Diana Palmer

Long, Tall Texans 10. Andělská láska

PRVNÍ KAPITOLA

V kanceláři panoval chaos. Melody Cartmanová zabloudila očima na okenní parapet a hlavou jí prolétla svůdná a zároveň podivná myšlenka. Nebylo by náhodou lepší, kdyby přes parapet vyskočila ven? Alespoň by získala pár minutek oddechu. Pohlédla na svého čerstvě ženatého nevlastního bratrance, Logana Deverella, a jeho zářící ženu Kit, a rozhodla se, že jim přece jenom nebude kazit líbánky.

„Ty to zvládneš,“ slíbila jí šeptem Kit. „Jenom každému vysvětli, že se vrátí příští týden a všechno pak vyřeší. A že se o všechny záležitosti do té doby bude starat Tom Walker.“

„A řekl to už panu Walkerovi?“ zeptala se Melody, protože si byla dobře vědomá prudkosti a výbušnosti pana Walkera.

Tom začínal v New Yorku, ale okolnosti ho nakonec přivedly do Houstonu. Jak jednou prohlásil, Texas mu trošku připomíná jeho rodnou Jižní Dakotu. Melody často napadlo, jestli ho tam náhodou nevychovali spíše jako horskou pumu, protože se občas dokázal chovat úplně stejně jako ona.

„Namouduši.“ Kit si položila ruku na srdce. „Slíbila jsem Loganovi, že s ním tentokrát promluvím jako první. Slyšela jsem ho při tom na vlastní uši.“

„Tak to je v pořádku. Upřímně řečeno, když jsem se s ním poprvé setkala, připadal mi jako velice příjemný muž. Ale pak jsem za ním šla s klientem pana Deverella a našla jsem ho, jak dává pěkně co proto jinému klientovi. Zrovna ho vyhazoval ven. Náš klient i ten druhý se pak rychle zdekovali, a já jsem tam zůstala a všechno si to vyslechla. Musím říct, že ani jednou nepoužil sprosté slovo a že ani jednou neopakoval totéž slovo dvakrát, ale když jsem nakonec z jeho kanceláře po špičkách odcházela, byla jsem o tři palce menší.“

„Proboha, Logan je přece tvůj bratranec. Nechceš mu už začít říkat Logane?“

Melody pohlédla na vysokého snědého muže v kanceláři, který držel v ruce telefonní sluchátko a něco řešil. „Ano, ale až mi to přijde přirozené,“ odpověděla nakonec.

„Samozřejmě, Tom se na to tentokrát dobrovolně přihlásil a Logan ho na jeho prchlivost upozornil. Takže si s tím nemusíš dělat hlavu. Myslíš si, že to všechno zvládneš, celý týden?“

„Pokud ne teď, tak už nikdy,“ řekla Melody a po tváři se jí rozlil úsměv, který ji učinil ještě krásnější. Byla to vysoká žena, která v mnoha ohledech vypadala trochu venkovsky, s pihovatou a jemně okrouhlou tváří, orámovanou dlouhými světle hnědými vlasy s občasnými blonďatými prameny. Oči měla hnědé, s malinkatými zlatavými tečkami. Kdyby si na sebe našla trochu času, mohla by vypadat o mnoho atraktivněji, pomyslela si Kit. Avšak Melody byla zvyklá oblékat se do šatů s nabíranými rukávky a kostýmků, které by svojí barvou seděly spíše někomu s tmavšími vlasy a vůbec snědší pletí.

„Ale neměj strach. Toma si oblíbíš, až ho víc poznáš,“ ubezpečila ji Kit. „Vyrazil toho chlapíka ze dveří jenom proto, že si dovolil nechovat se dostatečně slušně vůči jeho sekretářce. Dokáže být špatně naložený, když se na to přijde. A žije úplně sám, má doma jenom vdanou sestru a synovce. Dokonce si ani občas nevyrazí s ženskou.“

„To bych teda ráda věděla proč…“

„Do toho ti nic není,“ hubovala ji Kit. „Vypadá dobře, je inteligentní a bohatý.“

„Pak mě napadá jedině to, že by to mohl být vrah, podle tvého popisu. Četla jsem o tom.“ A hlavou kývla směrem k nějakému bulvárnímu plátku, který ležel na jejím stole.

Kitiny oči sklouzly na úvodní stránku novin, která byla plná fotografií obzvláště hrůzostrašné vraždy spáchané sekerou. „Ty si opravdu kupuješ takové plátky?“ zeptala se Kit a udělala nevěřící grimasu. „Tyhle fotky jsou naprosto odporné.“

„Myslela jsem, že jsi detektiv,“ pronesla Melody. „A čekala bych, že se detektivové s takovými věcmi budou setkávat dost často, ne?“

Kit se rozpačitě pousmála. „No, já se zrovna těmito druhy případů nezabývám.“

„Já vím, nechrne toho. Nekoupila jsem si to ve skutečnosti kvůli těm příšerným obrázkům, ale kvůli šikovné redukční dietě, o které tam píší. Nevypadá to zajímavě? Nemusíš se vůbec omezovat v jídle, jenom se důsledně vystříháš sladkostí.“

„Ale ty přece nejsi ani trochu tlustá, Melody,“ zdůraznila druhá žena a prohlédla si ji.

„Ne, ale jsem velká a mohutná. A přála bych si být štíhlejší a jemnější,“ pronesla toužebně Melody.

„Ale na tobě není vůbec nic, co by se mělo měnit.“

„Tak tohle si myslíš! Ale opravdu, já…“

Její slova náhle přetrhl halas, který vypukl v hale. Ona i Kit se otočily, právě v okamžiku, kdy dovnitř vešel Emmett Deverell se svými třemi dětmi. Jeho ratolesti na sobě měly indiánské kostýmy, které jim zůstaly z divadelní hry na Díkůvzdání z minulého měsíce. Vypadaly v nich docela autenticky a bylo vcelku jednoduché uvěřit tomu, že si ještě nedávno někoho s potěšením opékaly na rožni.

Nejstarší z dětí, chlapec Guy, zůstal stát vedle svého otce, a zíral na Melody. Ale mladší sourozenci, Amy a Polk, si to namířili přímo ke své osobě, která se nacházela v kanceláři.

„Ahoj, Kit!“ pronesli jednohlasně. „Ahoj, Melody. Můžeme si tady sednout a dívat se s tebou chvilku na televizi?“

„Prosím!“ odvážil se ještě víc poprosit Polk. Hleděl na Melody svýma zelenýma očima, které měly týž odstín jako oči jeho otce. „Nebudeme vůbec zlobit. Táta nám musí jít pro letenky a nám se s ním nechce na letiště. Dostali jsme se na přehlídku před rodeem, heč!“

„Vypadáte všichni velice krásně,“ řekla jim Melody.

Guy ji ignoroval.

Ale Polk už zapnul televizi a zíral upřeně na obrazovku. „Jemine, teď tam není zrovna , Velký pták‘, Amy,“ pronesl zklamaně.

Melody pohlédla na děti a znovu si uvědomila, jak moc jsou všechny podobné svému otci. Guy se k ní přišoural blíž. Byl také vysoký, s hubenou tváří a tmavými vlasy. Amy vypadala víc jako její matka, Adell, až na zelené oči. Vlastně látovy oči měly všechny děti.

Když se Emmett naposled objevil u nich v kanceláři, tvrdě se do Melody obul. Tento rančer ze San Antonia Melody nesnášel a nijak se tím netajil. Nesouhlasil s tím, že pracuje pro Lokaná, který byl rovněž i jeho příbuzným. Jenomže na rozdíl od Melody byl jeho příbuzným pokrevním. Melody tehdy trvalo několik dnů, než se z jeho ataku vzpamatovala a dokázala se s jeho postojem vyrovnat. Podařilo se mu ji docela vystrašit. Avšak i přesto, že byl možná o celou generaci starší než ona, rozhodla se, že ho už napříště nenechá, aby se jejích citů dotkl.

„Amy a Polk by tady s tebou rádi zůstali, protože já musím zaskočit na letiště,“ prohlásil Emmett ledově. Nezmínil se o tom, že by tam měl zůstat i Guy, ale jenom z toho důvodu, že ji Guy nesnášel stejně moc jako jeho otec.

Melody pozvedla obočí a pokusila se zůstat klidná. Nicméně uvnitř svého já se zachvívala strachem, ale nechtěla, aby si toho on mohl všimnout. „Někdo mě o to prosí, nebo mně to nařizuje?“ odpověděla formálním tónem.

Emmettovy zelené oči zablýskly a zapíchly se do ní. „Ano, pokud chceš, aby to proběhlo se vším všudy, tak… prosím,“ řekl neochotně.

„V takovém případě jsou Amy a Polk srdečně vítáni, když ty budeš pryč, a mohou sledovat televizi,“ odpověděla triumfálně, protože docílila malého vítězství.

Emmettovi se změna v jejích tmavých očích, ani maličká afektovanost, se kterou to pronesla, ani za mák nezamlouvaly. Kdyby ho děti celé dopoledne nepřiváděly k naprostému šílenství, vůbec by se tu neobjevil. Bylo nad slunce jasnější, že se nenachází ve zrovna příjemném rozpoložení.

„A nebudeš jim pomáhat, aby utekly, nebo tak něco?“ zeptal se sarkasticky. Narážel tím na její úlohu v tom, když jeho exmanželka zničehonic zmizela pryč s Melodyiným bratrem Randym.

Takové věci si k ní už příště nesmí dovolovat, slíbila si Melody v duchu. Nemůže si dělat co chce s jejím svědomím. Její zrak padl na bulvární plátek ležící před ní na stole a v tom okamžiku jí něco problesklo pamětí. Jednou, když se Kit vrátila zpět z Emmettova domu v San Antoniu, vyprávěla jí o jedné věci. Melody se na Emmetta sladce usmála a zvedla ze stolu noviny. „Viděl jste už fotky z té poslední vraždy, pane Deverelle?“ zeptala se ho a strčila mu před jeho arogantní nos titulní stránku novin s krvavými obrázky. „Byla na to použitá sekera.“

Emmett okamžitě celý zezelenal. „K čertu s tebou…!“ vyrazil ze sebe a přidušený zlostí zamířil úprkem na toaletu.

Melody, Polk, Amy a Kit se bezmocně pochechtávali. Guy na ně výhružně pohlédl a pak se vydal najít otce.

„Má pěkně slabý žaludek,“ pronesla Melody. Vzpomněla si totiž, jak jí onehdy Kit prozradila, jak rychle se dokáže Emmettovi udělat špatně, kdykoli se dokonce jenom něco prohodí o jakékoliv krvavé záležitosti. Což bylo udivující, alespoň pokud šlo o rančera, který byl něčím jako vyhlášenou rodeovou hvězdou. Byl to jeden z mnoha paradoxů, které by na osobě Emmetta mnohem méně zaujatou ženu, než byla Melody, nepochybně fascinovaly. Stránku s obrázky, ze kterých téměř doslova kapala krev, uchopila do prstů a strčila si ji do kabelky. Rozhodla se, že ji bude používat jako talisman proti možným budoucím atakům ze strany Emmetta. „Udělejte si pohodlí, dětičky,“ pronesla k Amy a Polkovi.

„To byl pěkně špinavý fígl,“ usmála se na ni Kit.

„Zasluhuje si to. Chová se jako hrozné, arogantní zvíře,“ zamumlala Melody. Zároveň pohlédla kradmo ke dveřím vedoucím do haly, jako kdyby se za nimi skrýval Emmett, připravený na ni kdykoli znovu zaútočit. „Když se s tím nedokáže vyrovnat, má si to aspoň nechat pro sebe.“

Kit se pokoušela nerozesmát se. Najednou se u nich objevil Logan a láskyplně objal Kit kolem ramenou. „Copak si to tady mezi sebou šeptáme?“

„Melody tátovi udělala špatně,“ vyhrkla Amy. „Podívej, co je v televizi, Melody! To je ‚Čtení duhy‘!“

„Výborně, výborně,“ pronesla Melody nepřítomně.

„A jak jsi to dokázala, že se Emmettovi udělalo špatně?“ zeptal se Logan překvapeně.

„Bůh ví. My ženy přece máme svoje tajné zbraně. Zejména když se to týká takových lidí jako je tvůj bratránek Emmett,“ odpověděla mu Kit. „Melody, dám ti telefonní číslo, na kterém nás budeš moci zastihnout, kdybys nás potřebovala zkontaktovat.“

„Ale použiju ho jenom ve stavu největší nouze,“ slíbila Melody.

Kit se na ni usmála. „Já vím.“

„A nenechávej Toma, ať si dělá, co se mu zlíbí,“ pronesl Logan. „Není to zlý člověk. Je to moje chyba. Měl jsem mu ráno zdůraznit, že se s mými klienty musí vždycky nějak domluvit, ale měl jsem plné ruce práce se svatbou.“

„Nezapomenu na to.“ Melody se pousmála. „Neboj, bude to v pořádku. Zařídím se podle toho.“

„A kdybys už nemohla, můžeš mu na nějakou dobu svěřit dětičky,“ navrhl jí potměšile Logan.

„Nenaváděj ji k takovým věcem. Musíme už běžet, hned teď,“ přerušila ho vesele Kit a chytla svého muže za paži. „Opatruj se, Melody.“

„Jo, jo. A nenech mého bratránka, ať si na tebe vyskakuje,“ dodal Logan. „Jsi koneckonců moje sekretářka a ne placená pečovatelka o děti. Měj to na paměti.“

„Budu.“

„Tak na shledanou.“

Obrátili se ke dveřím právě v okamžiku, kdy se v nich objevil pobledlý a zkrotlý Emmett. V patách ho následoval Guy.

„To nebylo fér,“ pronesl rozhněvaně Guy a střelil po Melody očima.

„Ale vy děti mu to přece děláte taky,“ nenechala se Melody. „Kit mi to všechno prozradila.“

„Ale my jsme rodina. Ty k nám nepatříš!“

„Ano, patří,“ nesouhlasila Amy. „Je přece naše tetička!“

Emmett na Melody pohlédl ještě s horším výrazem v očích. „Pro Amy a Polka se vrátím někdy kolem třetí,“ řekl, aniž by se namáhal s odpovědí.

„Ale je přece naše tetička?“ nenechala se odbýt Amy.

„Ano, ale teta z druhého kolena,“ vysvětlil jí Polk.

„Oh.“ Amy to uspokojilo a znovu obrátila zrak k televizi. „A dávej na tátu pozor, ať ho nezajede nějaký autobus,“ řekla ještě Guyovi.

„Nepotřebuju, aby se o mě někdo staral,“ zamumlal Emmett. „Ale o ni možná ano,“ dodal s výhružným pohledem upřeným na Melody.

„Dej si pozor,“ poradil mu tlumeným hlasem Logan. „Schovala si ten bulvární plátek do kabelky.“

„Zrádče!“ vykřikla Kit a uhodila svého čerstvého novomanžela do ramena.

„Ale, ale. My muži přece musíme držet pospolu,“ pronesl k ní usmívající se Logan. „V dnešním světě není nic ohroženějšího než živočišný druh muž. Jednoho dne, a nebude to už dlouho trvat, začnou hnutí za ženskou rovnoprávnost sestavovat seznamy mužů určených k zabití a organizovat likvidační komanda určená k vybíjení mužského rodu.“

„Ani by mě to nepřekvapilo,“ povzdychl si Emmett. „Jak to tak vypadá, vyvíjíme se ke společenství amazonek, ve kterém budou muži potřební akorát tak k udržení rodu a pak budou bez milosti usmrcováni.“

Melody pozorně sledovala Emmetta. „Docela zajímavý nápad.“

„Že se nestydíš!“ pochichtávala se Kit. „Upřímně řečeno, pravdou je, že radikálkám se teď dostává spousty publicity. Většina feministek přece chce jenom slušné zacházení – stejná práva a stejné platy. Co na tom je, proboha, tak hrozného?“

„A navíc tady jsou muži, kteří jsou také zaujati proti ženám.“ Logan si k sobě přitáhl Kit blíž. „Slyšela jsi někdy o válce pohlaví? Trvá to od začátku věků. Akorát se to teď nějak vyostřuje.“

„Vypadá to tak.“ Melody si povzdechla. „Ale přesto všechno, muži snad nejsou ohrožení.“

„Díkybohu,“ poznamenal stručně Emmett. „Jsem opravdu rád, že nebudu muset k venkovním dveřím stavět hlídku, aby mě ochránila před ženskými likvidačními komandy.“

„Oh, k takovým prostředkům ani není potřeba se uchylovat,“ informovala ho Melody.

„Opravdu?“ zarazil se Emmett. „Měl jsem za to, že jsi jenom taková skleníková květinka.“

„Spíše jako masožravá kytka, nepochybuj o tom,“ odpověděla jasně a stručně. „Měla jsem za to, že vyrážíte na letiště zakoupit si lístky na cestu domů?“

„Všimli jste si, kolik nadšení vložila do této otázky?“ zeptal se všech kolem Logan. „A to tvrdíš, že ti ženské nikdy nedají pokoj. Tohle pro tebe musí být docela osvěžující.“

Nicméně Emmett nevypadal zrovna svěže. Spíš se zdálo, že každičkým okamžikem exploduje. „Jdeme, Guyi. Užijte si svatební cestu, vy dva,“ dodal a obrátil se ke Kit a Loganovi. „Moc si už o manželství nedělám iluze, ale mnoho štěstí a tak.“

„Naše máma utekla a nechala ho být,“ vyhrkla Amy. „Táta si už nikoho nikdy nechce vzít.“

„Ale musí,“ pronesl Polk a samou vážností se zamračil. „Proč by si vždycky vodil domů ty krásné a nastrojené slečny?“

„Nemluv tak hloupě!“ pronesl Guy jemně. „To jsou přece slečny na zábavu. Ty si nemusí táta brát.“

„Co je to slečna na zábavu?“ zeptala se Amy.

„To samé, co chlapec na zábavu, jenom o trochu menší,“ pronesla Melody s ledovou rozkoší v hlase a pohlédla na Emmetta.

Jeho pleť pojednou byla o dva odstíny tmavší.

„Je čas vyrazit,“ pronesla rychle Kit. „Emmette, nepotřebuješ odvézt? Jedeme přímo na letiště.“

„Ano,“ řekl Logan a držel ve své velké ruce mohutnou svalnatou paži svého bratrance. „Jdeme, Guyi. Uvidíme se za týden, Melody. Pokud by se vyskytly nějaké problémy, zavolej mi. A pokud bys mohla občas zkontrolovat Tansy v nemocnici, byl bych ti vděčný. Chris na ni sice dává pozor, ale nikdy není dost bystrých očí, když jde o moji matku.“

„Neboj, stavím se tam,“ slíbila Melody. „Stejně nemám po večerech co na práci.“

„Taky si nemyslím, že by se našel tak hodně statečný muž, aby…“ provokoval Emmett.

Melody se naklonila ke stolu a natáhla ruku ke svojí kabelce. Ještě před tím, než urychleně vyklidil pole a zmizel pryč s ostatními, obdařil ji Emmett pohledem slibujícím odplatu a pomstu.

S odchodem Deverellových se pomalu zmatek a chaos začaly uklidňovat. Ještě hodinu či dvě vyzváněly telefony. A pak už jenom pár hovorů, a osobně se zastavili dva klienti, aby se poptali na svoje kauzy. Melody byla v obou případech v obraze a měla pro ně připravené jejich papíry. Šlo jen o to, vytáhnout je – šéf ji k tomu ještě předtím, než odejel instruoval, – a ukázat jim je.

Děti se kupodivu chovaly klidně. Bez pípnutí sledovaly televizi a jenom jednou za ní přišly, aby jim dala drobné na limonádu z automatu stojícího v hale. Melody jim dala potřebné mince a s obavami naslouchala, kdy se ozve zvuk značící převrhnutí plastikového kelímku v otvoru přístroje. Naštěstí se však žádný zvuk neozval a všechno se vrátilo zpět do mírových kolejí, jak to probíhalo už několik hodin.

Dokonce se jí podařilo uklidit svůj pracovní stůl, ještě předtím, než se vrátil Emmett, aby si vyzvedl děti.

„Ach, opravdu musíme jít?“ zamručel Polk. „Zrovna začíná ‚Pan Rogers‘.“

„Ano, musíme jít. Ráno odlétáme domů, díkybohu. Ještě jedna záležitost mě večer čeká – krocení divokého koně bez sedla.“

„A není to jedna z těch nejnebezpečnějších věcí při rodeu?“ zeptala se Melody.

Emmettovo obočí se vyklenulo nahoru pod širokým okrajem stetsonu, který si ani nenamáhal ze svých černých vlasů odložit. „Při rodeu je nebezpečná každá věc, pokud je jezdec hlupák nebo neopatrný. Já nepatřím ani k jedněm.“

Melody to dobře věděla. Byl legendární postavou rodea. Emmett vůbec neměl ponětí o tom, že Melody celou jeho kariéru pozorně sleduje. Byla velkým rodeovým fanouškem, ale Emmettův vztah k ní ji nutil k tomu, aby o svém zájmu o tento sport pomlčela.

„Děkujeme, že jsi nás nechala být tady s tebou, Melody,“ ozvala se Amy a usmála se na ni nahoru.

Melody se na ni usmála také. Měla tuto malou holčičku velice ráda. Byla otevřená, vřelá a milá, i přesto, že poněkud rošťácky založená.

Emmett si úsměvu povšiml a ucítil jej až do konečků prstů. Ještě minutu předtím by si vůbec nedokázal představit, že by jí jeden úsměv dokázal tak radikálně proměnit celou tvář a učinit ji tak nádhernou. Ale všechno se ve skutečnosti skrývalo v Melodyiných měkkých rysech. Aniž by chtěl, oči mu mimoděk sklouzly na její tělo. Byla typem, který by muž mohl nazvat smyslným, její tvary měly naprosto dokonalé proporce a nebyla ani trošičku vyhublá. Adell byla naproti tomu hubená jako plátek slaniny. Melody byla jejím pravým opakem.

Rozčílilo ho, že si musel povšimnout Melody právě tímto způsobem. Nebyla pro něj ničím jiným než zrádkyní. Ona a její bratr rozervali a zničili jeho život na kousky. A nejen jeho, ale stejně tak i život jeho dětí. Těžko mohl něco jíněno než ji za to nenávidět.

„Řekl jsem, jdeme,“ zopakoval dětem.

„Tak jo,“ Polk si povzdechnul.

„Počkám na vás v hale,“ zamručel Guy. Vyhýbal se tomu byť na Melody jen pohlédnout.

„Guy tě nenávidí,“ pronesla s neomalenou upřímností Amy. „Ale já si myslím, že jsi báječná.“

„A já si myslím, že ty jsi báječná taky,“ odpověděla jí Melody.

Amyina tvář se rozzářila úsměvem a pak přistoupila ke svému otci.

„Musíme už jít, tatínku. Ale můžu si se svojí kamarádkou Melody dopisovat?“

„Promluvíme si o tom později,“ odvětil Emmett vyhýbavě. „Dík, žes na ně dohlédla,“ pronesl, jen jakoby mimochodem.

„Oh, bylo mi velkým potě… šením!“ Znenadání zakopla o tomahawk, který někdo nechal ležet na podlaze za ní, a skončila široce roztažená na zádech na podlaze. Guy se sklonil a sekyrku zvedl. Ostatní děti spolu s Emmettem utvořily kolem jejího ležícího těla kruh. Zírala na ně vzhůru a pokoušela si nepřipadat jako oběť, kterou čeká pomalá a krutá smrt v indiánském táboře. Bylo to velice přesvědčivé, jak tak nad ní děti stály ve svých indiánských kostýmech.

„Čije ten tomahawk?“ zeptal se Emmett, naklonil se k ležící Melody a za ruku ji zvedl na nohy. Vypadalo to, že při tom nevyložil vůbec žádnou sílu. Dotekem jeho ruky se jí zachvěla paže. Udivilo ji to a zároveň ji napadlo, jestli on náhodou neucítil to samé, protože svoji ruku od ní stáhl nezvykle velice rychle.

„Je můj, tati,“ pronesla se zakvílením Amy. Vzhlédla k němu. Odhrnula si ze zátylku copánek a její zelené oči vypadaly smířené s osudem. „Tak pojď a nabacej mi. Ale nechtěla jsem Melody ublížit, opravdu. Mám ji ráda.“

„Já vím, že jsi nechtěla,“ řekla Melody a usmála se na ni. „Jsem v pořádku, nic se mi nestalo.“

„Příště buď víc opatrná a dávej dobře pozor, kam tu věc odkládáš,“ pronesl Emmett.

„To je v pořádku, Amy,“ zopakovala Melody a pokývala hlavou. „Myslím, že dobré místo na odkládání tomahawku by mohlo být mezi tátovýma očima.“

Emmett na ni pohlédl. „Neposlouchej ji, Amy. Jdeme, prcci.“

Vystrčil děti ven a zavřel pak za nimi všemi dveře. Melody se posadila za pracovní stůl. Nezazvonil žádný telefon, nevřeštěla už televize, kolem se už ani nesmály děti. Kancelář i její život zničehonic zely prázdnotou.

Skončila v práci přesně v pět odpoledne a zašla do obchodu s potravinami nakoupit si něco na víkend, který právě začínal. Den díkůvzdání byl tichý a strávila ho o samotě. Měla krocaní prsíčka, ale ty už s Alistairem spořádali na večeři minulou noc. A tak koupila maso na hamburgery a malou hovězí pečínku. Taky ještě zeleninu na podušení a později do polévky. Musela vyžít ze skrovného rozpočtu, což znamenalo, že steaky a francouzské banánky musela minout bez povšimnutí. Ale že se jí na obojí sbíhaly sliny! Snad někdy příště, pomyslela si melancholicky…

Doma nakrmila Alistaira, svého oranžově mourovatého kocoura. Pak si sama udělala lehkou večeři. Ale pojídala ji s pramalým nadšením. Potom se s kocourkem na klíně uvelebila na pohovku a sledovala film v televizi. Když zrovna probíhala poslední velice vypjatá a zajímavá scéna, odehrávající se mezi vrahem a policií, začal vyzvánět telefon. Zamračila se, nesnášela vyrušování. Když telefon zvedne, určitě přijde o konec a tím i rozřešení zápletky celého filmu, který už sledovala dvě hodiny. Proto zpočátku telefon ignorovala. Ostatně, jediní lidé, kteří jí volávali, byli prodejci různého zboží po telefonu. Ale ať už jí volal kdokoli, nepřestával s tím. Na krátký okamžik přestal s vyzváněním, a pak ihned začal znovu. Tentokrát ji to už poněkud znepokojilo, takže si nedokázala vyzvánění nevšímat. Mohli to být Kit s Loganem nebo Tansy či dokonce její bratr.

