A ani to nestálo velkou námahu. Budete se divit.“

„Ano?“ vzchopila se Fay. Vypadala klidně. „Je pravda, že mě tam Donavan našel, ale já jsem tam nebyla jako zaměstnankyně.“

„Samozřejmě, že ne,“ odpověděl jakoby přátelsky a optimisticky se usmál na vedle stojící těhotnou blondýnu. Fay usoudila, že to je jeho nová žena a raději odvrátila zrak, aby nedávala jí ani Bradoví žádný popud k dalšímu hovoru. A hned zahlédla Donavana, jak na ni mává, a naznačuje jí, aby si šla sednout ke stolu vedle něj. Jeffa už odváděl policista do vedlejší místnosti. Zahlédla ještě, jak se otočil a pohledem hledal Donavana. Vypadal trochu vyplašeně a Fay se náhle sevřelo srdce soucitem.

Jeff zachytil její pohled a mírně kývl hlavou.

Zamávala mu. Neboj se, vyhrajeme, říkal její pohled. A najednou dostala dobrý pocit, že dosud udělala všechno pro to, aby mohl žít s Donavanem. A všechno pro to udělám i dneska, jen se neobávej, slibovala mu na dálku gestem se zvednutým palcem ruky, tak jak to dělával i on, když oceňoval její kuchařské začátky.

Zasloužíš si to, pomyslela si. Jsi prima kluk.

Jeff zmizel za dveřmi a Fay si přisedla k Donavanovi. Došlo na úvodní formality. Donavanův právník, Jim Flores, starší, důstojně vyhlížející muž, nabídl Bradovu právníkovi, aby jako první představil případ soudu. Donavan byl z toho trochu neklidný, ale Flores se jen povzbudivě usmál a mrkl na něj.

Bradův právník nabídku přijal a začal zdlouhavě hovořit o tom, co všechno za ta léta Brad pro nevlastního syna udělal, a nakonec zdůraznil, že ho vyslal do vojenské školy zaměřené na výchovu špičkových letců, aby mu zajistil skvělou a záviděníhodnou kariéru.

„Samozřejmě uznáváme, že můj klient pan Danner nejsou s chlapcem pokrevně spřízněni, tak jako je pan Langley. Nicméně, po té jeho prapodivně uspěchané svatbě, která nepochybně má vzbudit dojem, že Donavan Langley nabízí chlapci život v dobré a funkční rodině, se tu objevuje jistý problém. A to významný. Pan Langley totiž není s to udržet svou ženu doma.“

Fay a Donavan se na sebe udiveně podívali.

A Bradův právník sáhl do své diplomatky a vytáhl z ní několik fotografií. Ukázalo se, že to jsou fotografie Fay a strýce Henryho při jejich cestě na Floridu, potom u bytu tety Tessie a taky v restauraci hotelu, v němž byli ubytovaní.

„Pohleďte! Tady je důkaz toho, co paní Langleyová dělá za zády svého muže,“ prohlásil právník hlasem vítěze v boji a upřel na Fay nepěkný pohled, jako by byla ztělesněním ženy pochybné pověsti přistižené při nevěře. „Jistě uznáte, že paní Langleyová jen stěží může být dobrým mravním příkladem pro mladého chlapce.“

Donavan se zasmál.

„Vám se ty fotografie zdají zábavné, pana Langleyi? Byl jste ženatý jen pár dnů, když si vaše žena a tento muž vyjeli spolu sami na Floridu. A je vám k smíchu? Věru poněkud podivné.“

Donavan potlačil úsměv. „Vy nejste odsud, z Jacobsvillu nebo okolí, že ne?“ zeptal se.

„A předpokládám, že ani váš soukromý detektiv není odsud.“

Do hovoru se vmísil Brad. „Nenajali jsme žádného soukromého detektiva. Požádal jsem o pomoc přítele, hrdinu z korejské války, prosím. Tento hrdina a můj přítel během korejské války sloužil u výzvědné služby a jeho výkon byl po zásluze odměněn medailí,“ odpověděl Brad pyšně. A ten muž na fotografii je –“

„Můj strýc Henry,“ přerušila ho Fay a pohlédla na soudce Radleyho, který strýce Henryho znal, ale zatím nechtěl dialog obou stran rušit.