Zvedla telefonní sluchátko. „Haló?“

„Je to slečna Melody Cartmanová?“ zeptal se na druhé straně drátu úsečný profesionální hlas.

„Ano.“

„Jsem zdravotní sestra Willoughbyová. Máme tady u nás ve městské všeobecné nemocnici pana Emmetta Deverella. Má těžký otřes mozku. Právě před chvilkou konečně nabyl vědomí. Dal nám vaše jméno a požádal nás, abychom vám zavolali a řekli vám, abyste vyzvedla jeho děti v hotelu Mellenger.“

Melody zůstala jako přimražená. Jediná věc, kterou si dokázala uvědomit, bylo to, že Emmett je těžce zraněn a ona se má stát pečovatelkou jeho dětí. Ale jenom těžko by mohla říct ne či o tom diskutovat. Otřes mozku je těžké nepříjemné zranění.

„Děti jsou… kde?“

„V hotelu Mellenger. Pokoj číslo tři sta a něco. Je velice zmatený a má teď velké bolesti.“

„A bude v pořádku?“ zeptala se Melody a zároveň se nenáviděla za to, že o něj projevuje zájem.

„Doufáme, že ano,“ přišla stručná odpověď.

„Vyřiďte mu, že se o děti postarám,“ řekla Melody.

„Výborně.“

Na druhé straně telefonu se ozvalo cvaknutí, ještě předtím, než mohla položit nějaké další otázky. Hleděla před sebe, jako kdyby byla v transu. Proboha, kde na světě by se mohlo přihodit, aby někdo svěřil svoje děti zrádci, někomu, koho tak nenáviděl? A jak dlouho je bude muset u sebe mít?

Jeden šílený moment uvažovala nad tím, že zavolá Adell a Randymu, ale okamžitě tento nápad zavrhla. Emmett by jí to nikdy neodpustil. Alespoň v tuto chvíli si zaslouží trochu ohledů, pomyslela si.

Popadla kabát a zavolala si na cestu do hotelu taxík. Na to, aby sama řídila přes Houston, se necítila a navíc její malé auto bylo ve vlhkém počasí značně nespolehlivé. Houston byl neblaze proslulý častými povodněmi a teď už drahnou dobu prudce pršelo.

Na recepci hotelu požádala o číslo Emmettova pokoje a v krátkosti objasnila sympatickému recepčnímu důvody, které ji tam přivedly. Také mu řekla o Emmettově stavu a dala telefonní číslo do nemocnice, aby si vedení hotelu mohlo celé její vyprávění ověřit, pokud by k tomu cítilo potřebu. A opravdu to provedli, nicméně ona se za to na ně nehněvala. V dnešních dnech to přece není jenom tak, přenechat tři děti někomu naprosto neznámému a cizímu, o kom nemůžete vědět, jestli jim náhodou nechce ublížit.

Když dorazila k dveřím hotelového pokoje, ozývaly se za nimi přidušené zvuky. Melody, která děti velice dobře znala, krátce na dveře zaklepala.

Na druhé straně se rozhostilo ticho, které okamžitě následovaly zvuky rvačky a kňourání. Dveře se naráz otevřely a ven téměř vypadla paní poněkud matrónovitého vzhledu. Byla rozcuchaná a vyřízená. S ulehčením na Melody pohlédla.

„Vy jste jejich matka?“ zeptala se jí ta starší žena. „Jmenuji se Johnsonová. Tady jsou, v pořádku a zdravé. Moje mzda bude připočtena k hotelovému účtu. Jste přece jejich matka?“

„Abych řekla pravdu, ne,“ začala Melody.

„Oh, můj ty bože!“

„Ale přišla jsem je převzít,“ vyhrkla rychle

Melody, protože to vypadalo, jako kdyby se o ženu začala pokoušet náhlá srdeční příhoda.

Šťastný úsměv vystřídal v ženině obličeji ustarané vrásky. „Pak můžu okamžitě zmizet. Dobrou noc!“

„Zbabělec,“ zamumlala Amy, která vykoukla ze dveří a sledovala neobyčejně překotný útěk jejich pečovatelky.

„Co jste tady vy tři vyváděli?“ zeptala se Melody a upřela na ně výhružný pohled, který nevěstil nic dobrého.

„Vcelku nic, Melody, drahoušku,“ pronesla Amy sladce a zazubila se na ni.

„Akorát asi není zvyklá na děti, myslím,“ dodal Polk a také se na Melody zazubil.

Vzadu za nimi se na podlaze pokoje válely zbytky něčeho, co kdysi zřejmě bylo dvěma polštáři naplněnými molitanem, a útržky provazů, které ve své minulosti nejspíš sloužily ke stahování závěsů.

„Udělali jsme si polštářovou bitvu,“ vysvětlovala Amy.

„A pak jsme si šli zalyžovat do koupelny,“ dodal Polk.

Melody postačilo, aby jenom do koupelny nahlédla. Dveře byly pootevřené a podlaha byla úplně mokrá. Začínala chápat důvody čilého ústupu své předchůdkyně. Den za dnem… prožívat něco takového. Nebude moci apartmá vůbec opustit! A všechno jenom proto, že se jí zželelo muže, který je pravděpodobně jejím nejhorším nepřítelem.

„Co tady vlastně pohledáváš?“ zeptal se jí agresivně Guy. „Kde je táta?“

Což ji přivedlo rychle zpět k důvodu, proč se tady vlastně ocitla. K Emmettově nehodě.

Posadila se na pohovku a vedle sebe odložila kabelku. Shledávala zatím v duchu ta správná slova, kterými by jim to mohla říct.

„Něco se stalo, že,“ pronesl Guy, když jí pohlédl do tváře. Úplně ztuhnul. „Co se děje?“

Přestože byl tak mladičký, vykazoval už známky neobyčejné vnitřní síly, schopnosti vyrovnat se se vším, co život přináší. Amy i Polk najednou vypadali velice zkroušeně, ale Guy nikoliv.

„Váš otec utrpěl těžký otřes mozku,“ oznámila jim Melody. „Teď je už při vědomí, ale má velké bolesti. Bude muset pár dní zůstat v nemocnici. Mezitím chce, abyste šli se mnou domů.“

„Nesnáší tě,“ odsekl Guy ledově. „Proč by pak chtěl, abychom s tebou zůstávali?“

„Protože já jsem jediná, koho teď tady ve městě máte,“ odpověděla mu Melody. „Ledaže bys byl radši, kdybych kontaktovala úřady pro mladistvé…?“

Guyovo nekonečné sebevědomí se zhroutilo jako domeček z karet. Jenom pokrčil rameny a odvrátil se pryč.

Amy se vyšplhala Melody na klín a pevně se k ní přitiskla.

„Náš tatínek bude v pořádku, že?“ zeptala se plačtivě.

„Pochopitelně, že bude. Neboj,“ ujistila ji Melody a objala ještě pevněji. „Je přece velice silný. Myslím, že by to muselo být něco mnohem horšího, aby ho to dokázalo porazit.“

„Ano, bude v pořádku,“ ozval se Polk, ale také se okamžitě odvrátil, protože se mu začal třást dolní ret.

„Poberte si svoje věci a vyrazíme,“ řekla Melody. „A měli jste vůbec něco k jídlu?“

„Měli jsme pizzu a čokoládový zmrzlinový pohár.“

Melody si živě dokázala představit, že ona paní na hlídání, kterou vystřídala, musela ráda souhlasit s jakýmkoli jejich návrhem na jídlo –jenom proto, aby byli chvíli v klidu. Ale ona by do nich měla dostat něco pořádného. Takže jim bude muset něco připravit. A mezitím si začala dělat starosti ohledně Emmetta. První věcí, kterou musí udělat, když se vrátí k ní domů, bude, že zavolá do nemocnice a zjistí nejnovější informace o jeho zdravotním stavu. Byl opravdu Emmett tak nezničitelný, jak vypadal?

Pohlédla na děti a duší jí proběhla vlna lítosti. Nad nimi. Velmi dobře věděla, jaké to je, být osamělá. Když její vlastní rodiče zemřeli, Melodyin bratr Randy musel stihnout dvojí zaměstnání, aby to přežili, protože Melody ještě pořád chodila do školy. Snažila se, seč mohla, nést svůj díl odpovědnosti a pomáhat bratrovi, ale i tak se cítili oba velice osamělí. Melody jenom doufala, že tyto děti nebudou muset podstoupit totéž martyrium, které prožila ona s Randym.

DRUHÁ KAPITOLA

Sestra v Emmettově nemocničním pokoji, která měla službu, oznámila Melody, že bude upoután na lůžko ještě přinejmenším dva dny. Utrpěl těžký otřes mozku, ale pokud jde o jeho zdravotní stav, byli už doktoři opatrně optimističtí.

Zároveň ji sestra ubezpečila, že ho mohou, Melody a děti, vidět následující den během návštěvních hodin. Zatím Melody prohrabala celý svůj byt, aby našla dostatek polštářů a pokrývek, aby měly děti v čem spát. Dvě z nich uložila na svoji postel, třetího na skládací lůžko, které patřilo Randymu, když byl ještě chlapec. Ona sama se uložila na rozkládací pohovku a byla příjemně překvapena, když zjistila, že není tak hrozitánsky nepohodlná, jak si původně myslela.

Měla štěstí, že před ní byl víkend, když měla hlídat děti. Vůbec netušila, jak by to všechno dala dohromady, kdyby musela do práce. Asi by ji z toho hodně třeštila hlava. Teď to zvládne. Ale jak?

Děti by se měly převléknout. Ale přinutit je k tomu, to asi bude chtít nějaký trik.

„To není špinavý…“ Guy ukazoval na svoji košili, která byla špinavá, potrhaná a uválená od dlouhého nošení. „A chci si ji na sobě nechat.“

„Já jsem taky v pořádku,“ řekl Polk a vycenil na ni v úsměvu zuby.

„Všichni jsme v pořádku, Melody,“ přidala se Amy. „Tak se jenom převleč ty a o nás si nedělej žádné starosti, ano?“

Melody v duchu napočítala do desíti. „Jdeme navštívit vašeho otce do nemocnice,“ pronesla klidně. „Vy nechcete, aby si pomyslel, že vypadáte pěkně?“

„Oh, Emmett si takových věcí nikdy nevšímá, dokud nechodíme skoro úplně nahatí, Melody,“ ujistila ji Amy.

„A někdy ani pak ne,“ přidal si ještě Polk a zasmál se. „Táta bývá trochu mimo, když zrovna jezdí na závody v rodeu.“

„Jak se zdá, on si ani nevšímá, co vy tři máte na sobě oblečeného,“ řekla tiše.

„Máme rádi tátu přesně takového, jaký je,“ ozval se naštvaně Guy. „A nikdo ho nebude pomlouvat.“

„Já ho nepomlouvám,“ procedila Melody přes sevřené rty. „Takže, můžeme teď vyrazit do nemocnice?“

„Pochopitelně že ano,“ odsekl Guy a zkřížil si ruce na hrudi. „Ale šaty si nevyměním.“

Melody v bezmocném gestu rozpřáhla ruce. „Fajn, jak myslíš,“ odpověděla. „Dělej, jak myslíš. Ale jestli vaše oblečení kvůli tomu, jak páchne, spustí protipožární systém, vylezu na skříň se smetáky a nebudu se znát k tomu, že jsem vás tam přivedla.“

V nemocnici nahnala Melody děti do výtahu a potom je směrovala halou k pokoji sester. „Podívejte na všechny ty věcičky,“ zahvízdal překvapením Polk a ukazoval do rohu na sadu obrazovek a počítačů. „Vůbec nevím, jestli bych na nich dokázal hrát hry.“

„To by asi nešlo,“ procedila Melody současně s výdechem. Pak se usmála na přicházející sestru. „Já jsem Melody Cartmanová. Máte na vašem patře pana Emmetta Deverella. Má otřes mozku a…?“

Ještě, než to stačila doříct, ozval se zuřivý výkřik, který přitáhl její pozornost. „Okamžitě zpod mě vyndejte tu zatracenou věc!“

„Ano, to opravdu máme,“ pronesla sestra a kývla hlavou směrem, odkud se ozval výkřik. „Nejste snad náhodou zneklidněná příbuzná a nechcete ho nechat přemístit do nějaké jiné nemocnice?“ dodala s hlasem plným naděje.

„Bohužel ne,“ odpověděla Melody. „Jsou tady jeho děti a velice rády by ho viděly.“

„Vy ho otravujete s jednou z těch bílých věcí, co se používají místo záchodu?“ zeptala se sestry Amy.

„Ne,“ odvětila sestra s podivným melancholickým a smutným výrazem v hlase. Obrátila se. „Pojďte se mnou, zavedu vás do jeho pokoje. Snad mu taková návštěva zlepší náladu.“

„Obávám se, že byste s tím neměla počítat,“ vyvedla ji z nadějí Melody.

„To je mi opravdu líto, že to říkáte. Tady ho máte.“

„Tati!“ vykřikl Guy a vyrazil ke svému otci, jakmile sestra otevřela dveře. „Jak se máš?“

Emmett bezvýrazně pohlédl na svého prvorozeného syna. Jeho bledě zelené oči byly podlity krví. Tmavé vlasy mu rozcuchaně trčely na všechny strany. Na čele měl ohromnou bouli sešitou několika stehy a obarvenou červenou antiseptickou tekutinou. Měl na sobě navlečené kostkované nemocniční roucho a vypadal, že by nejraději spolykal polovinu nemocničního personálu zaživa.

„Je už téměř poledne,“ informoval Melody. „Kde jste k čertu byli? Okamžitě mě odsud vemte!“

„Neměj obavy, tati, hned tě postavíme na nohy,“ sliboval Guy, ale ostražitě se při tom ohlížel po sestře.

„Nemůžete odejít už dneska, pane Deverelle,“ pronesla sestra téměř omluvně. „Doktor Miller říkal, že tady musíte zůstat ještě nejméně osmačtyřicet hodin. Utrpěl jste velice těžký otřes mozku. S tímhle nemůžete jen tak chodit po ulicích. Bylo by to velice nebezpečné.“

Emmett na ni zuřivě pohlédl. „Nesnáším to tady!“

Sestra vypadala, že si bude muset ukousnout jazyk, aby mu neodpověděla podobným způsobem. Násilím se ale nakonec přinutila k úsměvu. „O tom nepochybuji. Ale nemůžete ještě prostě odejít. Nechám vás teď tady, když máte na návštěvě vaši rodinu. Jsem si jistá, že jste rád, že tady máte ženu a děti.“

„Ona není moje žena!“ rozběsnil se ještě víc Emmett. „To bych se raději oženil s jedovatou zmijí!“

„Jsem si jistá, že tyto pocity jsou oboustranné,“ ujistila sestru Melody.

Nešťastná žena v nemocniční uniformě se k Melody přitočila, když vycházela ze dveří. „Doktor Miller raději zdrhnul. Jakmile se vrátí nazpátek, budu ho na kolenou prosit o to, aby dal panu Deverellovi nějaká sedativa. Přísahám.“

„Bůh vás opatruj,“ pronesla Melody soucitně.

„O čem jste si to tam špitaly?“ domáhal se vysvětlení Emmett, když sestra vyšla ze dveří. „A proč nejsou děti převlečené? Je z nich cítit pizza a páchnou!“

„Nenechaly se obléct do něčeho jiného,“ odvětila Melody na svoji obranu.

„Jsi větší než ony,“ poznamenal Emmett vztekle. „Musíš je zvládnout.“

Pohlédla na děti a potřásla hlavou. „Mě vynech. Jsem totiž přečíslená. Nechci skončit svoje dny v tomto slzavém údolí přivázána na rožni během hraní si na opékání.“

„Oni přece neopékají lidi na kůlu,“ pronesl s přehnanou trpělivostí. „To je jenom pomluva o té řidičce, kterou prý děti unesly.“

„Správně,“ řekl Polk. „Pomluva.“

„Na každý pád se ztratila ještě předtím, než ji našli docela opálenou,“ povzdechla si Amy.

Melody věnovala Emmettovi výmluvný pohled. Bylo to naprosto zbytečné.

„Jsi opravdu v pořádku?“ zeptal se Guy svého otce. Ze všech tří dětí měl on největší obavy. Byl nejstarší. Lépe než zbylí dva rozuměl tomu, jak vážné by otcovo poranění mohlo být.

„Jsem v pořádku,“ odvětil Emmett. Když mluvil s dětmi, jeho hlas byl naprosto jiný, jemnější a láskyplnější. Usmál se na Guye a Melody si nedokázala vzpomenout, že by kdy byla, ona sama jako dítě, předmětem takového úsměvu. „A jak se máte vy?“

„Skvěle,“ vyhrkla Amy. „Melody má velice hezký byt, tati. Líbí se nám tam.“

„A má kocoura,“ dodal Polk. „Je to veliký oranžový mourek a jmenuje se Alistair.“

„Alistair?“ hloubal nad něčím Emmett.

„Byla to velice normálně vypadající kočka,“ pronesla Melody na svoji obranu. „Tak aspoň dostala nezvyklé jméno.“

Opřel se o polštář za svými zády a zavřel oči. „Svatí ochraňujte nás.“

„Nezdá se mi, podle tvého současného stavu, že by tě tvoji svatí nějak zvlášť ochránili,“ nedokázala se Melody ubránit, aby si nerýpla.

Otevřelo se jedno jeho světlé zelené oko. „Svatí mi to neudělali. Byl to kůň. Velice špatně naložený kůň, jehož jediným smyslem života je mrzačit ubohé stupidní kovboje, kteří jsou dost hloupí na to, aby se na něj posadili. Jenom jsem se trochu nechal vyrušit ze soustředění a už jsem letěl jako klobouk ve větru.“

Mírně se jeho vysvětlení zasmála. „Jsem si jistá, že ten kůň si teď vypláče oči z pocitu viny.“

Úsměv ji celou proměnil. A jemu se líbilo, to co před sebou viděl. Vypadala velice zranitelně, když se jí takhle třpytily oči. Otevřel rychle i druhé oko, a po jednu dlouhou chvíli se jeden na druhého dívali. Melody ucítila, jak se jí v hlavě rozezněly varovné zvony.

„Kdy se budeš moct vrátit domů, tati?“ zeptala se Amy s velkýma očima upřenýma na svého otce.

Zamrkal a pohlédl na ni dolů. „Říkají, že za dva dny,“ odpověděl. „Bože, je mi to tak líto!“ Pohlédl na Melody. „Nemám právo zatahovat tě do svých problémů.“

Zaznělo to téměř jako celková omluva za všechno, co si k ní doposud dovolil. Možná, že zranění hlavy narušilo jeho paměť a on si teď nevzpomíná na úlohu, kterou Melody sehrála při útěku Adell.

„Nemám s tím žádné problémy, dávat na děti pozor,“ pronesla váhavě. Rychle a nervózně si z čela odhrnula vlasy. „Nejsou s nimi žádné potíže.“

„Pochopitelně, že ne. Spí celou noc,“ odvětil. „Ale nespouštěj je z očí.“

„Ale tati,“ zabručel Polk. „Nebudeme zlobit.“

„To si piš, že nebudeme,“ prohlásil Guy. Podrážděně se podíval na Melody. „Když musíme.“

„Je to jenom na den či dva,“ řekl Emmett. Najednou se začal cítit velice špatně. „Pochopitelně, že tě nějak odškodním,“ zamumlal k Melody. Pak zvedl ke své hlavě chvějící se ruku. „Bože, la hlava mě ale bolí.“

„To si myslím, že bolí,“ pronesla Melody tiše. IMna starosti se přisunula blíž k posteli. „Nemám zavolat sestru?“

„Ne. Stejně mi nic nemůže dát bez dovolení doktora, a ten se raději zdekoval,“ řekl Emmett a přivřel obě oči. „Ale nemůžu tvrdit, že bych mu to vyčítal. Jsem docela nesvůj z toho, že tady musím být. Nejraději bych to udělal také.“

„Všimla jsem si.“

Dokázal se slabě usmát. „Kdyby byl Logan doma, nemusela by ses starat o děti a…“ Usnul.

„Bude táta v pořádku?“ zeptala se Amy. Skousla svůj spodní ret, vypadala při tom velice mladičká a bezbranná.

Melody ji vzadu pohladila po vlasech.

„Neboj, bude v pořádku,“ ujistila holčičku. „Pojďme. Vyrazíme domů a já vám všem uvařím pořádný oběd.“

„Chci párek v rohlíku,“ ohlásil Polk. „A Amy taky.“

„Nesnáším párky,“ nechal se naproti tomu slyšet Guy. „Nechci být s tebou. Chci tady zůstat s tátou.“

„Nedovolí ti to tady,“ upozornila jej Melody. Vztekle se nadechl.

„Nelíbí se mi to o nic víc než tobě, to mi věř,“ zamručela v odpověď. „Ale nějak jsme v tom spolu na chvíli uvázli. Bude lepší, když půjdeme.“

Děti ji neochotně následovaly. Ještě se na chvíli zastavila u recepčního pultu a ujistila se u sestry, že může přivést děti na návštěvu k otci i následující den. A protože byla plná obav o jeho stav, zeptala se ještě, jestli je to normální, že Emmett tak náhle upadl do spánku. Bylo jí řečeno, že doktor nepochybně udělá všechno proto, aby byl Emmett naprosto v pořádku.

Guyova nechuť vůči ní se projevovala v jeho vztahu k jejímu bytu, kočce a nábytku. A zejména vůči jejímu kuchařskému umění.

„Tohle teda určitě jíst nebudu,“ prohlásil neochvějně, když před ně na stůl položila párky, bochánky a koření. „To radši zemřu hlady.“

Melody pochopila, že by získal výhodu, pokud by se snížila k tomu, aby s ním o tom diskutovala. „Dělej, jak myslíš. Ale jenom tě upozorňuju, že jako zákusek budeme mít zmrzlinu a ty nedostaneš. Je to takové domácí pravidlo, že když někdo nesní hlavní jídlo, nemůže dostat dezert.“

„Zmrzlinu nesnáším,“ pronesl Guy triumfálně.

„Kecá, máji rád,“ uvedla sklíčeně věci na pravou míru Amy. „Akorát tebe nemá rád. Myslí si, že jsi zavinila, že naše máma odešla pryč. A že nám dokonce ani nepíše a netelefonuje.“

„To je pravda,“ řekl Guy vztekle. „A všechno je to jenom kvůli tobě. A kvůli tvému stupidnímu bratrovi!“

Prudce se postavil, jeho židle spadla na zem. Zamířil rovnou do koupelny a s třísknutím za sebou zavřel dveře.

Melody si ukousla kousek svého párku, ale najednou jí chutnal jako kus lepenky. Budou to asi dva pěkně dlouhé dny, napadlo ji.

Ani netušila, jak pravdivé její tušení bylo. Guy po zbytek dne stávkoval, zatímco ona se zbylýma dvěma dětmi sledovala televizi a pak na kuchyňském stole hrála Monopoly. Když už probíhalo desáté kolo, Guy otevřel dveře od bytu a úmyslně pustil Alistaira ven…

Melody nepřišla na jeho zmizení, dokud mu na misku nedala žrádlo.

Rozhlédla se kolem a zamračila se. „Alistaire?“ zvolala. Avšak velký kocour nebyl nikde v dohledu. Nemohl utéct oknem, protože byt se nacházel ve třetím patře a neměl ani balkon. Melody prohledala celý byt, dokonce nakoukla i pod postel, ale nikde ho nemohla najít.

„Neviděly jste někdo z vás kočku?“ zeptala se dětí.

„Já ne,“ odpověděla Amy. S Polkem se dívali na kreslený film v televizi.

„Ani já ne,“ zamumlal nepřítomně Polk.

Guy zíral z okna. Zakroutil hlavou, což pochopila tak, že kočku také neviděl.

Ale tvářil se nějak divně. Melody se zamračila. Alistair se uvelebil na pohovce těsně předtím, než Guy odběhl vztekle do koupelny. Od té chvíle kocoura neviděla. Ale to by přece ten chlapec neudělal! Něco tak bezcitného, že by nechal kočku utéct. Určitě by to neudělal!

Melody našla Alistaira v jedné aleji, když se kdysi minulý rok vracela za deštivého odpoledne z práce. Kolem krku měl stáhnutou šňůru a dusil se. Osvobodila ho a vzala k sobě domů. Byl plný blech a hrozně vyhublý, ale návštěva u veterináře a pořádné jídlo ho za chvíli proměnily v úplně jiného kocoura. Stal se od té doby Melodyiným přítelem, kamarádem a důvěrníkem.

Melody cítila, jak ji v očích pálí slzy, když opět prohledávala celý byt. Její hlas zněl zoufale, když znovu a znovu volala se stále vzrůstající úzkostí jméno své kočky.

Amy se zvedla z koberce a vydala se za ní. Svraštila čelo.

„Pořád nemůžeš svoji kočičku najít?“

„Ne,“ odpověděla Melody a hlas jí zněl skřípavě. Utřela si dlaní slzu, která jí skanula po tváři.

„Oh, Melody, neplač!“ řekla jí Amy a objala ji kolem nohou. „Dopadne to dobře, neboj! Najdeme ti ji! Polku, Guyi,“ zavelela odhodlaně. „Jdeme. Pojďte nám pomoct chytit Melodyinu kočku! Nemůže ji nikde najít!“

„Jasně,“ odvětil Polk. „Pomůžeme.“

Prohledali znovu celý byt, ale bezvýsledně. Guy se po různých koutech díval také, ale byl celý rudý a vyhýbal se pohledu Melodyiných očí.

Plná čirého zoufalství zašla se Melody zeptat do bytů ke dvěma nejbližším sousedům, jestli náhodou jejího kocourka nezahlédli. Ale nikdo si ničeho nevšiml. Na patře byl ještě výtah a schodiště, ale to bylo od haly odděleno dveřmi, a ty musely být zavřené…

Nicméně se rozhodla je zkontrolovat, a se zneklidněním zjistila, že jsou otevřeny dokořán a zapřeny špalíčkem. Jeden z bytů na patře se totiž renovoval a dělníci, kteří do něj nosili materiál, nechali dveře otevřené.

Melody nechala děti v bytě a seběhla dolů po schodech, aby se porozhlédla po Alistairovi. Volala a volala jeho jméno, ale bezvýsledně. Kocourek se nikde neobjevil.

Melody se poražená vrátila zpátky k sobě domů. Její výraz byl tak zasmušilý, že se děti ani nemusely ptát, aby pochopily, že se jí nepodařilo kočku najít.

„Je mi to líto,“ prohlásila Amy. „Myslím, žes ji měla hodně ráda?“

„Je vším, co mám,“ odpověděla Melody, aniž na ni pohlédla. Bolest, která se jí ozývala v hlase, byla téměř hmatatelná. „Všechno, co jsem… měla.“

Guy se obrátil k televizi a posadil se co nejblíže k obrazovce. Nepronesl ani slovo.

Melody místo spánku proplakala celou noc. Randy měl Adell, ale Melody neměla nikoho, žádnou rodinu. Alistair byl jedinou skutečnou rodinou, kterou měla. Melody cítila v srdci takovou bolest, že vůbec netušila, jak se s tím dokáže vyrovnat. Hlavou se jí míhaly hrůzostrašně obrazy Alistaira, kterého právě přejelo nějaké auto, anebo je pronásledován psy či dětmi. Cítila se naprosto zoufalá.

Ráno vstala časně a připravila slaninu s vejci, ještě předtím, než probudila děti. Byly nepřirozeně potichu a moc toho nesnědly. Melody vypadala, že je zcela zaujata svým jídlem. Když skončili se snídaní, znovu vyrazila ven podívat se po kocourovi. Ale nikde nenarazila na sebemenší stopu.

Později vzala děti na návštěvu do nemocnice za Emmettem. Seděl na židli a vypadal netrpělivě.

„Vemte mě už konečně, kčertu, odsud pryč,“ prohlásil okamžitě. „Zmizím, ať už se jim to líbí, nebo ne!“

Zdálo se, že to má opravdu v úmyslu. Byl už normálně oblečený, v džínsech, tričku a na nohou měl boty. To všechno měl na sobě, když ho přijali do nemocnice. Tričko bylo potřísněné od krve, ale ne moc, takže se dalo nosit. Byl bledý, přestože vypadal, že už zvládá kontrolovat sám sebe.

„A co na to říká doktor?“

„Řekl, že můžu jít, pokud jsem přesvědčený, že je to nezbytné. A to přesvědčený jsem,“ prohlásil Emmett. „Vezmu děti a vrátím se zpátky do hotelu.“

Melody k němu přistoupila blíž, v prstech držela kabelku. „Uvědomuješ si, jaké riziko se chystáš podstoupit? Když už nemyslíš na sebe, zkus myslet alespoň na děti. Co si počnou, když by se s tebou něco přihodilo?“

„Nechci tady dál zůstávat!“ procedil mezi sevřenými rty. „Pokoušeli se mě vykoupat!“

Melody přes tvář přelétl slabý náznak úsměvu, i přes bídnou náladu, ve které se nacházela. „Je to jenom pro tvoje vlastní dobro.“

„Končím tady,“ zopakoval znovu pevně a jeho světle zelené oči zpříma hleděly do jejích tmavých.

Povzdechla si. „Fajn, pro dnešek se s námi můžeš vrátit,“ řekla tiše. „Nenechám tě potácet se po Houstonu samotného. Můj šéf by mi to nikdy neodpustil.“

„Myslíš?“ Přivřel jedno oko. „Nepotřebuju pomáhat.“

„Ale ano, potřebuješ. Ještě jedna noc, to mě už nezabije, řekla bych,“ dodala ještě.

„Její kočka utekla,“ řekla Amy. „Je moc smutná.“

Emmett se zamračil. „Alistair? Jak mohl utéct? Myslel jsem, že bydlíš v domě s nájemními byty, a ne v samostatném baráku?“

„To ano. Já… on se musel nějak dostat dveřmi ven,“ odpověděla Melody a při tom zírala upřeně dolů na svoje nohy. „A dveře od schodiště byly otevřené, protože jimi neustále procházeli dělníci.“

„To je mi opravdu líto,“ pronesl Emmett krátce. Pak pohlédl na děti. Amy a Polk vypadali velice soucitně, avšak Guy se tvářil mnohem nepřívětivěji než kdy jindy a spodní ret měl bojovně vystrčený. Emmettovy oči se proměnily v úzké štěrbinky.

„Už ses odepsal u sester na recepci?“ zeptala se rychle Melody, protože se bála, že jinak propukne v pláč.

„Ano,“ odpověděl Emmett a nejisté se postavil na nohy.

„Pomůžu ti tati,“ prohlásil Guy. Podepřel svého otce ze strany. Pořád se ještě na Melody nedokázal podívat.

„Řídíš, nebo tady jste taxíkem?“ zeptal se Emmett.

„Řídím.“

„A s čím jsi přijela?“

„S volkswagenem,“ odpověděla.

Z hrdla se mu vydral sten. Musela se poprvé během tohoto dne zasmát. Jak byl dlouhý a velký, dostat ho do malinkatého automobilu, byť na sedadlo vpředu, to vypadá na docela zajímavou zkušenost.

A také že to zajímavá zkušenost byla. Musel si skrčit kolena, tak, že je měl vražená až do brady. Amy a Polk se nad celým obrázkem docela pochechtávali.

„Chudáčku tatínku,“ prohlásila Amy. „Nevypadáš zrovna dobře.“

„Napřed mně vrazíš pod nos nějaké obrázky krvavého mordu. Pak mě narveš do malinkaté plechovky s koly a volantem,“ začal vzdychat Emmett a významně pohlédl směrem k Melody.

„Neotírej se o moje nádherné malé autíčko. Není to chyba auta, že jsi tak dlouhý,“ upozornila jej, když startovala motor. „A choval ses ke mně hrozně. Dostalo se ti jenom toho, co sis zasloužil.“

„Já přece nejsem tak dlouhý.“

„Jenom doufám, že mi tady nezkolabuješ,“ ozvala se Melody s obavou v hlase, když se Emmett opřel hlavou o sedačku. „Bydlím ve třetím patře.“

„Jsem v pořádku. Jenom jsem trochu grogy.“

„Doufám, že to tak je,“ zamumlala Melody. Zařadila zpátečku a začala couvat.

Guy pomohl svému otci do výtahu a nahoru. Amy a Polk se postavili na druhou stranu a tak se jim ho podařilo vmanévrovat do Melodyina bytu a pak i na její pohovku.

Jak to provede se spaním, to bude zajímavý oříšek, pomyslela si Melody. Emmetta s chlapci by mohla uložit do své postele, a sama by si mohla s Amy lehnout na rozkládací pohovku. Nebude to zrovna ideální, ale snad to nějak půjde. Co ale zařídit nemohla, bylo pyžamo pro Emmetta.

„Nemám ve zvyku spát oblečený v pyžamu,“ procedil skrze zuby. „Stejně, když nebudeš v ložnici, nemusí tě to zajímat,“ dodal ještě a v zelených očích se mu zajiskřilo.

Musela se od něj odvrátit, aby nespatřil barvu, která se jí rozlila po tvářích. „Dobře. A teď se poohlédnu po něčem, z čeho bych mohla udělat sendviče.“

Přinejmenším, nebyl vybíravý, pokud šlo o jídlo. Což byla věc, která měla svoje výhody i nevýhody. Ale možná to bylo jenom tím otřesem mozku, že se choval tak vstřícně.

„Není to tak špatné,“ poznamenal ještě s plnými ústy, když dojídal druhý sendvič s vejci a salátem.

„Děkuji mnohokrát,“ nechala se slyšet.

„Nesnáším vajíčka,“ ozval se Guy, ale když to pronesl, pořád ještě žvýkal svůj sendvič. Na Melody ani nepohlédl.

„Já taky,“ připustila i Melody. Guy k ní překvapeně zvedl oči a její upřený pohled ho ubezpečil o tom, že ona přesně ví, jak se to mohlo stát, že kocour vyklouzl ven dveřmi a zmizel.

Guy zrudnul až ke kořínkům vlasů a položil před sebe na talíř zbytek sendviče. „Nemám už hlad.“ Rychle se zvedl a pospíšil si do obývacího pokoje, kde na televizních stolcích jedli Amy a Polk.

Emmett si pročísl mohutnou dlaní tmavé vlasy. „Je mi to líto, s tou tvojí kočkou,“ řekl.

„Mně taky.“ Vstala a začala ze stolu uklízet nádobí. „Je tady káva, jestli chceš.“

„Rád. Černou.“

„Vsadila bych se, že steak jíš taky bez kečupu,“ poznamenala.

Když vedle jeho ruky postavila konev s kouřící kávou, usmál se. „Bystrá holčička.“

„Proč jezdíš rodeo?“ zeptala se ho, když se znovu posadila.

Otázka ho evidentně překvapila. Opřel se pohodlně zády o opěradlo židle a v prstech si hrál s šálkem kouřící kávy.

„Vždycky jsem ho jezdil,“ začal.

„Pro děti to musí být nesmírně těžké, když býváš tak často pryč,“ pokračovala. „Přestože na ně dohlíží hospodyně.“

„Jsou zvyklé a samostatné,“ odvětil vyhýbavě.

„Jsou rozhozené,“ neochvějně pokračovala. „A ty to dobře víš. Zejména Guy.“

Jeho oči se zúžily v pouhé čárky, když se setkaly s jejím pohledem. „Jsou to moje děti,“ pronesl tiše a důrazně. „A to, jak je vychovávám, to není tvoje starost.“

„Jsou to moji synovci a moje neteř,“ upozornila ho.

Jeho opálená kůže na tváři se napjala. „Nezačínej s tím.“

„Proč se o tom nechceš bavit? Proč se to snažíš v sobě skrývat?“ zeptala se zoufale. „Randy je můj bratr. Miluji ho. Ale Adell by s ním nikdy neodešla, kdyby sama nechtěla!“

„Proboha, copak si myslíš, že to nevím?“ zeptal se jí a stěží držel svůj vztek na uzdě.

V jeho tváři, v jeho očích spatřila najednou bezmeznou bolest a všemu porozuměla. „Ale nebylo to proto, že by ti něco chybělo, něčeho se ti nedostávalo,“ řekla měkce. Pokoušela se, seč mohla, aby jí rozuměl. „Bylo to z toho důvodu, že u Randyho našla něco, co potřebovala. Nedívej se na to tak, že by to byla tvoje chyba!“

Celé jeho tělo se najednou napjalo jako struna. Zachmuřil se, zvedl šálek s kávou a napil se. Spálil si rty, když přinutil vroucí kávu protékat skrze své sevřené zuby. „To není tvoje starost,“ pronesl tvrdě. „Nech to být, nestarej se o to.“

Chtěla se tomuto tématu ještě věnovat, ale pochopila, že by to nebylo moudré. Nechá to být.

„Je tady ještě trochu zmrzliny,“ řekla.

Odmítavě potřásl hlavou.

„Nemám rád sladké.“

Přesně jako Guy, ale nahlas nic neřekla. Guy ji nenáviděl. Nesnášel ji natolik, že nechal její kočku vyběhnout ze dveří a ztratit se na ulici. Proběhla jí vlna bolesti a ona musela zavřít oči.

„Měl bys už jít do postele,“ pronesla po napjaté tiché minutě Melody.

„Jo,“ souhlasil bez protestů a pomalu si stoupl. „Zítra vezmu děti zpět do hotelu a pak odletíme do San Antonia. Už ti nikdo z nás nebude na obtíž.“

Nepřela se s ním. Nebylo totiž k tomu co dodat.

TŘETÍ KAPITOLA

Brzy ráno ještě Melody zatelefonovala do nejbližší veterinární ordinace a zvířecího útulku. Doufala, že by se Alistair mohl na některém z těchto míst objevit. Avšak slečna na recepci ve veterinární ordinaci neslyšela v poslední době nic o ztracené kočce a ve zvířecím útulku Melody mohla promluvit jen s nějakou zaměstnankyní na částečný úvazek, která neměla vůbec přehled o nejnovějších přírůstcích. Ve skutečnosti to bylo tak, jak se jí svěřila, že asi před týdnem u nich hořelo, a všechno proto bylo pořád ještě vzhůru nohama. Žena, která se obyčejně o útulek starala, ležela v nemocnici, protože se při požáru nadýchala kouře, když zachraňovala zvířata. Takže je jí velice líto, ale vůbec netuší, které kočky jsou novým přírůstkem a které jsou tady už delší dobu, uzavřela svůj výklad paní z útulku.

Melody to bylo velice líto, to s tím ohněm, ale ještě víc jí bylo líto její kočičky. V posledním marném pokusu znovu vyšla do haly a zavolala na Alistaira, ale neobjevil se. Bude se muset zkrátka smířit s tím, že je pryč. Nebylo to vůbec jednoduché. Bylo to, jako kdybyste ztratili člena rodiny. Jedna její část za zmizení dávala vinu

Guyovi. Ji snad mohl nenávidět, ale proč svoji zášť musel obrátit proti kocourovi? Alistair mu přece nic neprovedl, aby mu musel ublížit!

Melody spala špatně, a nebylo to jenom z toho důvodu, že by se jí stýskalo po Alistairovi. Pohovka byla pohodlná jako obvykle, avšak Amy byla neklidný spáč. Bylo docela těžké neustále se vyhýbat náhlým malým úderům jejích paží a nohou a při tom se úplně neprobudit.

Ale někdy před svítáním to už Melody vzdala. Přikryla spící dítě a její oči přejížděly přes malou oválnou tvář holčičky, její světle hnědé vlásky a malý rovný nosík, které tak připomínaly Adell. I když oči měla po otci. Všechny děti měly vlastně zelené oči, jedno vedle druhého. Adelliny byly modré a vlasy měla světle hnědé. Amy byla ze všech dětí nejvíc podobná své matce, i navzdory divokým způsobům a prchlivosti, které si zase vzala od otce. Takováto fyzická podoba musela být pro Emmetta neobyčejně bolestná, když ho Adell tehdy opustila. Zdálo se, že jeho oblíbencem je Guy, a vůbec to nebylo překvapující. Guy se mu nejvíc podobal a také se choval podobně jako on. Polk, ten byl tím, kým byl. Obrýlený a hubený, nevyznačoval se žádnými výjimečnými rysy vyjma svého mozku. Zdálo se, že tím, co měl v hlavě, bude dalece vyčnívat nad všechny kolem.

Navlékla na sebe prošívaný župan a s vlasy rozcuchanými ze spánku si to namířila do koupelny. Když otevírala koupelnové dveře, zrovna zívala.

Z vany na ni zíraly Emmettovy tmavé oči, když se uvnitř jako přimražená zastavila. Okamžitě zrudla.

„Pardon!“ vyrazila ze sebe, vycouvala ven a rychle za sebou přirazila dveře.

Přesunula se do obývacího pokoje a okamžitě se posadila na židli. Bylo to pro ni poněkud zneklidňující, že v koupelně našla nahého muže, který zrovna vylézal ven z její vany. A to i přesto, že měl nádherně stavěné tělo, které by se mohlo s úspěchem vyjímat v barevných přílohách všech možných ženských magazínů.

Netrvalo ani minutu a i on vyšel ven z koupelny, kolem štíhlých boků měl obtočený ručník. Má atleticky stavěné tělo, široká ramena, úzké boky a neobyčejně krásné nohy, uvědomila si Melody.

Zírala na něho jako uhranutá, a bezúspěšně se pokoušela vzpamatovat a chovat rozumně. Přišlo jí, že se chová jako fanynka při spatření své milované filmové hvězdy.

„Promiň,“ řekl Emmett. „Nenapadlo mě za sebou zamknout dveře. Ale říkal jsem si, že je ještě příliš brzo, abys vstala, a potřeboval jsem si dát sprchu.“

„To je v pořádku, nic se nestalo.“

Zamračil se, když ji tak dole na židli před sebou sledoval. Dělala, co mohla, aby se na něj nemusela dívat, a její tváře hořely ruměncem. Emmett byl zkušený muž a byl kdysi ženatý. Beze slova pochopil, proč zareagovala tak divně na to, co v koupelně spatřila.

„To je v pořádku,“ pronesl jemně a usmál se na ni. „Nic, kvůli čemu by se někdo musel cítit trapně.“

Ztěžka polkla.

„Fajn. Nedal by sis něco na snídani?“

„Něco málo by bodlo. Půjdu se zatím obléct.“

Přikývla, ale nepodívala se za ním, když šel zpátky k ložnici a potichu za sebou zavřel dveře.

Po chvilce vstala a přemístila se do kuchyně. Když vytáhla z kuchyňské skříňky pánev a začala na ni pokládat plátky slaniny, s překvapením zjistila, že se jí chvějí ruce.

Když rozbíjela vajíčka do misky, Emmett se vrátil. Měl na sobě oblečeny džínsy a bílé tričko, které přesně kopírovalo jeho svalnatou horní polovinu těla. Na nohou nic neměl. Vypadal velice přitažlivě a nádherně. Předstírala, že si toho nevšímá, navíc jí úplně postačovala vzpomínka na to, co spatřila v koupelně.

Melody se ještě nestačila normálně obléknout, protože svoje šaty nechala v noci v ložnici. Ukazovalo se, že to bylo poněkud nešťastné opomenutí, protože Emmett si ji bez ostychu prohlížel, jak tam stála v zelené noční košilce, přes kterou měla jenom prošívaný župánek. Obojí svými tvary nádherně vyplňovala a hluboký výstřih odhaloval snad až příliš mnoho její nahé kůže. Neměla na sobě žádný mejkap, nicméně její hnědé vlasy s občasnými blond pruhy a pihovatá pleť jí dodávaly příjemný vzhled, který by nepochybně přitáhl pozornost každého muže hodného tohoto jména.

Emmett si uvědomil, že tohoto všeho si nemusí být vůbec vědomá, protože si bez rozpaků začala upravovat svoje vlasy, když skončila s vajíčky a čekala, až se rozpálí pánev se slaninou.

„Kde jsou talíře?“ zeptal se jí. Nechtěl ji uvádět ještě do větších rozpaků tím, že na ni bude tak zírat.

„Jsou tady, ve skřínce…“ Ukázala rukou.

„A jsou tam taky šálky a podšálky. Ale nemusíš se namáhat…“

„Jsem domestikovaný tvor,“ pronesl jemně. „A vždycky jsem byl, dokonce ještě předtím, než jsem se oženil.“ Ksakru! Poslední slova, která zrovna vyslovil, zničila jeho dobrou náladu, kterou měl od probuzení. Natáhl se pro talíře a ostatní nádobí a už nepromluvil, dokud je nepostavil na stůl.

Melody rozmíchala vajíčka a osmažila slaninu, mezitím se ještě v troubě nahřívalo pečivo. Pak ho z trouby vytáhla a sama byla překvapená, že se jí povedlo je nespálit na uhel. Lidé v její kuchyni ji vždycky dokázali znervóznit, a Emmett obzvláště.

„Nestihla ses ještě dostat ke svým šatům, že?“ zauvažoval Emmett nahlas. „Měl jsem ti to v noci připomenout.“

To už byla dost intimní konverzace. Už vůbec to, že měla u sebe v bytě muže, bylo intimní, a když se ještě k tomu s ním téměř srazila v koupelně… Melody byla celá nesvá, jako ještě nikdy.

„To je v pořádku. Obleču se, až se kluci probudí. Nebo je už mám probudit?“

„Ještě je nech,“ odpověděl. „Chtěl bych si s tebou promluvit.“

„O čem?“

Pokynul jí, aby se posadila na židli a pak se sám usadil naproti ní. Jeho štíhlé ruce visely volně mezi koleny, když si ji pozorně prohlížel. „O tom, co jsi řekla včera večer. Hodně jsem o tom přemýšlel. Jestli ti Adell prozradila, že se zamilovala do Randyho, aniž by ale nenáviděla mě, tak proč rozbila naše manželství?“

Melody stiskla svoje dlaně v klíně, až ji zbělely klouby, a pohlédla na něho. „Řekla mi, že si tě vzala, protože ses choval přátelsky, jemně, a také, že ses o ni dokázal tak starat,“ řekla. Za této situace musela mluvit naprosto upřímně. „Když se setkala s Randym, bylo to v autoopravně, něco jí tam na autě spravoval a natankoval benzin, pokusila se tomu zabránit, aby se to nestalo, aby se nezamilovala. Ale byla příliš slabá, aby to dokázala. Neomlouvám v žádném případě to, co a jak udělala, Emmette,“ rychle dodala, když viděla jeho ustaraný pohled. „Mohlo se to všechno odehrát přijatelnějším a laskavějším způsobem. Měla jsem říct ne, když mě Randy poprosil, jestli bych jim nepomohla utéct. Ale nic už nezmění, co se stalo. Ona ho skutečně miluje. A není žádné cesty, jak to obejít nebo změnit.“

„Já vím.“

Vypadal velice smutně. Nesnesla onen zraněný výraz, který se objevil na jeho hubené tváři.

„Emmette,“ pronesla jemně a potichu. Naklonila se k němu. „Musíš věřit tomu, že to není kvůli tobě, kvůli tvojí osobě. Zamilovala se, opravdu se zamilovala. Největší chyba, jakou kdy udělala, byla, že si tě vzala, aniž tě skutečně a pořádně milovala.“

„A ty víš, co to vlastně je?“ zeptal se jí s hořkým úsměvem na rtech. „Milovat někoho skutečně‘ a ‚pořádně‘?“

„Ne, asi ne,“ přiznala se. „Nikdy jsem zamilovaná nebyla.“ Byla to vcelku pravda. Byla párkrát zamilovaná jako holčička do filmových hvězd, a jednou, ještě kdysi dávno v San Antoniu, se dokonce zamilovala i do jednoho chlapce. Ale byl to velice vlažný vztah a mládenec spíše dával přednost svým fanynkám, které byly na zadním sedadle jeho auta poněkud povolnější než Melody.

„Proč?“ zeptal se Emmett zvědavě.

Melody se vydral z hrdla povzdech. „Musel sis už povšimnout, že jsem poněkud nadměrně rostlá a ne příliš přitažlivá,“ odpověděla se smutným úsměvem ve tváři.

Zamračil se. „Ty? A kdo to říká?“

Zčervenala a barva jí zaplavila líce. „Hmm, vlastně nikdo, ale já…“

Překvapilo a naštvalo ho, že jí to řekl. Byla přece jeho nepřítelem, od okamžiku, kdy dopomohla k útěku Randymu a Adell. „Způsobily ti děti nějaké problémy?“

„Jenom Guy,“ odpověděla po minutě mlčení. „Nemá mě rád.“

„Nemá rád nikoho, jenom mě,“ řekl prostě. „Protože je ze všech tří nejvíc nejistý sám sebou.“

Přikývla. „Amy a Polk jsou velice sladcí.“

„Adell je zkazila. Nejraději měla Guye, i když on to nesl ze všech tří nejlépe, když zmizela. Myslím, že ji velice miloval, ale nikdy o tom vlastně nemluví.“

„Je velice uzavřenou osobností, že? Odloučení musí být hrozné pro každého,“ pokračovala. „Moji rodiče se milovali celých třicet roků, po celou tu dobu – dokud nezemřeli. Nikdy je ani nenapadlo, že by se rozvedli nebo žili odloučeně. Byli spolu šťastní. My s nimi taky. A byla to pro nás hrozná rána, když jsme je ztratili. Randy se najednou pro mě musel stát napůl bratrem a napůl rodičem. Pořád jsem ještě chodila do školy.“

„To vysvětluje, proč k sobě máte tak blízko, myslím.“ Zvedl hlavu a pozorně ji studoval. „Jak zemřeli?“

„Při takové – zvláštní – nehodě,“ řekla smutně. „Moje máma měla velice špatné zdraví, byla napůl invalida. A jednou se jí něco přihodilo, otec si myslel, že je to slabý infarkt. Odnesl ji do auta a rychle vyjeli, aby ji dopravil do nemocnice. Ztratil kontrolu nad řízením a havarovali. Oba zahynuli.“ Melody odvrátila oči. „Na cestě byla olejová skvrna, které si táta nevšiml, a navíc trochu pršelo… stačilo to k tomu, aby olej jako film potáhl povrch silnice. Randy a já jsme se pak vinili z toho, že jsme netrvali na tom, aby táta pro mámu zavolal sanitku, namísto toho, aby se pokusil ji odvézt na pohotovost sám. Od toho dne nesnáším déšť.“

„To je mi líto,“ pronesl Emmett účastně. „Já jsem přišel o rodiče taky, ale byl jsem o několik roků starší. Ale bylo to pro mě docela stejně drsné. Zejména s matkou.“ Na chvíli se odmlčel. „Spáchala sebevraždu. Bylo to šest měsíců po smrti otce, když jí diagnostikovali leukémii. Odmítla léčení, vrátila se domů a spolykala plnou hrst barbiturátů, které ji dali proti bolesti. Stalo se to, když jsem byl posledních pár týdnů na vysoké, těsně před zkouškami. Bylo to docela drsné, dělat závěrečné zkoušky těsně po pohřbu,“ dodal se smutným úsměvem.

„To si dokážu živě představit,“ řekla Melody chápavě.