Bradův právník se podíval na soudce, jako by od něj čekal pomoc.

„Bohužel, je to tak,“ řekl soudce. „Osobně znám Henryho už dlouhá léta. Je bratrem její zesnulé matky,“ informoval klidně a vlídně právníka o tom, co měl od detektiva vědět už před jednáním. Pak se obrátil k Bradoví. „Zjišťoval si vůbec váš detektiv jeho totožnost?“

„Nevím. Ale určitě říkal, že Donavan Langley poznal svou nynější ženu v baru,“ začal Brad odjinud ve snaze odvést pozornost od neúspěšného prokazování údajné Fayiny nevěry.

Slova se chopil Donavanův právník. „Ale vysvětleme nejdříve situaci, o které se zde hovořilo. Očistěme paní Langleyovou od podezření, kterému by mohla být vystavena. Je pravda, že paní Langleyová odletěla na Floridu v pánském doprovodu. Ale ten pán byl její strýc a odlétali do Miami, aby zařídili všechno potřebné, co souviselo se smrtí jejich příbuzné, pratety paní Langleyové. A pokud by mohl vzniknout dojem, že paní Langleyová v tom baru, kde se setkala s Donavanem Langleym, pracovala, tak nic nemůže být vzdálenější od pravdy. Neměla to zapotřebí. A chlapec, o jehož budoucnost tady jde, mi sdělil, že jeho strýc pan Langley a jeho žena mají k sobě pěkný vztah. Že se mají rádi, což mu dává pocit bezpečí. Vaše tvrzení, že manželství Fay a Donavana Langleyových je nefunkční, se podle jeho výpovědi nezakládá na pravdě.“

Brad nejdříve ztuhl, ale pak neudržel nervy na uzdě a doslova vybuchl. „Donavan udělá všechno proto, aby Jeffa dostal, dokonce bude klidně předstírat, že je šťastně ženatý. Jen se ho zeptejte, jestli ji miluje. Zeptejte se ho. On nikdy nelže. Přimějte ho, aby vám řekl, jak to s ním doopravdy je.“

Fay najednou měla pocit, že nemůže mlčet, že musí bojovat. Za Jeffa i Donavana. Vstala. „Vím, co ke mně můj manžel cítí, pane Dannere,“ řekla pevně. „Taky vím, co vy cítíte k němu. Jeff je pro vás jen figurka, kterou chcete využít. Ale Jeff má stejnou krev jako Donavan. Jsou spolu šťastní. A já jsem šťastná, když jsem s nimi. Poskytneme Jeffovi dobré vzdělání a všechno ostatní, co bude potřebovat. Nemusí být ve vojenské škole, odkud ho pustí domů jen dvakrát do roka. Když o něj tak hodně stojíte, proč jste ho tak rychle poslal pryč z domu?“

„Ano, to je dobrá otázka,“ souhlasil soudce a podíval se na Brada. „Odpovězte na ni, prosím.“ Brad se otočil k manželce. „Moje žena je těhotná a Jeff jako neposedný a zvědavý kluk ji znervózňoval.“

„Potom nechápu, proč ho chcete mít i nadále ve své péči,“ namítl soudce.

„Tak mu to řekni, Bradley,“ pobídla blondýna Brada otráveně. „Nebo to řeknu já sama.“

A hned pokračovala. „Jde totiž o peníze z pojistného jeho bývalé ženy. On se totiž obává, že když nebude mít Jeffa ve své péči, bude mu muset dát jeho podíl z pojistného – který už ovšem nemá. Už ho utratil.“

„Proboha mlč, ty huso!“ vykřikl Brad.