„To už jsem vedl ranč a zároveň studoval na škole jako dojíždějící student. Tam jsem taky potkal Adell, na vysoké. Byla sympatická a já jsem byl uvnitř sebe samotného naprosto zničený. Jediné, po čem jsem toužil, bylo oženit se a mít děti a nikdy už víckrát nezůstat sám.“ Bezradně pokrčil rameny. „Myslel jsem si, že svatba a manželství dokáží utišit bolest. Kdepak. Nikdo tě nikdy nemůže mít tak rád jako tvoji rodiče. Jakmile zemřou, zůstaneš navždycky sám. Vyjma, snad, doufám, toho, když máš sám děti,“ dodal zamyšleně. Najednou si uvědomil, že svým dětem nevěnuje dostatek pozornosti. Zachmuřil se. Od Adellina odchodu je zanedbával. Rodeo a ranč naprosto převálcovaly jeho rodičovskou péči a starostlivost. Překvapilo ho, že si toho nevšiml, dokud nedostal pořádnou ránu do hlavy.

„Máš bratry nebo sestry?“ zeptala se neočekávaně Melody. Nikdy předtím neměla příležitost zeptat se ho na rodinné zázemí. A teď, najednou, ji to velice zajímalo.

„Ne,“ odpověděl. „Rodiče říkali, že jsem měl sestřičku, ale že zemřela pár týdnů po narození. Takže měli jenom mě. Můj otec byl rodeová hvězda. Naučil mě všechno, co vím a umím.“

„Musel v tom být velice dobrý.“

„Stejně jako já. Pokud dávám pozor. Bylo tam trochu zmatků před mojí jízdou. Takže jsem se dostatečně nesoustředil a dopadlo to téměř fatálně.“

„Děti o tebe mohly přijít.“

„Snad Guy, i když většinou se chová jako samotář,“ poznamenal k tomu. Jeho oči se zúžily. „Pokud jde o Amy a Polka, vypadá to, že jsou šťastní, když jsou s kýmkoliv.“

Takže příměří už bylo pryč. Zpříma na něho pohlédla. „Pravděpodobně částečně strádají nedostatkem pozornosti, kterou jinak věnuješ rodeu,“ odpověděla příkře. „Zatím to vypadá, že trávíš svůj čas tím, že se svým dětem vyhýbáš.“

„Jsi pěkně upřímná,“ řekl vztekle.

„Stejně jako ty.“

Jeho zelené oči se ještě víc přimhouřily. „Ne úplně doslova, řekl bych.“

Nesmím zčervenat, nesmím zčervenat, nesmím…

„Vajíčka už budou studená,“ připomněla mu.

Nach na jejích tvářích už byl více než zřejmý, ale chovala se jako tvrdý kavalerista. Musel se obdivovat jejímu pokusu zakrýt to, i přesto, že ho štvalo příjemné potěšení, které pociťoval nad její naivitou. Její zřejmá nevinnost jej vzrušovala. „Musím z něčeho žít,“ pronesl, cítil se při tom divně, jako kdyby se musel obhajovat. „Rodeo je to, co umím dělat nejlépe, a docela nese.“

„Tvůj bratranec se zmínil, že ranč vynáší také.“

„Jo, ale jenom tehdy, pokud v hubených časech dostává injekce dalšího kapitálu. A časy jsou teď docela špatné,“ uzavřel stručně. „Je to dědictví. Nemůžu si dovolit, abych o něj přišel.“

„O tom nepochybuju, ale existují přece ještě i jiné způsoby, jak vydělat peníze, než jenom rodeem. Musíš vědět hodně o tom, jak chovat dobytek a koně, a vyznat se v účtech.“

„To všechno vím a znám. Ale rád pracuji jenom sám pro sebe.“

Ironicky pohlédla na jeho hlavu. „Ano, to vidím, jak jsi v tom úspěšný. Hlava dneska ráno nebolí?“

„Předtím jsem ještě nikdy neměl tak škaredý pád,“ zamumlal omluvně. „Jestli to nebude tím, že stárneš.“

„Stárnu!? Můj ty bože, vždyť jsem třicátník!“

„Tati, mluvíš hrozně nahlas!“ zaprotestovala rozespale z hlouby pokrývek Amy.

„Promiň, miláčku,“ odpověděl jí automaticky. Jeho zelené oči se stočily na Melody a zablesklo se v nich. „Dokážu jezdit na koních stejně dobře jako vždycky předtím!“

„Hádám se snad?“ zeptala se s hraným překvapením Melody.

Vyskočil ze židle a postavil se nad ni. „Nikdo mi nebude radit, co mám dělat!“

„To přece nedělám,“ odvětila vesele. „Ale když se děti dostanou do puberty, skutečně si myslíš, že je dokáže někdo zvládnout? A co když se ti něco přihodí? Co pak bude s nimi?“

Její otázky se mu vůbec nelíbily. O tom samém už nějakou dobu totiž přemýšlel i on sám. A vůbec se mu to nelíbilo. Zamířil k ložnici, aby probudil kluky, a nepronesl už ani slovo.

Melody se podivila svojí vlastní drzosti, že se před ním dokázala zmínit o takových věcech. Nebyl to koneckonců její problém, ale měla ráda Amy a Polka. S Guyem bylo sice jenom trápení, ale byl inteligentní a vytrvalý. Byly to skvělé děti. Jestliže se Emmett dokáže včas vzpamatovat a začne se jim dostatečně věnovat, mohou se z nich stát dobří dospělí. Ale teď mířili přímo do největších obtíží. Bez jakéhokoliv dohledu.

Emmett se vrátil do kuchyně převlečený do nového trička a černých bot. Cítil se, úplně oblečený, už sdostatek obrněný na pokračování rozhovoru se slečnou Panovačnou.

„Už vstávají,“ pronesl a posadil se.

„Všechno jim přihřeju, až se tady objeví.“ Zatím se zabývala umýváním nádobí a čištěním dřezu, dokud chlapci nevylezli ven z pokoje. Oblečení. Pak Melody rychle prchla do ložnice a zavřela za sebou dveře. Emmettův pohled byl neustále provokativně intimní. Vystavena jeho vědoucím zrakům, cítila se téměř jako nahá. Překvapovalo ji, že ji na tom zničehonic něco zneklidňovalo.

Když ho spatřila svlečeného, roznítilo to v ní něco doposud neznámého a nepoznaného. Nikdy jí to nepřišlo tak zvláštně vzrušující, ani když snila o lásce či svatbě. Avšak Emmettova silná ramena, chloupky porostlá hruď, ploché pevné břicho, svalnaté dlouhé nohy, spolu s do očí bijícím mužstvím, se zaryly do jejího vědomí jako nějaká svěží olejová malba, kterou z něj už nikdy nepůjde vymazat. Dokonce ani neměl přes opálenou kůži úzký světlý proužek kolem boků a klína. Což bylo nesmírně smyslné. Pokud se tedy opaloval, musel to dělat ve spánku, kdy na sobě nic neměl, jak jí před nějakou dobou řekl. Připomínal jí jednu z těch nádherných mramorových soch, které kdysi viděla na fotografiích, ale on byl mnohem více vzrušující už na pohled. Melody se zarazila a musela se za takovéto myšlenky sama pokárat.

Její pohled padl na rozházenou postel, na které spal Emmett s chlapci, a pulz se jí zběsile zrychlil. Dneska v noci ležel tam, kde většinou odpočívalo její tělo. Napadlo ji, jestli tam on bude ještě vůbec kdy spát.

Když skončila s oblékáním, vrátila se do kuchyně a přihřála jídlo, než ho naservírovala na stůl. Děti se na snídani vrhly hladově, dokonce i Guy, ačkoli se opět na Melody ani jednou nepodíval. Byl nevlídný a nekomunikativní jako obvykle.

Ale tentokrát se pohledu na něj usilovně vyhýbala i Melody. Guy pocítil zášť, která se od ní vůči němu šířila, a překvapilo ho, jak ho to znepokojilo. Už i tak trpěl kvůli kočce pocitem viny. Přestože to byla škaredá kočka, celá zjizvená, velká a oranžová, dokázala krásně vrnět, když se s ní mazlil. Píchlo ho u srdce.

Musel si připomenout, že Melody je odpovědná za útěk jeho matky. Svoji mámu miloval. Odešla pryč, takže to muselo být kvůli němu. Zlobil ji a způsoboval těžké časy, stejně jako to dokázal provádět Melody. Pak začal mnohem víc lpět na svém tátovi, protože věděl, že je to jen a jen jeho vlastní chyba, že máma utekla s Randym Cartmanem. Kdyby se choval jako poslušný kluk, hodnější dítě, jeho matka by s nimi určitě zůstala. A možná, jestli se mu podaří, aby otec zůstal sám, jeho máma se po nějaké době vrátí.

Emmett se na svého nejstaršího syna usmál, naštěstí vůbec netušil, jak podivně chybné myšlenky se mu zrovna honí hlavou. Byl trochu zmatený a překvapený Guyovým chováním. Chlapec a Melody se k sobě chovali naprosto rezervovaně. Melodyiny oči byly vyčítavé, Guy se tvářil provinile. Byla to velká a příjemná změna oproti náladě, která tady kvůli kočce panovala včera.

Mohl se na toto téma Guye zeptat přímo, ale říkal si, že bude lepší, až se s tím vytasí kluk sám, až budou odsud pryč. Ale pokud to byla pravda, že nechal Alistaira utéct, pak…

Emmettovi bylo líto, že se tak dlouho svým dětem vyhýbal. Adellina zrada nebyla jejich chybou. Pokud Adell tak skutečně milovala Randyho, a opustila je všechny jenom kvůli němu, nemohl z toho, co se přihodilo, vinit nikoho. A děti už vůbec ne.

Emmett se najednou cítil lépe, sám i vůči nim. Měl toho hodně co na práci napravovat, a teď ho zrovna nenapadalo, kde by s tím měl začít.

Děti skončily se snídaní a odebraly se sledovat televizi. Emmett trval na tom, že pomůže Melody s nádobím.

Utíral ho, zatímco Melody nádobí umývala a oplachovala. „Řekni mi něco o té tvojí kočce,“ pronesl znenadání.

Její tvář okamžitě ztuhla.

„No tak.“ Naléhal na ni.

Vydral se z ní povzdech.

„Našla jsem ho minulý rok v jedné uličce,“ spustila Melody nakonec. „Kolem krku měl utažený provázek. Byl plný parazitů a napůl vyhladovělý. Trvalo mi strašně dlouhou dobu, než jsem ho přesvědčila o tom, že mi může věřit. Myslím, že se už nikdy nevrátí.“ Melody, aniž si toho všimla, právě umývala ten samý talíř podruhé. „Od té doby jsme byli spolu. Velice se mi po Alistairovi stýská.“

„Třeba se ještě objeví,“ utěšoval ji.

Smutně potřásla hlavou. „To není pravděpodobné. Je tady spousta různých uliček…“

„Jestli byl toulavým kocourem, pak se musí v těch uličkách přece vyznat. Ještě nad ním nelámej hůl.“

Nostalgicky se usmála, ale nic na to neřekla. „K tomu, co jsi říkala o dětech,“ začal Emmett a podíval se směrem k obývacímu pokoji, aby se

ujistil, že nemohou slyšet. „Řekl bych, že jsem je snad přece jenom trochu zanedbával. Domníval jsem se, že si zvyknou, když budu tak často pryč. Ale ten otřes mozku mě znepokojil.“ Mlčky na ni hleděl. „Adell se pravděpodobně o ty tři nedokáže a nechce starat, ani sama, ani s tvým bratrem jako s jejich nevlastním otcem. Dokonce se ani nezajímá o právo na jejich návštěvy. Zmizela z jejich života a už se nikdy nevrátí.“

„Adell je miluje, a ty to dobře víš,“ oponovala mu.

„Vzdala to, když jsem byl proti, aby se s nimi vídala. Já bych to nikdy nevzdal.“

„Adell není ty,“ připomněla mu Melody. „Ona není opravdový bojovník.“

„Proto asi zřejmě řekla ano, když jsem jí tohle nabídl,“ odsekl vztekle. „Choval jsem se neomaleně, protože jsem chtěl tak moc, aby se vrátila. Pokud bych jí dal ještě šanci, asi by mě stejně odmítla.“

„Máš tři krásné děti, jako výsledek svého manželství,“ pronesla Melody měkce a tiše.

Pohlédl dolů do jejích jemných tmavých očí a něco uvnitř srdce se mu pohnulo. Začal se usmívat. „Dokážeš neustále překvapovat,“ pronesl zamyšleně.

„Stejně jako ty,“ odpověděla mu.

Všiml si, že vyhodila do odpadkového koše krabici se žrádlem pro kočky. „Co to znamená, cos udělala s tím žrádlem?“ zeptal se a vyndal krabici ven.

Nakrčila čelo. „Je přece pryč, ne?“ prohlásila nakřáplým hlasem.

Otočila se, aby dala talíře na jejich místo. Při tom zachytila nohou o židli a zakopla.

Okamžitě po ní vystřelil rukama, byl to reflex vypěstovaný dlouhými roky práce na ranči. Jeho štíhlé svalnaté paže ovinuté kolem jejího pasu okamžitě vyvolaly řetězovou reakci žhavého mrazení na její kůži. Vzhlédla do jeho očí a její oči se do jeho zaklesly. Zvláštní, uvědomila si, trochu překvapená silou touhy přitisknout se k němu co nejtěsněji a tím, jak jí to bylo příjemné.

Zdálo se, že okamžitě porozuměl toužebné potřebě, jež se jí zjevila v očích, protože reagoval okamžitě. Vzal jí z rukou barevné plastové talířky a v naprostém tichu, přerušovaném jenom zvuky puštěné televize ve vedlejším pokoji, je položil opatrně na kuchyňský stůl. Pak ji přitáhl do své pevné náruče.

Otřásla se vzrušením. Nikdy, pomyslela si, toto nikdy! Strachem téměř umírala, ale nenacházela v sobě sílu se mu vytrhnout. Dovolovala mu, aby ji svíral a hleděl jí zblízka do očí. Na krátkou chvíli zažívala rozkoš i pocit bezpečí. Bolest v jejím srdci pomalu odeznívala. Z jeho trička cítila vůni prášku na praní a kolínské. Cítila se nesmírně příjemně v jeho silném teplém objetí.

„Tvoje kočička se ukáže,“ zašeptal jí do ucha, hlubokým a uklidňujícím hlasem. „Neztrácej naději.“

Musela vynaložit veškerou vnitřní sílu, aby se od něj dokázala odtrhnout. Bylo jí to trapné, jak jí to všechno přišlo příjemné. Bude se muset v jeho přítomnosti chovat statečněji.

Zmohla se jenom ke mdlému úsměvu. „Díky,“ řekla chraplavým hlasem.

Přikývl. Zvedl ze stolu talířky a znovu jí je dal do rukou. „Zabalím dětem věci,“ pronesl.

Vyšel z kuchyně. Zůstala tam stát znepokojená a trošičku vzrušená. Nechtěla ani pomyslet na to, jak se její city k němu od jeho úrazu proměnily. Ale možná jenom postačí počkat, až se mu to v hlavě vyjasní a ocitne se mimo dosah její znepokojivé přítomnosti, utěšovala se.

Guy si jejich vzájemného objetí všiml a zmínil se o něm, když se Emmett vrátil k dětem do obývacího pokoje.

„Rozrušila ji ztráta kočky,“ odpověděl mu na to Emmett a zdálo se, že toto vysvětlení Guye uspokojilo. Nicméně v temže okamžiku chlapcova pleť zřetelně pobledla.

Emmett si slíbil, že si později bude muset s chlapcem o kočce promluvit. Klíčilo v něm jisté podezření a jenom doufal, že bylo liché.

On a Guy si nebyli příliš blízcí, i když toho měli tolik společného. Ale později se chlapec stal ještě víc odměřenějším, a náklonnost neprojevoval už vůbec vůči nikomu. Velel zbývajícím dvěma dětem, a když nemohl, trávil čas o samotě. Nic ho nezajímalo a nic neprobouzelo jeho pozornost. Ale když nad tím tak Emmett začínal uvažovat, říkal si, jestli náhodou Guyovo samotářství nepramení bohužel z toho, že se nechce na nikoho vázat. Ztratil kvůli někomu cizímu svoji matku, kterou miloval. Možná, že se teď obává, aby taky neztratil i Emmetta. A proto se tak chová.

Emmett mu mohl říct, že lidé nepřestávají milovat svoje děti, bez ohledu na to, jestli jsou či nejsou rozvedení. Asi svým dětem ukřivdil, když nechtěl, aby jim Adell zůstala blízko. Začal o svém přístupu znovu přemýšlet a vůbec se mu nelíbilo, k čemu dospíval. Všechny kolem mučil a obviňoval za Adellinin útěk. Možná kvůli tomu mučil i sám sebe. Melody mu řekla pár věcí, které ho znepokojily. Což nebylo od věci. Nastal čas, aby se se svojí minulostí popral a začal se pořádně starat o svoje děti. Osud mu dává další šanci. A nesmí ji prošvihnout.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Jejím domácím hostům to zabralo jen několik minut, než si zabalili svoje věci, a byli připravení k odchodu.

„Můžete se stavit kdykoli, když budete potřebovat,“ řekla Melody Emmettovi a v tmavých očích se jí zračilo znepokojení. „Otřes mozku může mít nepříjemné a nebezpečné následky.“

„To opravdu může,“ souhlasil. „Ale hlava mě už nebolí a už se ani necítím dezorientovaný. Věř mi, už nehodlám riskovat. Jsem v pořádku. Už s sebou ale nikdy nebudu nikam tahat děti, pokud si nebudu stoprocentně jistý.“

„Jenom jestli si budeš jistý pak,“ poznamenala.

„A kromě toho,“ dodal se smutkem v hlase, „způsobili jsme ti už tak dost starostí a problémů. Děkuji moc, že ses postarala o děti. A za tvoji pohostinnost.“ Otevřel svoji peněženku, vyndal z ní dvě dvacetidolarové bankovky a položil je na stůl. „Za jídlo,“ poznamenal.

„Neprojedli jste tady jídlo za čtyřicet dolarů,“ odpověděla rozdurděně.

„Dětská pečovatelka si to účtuje za dvě hodiny, takže je to mnohem méně, než kolik bych platil za dva dny,“ uzavřel a vložil si peněženku zpátky do kapsy. „A nehodlám o tom diskutovat. Nechci být na žádný způsob tvým dlužníkem. A podle mého soudu, ty cítíš přesně to samé,“ dodal ještě s úsměvem, když viděl, že se chystá znovu začít protestovat.

Bude cítit přesně to samé, musela připustit. Zdráhavě peníze přijala. „Tak dobře. Díky,“ pronesla prkenně. „Doufám, že budeš v pořádku,“ ještě dodala. Nedokázala skrýt svoje obavy o něj.

Její strach se ho trochu dotknul. „To budu. Mám nejtvrdší hlavu na celém světě.“ Pak nasměroval děti do dveří. „Vezmeme si taxík,“ poznamenal, když se nabízela, že je odveze.

„Bude se mi po tobě stýskat, Melody,“ pronesla na rozloučenou smutně Amy. A vřele Melody objala. „Mohla bys za námi přijet?“

„Mám tady práci,“ zmohla se Melody na jedinou odpověď. Pak se usmála a vtiskla holčičce na čelo polibek. „Ale mně se bude po tobě stýskat taky. Můžeš mi třeba napsat, jestli ti to táta dovolí.“

„Já taky?“ zeptal se Polk.

Melody se usmála. „Ty taky.“

Polk se celý rozzářil. Guy nepronesl ani slovo. Vrazil svoje ruce do kapes džínsů a ploužil se za Amy a Polkem.

„Takže teď se budu muset rozloučit i já,“ pronesl tiše Emmett. Vyhledal pohledem její oči a cílil se podivně znepokojený při pomyšlení na to, že už ji znovu neuvidí. Zamračil se, jeho pohled /tvrdnul, ale zničehonic jím projel závan čiré touhy, když jeho oči pomalu sklouzly na její rty. Vypadaly tak měkce a hedvábně, a Emmetta napadlo, jaké by to bylo, kdyby se k sobě jejich těla přitiskla a on ji mohl bezmyšlenkovitě líbat.

Rychle se přinutil odvrátit pohled. Musí ještě pořád trpět následky otřesu mozku, když se mu hlavou honí takové záležitosti, rozhodl se! Každá taková myšlenka nebyla ničím jiným než přímou cestou do katastrofy. Ji, jako jedinou ze všech žen, si nesmí povolit. Nesmí nikdy zapomenout na Adell a Randyho. Minulost musí zničit každé pomyšlení na vztah s Melody.

„Na shledanou,“ pronesl upjatě a následoval děti do výtahu. Guy se ohlédl přes rameno a v jeho očích se mihlo něco, co mělo velice blízko k nepřátelství. Tvářil se, jako kdyby chtěl ještě něco říct, ale Emmettova ruka jemně spočívající na jeho rameni jej postrčila do výtahu.

Byt Melody najednou připadal nějak tichý a prázdný, když všichni zmizeli. Melody si začala chystat šaty na zítřek do práce, ale prováděla to naprosto bezmyšlenkovitě. Se srdcem utápějícím se v žalu umyla Alistairovy mističky a uklidila je pryč, někam, kde je nebude mít na dohled. Oči se. jí zaplnily slzami, když si uvědomila, že kocoura už nikdy neuvidí. Nikdy by tomu neuvěřila, ani ve snu, že by děti mohly být tak pomstychtivé.

V hotelu se Guy choval po celý den až do noci naprosto nekomunikativně. Když Amy s Polkem zalezli do postele, posadil se Guy vedle svého otce na pohovku.

„Něco tě trápí,“ poznamenal Emmett tichým hlasem.

Guy pokrčil rameny. „Hm.“

„Nechceš mi o tom něco říct?“

Chlapec se naklonil dopředu, lokty si opřel o kolena a zůstal tak v pozici, kterou často používal jeho táta.

„Nechal jsem utéct Melodyinu kočku.“

Emmett zvedl hlavu a podíval se na něj. Nepřekvapilo ho to. Předpokládal, že se to stalo. Napadlo ho to, když sledoval Guyovo chování. „To bylo pěkně kruté. A ještě vzhledem k tomu, jak dobře se zachovala, když se o vás postarala, len kocour pro ni byl hodně důležitý. Jako je pro (ebe Barney,“ dodal. Měl na mysli štěně voříška, které měl Guy doma a které nesmírně miloval. „Zkus si představit, jak by ses asi cítil, kdyby někdo Barneyho jen tak vypustil a nechal potulovat se někde po ulicích…“

Guyovi začaly po tvářích stékat slzy. Bylo to poprvé, pokud si Emmett dokázal vzpomenout, že se něco takového Guyovi stalo. Dokonce i když je opustila jejich máma, Guy neuronil ani slzu.

Emmett si nešikovně posadil chlapce na kolena a poplácal ho po zádech. Po většinu doby předtím se neprojevoval jako příliš dobrý otec. Necítil se dobře, když musel řešit jejich dětské úzkosti a strachy, či když musel dávat pozor, když kolem něho skotačily. Což byl také skutečný důvod toho, proč tak mnoho času trávil pryč /, domu. A teď ho napadlo, jestli ho náhodou nepotřebují víc, než si byl doposud s to připustit. Děti vlastně neměly nikoho, s kým by si během posledních dvou roků mohly promluvit o mámě, ani nikoho, kdo by o ně pořádně pečoval a vedl je. Předpokládal, že to už nepotřebují. Ale – byly to přece jenom děti. Jak to, že si nedokázal uvědomit, jak maličké a mladé ve skutečnosti ještě jsou?

„Proč jsi nechal tu kočku utéct?“ zeptal se I ímmett Guye laskavě.

„Protože ji nenávidím! Pomohla mámě, aby odešla!“ Guy se dusil zlostí. „Není nic jiného než zlá čarodějnice!“ trošku nejisté vzhlédl k tátovi. „Říkal jsi to přece o ní!“ dodal ještě spíše na svoji obranu, protože jeho otec nevypadal dvakrát nadšeně z toho, co si teď vyslechl.

Emmett zamručel. „Ano, říkal, ale to bylo proto, že mě to ještě hodně bolelo a cítil jsem se zraněný Nikdo nepřinutil vaši mámu k tomu, aby odešla. Odešla sama, protože mě skutečně nemilovala.“ Bylo to bolestivé, že to musel říkat, ale už to nebylo tak hrozné jako dřív, už to trochu pominulo. „Zamilovala se ale do druhého muže, a nedokázala bez něj žít. Není to tvoje chyba, ani moje, a ani Melodyina. Takový je prostě někdy život.“

Guy popotáhnul a odtáhnul se od otce. Utíral si slzy na tvářích hřbetem ruky. „Melody plakala celou noc. Slyšel jsem ji. Myslel jsem si, že jí to patří, za mámu. Ale cítím se kvůli tomu hrozně.“

„Ona se kvůli tomu cítí taky hrozně.“

„Já vím.“ Vzhlédl ke svému otci. „Co mám dělat?“

Emmett asi minutu přemýšlel. „Běž do postele. Dostal jsem takový nápad. Ale promluvíme si o tom víc až zítra.“

„Pojedeme domů, ne?“

„Ano. Zítra odpoledne. Ale ještě předtím, ráno, si potřebuju vyřídit pár telefonátů.“

Musel udělat osm telefonních hovorů, než získal informace, které potřeboval. V hlavě mu už netepalo a cítil se vcelku mnohem lépe. Děti ne– i chal v hotelu s pečovatelkou, nebyla to však ta

starší, která je hlídala před dvěma nocemi. Sešel dolů a přivolal si taxi.

Melody zrovna pokládala telefonní sluchátko, když zaslechla zvuk otevírajících se dveří od kanceláře. S úsměvem vzhlédla vzhůru, aby přivítala klienta, jak alespoň očekávala. Avšak nebyl to klient kanceláře, byl to Emmett.

A pod paží držel velkou hrozivě vypadající oranžovou kočku.

„Alistaire!“

Vydrápala se zpoza psacího stolu a slzy štěstí se jí jako hrachy koulely dolů po tvářích. „Alistaire! Oh, Alistaire!“

Vzala si kocoura od Emmetta a políbila ho, a potom ho laskala, objímala a hladila s takovou rozkoší, že si Emmett připadal ještě dokonce hůř, než když mu Guy prozradil, co provedl. Když viděl, jak je Melody, pokud jde o jejího kocoura, zranitelná, zasáhlo ho to do hloubi duše. Ilylo to pro něho stejně šokující zjištění, jako když uviděl Guye poprvé ronit slzy.

„Kde jsi ho našel?“ zeptala se hlasem přidušeným radostí a s blahem rozšířenýma očima.

Jemně ji pohladil konečky prstů po tváři. „V místním útulku,“ odpověděl. Ale už nedodal, že se zvířecí útulek nacházel ve stavu naprostého chaosu a že kocour byl omylem určen k předčasnému usmrcení. Nakonec to však dopadlo všechno dobře. „Předpokládám, že víš, že to byl Guy, kdo Alistaira vypustil ven.“

„Vím,“ řekla.

„Je to víc moje chyba, než jeho,“ vyrazil ze sebe Emmett neochotně. „Kvůli Adell jsem obviňoval všechny kolem sebe, zejména tebe. Nedokázal jsem si přiznat, že mě opustila jenom kvůli mně, protože mě sdostatek nemilovala. Býval jsem moc z domu. Děti a osamělost zabily naše manželství.“

„Děti přece ne,“ oponovala Melody a přitiskla k sobě kocoura. „Adell děti miluje. A byla by šťastná, kdyby je mohla navštěvovat, ale…“ Odmlčela se.

„Ale já jsem jí to nedovolil. Máš pravdu,“ přiznal se Emmett stroze. „Nenáviděl jsem ji. Ji, tvého bratra a tebe. Všechny.“

„Zranilo tě to,“ pronesla Melody měkce a očima ho vyhledala. „Všichni jsme ti rozuměli. Dokonce i Adell.“

Jeho rysy v obličeji ztvrdly. Zhluboka se nadechl a pohlédl přes její hlavu. „Odlétáme dneska odpoledne. Musím už jít.“

„Děkuju moc za svoji kočku,“ řekla Melody upřímně. A pak, vzrušená z vděčnosti a bez přemýšlení nad tím, jaké by to mohlo mít následky, se nahnula dopředu a vášnivě svými měkkými rty políbila Emmetta na bradu.

Pak se ale okamžitě, šokovaná proměnou, jaká se odehrála v jeho hubené ošlehané tváři, a svým vlastním troufalým chováním, stáhla zpátky.

Naprosto konsternovaný na ni s úžasem dolů pohlédl. Když udělala malý krůček dozadu, vztáhl svoji hubenou paži, chytil ji za rameno a zastavil ji.

„Ne,“ zašeptal váhavě a vyhledal její měkké tmavé oči, zatímco srdce mu začalo v hrudi zběsile tlouci. „Ještě ne, Melody.“

Pokoušela se mezitím popadnout dech. Jeho oči po chvíli sjely na její jemná pootevřená ústa a ruka se pohnula k její bradě, aby ji posléze jemně uchopily jeho prsty a přinutily tak zvednout hlavu.

Jeho palec jemně přejížděl po Melodyině dolním rtu. „Překvapuje mě to,“ zašeptal a hlava se mu začala naklánět dolů k její. „Tebe ne?“

Avšak nedal jí žádnou možnost odpovědět. Jeho rty se pomalu přitiskly na její s jemnou a důvěrnou zkušeností. Byly tvrdé, a pevné a trošku hrubé. Zavřela oči a zapomenula dýchat. Ve svém životě už byla několikrát políbena, ale ještě nikdy jí dotek mužských rtů nepřišel tak živočišný a vzrušující. To určitě musí být tím vzájemným odporem, který k sobě cítíme, pomyslela si v závrati z polibku.

Avšak ihned poté se jí rozechvěla kolena a začalo jí v hrudi zběsile bít srdce, protože ucítila, jak ji jeho zuby jemně kously na spodním rtu. Uslyšela, jak se mu vzrušením změnil dech a jeho hlava se o kousíček oddálila od její.

„Otevři je,“ pronesl chraplavým hlasem. Jeho prsty vklouzly do hustých kadeří vlasů na její šíji. „Otevři ústa…“

S náhlou prudkostí obkroužily jeho rty její. Hladová touha zatemnila vědomí toho, co potřebovala ona, spíše v tomto okamžiku dokázal myslet jenom na sebe. Hrubě zasténal a rozevřel její rty, aby ho přijaly, a pak mezi ně okamžitě pronikl jeho jazyk.

Šokované vzdychla, což mu umožnilo, po čem toužil – vniknout do nitra jejích úst. Z hrdla se mu vydral zvuk uspokojení a pronikl do jemné horké temnoty skrze její rty.

Melody přerývaně dýchala a tiskla se k němu, koupala se ve vlnách fyzického potěšení, které prostupovaly jejím nezkušeným tělem. Ústa se jí

vzpínala vzhůru, vstříc jeho žhavým a dychtivým. Ale všechno změnil Alistair, kterého držela v náručí. Protože na něj tlačili z obou stran, zaryl jí prudce drápy do paže.

Nakonec se od Emmetta dokázala odtrhnout. Nedokázala popadnout dech a byla naprosto zmatená divokostí, která se objevila v jeho očích. Prsty se mu pořád probíraly prameny jejích vlasů. Sklopila oči stranou, když Emmett vzal starého zjizveného kocoura a postavil ho na podlahu.

Z hrdla se jí vydral přerušovaný sten a pomalu na Emmetta znovu pohlédla. Zdálo se jí, že se celý chvěje. Tmavé oči se zapíchly s němou otázkou do jeho zelených a rozdivočelých.

Potěšení, které cítil z jejích rtů, nebylo nicméně čisté. Mohl na to, co jej znervózňovalo, sice nakonec zapomenout, protože chemie vzájemného přitahování nádherně fungovala, ale pořád tady bylo něco, co hnízdilo vzadu v jeho podvědomí. Přišlo mu to líto – dobře věděl, že ze všech žen, po kterých kdy zatoužil, byla Melody první, u které si to nemohl dovolit.

Přinutil se dýchat normálně a předstírat, že se mu to stává běžně, že ho vzruší takové náhodné polibky. Silou vůle se nutil držet zpět, zapomenout na impulz, jež ho k ní přitáhnul.

Poněkud vztekle se usmál. „Jsem rád, že se kočka našla,“ pronesl. Namísto toho, aby se jí zeptal, jak nesmírně chtěl, jestli to v jejím těle tepe stejně jako v jeho. Musel se chovat, mluvit normálně, musel vší silou myslet normálně… „Dík za tvoji pohostinnost.“

„To je v pořádku.“ Stěží mohla mluvit. Odkašlala si, aby si pročistila hrdlo. „Děkuju moc, že jsi našel mého kocoura. On… on je všechno, co mám.“

Sevřelo se mu hrdlo. Nesmí se jí dívat na ústa. Jeho široká ramena se narovnala. „Guyovi je to líto, co provedl. Omlouvá se. Jsem si jistý, že to už nikdy neudělá.“

„Nebyl jsi… na něho zlý?“

Emmett pozvedl obočí. „Nepoužívám bič.“

Zarděla se. „Promiň,“ pronesla plná rozpaků.

Přinutil se ke krátkému úsměvu. „Neboj, nebiju svoje děti.“

Usmála se na něj, její rty se ještě pořád chvěly rozkoší, kterou jim poskytla jeho hladová ústa.

Taky se na ni usmál. Vypadá rozkošně, když se směje, napadlo ho. Chce ji. Ne! Nemůže si dovolit takhle přemýšlet.

„Takže… Na shledanou.“

„Na shledanou,“ odpověděl. Na okamžik zaváhal. Připomněla mu věci, na které už vlastně zapomněl, že je potřebuje. Žen je spousta, ale jenom jedna jediná v něm dokázala vyvolat něco, s čím se ještě nikdy nesetkal. Chtěl jí to říct, ale nenašel k tomu odvahu. Jejich případný vztah by stejně neměl žádnou budoucnost. A ona to nepochybně musí vědět také. Byl to jenom náhlý impulz, okamžik čirého šílenství, na který bude nejlepší zapomenout. Oba na něj musí zapomenout.

Poklepal na široký okraj svého klobouku, rázně se otočil a bez ohlédnutí odešel.

Melody pohladila třesoucí se rukou kočku. „Oh, Alistaire.“ Povzdechla a znovu ho polaskala. „Tak moc se mi po tobě stýskalo.“

Alistair jemně udeřil svojí hlavičkou do její.

Melody se usmála, protože ji napadlo, že jí tím právě řekl, že mu se po ní stýskalo také. Zamumlala rychle krátkou děkovnou modlitbičku a odnesla kocoura do koupelny. Bude tam muset počkat, než nastane čas jít domů. Možná mu tam dá i kousek sendviče a trochu mléka, aby se mu lépe čekalo a cítil se dobře.

Jakmile vkročil Emmett do hotelového pokoje, okamžitě k němu vystartoval Guy.

„Tak co, našel jsi ho?“ zeptal se netrpělivě.

Emmett drahnou chvíli nic neříkal, čekal, až se bude Guy ještě více koupat v potu. Malá lekce neuškodí. „Jo, našel jsem ho,“ prozradil nakonec a sledoval, jak se z mladičké tváře jeho syna postupně vytrácí bledost. „Ale ne díky tobě,“ dodal ještě stroze. „Skoro na poslední chvíli. Vybrali ho k utracení.“

„To je mi líto,“ řekl Guy tiše. Ani v to už raději nedoufal, aby pak nebyl příliš zklamaný. Minulou noc se k němu jeho táta poprvé choval přívětivě, co si pamatoval. A cítil se při tom velice dobře. Ale teď už byl zase Emmett mimo, a Guy ten rozdíl ucítil velice silně.

Emmett se od něho odvrátil. A neviděl už poraněný pohled na mladičké tváři či naději, která ji však už v tomto okamžiku opouštěla. „Dostal jsi druhou šanci. Většina lidí ji nedostane. Zapamatuj si, jak ses cítil. Jak sis připadal. A už se nikdy víckrát nepokoušej provádět takové věci tak krutým způsobem.“

„Nenávidíš ji,“ zamumlal Guy. „Alespoň jsi to říkal,“ dodal na svoji obranu.

„Já vím.“ Emmett se zarazil. „Jednoho dne se ti to všechno pokusím vysvětlit,“ řekl svému synovi, ale někde hluboko uvnitř jeho vědomí se mu vybavila ohromující měkkost Melodyiných nevinných úst pod jeho rty.

Vyplatil pečovatelku dětí, zabalil kufry a vyrazil s dětmi domů. Snad, až se ocitne zpátky ve známém prostředí, dokáže pustit Melody z hlavy, snad zmizí z jeho myšlenek.

Melody se v neděli večer vydala zkontrolovat Tansy Deverellovou. Tansy propustili z nemocnice a přemístila se do Loganova domu, kde měla k dispozici soukromou sestru, aby nezůstávala sama, dokud se Kit s Loganem nevrátí zpátky. To, že trávila večer se starou paní, ji odvádělo od jejích vlastních problémů.

„Viděla jsem se s Emmettem těsně předtím, než ho propustili,“ přemítala Tansy. V očích jí zajiskřilo. Ležela v pohodlné posteli v Loganově domě. „Dvě sestřičky dohnal k tomu, že se o něho odmítly starat. Věřila bys tomu?“

„Já jsem slyšela, že byly celkem tři. A ještě k tomu jeden doktor,“ zakuckala se Melody smíchy. „Není hrozný? A co ty děti…?“

„Děti se zklidní, pokud se zklidní Guy,“ navázala Tansy. „Je to jejich vůdce. Ostatní dvě ho následují. Guy neřekl ani slovo, když je matka opustila, ale já si myslím, že ho to ze všech tří zasáhlo nejsilněji. Dokonce se domnívám, že to pro něj bylo stejně tvrdé jako pro Emmetta. A oba z toho obviňují sami sebe, i když to není chyba ani jednoho z nich.“

„Říkala jsem Emmettovi to samé,“ poznamenala Melody. „A zdálo se mi, že mě skutečně poslouchá. Nevím, jestli mi věřil, nebo ne, ale byl pak… jiný, méně výbušný než obvykle.“

„Emmett vždycky dokázal vybuchnout,“ vzpomínala starší žena. „Když byl ještě mladší, byl pořád napjatý jak struna a plný síly, naprostý výtržník. Naproti tomu Adell byla plachá a pořád se skrývala. Dokázal k ní být pěkně bezohledný. Když Emmettova matka spáchala sebevraždu, pořádně ho to sebralo a rozhodl se, že si okamžitě pořídí rodinu a děti. Vybral si Adell a dotáhl ji k oltáři. Nikdy si ho neměla vzít. Byl naprostým opakem muže, po jakém toužila a jakého potřebovala. A ani nechtěla mít co nejdřív kupu dětí, ale Emmett jí v tomhle nedal žádnou šanci. A teď za to všechno platí. Je mi ho líto, že se pro něho věci vyvrbily tímhle způsobem. Je teď z něho smutný a opuštěný muž.“

„A zahořklý,“ dodala Melody. „Nenáviděl mě.“

„Mluvíš v minulém čase?“ zpozorněla Tansy.

„Abych se přiznala, nevím. Byl o hodně jiný, když odjížděli,“ odpověděla Melody a celá zmatená se zamračila.

„Jenom doufám, že až dorazí domů, zamyslí se nad svým životem. Po tom, co se mu přihodilo,“ pronesla Tansy. „Tentokrát unikl jenom o vlásek a mohlo to skončit tragicky. Děti si zaslouží lepší zacházení, než jakého se jim zatím dostávalo. Jestli se pěkně brzo nedokáže vzpamatovat, nedokáže je vůbec zvládnout, až budou o něco starší.“

„Myslím, že o tom ví.“

„Pak jen obě doufejme, že s tím něco provede. Jsou to sladké dětičky.“

Melody přikývla. Nechtěla popisovat, proč si to nedokáže myslet o Guyovi.

„To je úžasné, být zase zpátky doma.“ Kit si povzdychla, když vstoupila v pondělí ráno do kanceláře po boku s unaveně vypadajícím Loganem. „Docela vypadáš na to, že bys potřeboval dovolenou, aby ses z té dovolené vzpamatoval. Tak jsme si užili!“ Ohlédla se po Loganovi, který okamžitě odkvačil do své kanceláře, aby vyřídil nějaký telefon.

Melody na ni zpříma pohlédla.

„Jsem ráda, že ty sis užívala,“ pronesla a zdůraznila přitom slůvko „ty“. „Emmett tady skončil přes víkend v nemocnici s těžkým otřesem mozku. A můžeš hádat, kdo asi dostal na starost jeho děti.“

„Oh, bože,“ vyhrkla Kit se zaúpěním. „Chudáčku!“

„Neustále jsem si musela připomínat, že jsou to moji synovci a neteř,“ poznamenala Melody. „Ale byl to docela dlouhý víkend.“ Nezmínila se Kit o dobrodružství s Alistairem a o Guyově podílu na něm.

„To je mi opravdu líto. Kdybychom byli ve městě, mohli jsme se všichni o ně podělit.“

„Ještě teď se celá třesu, když si pomyslím na následky toho všeho,“ přemítala nahlas Melody. „Teprve teď mi to všechno dochází, že jsem se k nim musela dostat přes centrum Houstonu ve dvě hodiny ráno.“

Kit sklouzla pohledem na hodinky. „Musím už do práce, nebo už žádnou práci mít nebudu. Hezký den,“ zavolala a poslala přes otevřené dveře svému muži do jeho kanceláře vzdušný polibek.

Melody si povšimla láskyplného vztahu, který mezi sebou měl tento čerstvý manželský pár, a v hloubi duše pocítila lehkou závist. Ona sama zřejmě nic takového ve svém životě nepozná. Emmett ji sice políbil, ale byla v tom jen a jen vášeň, nebyl to milující polibek. Dovolila si na chvíli zasnít se, jaké by to bylo, kdyby byla tímto způsobem milována až do smrti. Pak naštěstí zazvonil telefon a vytrhl ji z jejího marnivého a marného snění.

Během celé té doby, co byli Logan s Kit pryč, naštěstí nemusela Melody vůbec volat na pomoc Torna Walkera. Což pro ni bylo jako požehnání shůry. Vrazil do kanceláře až později toho dne, kdy už byl Logan zase zpátky. Trochu se divil, protože původně předpokládal, že bude muset během Loganovy nepřítomnosti vyřizovat spoustu případů.

„Předpokládám, že jsem vás zastrašil, takže jste se mi neozývala, když bylo potřeba?“ uvažoval nahlas svým hlubokým hlasem s velmi jemným a osvěžujícím severozápadním akcentem. Jeho oči zajiskřily, když se setkaly s Melodyinýma. „To jsem měl jenom trochu špatnou náladu, ten den, když Logan odjížděl z města. Měl jsem hodně pekelný den. A vy jste se k tomu nachomýtla, když už toho na mě bylo trošičku moc. Omlouvám se, jestli jsem vám odradil finančního poradce pro celý život.“ V jeho omluvě se zároveň skrýval velice přepečlivě a jemně utkaný dotaz.

„Neodradil,“ odvětila Melody a v duchu se musela usmát. „Ale my jsme tady opravdu za celý týden neměli nikoho s něčím, co by hodně hořelo. Nejste rád?“

„Asi ano,“ pronesl unaveně. „Byl to hodně dlouhý a vyčerpávající týden. Tak co líbánky?“ zahalekal na Logana, který se k němu připojil v kanceláři.

„Neznám nic lepšího. Ožeň se a uvidíš sám,“ zubil se Logan, když si s Tomem potřásali pravicemi.

Tvář staršího muže se stáhla jakoby dovnitř. „Manželství není nic pro mě,“ pronesl potichu. „Nehodil bych se k tomu. A kromě toho, kdy bych si mohl najít čas na ženu?“ dodal s předstíraným úsměvem. „Pracuju osmnáct hodin ze čtyřiadvaceti. A když mám volný čas, akorát lak spím.“

„Tak to se jednoho dne probudíš starý,“ upozornil ho Logan. Nepochybně měl na mysli Kit a jeho láskyplné pocity se mu zračily ve tváři. „Cas kolem tebe prolétne velice rychle, když mu nevěnuješ dostatek pozornosti.“

Tom se odvrátil. „Má mně přijít klient, musím už běžet. Jenom jsem se zastavil, abych tě pozdravil po návratu.“

„Nezapomeň, že máme příští sobotu večeři s Rowenou Marshalovou v Sheratonu.“

„Jak bych mohl na něco takového zapomenout? Slečna Marshalová mi sama telefonovala, aby mi to připomněla,“ poznamenal s jistým jedovatým nádechem ve hlasu. „Ale teprve poté, co vyjádřila svoje pobouření nad tím, že se její obchodní partner pokusil nás kontaktovat, aby provedl změny v investicích bez jejího vědomí. Pokud si vzpomínáš, byl jsem ostře proti tomu, abychom se starali jako jedni ze dvou o jejich účty. Nebude to pro nás znamenat nic menšího než neustálé bolení hlavy. Měli by využívat služby jediné firmy, a ne dělit svoje investice mezi dvě. Pokusil jsem se jí to vysvětlit, ale slečna Marshalová mě vůbec neposlouchala.

„Paní Marshalová,“ opravil ho Logan.

„Jsi si jistý? Kde proboha může najít čas na manžela a rodinu?“ zamumlal Tom. „Měl jsem pocit, že ta kosmetická firma jí musí zabrat spoustu času, asi tak stejně jako mně moje investice.“

„S mužem se rozvedli,“ odpověděl na to Logan. „Aspoň jsem to slyšel.“

Tom na to neřekl ani slovo, ale jedno jeho obočí povyjelo nahoru. „A mělo by mě to překvapovat? Jak by mohl jeden jediný muž soutěžit s mocí a prestiží někoho, komu patří jedna z pěti set největších společností na seznamu časopisu Fortune?“

„Jsem si téměř jistý, že v tom bylo ještě i něco jiného,“ poznamenal k tomu Logan.

Tom pokrčil rameny. „To asi určitě. Fajn, takže uvidíme, co po nás vlastně chce, až s ní budeme hovořit. Pokud se jim o to chceš starat, máš moje požehnání. Řekneš jí to, že?“ Logan se zasmál. „Co s tebou mám pořád dělat?“ Logan se za ním při odchodu zadíval svýma tmavýma, nyní trochu překvapenýma a zvědavýma, očima. Tom byl skutečnou hádankou úplně pro všechny, dokonce i pro jeho nejlepší přátele. A navíc měl Logan nejasný pocit, že mezi jeho přítelem a paní Marshalovou to nějak jiskří od samého začátku, co se poznali.

Obrátil se k Melody, která se zrovna věnovala třídění šanonů. „Máme něco, co by nemohlo počkat do zítřka?“ zeptal se jí. „Proč? Ne, pane,“ odvětila Melody s nezbedným úsměvem. „Ve skutečnosti si teď myslím, že už dokážu zvládnout celou kancelář sama, dokonce i radit klientům s jejich investicemi, konzultovat záležitosti s občanskými organizacemi,…“

„A já taky můžu zavolat Emmettovi a říct mu, že se ti po něm a dětech ve tvém bytě stýská, a že bys byla přešťastná, kdyby se k tobě vrátili.“ Vrátil jí půjčku i s úroky.

Melody zvedla ruce do vzduchu nad hlavu v gestu bezpodmínečné kapitulace.

Logan se usmál a vyrazil vyzvednout Kit k ní do kanceláře.

Emmett přemýšlel nad tím, jestli se už na něm nezačíná projevovat jeho věk. Pojednou si všímal věcí kolem dětí, které mu už celé měsíce naprosto unikaly. Přestaly se pravidelně koupat. Nepřevlékaly se do čistého oblečení. Nedělaly si pořádně domácí úkoly. A vyváděly neskutečně hrozné kousky lidem zaměstnaným na ranči.

„Moc jste si toho nevšímal, že?“ poznamenala k tomu suše hospodyně Tally Rayová. „Dělám co můžu, ale jak mě neustále upozorňují, nemám právo jim vůbec v ničem rozkazovat.“

„Podíváme se na to,“ začal podrážděně.

„A proč se o to nepostaráte vy? Protože já už jsem unavená. Tady je moje výpověď. Nemám nic proti tomu dělat hospodyni, ale nakonec jsem skončila jako matka tří dětí na půl úvazku. Chtěla bych si užít svoje nejlepší léta, když dovolíte.“

„Ale vždyť jste tady byla odjakživa!“ zaprotestoval.

„No právě. A proto odcházím.“ Poplácala ho po rameni. „Mimochodem, máte se mnou ještě k dispozici týden. Jenom doufám, že se vám podaří najít někoho dostatečně stupidního, aby to vzal za mě.“

Emmett ucítil, jak se na jeho bedra řítí celý svět. Co si teď proboha počne?

Zatelefonoval Tansy, částečně proto, aby zjistil, jak je na tom se zdravotním stavem, ale hlavně z toho důvodu, aby mu dala nějakou nyní tak potřebnou radu.

„Zahráváš si s ohněm, to víš,“ řekla mu Tansy. „Žít na hraně, v neustálém riziku, to je jenom pro lidi, kteří nenesou skutečnou odpovědnost. Ale tebe potřebují děti.“

„Stejně jako ranč. A jak ho mám udržet bez nějakého přísunu dodatečných peněz?“

„Najdi si nějakou práci, která nebude tak riskantní jako rodeo.“

„A kde? A jak?“ zeptal se agresivně.

„Napiš si tohle číslo.“

Nadiktovala mu ho a on si ho perem poznamenal. „Co to je?“

„To je telefon na Teda Regana,“ vysvětlovala mu. „Pořád ještě shání někoho, kdo by se postaral o jeho ranč v Jacobsvillu, protože pobývá často v Evropě. Nebyla by to práce navždycky, ale mohlo by tě to udržet, než se rozhodneš, co se svým životem hodláš podniknout dál.“

„Jacobsville.“

„Toho se neboj. Je to malé městečko, ale mnohem blíž Houstonu než San Antonio, takže bys mohl přivést častěji děti, abych je viděla. A měl bys víc času, který bys s nimi mohl trávit. Je to tvoje druhá šance, Emmette.“

Jednu teď zrovna potřeboval, ale nechtěl si to připustit. „Je to jenom nápad.“ Ale už nedodal, že by se tak dostal mnohem blíž k Melody než v San Antoniu. Vůbec nevěděl, proč mu pomyšlení, že by jí byl o mnoho blíž, zvedlo neuvěřitelně náladu. Nicméně, bylo tomu tak.

„Zavolej Tedovi a promluv si s ním o tom,“ navrhla mu Tansy.

„Předpokládám, že to bude nepříjemné.“

Nakonec nebylo. Regan znal velice dobře Emmettovu reputaci, takže se ho nepotřeboval vyptávat na doporučení a kvalifikaci. Okamžitě Emmettovi tu práci nabídl a s ní i pravidelný plat, který byl dvakrát tak větší než peníze, ke kterým si Emmett přišel v cirkusu rodea.

„A kromě toho, mohlo by se to pak změnit na práci na dobu neurčitou,“ pokračoval Teď svým líným hlubokým texaským přízvukem. „Můj současný správce právě končí. Vůbec teď netuším, jestli dokážu stíhat řídit ranč a současně se věnovat dalšímu byznysu, obchodování s čistokrevnými koni. A k tomu ještě prodávám a kupuju dobytek jako na běžícím pásu. Asi nebudu mít čas na každodenní řízení provozu ranče.“

Což bylo koneckonců to samé, co dělalo starosti i Emmettovi. Pokud opustí svůj vlastní ranč, bude muset jeho řízení přenechat Whitovi. Whit byl sice dobrý, ale opravdu to všechno dokáže zvládnout?

„O této další nabídce si promluvíme později, ale budu nad ní přemýšlet,“ slíbil Emmett. „A díky, jinak tu práci beru.“

„To jsem rád,“ odpověděl Teď. „Vím, že to budete dělat dobře.“ Ještě se domluvili na datu nástupu a zhruba na podmínkách smlouvy.

Když Emmett telefon zavěsil, svolal si svoje děti a posadil se s nimi.

„Přemístíme se do Jacobsvillu. Budu tam řídit jeden ranč,“ začal.