„Co je tak strašného na pravdě?“ zeptala se lhostejně. „Pořád ses bál, že ti na to švagr přijde. Teď už se nemusíš bát, už to ví. No a co? Máš pokoj. Stejně jde jen o pitomých tisíc dolarů. Kdybys nebyl nekoupil ten člun, mohl bys ho vyplatit hned.“

V soudní síni vypukl hluk. Fay se rozhlédla po přítomných a viděla nepříčetný pohled Brada Dannera. Nechtěla bych být v kůži jeho ženy, pomyslela si.

A pak už soudní jednání dostalo rychlý spád. Za patnáct dvacet minut Fay, Donavan a Jeff odcházeli domů s tím, že Donavan získal Jeffa do své péče a Jeff dostal od Brada slib, že peníze, které mu z pojistného jeho matky náleží, mu vyplatí v nejbližší době.

„To je úleva,“ vydechl Jeff a pak se rozesmál. Objal Fay. „Můžu s vámi zůstat, není to super?“

Fay souhlasila.

„Je! Je to super!“

„A vy dva jste je pěkně napálili. Jste dobří. Každý si myslel, že se bůhvíjak milujete.“

„Jo, to byl vtip století,“ řekla Fay tiše. Pak se podívala na Donavana. „Gratuluju. Máš, co jsi chtěl.“

„Ano, mám všechno, co jsem chtěl.“

Fay se připojila k Jeffovi a společně s ním odcházela k autu.

Donavan šel za nimi. Měl smíšené pocity. Byl rád, že získal Jeffa, ale bylo mu jasné, že zároveň ztrácí Fay. Co se mi zase nelíbí, ptal se sám sebe nespokojeně. Ona je bohatá, já ne, takže rozchod je to jediné, co nám zbývá. Naše životy se nikdy neměly spojit, zase si každý bude myslet, že jsem si ji bral pro peníze. Ale už je pozdě. Nejspíše si to už všichni myslí. A budou si to myslet, i když se s ní rozvedu. Pořád budou říkat – jaký otec, takový syn.

A zarazil se. Proč na to myslím? Copak mi záleží na tom, co si říkají úzkoprsí lidé v malém městě? Nezáleží. Mám několik dobrých přátel, a ti mě podle bohatství mé ženy soudit nebudou.

Podíval se na Fay kráčející vedla Jeffa. Zatoužil po ní.

Je to dobrý pocit, když vím, že je doma na ranči, přemítal. Mám rád, když chodí po domě, mám rád její parfém, rád se dívám na ni, když si povídá s Jeffem. Působí to jako domácí pohoda. Jako hojivý balzám na rány, jako samet na rozbolavělé tělo. Vzrušuje mě. Chci, aby se mnou zůstala. Chci s ní mít dítě. Jenom jestli už není pozdě, jestli jsem v ní už nezabil všechno, co ke mně cítila.

„Počkejte na mě, vy dva,“ zavolal, a oni se otočili a zůstali stát.

Když je Donavan došel, Jeff ho uchopil za loket. „Co kdybychom se zastavili v pizzerii a dali si nějakou dobrou pizzu?“ navrhl a díval se z Donavana na Fay a čekal na jejich reakci.

„To je dobrý nápad,“ souhlasil Donavan. Fay bude mít volný večer, nebude se muset starat, čím zaplnit naše žaludky.“

„Tak ty bys chtěl pizzu? Už máš těch sušenek, kterými se pořád nacpáváš, doslova až po krk, že?“

Všichni tři se zasmáli a Jeff se rozběhl k autu.

Fay zvážněla.

Jak dlouho s nimi ještě budu? Kdy a jak mě Donavan vypudí ze svého života nadobro?

Povzdechla a šla si dát s Jeffem a Donavanem pizzu.

DESÁTÁ KAPITOLA

Pizza byla výborná. Fay si na ní pochutnala stejně jako Jeff s Donavanem. A jako oni dva cítila uspokojení z rozhodnutí soudu. Ale nebyla šťastná. Chtělo se jí vstát a křičet na všechny strany, že život je nespravedlivý a že ji už tolikrát ošidil.

Ale nevstala, nezakřičela. Snažila se vypadat co nejradostněji, aby Jeffovi nekazila jeho velký den. Ale Donavana neoklamala.

Když se vrátili domů a Jeff si šel hrál s nedávno narozenými, stále ještě nemotornými štěňaty, převlékla se do džínsů a šla si sednout na verandu. Donavan přišel za ní. Taky se už převlékl. Měl na sobě džínsy a sportovní košili.

„Tak jsme ten boj vyhráli. Ani to nebylo tak obtížné. Nejsi ráda?“

„Jistěže jsem. Všichni jsme rádi. Asi hlavně Jeffovi se ulevilo. Měl obavy, jak to dopadne, viděla jsem to na něm, když odcházel z jednací síně.“

Donavan se zadíval přes zábradlí verandy někam do dálky. „Nebyl důvod obávat se. Měl jsem kontakt na jednoho veterána z korejské války a dal jsem mu několik skandálních informací o Henrym a o tobě. Není moje chyba, že ten člověk to vzal jako bibli a neověřil si to. A tak se stalo, že on ztratil a já jsem získal.“

„Donavane,“ vykřikla Fay.

„Takový jsem, když jsou v ohrožení lidi, které miluju. Přece nebudu hrát s otevřenými kartami, když něčí život je v nebezpečí. Nemohl jsem tomu naparujícímu se kohoutovi dovolit, aby dostal Jef-fa na další dlouhá léta. Přece nešlo o mě, šlo o Jef-fa, o jeho přítomnost a budoucnost.“

„Už je dost velký a moc dobře si uvědomuje, že jsi pro něj udělal hodně.“

„Ty jsi taky dost velká, ale přesto si zřejmě mnohé věci jasně neuvědomuješ.“

„Ale ano. Opravdu.“

„To jsem rád. A kam se teď vydáme my dva, Fay?“

„Zůstanu, dokud se tvůj bývalý švagr nepřenese přes tu dnešní prohru. Dokud nebude jisté, že boj o Jeffa už vzdal a nebude nic podnikat. A o tom, co bude pak a kam půjdu, o tom jsme už hovořili. Nemá smysl tu kapitolu znovu otevírat.“

„Ale já nesouhlasím tím, co jsi říkala. Nemůžeš se vrátit do toho zoufalého malého bytu. Proč si nechceš koupit něco slušnějšího? Zdědila jsi po tetě dost peněz, můžeš si dovolit lepší byt.“

Fay sevřela obě ruce v pěst. Bože, proč on mě pořád tak mučí. Copak nic nechápe?

„Možná si něco koupím. Někdy později. Teď nemám náladu na stěhování.“

Donavan pokrčil rameny a zase se podíval někam do dáli, k obzoru. „Ale jestli chceš, můžeš zůstat tady. To snad víš,“ pronesl jakoby napůl lhostejně. „Místa je tu dost a Jeff tě má rád.“

„Myslím, že za tu dobu, kterou jsem tu strávila, jsem vám připálila už dost večeří.“

„Nestěžovali jsme si,“ odpověděl, stále napůl jakoby lhostejně. „Můžeme zůstat manželé. Kdybys chtěla, můžeme mít dítě. Nebo víc dětí. Může z nás být velká rodina. Tím bychom Jeffovi dali to správné rodinné zázemí. Co na to říkáš?“

Fay neodpovídala.

Donavan se na ni starostlivě podíval. „Zhubla jsi, Fay. Mrzíme, že jsem ti způsobil… Hm…“ Donavan si odkašlal. Některá slova se mu zdála těžko vyslovitelná. „Vím…“ Zkoušel to z jiného konce. „Vím…“ začal znovu. „Nechoval jsem se k tobě dobře. Ublížil jsem ti. Ale dej mi šanci to napravit.“

„Myslíš tím další pokus přivést mě do jiného stavu?“ zeptala se s předstíraným překvapením.