Guy na svého otce pohlédl s pobledlýma očima. Jeho tvář, tak podobná otcově, byla plná vzteku. „Ale mně se do Jacobsvillu nechce,“ řekl úsečně. „Mně se tady líbí.“

Amy se podívala na svého staršího bratra, který ji propaloval svýma očima, aby si nedovolila s ním nesouhlasit. „Mně taky,“ řekla nakonec Amy rychle, i když to neznělo zdaleka tak úsečně a útočně jako u jejího staršího bratra. „Ani já tam nepůjdu, tati!“

Emmett pohlédl na Polka. Polk zatím neřekl ani slovo. Pak se jenom podíval na svoje dva sourozence, zasmál se a přikývl.

PÁTÁ KAPITOLA

Uplynul asi týden, co se Emmett pokusil o té nepříjemné věci promluvit se svými dětmi a jeho rozčílení už pomalu vyprchalo. Avšak celkově se od těžkého otřesu mozku dokázal zatím uklidnit jen málo. Nicméně si byl jistý, že dokáže vzpouru svých dětí potlačit. Samolibě se pousmál. Byla to jenom věc toho, jak na ně vyzraje.

„Bude tam spousta koní,“ poznamenal. „Opravdu hodně koní. Můžete pro sebe každý mít jednoho.“

„Ále my už na ranči přece bydlíme, tati,“ připomenula mu Amy. „Vždycky každý z nás měl svého koně.“

„V Houstonu je planetárium,“ dodal.

„Tady je Alamo,“ oponoval Guy.

„A kousek od města se tady natáčejí všechny filmy,“ dodal ještě Polk.

„Á máme tady taky kamarády,“ přidala si ještě Amy.

Emmett začínal ztrácet půdu pod nohama. Nějak rychle pozbýval sebejistotu. „Můžete si tam udělat nové kamarády,“ navrhl jim. „V Jacobsvillu je spousta dětí.“

„Netoužíme po nových kamarádech,“ začala natahovat Amy.

„Oh, dost už!“ zaskučel Emmett. Pohlédl upřeně na všechny svoje děti. „Poslouchejte, vy nechcete, abychom zase byli rodinou?“ vyhrkl.

Amy přestala popotahovat. Její oči byly rudé, ale statečně je k němu zvedla. „Rodinou?“ zopakovala.

„Ano, rodinou!“ odhrnul si neposlušnou kadeř vlasů, která mu padala do jeho širokého čela. „Připouštím, že jsem se k vám nechoval moc jako táta, co nás opustila vaše matka,“ přiznal stroze. „Ale teď chci, abychom spolu trávili společně mnohem víc času. Chtěl bych s vámi zůstávat doma. Pokud tuto práci vezmu, nebudu se muset věčně toulat někde po rodeech. Budu doma přes noc, celou dobu, přes víkendy. Můžeme společně podnikat spoustu věcí.“

Guy na něho ostražitě hleděl. „Ty myslíš, věci jako chození do kina, a na pitomý golf a na baseballové zápasy? O tomhle mluvíš?“ pronesl pomalu. Stěží tomu dokázal uvěřit, že jejich táta s nimi chce opravdu trávit takovou spoustu času. Takový pocit nezažil od chvíle, co od nich odešla máma.

„Ano,“ přisvědčil Emmett. „A když budete mít nějaký problém, o kterém si budete chtít promluvit, budu kdykoli k dispozici.“

„A co bude s paní Rayovou?“

„Vzdala to. Dala výpověď,“ oznámil jim Emmett se smutkem v hlase. „Prohlásila, že je už ve věku, kdy potřebuje klid a mír, a kdy se má věnovat pěstování květin. Takže bychom ji stejně museli někým nahradit, pokud bychom tady i nadále zůstali.“

Guy, Amy a Polk si vzájemně vyměnili rezignované pohledy. Nemohou přece riskovat nějakou novou hospodyni, kterou by nedokázali ovládat, které by nedokázali poroučet. Vždycky tady byla nějaká šance, byť třeba jedna k milionu, že by jejich otec dokázal najít někoho, koho by nedokázali zastrašit a omotat si kolem prstu.

„Mohla by s námi zůstat Melody, ne?“ napadlo náhle Amy.

„Jasně!“ přidal se rozzářeně Polk.

Guy naprosto zezelenal. Něco si zabručel pod vousy, vstal, poodešel k oknu a začal upřeně zírat ven. Naprosto jasně věděl, že ho Melody kolem sebe nebude chtít, přestože zbylé dva sourozence ráda měla. Nikdy mu neodpustí, co udělal s její kočkou. A navíc, musel si téměř násilně připomenout, přece ji nenávidí. Je to jenom a jenom její vinou, že už nemají žádnou mámu.

Emmettovi přišel takovýto návrh docela příjemný, jenom trošičku neproveditelný. Sám ohledně Melody poslední dobou hodně přemýšlel. „Melody musí chodit do práce,“ upozornil děti. Ale bylo vskutku překvapující, s jakou lehkostí si děti dokázaly představit Melody jako součást svého života. A co ho překvapovalo ještě víc, že on také.

„Jacobsville není příliš velké městečko, že?“ zeptal se Guy bez toho, že by na svého otce pohlédl. „Řekl bych, že si tam neužijeme moc zábavy.“

„Už jsi dost starý na to, aby ses pomalu začal učit, jak řídit ranč,“ řekl mu Emmett. „Můžeš tam se mnou chodit a sledovat, jak na to.“

Guyova jako obvykle mlčenlivá tvář najednou ožila. „Fakt můžu?“

„Jo.“ Emmettovy oči se zúžily. „Stejně ti to jednoho dne budu muset všechno předat,“ dodal. „Abys rozeznal jeden konec lana od druhého, až nastane příhodný čas.“

Guyovi to zničehonic připadalo, jako kdyby mu byla nabídnuta možnost nového začátku s jeho otcem. A byl to pro něho velice dobrý pocit. Guy pohlédl na svoje sourozence. „Pojedu,“ pronesl a v jeho výrazu se objevilo varování, jež jim jasně naznačilo, že by bylo lepší, kdyby také souhlasili.

Amy a Polk se postavili a přistoupili k němu blíž. „Myslím, že to bude krásné, když budeš pořád doma s námi, tati,“ pronesla Amy měkce. „A vůbec nejlepší na tom všem bude, že už nikdy nebudeš muset krotit ty divoké a zlé koně.“

„Nechceme, abys umřel, tati,“ prohlásil Polk slavnostně. „Jsi totiž všechno, co máme.“

Emmettova hubená tvář zvážněla. „Pro mě nejspíš jste také všechno, co mám. Vždycky nad tím takhle uvažujete?“

Guy najednou vypadal znepokojeně a Polk se jenom lišácky usmál. Ale Amy se vyšplhala na jeho klín a objala ho. Zvedla k němu svoje jemné a milující oči. „To jsem ale ráda, že jsi náš táta, tati,“ řekla bezelstně.

On byl v tuto chvíli také rád. Velice rád.

Pochopitelně že veškerý mír a vzájemná vstřícnost moc dlouho nemohly vydržet. Když přijeli do Jacobsvillu, netrvalo to ani celé dvě hodiny a už se ozval příšerný křik. Z rozlehlé budovy farmy zběsilým tryskem vyběhla kuchařka s utěrkou, kterou držela nad hlavou, a ječela něco o krvelačném vrahovi.

„Co se děje?“ zvolal na ni Emmett.

„Ve dřezu leze had! Ve dřezu je had!“

„Oh, bože, ženská, a co je to za hada?“ zamumlal poněkud nepřítomně Emmett, který byl zrovna ponořený do studia účetní knihy. Její prohlížení mu teď přišlo mnohem důležitější než nějaká šedovlasá ženská, hystericky ječící kvůli nějakému malému hádkovi.

„Je dlouhý takových dvacet stop!“ křičela vyděšeně.

„Tady se nacházíme v Texasu,“ vysvětloval jí trpělivě Emmett. „Tady se nevyskytují dvacet stop dlouzí hadi. To by museli být buď hroznýši, anebo krajty. Ale ti žijí v džungli a ne tady.“

„Hej, tati, pojď se podívat, co jsme našli ve stodole,“ zavolal na Emmetta se smíchem Guy.

Emmett se po něm ohlédl a zjistil, že v rukou drží ohromného proužkovaného černobílého hada. Neměřil dvacet, ale asi tak šest stop.

„Ouuuuuáááhhhh!“ zavyla opět kuchařka a začala prchat ještě dál od budovy.

„Odneste toho hada zpátky do stodoly,“ prohodil ke svým dětem Emmett.

„Ale vždyť není jedovatý,“ zaprotestoval Polk.

„A je velice přítulný, tati,“ přidala se se svojí troškou do mlýna Amy.

„Zaneste ho zpátky tam, kde jste ho našli. Nebo se nám kuchařka už nikdy nevrátí zpátky. Když přijdeme o kuchařku, budeme si muset vařit sami a zahyneme bídně hlady,“ vysvětloval svým ratolestem a ukazoval rukou na neustále se zmenšující postavičku mizející překotným během už ve značné dáli. Zachmuřil se. „Jak to tak vypadá, budu se ji muset vydat hledat autem. Nikoho jsem nikdy neviděl tak rychle utíkat!“

„To je ale otrava,“ zamručel Guy. Mazlil se s hadem, kterému, jak se zdálo, to nebylo vůbec proti srsti. „Pojďme, Teddy. Takže zpátky do zásobníku na obilí, myslím. Doufal jsem, že si ho můžeme nechat, aby spal s námi. Kdyby se třeba uvnitř objevila nějaká myš nebo tak něco,“ dodal na svoji obranu.

Emmett si živě dokázal představit výraz ženiny tváře, kdyby při stlaní postele našla na polštáři vyčuhovat hadí hlavu.

„Radši ne,“ poznamenal. „Nabiju si pistoli. A kdyby tě obtěžovala nějaká myš, zabiju ji. Ano?“

„Vsadil bych se, že had je lepší způsob než po nich střílet,“ oponoval Guy.

Emmett se na něj zamračil, ale chlapec se v odpověď jenom zazubil. On a jeho sourozenci odnesli hada zpátky do stodoly. O půl míle dál na cestě se pak Emmettovi podařilo konečně zastavit jejich kuchařku a současně i zčásti hospodyni, paní Jensonovou. Avšak teprve poté, co se zapřísáhl, že děti už nikdy takovou věc znovu neprovedou, podařilo se mu ji přesvědčit, aby se s ním vrátila zpět, a dodělala ony výborné lososí krokety, do jejichž přípravy se předtím pustila.

Pro Emmetta to byla, jak se ukázalo, velká a dost těžká změna, zůstávat pořád doma. Zjistil, že otcovství a výchova dětí byly záležitostí, které předtím silně podceňoval a kterých si dostatečně nevážil. Zabralo mu to nyní spoustu času a energie. Všechny obtíže, které měli jeho potomci ve škole – a jež doposud měla na starosti chudák paní Rayová – najednou musel začít řešit on sám.

Polk měl neuvěřitelné problémy se zlomky a naprosto se jimi ve škole odmítal zaobírat. Amy měla zase problémy s chováním a neustále se prala se svými spolužáky. A Guy se choval agresivně ke svým učitelům, a vůbec mu nevadilo, že tráví spoustu hodin po škole. Na nebohou Emmettovu hlavu se teď sesypaly všechny tyto záležitosti se školou a učiteli, teď, když byl na východu dětí najednou úplně sám.

„Proč zrovna vy, moje děti, nedokážete normálně chodit do školy a chovat se tam a učit jako všechny ostatní děti?“ zeptal se jich. V rukou třímal dopisy od tří učitelů a mával jimi dětem před obličeji. Nicméně ty seděly před televizí a jenom tak, aby se neřeklo, dělaly, že mu naslouchají.

„Není to moje chyba, že nedokážu porozumět zlomkům. Sami učitelé říkají, že nemám matematické nadání,“ odpověděl mu s hrdým úsměvem Polk.

„A moje chování prý pramení z toho, že nemám mámu a můj táta není věčně doma. A proto mi chybí disciplína a nedokážu udržet pozornost,“ podobně neobyčejně pohotově odvětila i Amy.

Emmett si uvědomil, jak ho to zabolelo. Rozhodl se však, že to nechá být a dělal, jako by neslyšel.

„A jaká je tvoje výmluva?“ zeptal se Emmett Guye.

Guy pokrčil rameny. „Ani pořádně nevím. Řekl bych, že paní Bartleyová má nějaké svoje vlastní problémy, ale tvrdí, že za všechno můžu já. Nebo tak nějak.“

Emmettovy oči se nelibostí zúžily ve dvě čárky. „A jakou to má souvislost s tím, že jsi jí včera před obědem nastrčil do kabelky myš?“

„Ale, tati, ale byla to jenom malinkatá myšička!“

„S takovými věcmi a chováním budete muset všichni skončit,“ pronesl nakonec pevným hlasem Emmett. „Vidím, že potřebujete mnohem pevnější ruku, abyste se začali chovat disciplinovaněji.“

„To si teda piš, tati,“ odsouhlasila jeho slova ochotně Amy. Opřela si bradu o dlaně a zírala přímo na svého otce. „Že má pravdu, kluci?“ zeptala se svých bratrů.

„Ale to přece není naše chyba, že celý vzdělávací systém je v naprostém chaosu,“ poznamenal k tomu Polk. „My jsme vlastně jenom malé a nevinné oběti všeobecně bující byrokracie.“

Guy přikývl.

„Přesně tak.“

Emmett se opřel o opěradlo a přehodil si jednu nohu přes druhou.

„Ať už jste oběti nebo ne, zkrátka si na věci a chování ve škole začnete dávat mnohem větší pozor. Nebo jednoduše zapomenu zaplatit účet za elektřinu. A jak byste se pak chtěli pořád dívat na televizi?“

Amy povzdechla. „Hmm, tati, asi bychom si k tomu museli svítit svíčkami.“

Melody se musela několikrát během týdnů, které následovaly, násilně přinutit k tomu, aby přestala myslet na děti a Emmetta. Mezitím přišly Vánoce. Sice si vyměnila s Randym a Adell vánoční blahopřání a dárky, ale i tak to pro ni byl čas plný osamění.

Nejvíce ze všeho ji po celou dobu rozrušovalo a zároveň i rozčilovalo to, že mnohokrát se přistihla, jak jako uhranutá zírá na každého černovlasého muže – protože jí tolik připomínal Emmetta. A jejím nervům ani nepřispívalo, že si při této příležitosti pokaždé vzpomněla na to, jak ji políbil předtím, než se vrátil do San Antonia. Zdálo se, že se nachází ve stavu permanentní nervozity. Pokaždé, když do kanceláře vstoupil nějaký člověk, vyskočila téměř až ke stropu.

„Ty teda vypadáš,“ poznamenala k ní a jejímu stavu Kit. Stavila se v kanceláři cestou z práce a zastihla Melody právě v okamžiku, když vycházela z místnosti archivu se šanony v rukou.

„Nervy,“ souhlasila Melody. „Jsem hrozně nervózní. A je to všechno jenom kvůli tomu, jak se tady celé dny starám a pečuju o naše rozmazlené investory zákazníky. Už se docela divím, že se ještě nerozpadl stůl, za kterým sedím. Od toho, jak se pořád třesu.“

„A je to opravdu jenom z práce?“ zeptala se Kit.

„Pochopitelně, že je,“ odpověděla Melody.

Druhá černovlasá žena se jenom potutelně pousmála. „Už jsi slyšela tu novinu? Emmett se s dětmi přestěhoval do Jacobsvillu.“

Melody se najednou zarazila při svém zařazování složek do šanonů a zůstala na ni chvíli beze slova zírat. „Opravdu?“

„Emmetta zřejmě musela jeho nehoda konečně pohnout k tomu, aby se vážně zamyslel nad svým životem. Včera v noci zavolal Loganovi a oznámil mu, že skončil s rodeem. A že teď řídí dobytkářský ranč patřící Tedu Reganovi v Jacobsvillu.“

„A svůj vlastní ranč prodal?“

„Ne. Najal si taky správce. Myslím, že udělá, co bude v jeho silách, aby si vlastní ranč udržel, dokud nebudou jeho ekonomické výsledky trochu lepší. A navíc, může teď trávit mnohem víc času se svými dětmi.“

„Všichni to dost potřebují,“ poznamenala Melody. „Hlavně Guy.“

„Ty nemáš Guye moc ráda, že?“

„Ne, není to tak, že bych ho skutečně neměla ráda. To on mě nenávidí. Nemůže mi zapomenout, že jsem pomohla v útěku jeho matce. Nemůžu se na něho za to přece zlobit. Nenávidět malé dítě je dost těžká věc.“

„Je to dost těžké u jakéhokoliv dítěte, dokonce i u většího,“ odpověděla Kit. „Nechceš jít raději domů? Můžu to tady za tebe vzít, dokud nebude Logan připravený k odchodu.“

„To by bylo od tebe velice hezké!“

„Ale no tak. Ráda strávím nějakou chvilku se svým mužem. Každý máme přece svoji práci, takže každá vteřina, kterou společně strávíme, je velice příjemná.“

Melody jim sice musela závidět jejich štěstí, ale na druhé straně jí nebylo proti mysli, aby jí dneska volno začalo o trochu dřív. Takže řekla ano.

„Odvádíš tady úžasnou práci,“ řekla jí Kit ještě předtím, než odešla. „Oba s Loganem to velice oceňujeme.“

Melody se na ni zazubila, pak jí zamávala a odebrala se k sobě domů, do svého pustého a prázdného bytu. Téměř ihned po příchodu se ozvalo zazvonění telefonu. Když jej zvedla, na druhé straně na ni promluvil její bratr Randy. Melody překvapením téměř oněměla.

„Nikdy mi nevoláš,“ připomněla Randymu. „Dokonce i o Vánocích jsem ti musela zavolat já. Stalo se něco?“

„Proboha, znáš mě přece velice dobře, ne? Nic špatného se neděje. Jenom… jenom taková nečekaná situace,“ začal to ze sebe Randy pomalu soukat.

„Randy?“ naléhala na něho dál.

Na druhé straně telefonu se ozval téměř stěží slyšitelný povzdech. „Nevím, jak bych ti to měl říct… A nesmíš to taky nikomu prozradit, hlavně ne Loganovi nebo Tansy. Ještě ne.“

„Proč ne?“

„Protože kdyby se to doneslo Emmettovi, nevím, co by udělal!“

Melody začínala mít čím dál tím větší obavy. „Randy, co se proboha děje?“ zeptala se znovu ještě naléhavěji.

„Fajn, má se to takhle. Adell je těhotná.“

Melody svému bratrovi opožděně pogratulovala, ale zároveň si uvědomila, že tato novina v žádném případě neučiní pro Emmetta a děti věci jednoduššími. Nové dítě v rodině s tak složitě promíchanými vztahy, to vyvolá rozruch. A navíc to ještě byla škoda, protože se to stalo zrovna ve chvílích, kdy se Emmett s dětmi přestěhoval do Jacobsvillu, aby tam začali nový život.

Na druhé straně, ona sama bude znovu tetou, a konečně skutečnou tetou, protože Randy je její pokrevní příbuzný. Bude to jeho první dítě. Takže ona kvůli tomu nemá být proč smutná. Ale pro Emmetta to bude nepochybně zraňující. Vůbec to pro něho nebude jednoduché, když se dozví, že jeho bývalá žena čeká děťátko s mužem, kvůli kterému ho opustila. Objeví se ještě spousta různých problémů, pomyslela si Melody.

Emmett se před Loganovou kanceláří zarazil a zaváhal. Moc se mu tam nechtělo, ale Melody mu pořád nešla s mysli. Stýskalo se mu po ní. I letošní vánoční svátky mu přišly, přestože byl se svými dětmi, nějak podivným způsobem osamělé. A uvnitř něho samotného najednou zelo jakési prázdné místo, které už nedokázaly zaplňovat náhodné vztahy a setkání s jinými ženami. Hluboce nad celou záležitostí přemýšlel a nakonec přišel k názoru, že se znovu potřebuje s Melody vidět, aby se ujistil, jestli náhodou v tom, co k ní začíná cítit, nepřehání.

Musel si, zejména sám pro sebe, nicméně najít důvod pro to, aby ji mohl vidět. Nakonec si ji našel a vypravil se sem pod záminkou, že musí s Loganem projednat nějaké investice týkající se jeho peněz. Ale předem se telefonicky neohlásil. Potřeboval vědět, ujistit se, jestli pro něho bude Melody stále tak přitažlivá. A právě okamžik překvapení, mu v tom měl napomoci, jak alespoň předpokládal.

Otevřel dveře a vstoupil dovnitř. Melody něco psala na počítači. Zpočátku si ho nevšimla, teprve zvuk zavírajících se dveří ji upozornil na to, že dovnitř někdo vstoupil.

Vzhlédla nahoru od klávesnice počítače se svým profesionálním úsměvem určeným pro klienty. Ale její výraz se okamžitě naprosto změnil, když zjistila, že oním mužem, stojícím v šedém obleku a stetsonu na hlavě ve dveřích kanceláře, je Emmett.

„Emmette!“ vydechla překvapeně.

Světlo, které se jí rozzářilo v očích, nemohlo být hrané. Emmett se na ni usmál, protože bylo jasné, že ho vidí ráda. Líbilo se mu, jak vypadá, v její nádhernou postavou dobře vyplněném bezovém kostýmku, s vlasy sepnutými do copu, a tmavýma vřelýma očima zářícíma v pihovatém obličeji.

„Ahoj,“ odpověděl. Popošel blíž k jejímu stolu a cítil, jak mu v těle začíná něco tepat. Když přišel ještě blíž a ucítil její vůni, okamžitě se mu zvýšil pulz. A jeho hlas nechtěně sklouzl o oktávu níž. „Vypadáš skvěle.“

„Díky. Mám se dobře. A co ty?“ zeptala se plná obav.

„Žádné další problémy. Ale i tak mám plnou a těžkou hlavu,“ odpověděl. Jeho oči jí sjely po tváři až dolů ke rtům. Ke rtům, které měl, teď už mu to přišlo neobyčejně dávno, kdysi na chvilku ve své moci. Zatoužil po nich, když si vzpomněl na to, jak dychtivé a vstřícné tehdy byly.

„Emmette!“

Výkřik pocházel od Logana, který vyšel s nějakým dopisem v ruce ze dveří svojí kanceláře a zničehonic tam spatřil před svojí znervóznělou sekretářkou stát svého bratrance.

„Ahoj, Logane,“ pronesl Emmett a podal mu pravici.

„Vypadáš dobře,“ nechal se s úsměvem slyšet Logan. „Copak tě přivedlo do Houstonu?“

„Potřeboval bych s něčím poradit. Měl bych teď udělat nějaké rozhodnutí…“

„Žádný problém. Zrovna teď nemám moc co na práci. Pojď dál.“ Dopis, který držel v ruce, podal Melody. Při tom si pokoušel nevšímat si příliš okatě toho, že se jí třesou ruce. Zdálo se, že Emmett na ni dokázal pokaždé dost silně zapůsobit.

„Chtěl jsem se za tebou zastavit kvůli nějakým investicím,“ pronesl Emmett, když se pohodlně usadil v Loganově kanceláři do křesla.

„Ale, to se podívejme,“ poznamenal hloubavě Logan. „Onehdy jsi tvrdil, že obchodům s cennými papíry moc nevěříš.“

„Změnil jsem názor,“ odpověděl Emmett rozhodně.

„Vypadá to tak. Jaké to je, být otcem na plný úvazek?“

Emmett odhodil svůj kovbojský klobouk na nejbližší křeslo. „Je to úplné peklo,“ pronesl zmoženě. „Mám teď samé nepříjemnosti. Nikdy předtím jsem si neuvědomoval, kolik problémů to s sebou nese, starat se o tři malé děti. Opravdu, je to tak, že z průšvihů nikdy nevylezou, ani na okamžik.“

„Ale teď, když jsi doma, to se přece všechno změní,“ odpověděl druhý muž. „Už jsi beztak strávil spoustu času tím, že ses všemu vyhýbal.“

„Ty víš proč.“

Logan přikývl. „Ano, to vím. Už jsi našel nějaké řešení, jak z té své záležitosti ven, Emmette?“ zeptal se přátelsky.

Emmett si prsty pročísl svoje husté tmavé vlasy. „Snad. Ještě nevím. Od toho okamžiku, co jsem spadl z koně, se změnila spousta věcí. Možná se na to všechno dívám nějak nesprávným způsobem.“

„Rozvod není pro nikoho jednoduchá záležitost,“ pronesl tiše Logan. Mě by to nejspíš zabilo, kdyby mě z nějakého důvodu Kit opustila. A vůbec nevím, jak bych se s tím dokázal vyrovnat, kdyby to bylo kvůli nějakému jinému muži.“

„Přesně tak jsem se cítil. Myslel jsem si, že ještě pořád miluji Adell,“ pronesl pomalu. „Opravdu jsem ji miloval. Ale teď už si nejsem jistý tím, jestli to v současnosti není jenom poraněná hrdost a sebeúcta.“

„Taky bych si asi nemohl pomoci, kdyby mi to tak udělala. Utéct uprostřed noci s jiným mužem.“

„O to nejde. Myslím, že už vím, proč to tak provedla. Není bojovník,“ dodal Emmett. Opakoval tak vlastně slova, která mu před nedávnem řekla Melody. „Zřejmě si myslela, že o ni budu bojovat a hrát na strunu lásky a sympatií a přemlouvat ji k tomu, aby mi dala ještě nějakou šanci.“ Mírně se pousmál. „A tak by se to nejspíš i odehrávalo. Nikdy by v takovém boji se mnou nemohla vyhrát.“ Naklonil se v křesle dozadu. „Ale teď už to všechno je minulost. Musím začít nějak žít. Ona také. Chtěl bych udělat nějaká opatření ve prospěch dětí, kdyby se se mnou něco stalo. To je důvod, proč jsem tady. Mám nějaké menší peníze v hotovosti, a rád bych je uložil tak, aby z toho něco bylo.“

Logan se na chvíli zamyslel a jeho oči se zúžily. „Fajn. Měl bych nějaké nápady. Jak dlouho se hodláš ve městě zdržet?“

„Do zítřka.“ Zazněla překvapená odpověď. „Paní Jensonová, naše hospodyně, bydlí v Jacobsvillu a na děti dohlédne, zatímco budu pryč. A mám… mám ještě pár dalších záležitostí, které ve městě potřebuju vyřídit.“

„Kde tě můžu najít?“

Emmett mu nadiktoval číslo do hotelu. „Ale do šesti,“ řekl. „Na večer mám nějaké plány.“

„Oh,“ poznamenal s úsměvem Logan. „Vězení ti už začíná vadit? Vsadil bych se, že tvoje plány mají co dočinění se ženami, že?“

„Přesně tak.“

„Pokud si dobře vzpomínám, děti dokáží způsobit, že se jakýkoliv vztah stane téměř nemožným. Nikdy nezapomenu na to, jak se ty tvoje pokusily vypáčit zamčené dveře do koupelny, když jsme tam s Kit byli tehdy během návštěvy na ranči.“

Emmett se začal bouřlivě chechtat, když viděl jeho ještě i nyní vyčítavý pohled. „Jo, to se pokusily. Naštěstí byl ten šroubovák, který si na to vzaly, trochu velký, že?“

Logan se usmál také. Emmett byl totiž stejně nenapravitelný jako jeho děti.