„Ano, jestli ovšem chceš. Když ne, dítě může pár let počkat. Jsi mladá. Třeba budeš chtít ještě studovat vysokou školu, nebo se dát na cestování, dokud nejsi připoutaná k dětem.“

„Do školy nechci a na svoje potřeby jsem se na-cestovala už dost. Netoužím po cestování, jako toužili moji rodiče. A mám slušnou práci, kterou si chci udržet.“

„Když budeš chtít, můžeš z velkovýkrmny Ballengerových odejít. Nemusíš pracovat.“

„Upřímně řečeno, Donavane, musím. Nezdědila jsem bohatství.“

„Já vím, Henry mi něco říkal, že dostaneš méně, než to původně vypadalo. Ale věř mi, je mi fakticky jedno, kolik toho bude. Ať si lidi říkají, co chtějí. Nejsem jako můj otec. Neoženil jsem se s tebou kvůli penězům, ale kvůli Jeffovi.“

Krev v žilách jako by se jí zastavila. Sklonila hlavu.

Donavan ji chytil za bradu a pozvedl obličej. „Nerada to slyšíš.“

„Už je mi to jedno. Přece dobře vím, že jsme se brali kvůli Jeffovi.“

Donavan jako by neslyšel. „Poslouchej srdcem, Fay,“ řekl a sklonil se, aby ji políbil.

S Fay se zatočil svět. Odhodila lítost, vzdor i pocit ponížení a poddala se. Poddala se Donavanovu hlazení, vinula se k němu a ochotně mu vracela jeho vášnivé, žíznivé polibky.

„Jsi vášnivá žena, Fay. Kdybychom tu byli sami, ani bych se nezdržoval tím, že bych tě svlékal. Serval bych z tebe jen to nejnutnější, a pak bys viděla tu vichřici a spoušť kolem.“

Fay se zachvěla při představě divokého milování.

„Chceš to? Drsně a rychle?“

Fay se otočila. Pohledem hledala Jeffa.

„Je tamhle, u stodoly. Pořád si hraje se štěňaty. Přišel tam za ním Joe, starší syn Stevea, jednoho z kovbojů. Asi ho ještě neznáš, ale Jeff ho má rád.“

„Nemůžeme přece…“ vydechla.

Donavan ji políbil. „Musíme. Teď hned.“ A nečekal, co na to Fay odpoví, vzal ji do náruče a odnášel ji do svého pokoje. Fay si vzpomněla, že právě tak ji odnášel před zhruba dvaceti čtyřmi hodinami, ale nepřipomněla mu to. Nechtěla pokazit kouzlo spontánní touhy, jež je oba vynášela někam do nebeských výšin. Jen doufala, že tentokrát nikdo nebude Donavanovi telefonovat ani jinak je rušit.

Položil ji na postel a rozepjal džínsy. Chtěla mu něco říct, ale přitiskl svá ústa na její. Nadzvedla boky, aby mohl džínsy stáhnout.

Pak ho cítila v sobě. Brutalita a síla, s kterými ji dosud objímal a laskal, se změnila v něhu a Fay vykřikla rozkoší. Chvěla se. Donavan zasténal. Potom jí silně stiskl ramena a zasténal ještě jednou.

Když už klidně leželi vedle sebe, Fay se otočila k Donavanovi a usmála se. „Není to sen?“

„Kdepak. A nezakrývej se,“ řekl a odsunul džínsy, po kterých sahala, aby se jimi přikryla. „Najednou jsi stydlivá. Ještě před pěti minutami by ti nevadilo, kdybychom se milovali v restauraci pod stolem, a najednou tolik studu.“ Políbil ji něžně na čelo. „Miluju tě, Fay. Miluju.“

Udiv přibil Fay k posteli. Nebyla s to pohnout prstem ani ze sebe vydat hlásku.

„Já vím, nevypadalo to tak. Ale chci tebe a Jeffa a všechny ty děti, které spolu snad budeme mít. A když nebudeme moct mít děti, tak pořád tu jsi ty a je tu Jeff a s vámi budu šťastný.“

Fay stále jen zírala. „To myslíš vážně?“

„Miluju tě od první chvíle, kdy jsem tě viděl. Jenže jsem si to nechtěl přiznat. Ale pak jsem si řekl, že nebudu s láskou k tobě bojovat. Zvlášť když se ukázalo, jak nádherné je milování s tebou.“

„A pak jsem zdědila peníze tety Tessie.“

„Ale na nich už vůbec nezáleží. Dělej si s nimi, co chceš. Miluju tě.“

„V tom případě je dám do banky. Užijeme je na Jeffovo vzdělání. Je to suma, která by mohla pokrýt poplatky na slušné střední škole.“

„Kam ho pošleme?“

Fay se usmála vysvětlila mu, jak to je s dědictvím po tetě a že zdědila jen část peněz, které se získají prodejem tetina nábytku. A že ta částka na žádnou z těch několika slavných amerických škol nebude stačit. Ale na studium ve škole, která zaručuje slušné vzdělání, jistě stačit bude.

Donavan byl překvapený. A spokojený.

„Tak teď už chápeš, proč nemůžu nechat práce. Budeme potřebovat druhý plat.“

Donavan povzdechl. „To znamená, že bych se měl začít usmívat na Calhouna.“

„Není zlý. Ode dne, kdy jsem nastoupila do kanceláře, s ním vycházím dobře,“ utěšovala ho.

„A na tvého strýce,“ dodal znechuceně.

„Ani on není zlý.“

Donavan na ni hleděl najednou trochu unaveně a otráveně. „Vždyť já vím, Fay, ale… Raději už nebudu říkat nic. Jen jedno – nechtěj po mně nemožné. Trochu se změnit můžu, ale přece se nemůžu změnit ve svůj protiklad. Jsem takový, jakého mě znáš. Jiný nebudu. Jiného bys mě nejspíš ani neměla ráda.“

„Asi máš pravdu. Ani já se nezměním. Možná mi zešediví vlasy, ale jinak budu stejná.“

„Tak to je dobře,“ odpověděl spokojeně. Přitáhl ji blíž k sobě. „Fay, musím se ti s něčím svěřit. Možná tušíš, že…“

Fay zvědavě nadzvedla hlavu.

„… že nikdy nebudu bohatý.“

Zasmála se.

„Ale miluju tě, Fay. A i když nebudeme mít nic, tak vždycky budeš mít mě a já budu mít tebe. Budeme mít jeden druhého.“

Fay rázem přešel smích. Zaplavilo ji dojetí a bojovala se slzami.

„Strejdo,“ ozvalo se z venku pod oknem, a vážnost chvíle byla tatam.

Donavan vstal a šel k oknu. „Co se děje?“

Pod oknem stál Jeff, tentokrát už s oběma syny kovboje Stevea. Všichni tři hleděli na něj do okna, zubili se a v rukou třímali rybářské pruty.

„Smím jít s nimi? Nerybařil jsem dlouho, už ani nevím, kdy jsem byl na rybách naposled. Asi tehdy, když jsme byli spolu. To už je hodně dávno, že? Ulovím tobě a tetě Fay něco k večeři.“

Donavan se zasmál. „Dobře. Jen jdi. Ale pod podmínkou, že přineseš pořádnou rybu, že se všichni tři pořádně najíme.“

„To zařídíme,“ řekl starší z obou bratrů. „I kdybychom měli pod jeho návnadu doplavat a rybu na ni osobně zavěsit.“ Oba bratři se rozchechtali.

Jeff se taky rozesmál. „Tak to vám děkuju,“ odpověděl oběma bratrům. Pak se najednou všichni tři otočili a dali se do běhu. Pokřikovali na sebe a smáli se.

Donavan se vrátil k Fay. „Vidíš. Někdy nám osud ukáže přívětivou tvář.“

Fay chtěla odpovědět, ale Donavan se vrhl na její ústa. A o chvilku později už se jí mluvit nechtělo.

Příštího dne dopoledne měla Fay v práci napilno. A v okamžiku největšího soustředění se otevřely dveře a ve dveřích kanceláře se objevil Donavan. Calhoun, který čirou náhodou vstoupil do kanceláře jinými dveřmi, se zatvářil otráveně.