Vyprovodil ho ze své kanceláře, ale Emmett, jak se zdálo, se nějak podivným způsobem zdráhal odejít. Možná, že si chce s Melody probrat něco ohledně dětí, usoudil Logan, takže se s ním rozloučil a vrátil se zpátky k sobě.

Melody ťukala na klávesnici počítače. Ale pod upřeným Emmettovým pohledem psala jeden nesmysl za druhým, vůbec se na to nedokázala soustředit.

Nakonec rezignovala.

„Potřebuješ od mě ještě něco?“ pronesla a zvedla k němu svoje tmavé oči.

„Ano,“ odpověděl a jeho hlas zněl najednou podivně chraplavě. „Co bys řekla pozvání na večeři?“

Pozvání na večeři. Pozvání na večeři. Slova jako by jí prošuměla hlavou a nezanechala tam žádnou stopu. Nechápavě na něj zírala. Zničehonic hlasitě zazvonil telefon a ona vyskočila skoro až do stropu. Chňapla rukou po sluchátku, ale chvíli ho samou nervozitou bezúspěšně honila po stole, než se jí ho podařilo konečně chytit. Dala si ho uchu a představila se.

„Přepojím vás na pana Deverella,“ pronesla pak do telefonu téměř bez dechu. Stiskla bzučák a oznámila Loganovi, kdo yolá.

Když potom nakonec položila sluchátko zpět do vidlice, byla ještě pořád viditelně naprosto mimo, zmatená.

Emmett držel svůj stetson za okraj obruby a pozorně ji sledoval. V zelených očích mu tančily napůl pobavené jiskřičky. „Vymýšlíš důvody, proč nejít?“ zeptal se jí měkce.

„Oh, to ne!“ odpověděla chraptivým hlasem. „Ale proč?“

„Proč ne?“

Její srdce se zběsile rozbušilo. Chtěla odmítnout. Měla by. Ale nějak nemohla. „Já… v kolik?“ zeptala se nakonec.

„V šest.“

„Ale to není dobrý nápad, víš,“ řekla najednou. „Jsem přece Randyho sestra a minulost nedokáže nic změnit. Nikdy.“

Popošel blíž k jejímu stolu a jeho štíhlé prsty si začaly pohrávat s poznámkovým blokem, který ležel na desce plné poházených papírů. Jeho světle zelené oči se tiše zabodly do jejích. „To je naprostá pravda. Ale třeba jsem se změnil já. Byl bych rád, kdybys se mnou šla na večeři. Zkrátka, zvu tě na jídlo. To je všechno,“ dodal rozhodně. „A můžeš mě klidně poslat někam, až dojíme moučník a dopijeme kávu.“

Melody se nervózně pousmála. „To by bylo to poslední, co by mě napadlo.“

Ale Emmett si tím nebyl tak zcela jist. Nicméně uvolnila se a on byl rád, že to dokázal říct. Nechtěl, aby se cítila ještě nervóznější, než byla teď. Vězela mu natolik pevně v hlavě, že musel najít způsob, jak se zbavit onoho stálého pomýšlení na ni. Možná, že když se blíž poznají, celý problém se velice jednoduše vyřeší. Často se přece v jeho životě ukázalo, že ženy, které mu přišly milé a krásné, takové ve skutečnosti nebyly. Stačilo, najít si jenom trochu času, aby to zjistil.

Melody jeho poněkud drsná poznámka opravdu uklidnila. Už se jí jednou či dvakrát koneckonců stalo, že za podobně obtížné situace prostě prohlásila, že odchází.

„Fajn, takže se pro tebe stavím v šest,“ uzavřel Emmett.

Nasadil si na hlavu svůj stetson a namířil si to ke dveřím. Pak se zarazil a otočil. „Musím tě ještě upozornit, že jsem zuřivě staromódní. Mám rád dámské šaty.“

Poťouchle se na něj usmála. „Dobře, jsem zvědavá, jak vlastně vypadáš v dámských šatech?“ pronesla.

V jeho očích se zatřpytilo oceněním tohoto smyslu pro humor. „Dobře, obleč si, co se ti bude líbit,“ pronesl nakonec. „Těším se.“

Melody měla jedny hezké šaty. Byly černé, se stříbrným živůtkem a jemnými řemínky. Zdůrazňovaly její přitažlivé plné tělo bez toho, že by je činily nějak příliš sexuálně vyzývavým. Vlasy si upravila do uzlu a na tvář si nanesla trochu víc mejkapu, než mívala obyčejně ve zvyku. Posledním doplňkem jejího oblečení byly lodičky na vysokém podpatku. Většina mužů, se kterými kdy šla na rande, by díky tomu byla stejně vysoká jako ona či dokonce ještě menší. Ale Emmett byl dost vysoký na to, aby si s tím nemusela dělat žádné problémy. Když se vystrojila, cítila se velice příjemně. Mnohem víc ženštěji a smyslněji.

Najednou se zarazila. Proč by si vlastně měla připadat smyslněji? A proč by jí na tom mělo záležet? Bude si muset dát pozor, aby si toho Emmett v její tváři nepovšiml. Nechtěla žádné přílišné komplikace.

Emmett byl přesný. Domovní zvonek se ozval přesně v šest. Otevřela dveře a v nich stál on. Měl na sobě elegantní černé kalhoty a bílé večerní sako s rudou růží v knoflíkové dírce klopy. Bílá barva nádherně kontrastovala s jeho hubenou snědou tváří a tmavými vlasy. Elegantní vzezření doplňoval krémově světlý stetson.

„Velice ti to sluší,“ pronesla chraptivým hlasem.

„Děkuji, právě jsi mi to vzala z úst,“ poznamenal a usmál se na ni. „Můžeme vyrazit?“

„Jenom si ještě vezmu přehoz a kabelku.“

Přes ramena si přehodila černou mantilu a zvedla svoji malou černou krepovou kabelku. Zkontrolovala ještě, jestli má Alistair dost vody a žrádla. Ležel stočený do klubíčka na pohovce, a proto ho nechtěla budit.

Emmett počkal, dokud nezavřela dveře. Pak ji uchopil za ruku a kráčel s ní chodbou.

Kdyby jí někdo někdy tvrdil, že pouhý dotek rukou může působit jako tak mocné afrodiziakum, vysmála by se mu. Ale s Emmettem tomu tak bylo. Jeho štíhlé, leč silné prsty vklouzly mezi její, a vlastnicky je objaly. Vedle něho se Melody cítila v bezpečí a neočekávaně žensky. Nevzpomínala si, že by se kdy tak cítila.

Všiml si jejího výrazu, když vstoupili do výtahu a on zmáčkl tlačítko do přízemí. Pustil při tom její ruku. Pak se elegantně opřel o zábradlíčko ve výtahu a jenom se na ni díval. Zaregistroval zároveň všechny ty protichůdné pocity, které jí při tom zmítaly.

Napětí, které se mezi nimi rozhostilo, ji uvedlo do zmatku. Pod jeho upřeným zrakem se téměř nedokázala ani nadechnout, a cítila, jak se jí třesou kolena.

„Vypadáš opravdu nádherně. Sluší ti to,“ pronesl hlubokým hlasem a v jeho očích se zablýskalo. „Černá nádherně zdůrazňuje barvu tvých vlasů a tváře.“ Jeho pohled pak sklouzl na její živůtek a setrval tam. Znejistěla ještě víc.

„Jak se ti líbí v Jacobsvillu, tobě a dětem?“ zeptala se rychle. Doufala, že ho tím vyruší z jeho upjatého pozorování.

„Prosím? Oh, zatím to jde. Není to nic jednoduchého, ale myslím, že to všichni společně nějak zvládneme. Myslím, že je to nejlepší, jak se to mohlo kvůli dětem zařídit,“ dodal tiše. „Upřímně řečeno, vůbec jsem si předtím neuvědomoval, jak nespořádaně vyrůstají.“

Asi minutu se tvářil velice zadumaně a Melody napadlo, jestli se v tom neskrývá ještě něco jiného. Ale než se na to mohla zeptat, otevřely se dveře od výtahu a oba vyšli ven.

Když se zastavil, vzal opět její ruku do své, držel ji a svýma očima vyhledal její. „Ale tohle se mi líbí ještě víc. Víš?“ zeptal se jí potichu a nesmál se při tom. Jeho oči se zastavily na jejích rtech. „Alespoň pro tuto chvíli,“ dodal. Velice jemně.

ŠESTÁ KAPITOLA

Svěží vzduch, který se Melody opřel do tváře, když vyšli z budovy, ve které bydlela, jí udělal dobře. Pořád se ještě nedokázala vzpamatovat z toho, že je na schůzce s Emmettem. Celá se chvěla. Naproti tomu on, jak se zdálo, vypadal naprosto nenucené. Srdce jí zběsile tepalo, zatímco spolu, ruku v ruce, kráčeli dolů ulicí.

Zavedl ji k autu a odemkl jej. Ale když pootevřel dveře, zarazil se, takže kolem něho nemohla proklouznout dovnitř vozu. Byla zničehonic tak těsně u něj, že ucítila trpkou vůni jeho kolínské a žhavou sílu vyzařující z jeho těla. Zareagovala na to tak, že ji to až samotnou překvapilo. Musela se opřít o kapotu auta a měla pocit, že je napůl v bezvědomí.

„Jsi ze mě nervózní. Proč?“ zeptal se jí.

Zamávala kabelkou ve svojí ruce a zasmála se. „Ale ne, nejsem.“ Pak pokrčila rameny. „Trochu. Je to jenom proto, že jsem si už dlouho nikam večer nevyrazila.“

Sklonil se k ní a přinutil ji, aby pohlédla do jeho klidných očí. Jeho palec jí přejel po bradě vzhůru a pak přes její plný spodní ret. Jejím tělem prorážela jedna vlna vzrušení za druhou. Nedokázala to před ním skrýt. Jasně si byl vědom její bezmocnosti, kterou v ní vyvolávala fyzická reakce na jeho doteky. Ať už byla jakákoliv, určitě nebyla sexuálně zkušená, uvědomil si Emmett. Což bylo pro muže, který si ženy vybíral podle toho, jak byly zkušené, a jestli měly zájem jen o krátké románky, překvapující a zvláštní. Melody byla hodně jiná.

„Je to jediný důvod?“ zeptal se jí jemně a zkoumavě.

Nedokázala dostatečně rychle skrýt svůj překvapený výraz. „Hm… možná, že… není jediný,“ odpověděla ostýchavě.

Potěšené se usmál. Sklonil se k ní a svými rty jí přejel přes široké čelo. Ucítil vůni mýdla, pleťového krému a parfému s vůní květin. Tato směs vůní se jeho smyslům zamlouvala. „Není nic, čeho by ses měla obávat,“ pronesl tiše. „Opravdu ničeho.“ Poodstoupil od ní, pořád ještě byl ve vynikající náladě. „Doufám, že máš ráda rozmanitost možností. Ta restaurace, do které vyrážíme, vaří rozličná národní jídla.“

Náhlá změna od důvěrnosti k pouhému kamarádství ji znervóznila, ale Melody se dokázala ovládnout.

„Miluji cizí kuchyni,“ řekla.

Pak Emmett konečně úplně otevřel dveře auta a pomohl jí dovnitř. Po celou cestu do restaurace jediným intimním tématem, kolem kterého se točil jejich rozhovor, byl stav ekonomiky a trhu s cennými papíry. Když vystupovali, Melody mu už odpustila onen jemný polibek, kterého se dopustil na parkovišti.

Naštěstí se ukázalo, že restaurace není žádný příliš nóbl podnik. Jídlo bylo velice dobré a ceny přijatelné. Dokonce si ani Melody nemusela dělat hlavu s tím, jestli jsou její šaty dostačující pro poměry v podniku. Tato myšlenka jí vyloudila na rtech úsměv.

Emmett se na podíval a pozdvihl jedno obočí. „Copak, nějaké soukromé myšlenky?“

„Ani ne, jenom mě potěšilo, že jsem se na tohle místo trefila s oblečením, aniž bych si musela připadat polonahá,“ přiznala se stále ještě s úsměvem. „Nemám totiž garderobu pro takové ty francouzské restaurace, ve kterých se ani nenamáhají uvádět na menu ceny jídel.“

Málem se zakuckal smíchy.

„Párkrát jsem v nich také jedl,“ poznamenal. „A nikdy jsem se v nich necítil příjemně. Moje představa dobrého jídla je totiž hamburger od McDonalda.“

„Staré dobré tradiční skotské jídlo,“ poznamenala ironicky.

Zasmál se s ní a pustil se do svého ohromného bifteku. „Máš neobyčejný smysl pro humor.“

„Oh, miluji smích,“ řekla mu. „Život je příliš krátký na to, aby ho člověk strávil tím, že bude chodit kolem dokola a s protáhlým obličejem si bude na všechno stěžovat.“

Pozorně si ji prohlížel přes kus pořádně opečeného bifteku. „A ty dokážeš pracovat pro mého bratrance bez toho, že by sis stěžovala?“

„Hm…“ nakonec se přiznala. „Aleje to i můj bratranec, vždyť víš.“

Jeho pohled potemněl a soustředil se na talíř před ním na stole. „To ano, to teda je.“

„Vypadáš tak nepřístupně.“ Zaváhala. „Oh, už vím. Myslíš si, že Adell byla jeho příbuzná, protože byla vdaná ze tebe. A teď je pořád ještě jeho příbuzná, protože je provdaná za Randyho…“ Odmlčela se a celá zčervenala.

Emmett odložil vidličku. Jeho chuť na jídlo byla najednou ta tam. Myslel si, že už je nad Adellin útěk povznesen, ale zřejmě byla celá rána ještě příliš živá a obnažená.

„Promiň mi to,“ pronesla a zamračila se. „Pokazila jsem to všechno, neměla jsem s tím začínat, že?“ I ona odložila svoji vidličku. „Nefungovalo by to, Emmette,“ začala náhle mluvit. Bez zastavování, vůbec se nezaobírala tím, aby hledala správná slova. „Je tady mezi námi příliš moc jizev, které bychom nedokázali překonat. Nikdy nedokážeš zapomenout na Randyho a Adell.“ Byla to naprostá pravda. A navíc, on ještě nevěděl to, co už ona věděla – o Adellině jiném stavu. Melody se najednou začala cítit provinile.

Zvedl oči k její tváři. Vypadal rozčíleně, že získala pocit, že předtím myslel jen na ně dva. Opravdu, hodně ho to rozzuřilo, protože skutečně myslel na ně dva, ještě než do jejich rozhovoru zatáhla Randyho a Adell.

Obrátil se na ni plný zuřivosti. „A jsi si tím opravdu tak jistá? Proboha, vždyť tohle neznamená nic jiného než to, že jsem tě pozval na večeři. Není to žádná nabídka ke sňatku!“ pronesl vztekle. Pak se jeho oči zklidnily. „Anebo si opravdu myslíš, že jsem měl v úmyslu tě požádat o ruku?“ Usmál se tomu, jak trapně si musela připadat. Ale v jeho smíchu nebylo ani stopy po nějakém veselí. „Ty si snad vskutku myslíš, že patřím k onomu typu mužů, kteří se nemůžou dočkat toho, až se podruhé ožení?“

Musela se přinutit, aby zapomněla na všechny naděje, kterými se kojila, když ji pozval na jídlo. Zřejmě se opravdu potil hrůzou z možného vztahu mezi nimi, a umně to skrýval sarkasmem. Už si tím byla stoprocentně jistá. Tak jistá, jako kdyby jí to řekl doslova.

„Pochopitelně, že ne,“ zalhala mu. „To jsem ani náhodou neměla na mysli. Chtěla jsem tím jenom říct, že pozvat mě na jídlo nebyl zrovna ten nejlepší nápad.“

„Aspoň v jednom se shodneme.“ Zvedl ke svým pevně sevřeným rtům šálek s kávou a skryl v něm svůj pohled. Musel být úplně mimo, když s ní byl poprvé v Houstonu, pomyslel si. Pozvat Melody na večeři, to ho mohlo napadnout jen v dočasném pominutí smyslů! Jako kdyby neměl dost svých problémů! Příště si odpustí podnikat takové výzkumy!

„Už jsi dojedla?“ zeptal se jí, když odložil šálek s kávou.

Byla ráda, že si neobjednala zákusek. Vypadal, že přímo hoří netrpělivostí, aby už mohl odejít. S radostí mu vyhoví. Tento večer se ukázal jako jedna velká katastrofa!

Odvezl ji zpět do jejího bytu v hrozivém tichu, dokonce ho ani nenapadlo pustit v rádiu nějakou písničku, která by napětí mohla alespoň trochu zmírnit. A Melody také necítila žádnou touhu začínat nějakou konverzaci. Stejně jako on.

Ve výtahu stála vedle něho, aniž na něj byť jen pohlédla. U dveří jejího bytu se zarazil a vztekle nadechl.

„Děkuji za poučný a zajímavý večer,“ pronesla staženým hlasem.

„Ber to jako výraz vděčnosti za to, jak ses postarala o děti,“ odpověděl. Jeho slova byla v tomto okamžiku stejně úsečná jako on sám. „To je všechno. Opožděný dík za ochotu, kterou jsi prokázala.“

„Akceptuji to týmž způsobem,“ odpověděla. „Nechci žádné komplikace.“

„To je přesné a nikdy na to nezapomeň,“ procedil skrze svoje zuby. „Ty jsi ta poslední komplikace, kterou bych si teď přál.“

„Nabízím se ti snad?“ pronesla naprosto zděšená.

„Jestli ano, či ne, to se toho přece vůbec netýká! Mám děti, které nedokáží s nikým vyjít, protože nemají doma žádnou lásku. Jejich otec to s nimi, k čertu, neumí, a jejich matka utekla pryč s tvým zatraceným bratrem!“

Vztek, který v ní hluboko třímal, byl najednou ten tam. Teprve teď pochopila, až díky jeho hrozným slovům, jak zraněný a bezmocný se uvnitř musí cítit. Byl jako živá obnažená rána. Napadlo ji, jestli o tom ví, o tom, jak je to zjevné, a došla k názoru, že ne. Její oči přestaly planout vztekem. Pohnula se dopředu, s rozhodností, kterou by vůbec u sebe nečekala, a vzala jeho velké štíhlé ruce do svých.

„Pojď dovnitř a dej si ještě kávu, Emmette,“ pronesla něžně. „A povyprávěj mi o tom všem.“

Chovám se jako naprostý pitomeček. To si v duchu říkal, když ho vedla dovnitř, dokud se nezastavili ve spoře osvětlené kuchyni.

Posadila se do rohu vedle něj. Mantilu a kabelku položila na kuchyňský stůl.

„Co se děje s dětmi?“ zeptala se.

Ztěžka si povzdechl.

„Polk se ani nepokouší udělat něco se svojí matikou. Guy nedokáže vyjít se svými učiteli. Amy nedokáže vyjít s nikým a jejich učitelé mi posílají ty zatracené dopisy, že ve škole říkají, že se jim doma nevěnuje dostatečná pozornost.“

„A ty zatím děláš to nejlepší, co můžeš. A nikdo to nevidí a taková slova jsou pro tebe velice zraňující.“

Zvedl k ní svoje zúžené a povadlé oči a pohlédl do jejích. „Ano, to zraňuje,“ pronesl bezvýrazně. „Dělám, co můžu, abych se o ně postaral a dohlédl na ně. A jedinou pomocí, kterou mám, co odešla Adell, je hospodyně. Teď se konečně pokouším všechno napravit, ale nemůžu to přece stihnout přes noc!“

Přejela svými prsty jemně po jeho silných a přece tolik bezbranných pažích. „A proč učitelům nenapíšeš dopisy a nevylíčíš jim celou situaci?“ navrhla mu. „Učitelé nejsou jasnovidci, vždyť víš. O problémech jim musí někdo říct. Jsou to jenom lidé, stejně jako ty nebo já. Pomůžou ti a vyjdou vstříc, jakmile budou znát celou situaci.“

Uvolnil se. Jeho vysoké tělo s širokými rameny jako by se najednou propadlo dovnitř. „Cítím se vyčerpaný,“ pronesl. „Je to šok. Nové podmínky, noví lidé, nová práce s mnohem větší odpovědností, než jakou jsem za ty roky předtím kdy poznal, a k tomu všemu ještě děti. Mám pocit, že jsem v tom všem nějak uvíznul.“

„Ale to je přece naprosto pochopitelné. A nepolepšily se alespoň děti, pokud jde o jejich chování, když tě mají teď doma?“

„Nevím, nejsem si jistý. Guy se pořád chová tak odměřeně. Pokoušel jsem se ho zapojit do práce na ranči, ale nějak se mi vyhýbá. Ve škole taky nezapadl dobře, protože učitelé se ho pokoušejí přivést k rozumu, ale on nechce. Nechce se podřizovat pravidlům. Jeho prchlivost se mu začíná stávat největším nepřítelem. Amy a Polk na tom nejsou o moc lépe, ale alespoň je dokážu udržet na uzdě natolik, aby nepřiváděli školní úředníky k naprostému šílenství.“

„Jsou na tom lépe než ty?“ pozlobila jej.

Zdráhavě se usmál. „Ani ne. Musel jsem se začít šprtat zlomky, a trávím tak víc času s Polkem. A pokud jde o Guye, možná jsem k němu ještě nenašel ten správný přístup. Ranč a všechny ty záležitosti okolo má rád, ale jinak spolu nemáme moc společného.“

„Emmette, a nenapadlo tě, že všechny ty problémy nejsou ničím jiným než zoufalým voláním o pozornost?“ zeptala se Melody. „Randy a já jsme prováděli neuvěřitelné kousky, když měl náš táta plnou hlavu matčiny nemoci a neměl čas si nás všímat. Je to dětská přirozenost, chtít být milován, dostávat důkazy o lásce.“

„Nejenom dětská, Melody,“ pronesl neočekávaně. Jeho oči se zabodly do jejích, z velmi těsné blízkosti. „Dokonce i dospělí mohou velice špatně skončit, když po nich neštěkne ani nějaký zatracený pes.“

„Ale víš přece, že tě děti milují.“

„Vím.“ Jeho hruď se prudce zvedala a zase klesala. Jeho oči hleděly přímo do jejích, mnohem déle, než bylo normální. Prudce se jí zvedl pulz.

„Hm, ech. Káva je už hotová, myslím,“ pronesla. Její hlas zněl nakřáplé, dokonce se trochu třásl. Odtrhla oči od jeho a zvedla se pro kávu.

Začala z kuchyňské skřínky vyndávat šálky a podšálky, a zatímco všechno chystala, Emmett nervózně pochodoval po celé kuchyni, bez ustání a bez toho, že by si dokázal na chvíli sednout. Jeho oči zkoumaly knihy v její knihovně, prohlížely si zarámované obrázky, visící na stěnách. Zdálo se, že si pečlivě všímá úplně všeho, vypadal, jako kdyby prováděl inventuru jejího vkusu.

Když na stůl položila podnos s kávou a ostatními proprietami, zrovna si listoval v knížce poezie.

Odložil svazek a sedl si k ní ke stolu. Melody si do kávy dala cukr a přidala smetanu. On si ji nechal černou.

„Někde bych tady mohla vyhrabat ještě nějaké sušenky,“ nabídla se.

„Dík. Není třeba. Nejsem moc na sladké,“ odpověděl. Zíral upřeně do hrníčku s kávou. „Jak jsi to poznala?“

„Co jsem poznala?“

Vzhlédl k ní se smutným úsměvem. „Že si potřebuju promluvit o dětech.“

„Začal ses hádat a bojovat se mnou bez důvodu,“ zamumlala suše. „Znám to. Měla jsem ve škole kamarádku, která vždycky udělala tu samou věc. Nikdy rovnou neřekla, co ji žere. Vždycky napřed musela vyvolat nějakou hádku, než jsem ji přinutila, aby prozradila, co se děje.“ Zamyšleně si prsty pohrával s okrajem hrníčku. „Anebo jsi opravdu nezačal bojovat bez důvodu,“ dodala smutně. „Nedokážeš se ještě vyrovnat s Randym a Adell.“

Zavrtěl se na židli.

„To ještě zabere nějaký čas.“

Zvedla k němu svůj pohled. Nevěděl ještě, že

Adell je těhotná. Jak by mu to měla říct? Jak by mu to mohla říct?

Všiml si jejího podivného výrazu a zachmuřil se. „Něco tady ještě je, že?“ pronesl pomalu. „Něco, co jsi mi ještě neřekla. Cosi přede mnou tajíš. Co to je?“

Odvrátila svoje oči a zahleděla se upřeně do hrníčku s kávou. „Nic.“

„Teď se chováš přesně jako moje děti.“ Vzal jí z prstů hrníček a odložil jej stranou. Pak ji na malém stole chytil za dlaň. „Ven s tím. Řekni mi to, i když to možná nechci slyšet. Je to na tobě.“

„Emmette…“

Konejšivě přikývl. „Pokračuj.“

Trhla sebou. Její velké tmavé oči byly plné smutku. „Adell… je těhotná.“

Celou minutu nedokázal vůbec zareagovat. Pustil její ruku a opřel se zády o opěradlo židle. Pak se z něho vydral dlouhý chraplavý výdech. „Skvělé.“

„Stejně bys to dřív nebo později zjistil. Jenom jsem nechtěla být tím, kdo ti to prozradí.“ Pohlédl na ni.