„Calhoune, nevymýšlejte si důvod, kvůli kterému se hned musíte otočit a odejít,“ volal na něj Donavan, když ho uviděl. „Šel jsem do sebe a napravil jsem se. Dneska tu nejsem, abych si stěžoval,“ ujišťoval ho. „Vlastně jsem se přišel zeptat, jestli bych sem nemohl přivést další dobytek. Co mi odpovíte?“

Calhoun pozvedl obočí údivem.

„Neříkejte.“

„Jo, je to tak. A když už jsem tady, tak bych vám chtěl poděkovat za to, že jste neobsadil místo mé ženy, když byla na Floridě. Chce tu zůstat, líbí se jí u vás. Což mě těší, protože ani druhé dědictví nedopadlo dobře – ovšem podle některých, podle mě to nemohlo dopadnout lépe. Jenže součástí toho podle mě skvělého konce je, že dědictví po její tetě postačí jenom na školné pro jedno dítě, pro synovce Jeffa. A protože chceme víc dětí, tak budeme potřebovat více peněz. Tudíž i druhý příjem. Rozumíte, mi, že ano.“

„Ano, jistě. Jsme rádi, že Fay u nás pracuje,“ odpověděl Calhoun. „A pokud jde o dědictví, tak to tedy je neuvěřitelná smůla.“

Donavan se zasmál.

„Jak jsem říkal, já to tak nevidím. Rád si na věci vydělávám sám. A taky si myslím, že společným usilováním o věci se lidé sbližují.“

„Možná na tom něco je,“ připustil Calhoun. Podíval se na hodinky. „Čas polední pauzy sice ještě není, ale jestli už máte hlad a chcete jít spolu na oběd, tak klidně jděte.“

Donavan s Fay jeho nabídku přivítali. Fay rychle vstala od počítače a spolu odešli do nedaleké jídelny. Dali si v ní cheeseburger a mléčný koktejl.

„Už jsem ti to říkal, ale nedá mi to, musím s tím začít ještě jednou. Nebudeš mít se mnou jednoduchý život, Fay,“ řekl Donavan cestou z jídelny. Pak se odmlčel, chytil Fay za ruku a otočil ji k sobě. „Pořád asi budeš muset chodit do práce. S domácími pracemi ti budu pomáhat, to ti slibuju, ale až přijdou děti, jedno, dvě, tři či čtyři, ani s mou pomocí asi nebudeš vědět, kam dřív skočit. Někdy budeš mít všeho plné zuby.“

„Myslíš, že se toho bojím?“ zeptala se s úsměvem. Kdepak. Nebo si myslíš, že budu naříkat? Ne. Mám tebe. A to je štěstí, o jakém jsem nikdy ani nesnila.“

Ale Donavan vypadal ustaraně. „Já nevím. Vždycky jsi měla všechno, co jsi chtěla…“

„A tak je to pořád.“

„Dobře víš, jak to myslím,“ odpověděl nervózně.

„Vím. Není špatné mít peníze. Ale když nejsou, život jde dál. Budu žít jako pracující žena, nevadí mi to. A kromě toho – je to pro mě výzva. A o pocitech nezávislosti a samostatnosti… o těch jsi se

mnou mluvil už na parkovišti před barem, kde jsme se poznali. Vzpomínáš si na to ještě?“

„Na ten den nikdy nezapomenu, Fay. Možná to nevíš, ale jsi báječná žena. Budu se muset od tebe učit celý život,“ řekl tiše. „Doufám, že tě nikdy nezklamu. Ale musím ti to zase zopakovat – nebudeš to mít se mnou snadné. Připrav se na to.“

„Ale ano.“ Pak ovinula paži kolem jeho pasu a přitiskla ho pevně k sobě. „Pokud tě budu takhle u sebe držet, budu to mít s tebou snadné jako s nikým jiným na světě,“ řekla s úsměvem a přitáhla ho k sobě ještě pevněji. „A nečekej, že to sevření někdy povolím.“

Donavan se zasmál. Taky ovinul paži kolem jejího pasu a na oplátku ji teď on přitiskl k sobě. „Musím ti říct, Fay, že se mi to bude moc líbit.“

Zasmála se.

A nikdy sevření nepovolila.