„Tys nechtěla? A pročpak?“ zeptal se jí a na okamžik se probral ze šoku, do kterého po této informaci upadl.

„Už tak mě dost nesnášíš kvůli mému bratrovi,“ pronesla zkroušeně.

Jeho oči se zahleděly na její sklíčenou a ztrápenou tvář. „Já?“ přemýšlel nahlas. Neznělo to však nenávistně. Vůbec ne.

Vyprázdnil svůj hrníček a ona ho pak vzala, i svůj, a odnesla ke dřezu. Cítila se příšerně. Práce jí několikrát při podobných příležitostech pomohla, a tak se pustila do umývání nádobí. Nebylo ho moc, k hrníčkům ještě přibrala nějaké špinavé hrnce a pánev, které jí zbyly od včerejška. Za sebou cítila Emmettovy oči a mohla si jen představovat, jak hrozně mu asi musí být, jaká muka musí asi cítit. Chtěla ho nějak utěšit, ale nevěděla jak.

Po nějaké době se Emmett zdvihl a postavil se na roh kuchyňského koutku a sledoval ji při práci. Nechtěl myslet na to, že Adell čeká dítě se svým novým manželem. Nechtěl se teď tomu poddávat. Později na to bude mít dost času, aby se povařil ve vlastní šťávě, pomyslel si trpce.

Melody je ladná na tak vysokou ženu, uvědomil si zdráhavě, když sledoval její ruce, které právě vkládaly nádobí do myčky.

Melody si všimla jeho pohledu, který na ni byl zaměřen. Celá pod ním hořela. Mezitím si Emmett už stihl odložit svoje večerní sako a vázanku a sundat stetson. Pod sakem měl bílou klasickou košili, na které si vyhrnul rukávy. Vypadal nesmírně elegantně a Melody překvapovalo, že ji shledává, jak se alespoň zdálo, přitažlivou. Byl už přece jednou ženatý a jak dobře věděla, ženám pořád připadal nesmírně přitažlivý. Byl mnohem zkušenější než kdokoli, s kým kdy doposud vyrazila na rande. Znervózněla, když si vybavila, jak vydaná všanc mu byla, jak lehce ji dokázal ovládat a dělat si s ní, co se mu zamanulo. Jenom doufala, že její nezkušenost nebyla na první pohled příliš vidět.

„Dokážeš se otáčet,“ poznamenal, když ji sledoval při kuchyňské práci.

Usmála se. „Oh, jsem takový domácký typ. Musela jsem se to velice brzy naučit. Moje matka byla v invalidním důchodu už dost dlouho předtím, než s tátou zemřeli. Randy a já bychom zahynuli hlady, kdybych se nenaučila vařit.“

Jeho tvář se při zmínce o novém manželovi jeho bývalé ženy celá stáhla.

Melody nasypala do myčky na nádobí prášek a zapnula ji. Rychle po Emmettovi střelila očima a stejně rychle jimi pak uhnula stranou. „Aha, vím. Nenávidíš mého bratra asi tak stejně jako nenávidíš mě.“

Jeho zelené oči si ji najednou prohlížely bez jakékoli stopy nepřátelství. Černé šaty, které na sobě měla oblečené, skvěle zdůrazňovaly její nádhernou pleť. A přesně je vyplňovala její plná ňadra a boky, přitom zdůrazňovaly útlý pás, mléčně bílou jemnost linie její ladné křivky šíje a občasné skvrnky pih. Velice se mu zamlouvalo, co před sebou viděl, když se na ni díval, dokonce i přesto, že to bylo proti jeho nejlepšímu přesvědčení a původnímu rozhodnutí.

„Není to pravda, že bych tě nenáviděl,“ pronesl potichu.

„To si vykládej někomu jinému, Emmette.“

Otočila se a vyrazila ven ze dveří, když v tom okamžiku se s překvapující rychlostí pohnul za ní a zablokoval jí dveře.

„Líbí se mi způsob, jakým vyslovuješ moje jméno. Řekni ho ještě jednou.“

Jednou paží se opíral o zárubně dveří a přehrazoval jí tak cestu dál. Téměř se jí dotýkal bradavek na ňadrech. Tělem jí projel smyslný záškub. „To není vůbec moudré,“ pronesla vážně a podívala se mu zpříma do jeho zelených očí.

Jedno oko přimhouřil. Jeho pohled byl zvědavý a plný zájmu. „Opravdu? Pročpak ne? Jsme od sebe o roky – téměř o celou jednu generaci.“

Je to legrační, ale vždycky jsem si myslel, že jsi starší. Ani nevím proč. Vždycky jsi mi připadala mnohem vyzrálejší než žena, které bylo nedávno dvacet.“

„Musela jsem rychle dospět. Necháš mě, prosím, projít?“

Viděl, jak najednou začala rychle dýchat. „Proč ze mě máš pořád strach?“

Její oči se k němu zvedly a pak zase uhnuly dolů. Líce jí polila červeň. „Já?“

Přiblížil se k ní a chytil ji kolem pasu. Přitáhl ji pomalu k sobě, tak, že se její ústa najednou ocitla kousek pod jeho.

„Možná, že důvěrnosti jsou mnohem lepší než všechna slova,“ zamumlal. Jeho ruce sklouzly kolem jejích žeber s jemnou smyslností, pocítila náhle pod jeho dotekem příval vzrušení. „Já přece vím mnohem lépe než ty, co by se s tím dalo dělat, nemyslíš, maličká?“ Na svých pootevřených rtech ucítila jeho teplý dech. „To je to, co ti tak vadí?“

„Ano,“ zašeptala téměř bez dechu.

Pohlédl na její rty, místo, aby se jí díval do očí. Byly třesoucí se, jemné a měkké jako nějaká pastelová květina, jenom čekaly na to, až budou políbeny. Je tak mladičká, pomyslel si. Nedostupná muži jeho věku.

Ale i v okamžiku, kdy mu toto prolétalo hlavou, se jeho rty přibližovaly k jejím přerývaně vzdychajícím, aby si nakonec tyto rty připomínající růžové okvětní plátky přivlastnily.

Zaťala prsty do límce jeho košile a ztuhla překvapením.

„Ššš,“ zašeptal do jejích rtů, zatímco je jemně líbal. Zkušeně smyslně pracoval na tom, aby se mu víc pootevřely. „Neměj strach. Vůbec ničeho se nemusíš obávat. Není to nic, čeho bys musela litovat. Uvolni se.“

On ji líbal. Ale byla už přece políbena tolikrát, dokonce i jím! Takže určitě tady nemohl být nějaký důvod, proč by jeho ústa musela být tak jiná než ústa někoho jiného, jiných mužů.

Ale byla. Celé její tělo to cítilo, jak to bylo jiné, zatímco Emmettovy teplé, silné paže ji objímaly a jeho jazyk pomalu a jemně zaměstnával její ústa, tak, jak to už jednou s ním zažila. Znovu ztuhla, když žár rozkoše začala pronikat jejím tělem, cítila všude nechtěné a nevítané smyslné trnutí, se kterým si nevěděla rady. Pokoušela se s tím bojovat.

Emmett ucítil vzdor který se jí zdvíhal v těle, jakkoli byl slabý, a pozvedl svou hlavu.

„Pořád se držíš zpátky, nechceš se mi otevřít,“ řekl, hlasem jemným, ale poněkud roztřeseným. „Nechci ti nic udělat, nechci tě zranit.“

„Cítím se nějak divně,“ odpověděla mu plná závratě.

Pomalu a lenivě jí přejel po nose svým.

„Kde?“

„V žaludku…“

„To je jenom dobře,“ zašeptal. Jeho rty se vrátily zpět k jejím a pomalu po nich přejížděly, rozevíraly je, vedly je k tomu, aby ho se stejnou smyslnou přilnavostí následovaly. Jeho ruce sklouzly po jejích bocích a přitahovaly je k jeho tělu ve zvláštním, pomalu se zrychlujícím rytmu, přitahovaly a odtahovaly, tiskly její nohy k jeho.

Znovu se zachvěla. Ucítil to a zvedl hlavu. Pohlédl do jejích široce rozevřených a zvědavých očí.

„Jsi tak mladičká,“ pronesl tiše. Pomalu a klidně se nadechl. „A tak citlivá a vstřícná, že toho budu muset nejspíš zneužít.“

Zcela ji ovládla touha. Už neměla žádný strach. Byla hladová a toužila po tom, co mělo přijít. „Jak?“ zeptala se jedním šeptajícím výdechem. Její oči se zabodly do jeho úst, když to slovo vydechla. „Co mi chceš udělat? Co mi chceš provést?“

Jeho prsty se posunovaly vzhůru po jejích bocích, dokud nenarazily na svůdnou měkkost ňader. Pomalu okusoval její dolní ret. Jedna jeho ruka se posunula ještě výš a počala s udivujícím mistrovstvím mnout a laskat její prs. Znovu začala tuhnout strachem z neznámého pocitu, dokud ji nezaplavil natolik, že ji v jeho objetí neučinil naprosto bezbrannou. Jeho touze a žádostivosti by snad dokázala odolávat, ale svojí vlastní ne. Byla na stovky mil a roků vzdálená jeho zkušenosti, a reagovala na jeho počínání s bezmocnou zvědavostí a touhou.

Toužebně zkouši její spodní ret. „Já vím. Je to zakázaná oblast, že?“ zašeptal do jejích pootevřených rtů. Jeho palec bez jakéhokoli varování přejel přes její vztyčenou vzrušenou bradavku. Pod tímto divokým zášlehem vzrušení se celé její tělo prudce zachvělo. Zaryla svoje nehty do jeho hrudě a z úst se jí vydral sten. „Kdyby tě to mělo bolet, řekni mi to,“ zašeptal. „Má to jenom vzrušovat, a ne zanechávat modřiny.“

Znovu se celá rozechvěla, ale nestáhla se zpátky. Cítila, jak jí začíná divoce pulzovat tam, kde by to nikdy nečekala, že je tam vlhká a horká. „Nezraňuje mě to, Emmette,“ přiznala se chraplavým hlasem, i když samým studem na něho nedokázala pohlédnout. Sklopila oči a skryla jejich pohled v límečku jeho košile. „Udělej to znovu, prosím.“

Neočekával takovou míru vstřícnosti ani spolupráce. To jenom zvýšilo jeho chuť. Hladil ji rukou po celém jejím těle a pak se vrátil k ňadru. Jeho laskání přijímala bez slov a on cítil, že proti tomu nic nemá. Na chvíli přestal, jenom proto, aby si napůl rozepnul svoji košili na hrudi. Pak ji chytil za ruku a vstrčil ji dovnitř, na svoji mužnou svalnatou hruď bohatě porostlou černými chloupky.

Jakmile pod prsty ucítila jeho tělo, začalo jí zběsile bít srdce. „Ty jsi zarostlý,“ zašeptala.

„Jsem takový všude,“ zašeptal drsně. Jedna jeho ruka sjela dolů k jejím bokům. A druhá se k ní hned připojila. Přitiskl Melody ke svému zřetelně se rýsujícímu vzrušení a pevně, leč jemně, ji k údu držel přitisknutou. „Všechno je v pořádku. Neboj,“ řekl, když se neúspěšně pokusila svoje tělo od jeho odtrhnout. Pohlédl jí do tváře a objevil v ní výraz stydlivé zvědavosti. „Ty jsi nikdy předtím ještě necítila normálně vzrušené mužské tělo?“

„Ne,“ dokázala stydlivě odpovědět.

„Takže je to všechno vlastně úplně poprvé,“ pronesl měkce a sklonil k ní hlavu. „Já potřebuju zapomenout a ty se potřebuješ učit. Když na to tak myslím, je to taková… reciproční výměna.“

„To není zrovna dobrý nápad,“ pronesla třesoucím se hlasem.

„Já vím. Ale bude to sladké.“

A taky že bylo. Ten nejsladší druh výměny, divoký a vášnivý, prudký a vzrušující.

Její prsty pronikly jemně do vlasů na jeho zátylku, zatímco on ji líbal a něžně laskal na ňadrech.

Ona se učila jeho tělu, s radostí se probírala hustým porostem chlupů na jeho teplých pevných svalech. S potěšením přejížděla nahoru a dolů po jeho hrudi, zatímco on ji učil veškeré komplikovanosti líbání se s otevřenými ústy. Ale to už se zároveň začínal rytmicky pohybovat proti jejímu klínu a ona sténala touž touhou, která řídila jeho pravidelné pohyby. Dlouho to tak nemohlo pokračovat. Rychle se přibližoval k bodu, ze kterého není návratu. Cítil, že ji už dlouho dál nedokáže jenom svádět.

Melody cítila, jak se nalévá prudkostí vzrušení, od hlavy až ke konečkům prstů, jak v ní krev divoce pulzuje, když v tom nakonec Emmett od ní odtrhl svoji hlavu a zvedl ji. Pohlédl do jejích zamlžených, přivřených očí. Byl vzrušený, tak, jak se mu to už dlouhé roky nestalo. Ani si na to nedokázal vzpomenout. Jeho tělo tepalo roztouženou trpkou bolestí, jež volala po uvolnění.

Odtáhl její boky od svých a uchopil dlaněmi její tvář, ještě předtím, než ji znovu políbil. Se vzrůstající láskyplností.

Pokusila se k němu znovu přitisknout, ale uchopil ji za pás, a přidržel ji kousek od sebe.

„Znáš termín zahrávat si s ohněm? A že v jistém okamžiku mohou zvony začít vyzvánět na poplach?“ zeptal se jí. Nutil se při tom do úsměvu.

„Teď mě to nezajímá,“ odpověděla netrpělivě. Její tváře sice znachověly, ale pohledem už neuhnula. „Líbí se mi to.“

Svaly v jeho tváři se napjaly. „Mně se to líbí také, ale pár minut divokého sexu naši situaci vůbec nezlepší. A navíc jsem ti slíbil, že neudělám nic, čeho bys později mohla litovat.“ Přinutil se k tomu, aby ji nechal se od něj odvrátit a poodstoupit. Zapálil si cigaretu. Moc poslední dobou nekouřil, ale teď potřeboval něco, čím by si uklidnil roztřesené nervy.

„Pár minut divokého sexu?“ pronesla v chabém pokusu o vtip. Ustoupila ještě dozadu a zastavila se na rohu kuchyňské linky a nevěřícně na něj zírala, ve tváři se jí ještě pořád zračily stopy touhy.

Pohlédl na ni a také se pokusil pousmát. „Ano. Možná ti to připadá kruté, ale je to asi tak všechno, na co bych touhle dobou mohl pomýšlet. Musím tě ochraňovat před tebou samotnou. A to už vůbec nemluvím o sobě.“ Jeho oči hleděly přímo na její ňadra, zkoumaly její ztuhlé bradavky. Teprve po nějaké chvíli se vrátily k její zrudlé a vzrušené tváři. „Jsi velice rychlý a dobrý žák.“

„To je všechno, co jsem?“

„Ano. A ještě znepokojivě nevinná, vzhledem k tomu, jakým způsobem ses teď dokázala chovat,“ dodal ještě. Nucený úsměv opustil jeho oči a vystřídal ho tichý zájem. „Proč jsi vlastně ještě pořád panna, Melody?“

Vůbec nemělo smysl se obtěžovat tím, že by to zatajovala. Velmi dobře od Kit věděla, že Emmett není v těchto věcech žádný nezkušený nováček. Zeny po něm naprosto evidentně pásly a pokoušely se ho dostat do postele. „Jsem moc velká, staromódní a úplně průměrná. Nestačil sis ještě všimnout?“ zeptala se nakonec, aby ho popíchla.

„Neurážej se hned,“ odvětil jí tichým hlasem. „V mojí otázce nebyl žádný sarkasmus. Ale jestli chceš vědět pravdu,“ dodal ještě a jeho hlas byl najednou hluboký a smyslný, a v zelených očích se mu zablýsklo, když na ni pohlédl, „vzrušuje mě to až k šílenství.“

Dokázala jenom pomalu vydechnout. „Další nová zkušenost,“ poznamenala. „Většina lidí si myslí, že jsem bláznivá anebo naopak přehnaně opatrnická. Ale pravda je taková, že se doposud nenašel nikdo, kdo by vynaložil tolik námahy a energie, aby mě přinutil k tomu, nedávat si pozor.“

„Až do dneška?“ zeptal se jí jemně.

Chtěla to zapřít, ale nemělo to smysl, uvědomila si. On to ví. Bylo mu to vidět na očích.

„Až do dneška,“ zopakovala po něm.

Zvedl cigaretu ke svým rtům, potáhnul a vyfoukl velký oblak kouře. Napůl vztekle se pak otočil ke kohoutku a přidržel v proudu vody skoro celou cigaretu dokud nezhasla. Pak její zbytek hodil do odpadkového koše. Zůstal stát a díval se na její zbytky dolů do koše.

„Byl jsem zvyklý vykouřit za den celou krabičku. Ale už jsem pro to ztratil nadšení. Závislost není rozumná.“ Obrátil se a upřeně chvíli hleděl na Melody. „Závislost jakéhokoli druhu.“

„Kouření ti škodí. Já jsem to ani nikdy nezkusila.“

„To buď jenom ráda.“ Pak vytáhl ze své kapsy téměř plnou krabičku cigaret a také ji odhodil do koše. „Budu muset jít.“

Nechtěla, aby odešel. Najednou na ni dolehl prudký pocit ztráty, který ji zmátl.

Zvedla se a vyšla z kuchyně, kráčela před ním ke dveřím od bytu. Ale ještě předtím, než je mohla otevřít, objevila se na jejich povrchu jeho velká štíhlá ruka a zabránila jí v tom.

„Co se chystáš podniknout v neděli?“ zeptal se jí náhle. Pronesl to proti svým veškerým nejlepším předsevzetím.

SEDMÁ KAPITOLA

Melody ucítila, jak se jí pod nohama zachvěla podlaha, na které stála, a uvědomila si, že je to proto, že jí najednou začalo rychle tlouct srdce. Chvilku si nebyla jistá tím, jestli si Emmett náhodou nedělá legraci. Ale nevypadal na to, a v jeho očích se znovu uhnízdil jemný a měkký výraz.

„Proč se ptáš?“ Její hlas jí samotné zněl poněkud nakřáplé.

Ještě předtím, než se jí na to zeptal, si už stihl pozapínat knoflíky na košili a znovu uvázat vázanku, stejně jako na hlavu nasadit stetson. „Chtěl jsem ti nabídnout, jestli bys nechtěla s námi strávit den. Mohl bych ti ukázat ranč,“ pronesl tiše. „Amy a Polk o tobě pořád mluví, co jsme odtud odjeli. Pořád se mě vyptávají, jestli bys nemohla přijet a hlídat je, když naše hospodyně v San Antoniu od nás odešla,“ dodal ještě s úsměvem. „Myslí si, že jsi ohromná.“

„Já si také myslím, že jsou ohromní.“ Melody se najednou zarazila. „Ráda bych. Ale Guyovi se to nebude líbit.“

„Já vím,“ odpověděl. „Guy se chová nedůvěřivě úplně ke každému od té doby, co odešla jeho matka.“ Zašklebil se, protože si vzpomněl, co mu před pár chvilkami Melody prozradila o Adell. „Nebude se to před ním dát utajit, že je Adell těhotná – před ním ani před zbylými dvěma. Ale aspoň mám čas je na to připravit.“

„Zvyknou si na to,“ poznamenala Melody potichu. „Je to až udivující, na co všechno si lidé, a dokonce i děti, dokáží zvyknout.“

„V to můžu jenom doufat.“ Chvíli ji zvědavě sledoval svýma tmavýma očima a pak se příjemně usmál. „Nenáviděl jsem tě tu noc, co jsi pomohla Adell, aby se setkala s Randym na letišti, když mě opouštěla,“ vzpomněl si. „Řekl jsem ti příšerné věci. Myslím, že jsem tě taky pěkně vyděsil, když jsem šel po Řandym.“ Neklidně se ošíval. „Omlouvám se ti za to.“

Opožděná omluva ji překvapila. Byla stejně neočekávaná jako pozvání do Jacobsvillu.

„Lidé, kteří jsou zranění, kolem sebe kopou,“ odvětila prostě. „Tak jsem tomu rozuměla.“

„A podobně to probíhalo, když jsem poprvé přijel sem do města s dětmi. Couvala jsi přede mnou.“

„Sebeobrana,“ vysvětlila mu. „Pud sebezáchovy.“

„Hra, ale dneska v noci jsem si všiml, že se nějak vytratil,“ zamumlal pod vousy. Jeho oči sklouzly na pomačkanou černou látku jejích šatů, kterou měly na svědomí jeho ruce.

Melody se stáhlo hrdlo.

„V kolik v neděli?“

„Vyzvednu tě někdy kolem desáté. Anebo chodíš tou dobou do kostela?“

„Obyčejně ano. Ale tuhle neděli půjdu ‚za školu‘. Můžu tam přijet sama,“ nabídla se.

„Vůbec se mi nezamlouvá pomyšlení, že bys byla na cestě sama,“ řekl. „Je to docela dlouhá štreka z Jacobsvillu do Houstonu.“ Usmála se.

Takže on ji chce ochraňovat. Nepotřebovala to ani trochu. Ale na druhé straně to bylo příjemné, mít někoho, kdo o vás pečuje, kdo na vás dává pozor. Minimálně to bylo touto dobou nezvyklé.

„Fajn,“ odpověděla.

Jeho hruď se mocně zvedala a zase klesala. „Umíš jezdit na koni?“

„Trochu.“

„A hrát dámu?“

Dýchla si na svoje nehty a pak si je vyčistila rukávem. „Šampiónka světové extratřídy,“ informovala ho.

Nevěřícně zvedl jedno obočí.

„To se teprve uvidí.“

Zazubila se na něj.

„Fajn.“ Pak se její oči podezřívavě zúžily. „A určitě odstraníš z dosahu dětí všechny zápalky a provazy, než se tam objevím?“

„Zkonfiskuju jim všechno zápalné,“ odpřisáhnul Emmett s rukou na srdci. „A také všechny ostré předměty, tupé nože a odposlouchávací zařízení.“

„To zní jako detašovaná jednotka CIA.“

Naklonil se k ní blíž.

„Oni jsou. Dětské oddělení.“

Potěšené se zasmála. „Jsou to skvělé děti, Emmette,“ řekla. „Všechny tři.“

„Guyovi je to upřímně líto, to s kocourem,“ řekl Emmett důrazně. „Nikdy neprováděl kruté věci. Darebáci to jsou, všichni tři. Ale zaměřovali vždycky svoji pozornost na vyvádění různých věcí jenom dospělým. Něco se už z toho naučil.“

„To jsem opravdu ráda.“

„Takže v neděli?“

Přikývla. Její oči s chutí přelétly jeho tvář. Vrátil jí pohled, ale už se jí nedotknul. Musel se hodně ovládat, protože po tom toužil. Pocit, který zažíval, když držel její tělo ve svých rukou, způsobil, že byl najednou bojácný. Pomalu přejel pohledem po jejím těle a cítil, jak se jeho vlastní tělo začíná opět napínat. Rychle odsud musí vypadnout, než provede něco hloupého, došlo mu.

„Musím jít. Dobrou noc,“ pronesl měkce. „Dobrou noc.“

Otevřel dveře a pak se ještě otočil, jeho silueta se nejasně rýsovala v matném osvětlení haly. „A obleč si na sebe džínsy a pořádné boty,“ připomněl jí. „Jestli budeme jezdit na koni, je to bezpečnější.“

„Neboj, nezapomenu.“

Zamrkal na ni, což u ní vyvolalo podivně trhavý pocit v jedné z částí jejího srdce. Pak si stáhl stetson dopředu a ještě trochu narazil na svoje husté tmavé vlasy a vykročil pryč. Pohvizdoval si při tom.

Melody zdráhavě zavřela oči. Raději by ho však celou jeho cestu k výtahu sledovala. S potěšením.

Amy a Polk se na Melodyinu návštěvu těšili celý týden. Když dorazila s Emmettem, okamžitě přiskočili k autu, otevřeli dvířka a vběhli jí do náruče, smáli se a o překot mluvili. Avšak Guy stál pod přístřeškem verandy a ani se nepohnul.

Vypadal trochu naštvaně, ruce měl vražené hluboko do kapes džínsů a opovržlivě si ji měřil.

Melody si ho všimla a okamžitě ji napadlo, jak moc se podobá svému otci. Zraňovalo ji to, že si jsou s Guyem nepřáteli. Což znamenalo, že jakýkoli bližší vztah s Emmettem, po kterém toužila, byl nemožný. A Emmett to nejspíš ví také, pomyslela si. Stejně, jediné, na co myslí je nejspíš jenom přátelský vztah. Pak se ale zarazila. Vzpomněla si na to, jakým způsobem ji líbal, a co jí řekl o její nevinnosti. Ne, určitě ne. Přátelství zdaleka nebylo všechno, co ho na ní zajímalo.

Když se konečně Emmettovi podařilo odtrhnout od Melody Amy a Polka, otevřel vchodové dveře a vešli všichni dovnitř. Paní Jensonová, která vypadala značně přepadle, postála jenom natolik, aby se s Melody seznámila, a pak se okamžitě dala na rychlý ústup k sobě do kuchyně.

„Copak jste jí zase prováděli? Pokusili jste se ji přivázat k televizi?“ zeptal se Emmett svých andělských mláďat.

„Ale ne, tati,“ ujistila ho Amy a usmála se na něho. „Melody, jak se ti líbí náš nový dům?“

„Je velice hezký, Amy,“ odpověděla Melody. „Ahoj, Guyi,“ dodala směrem k chlapci chladně.

Guy pouze pokrčil rameny a ani na ni nepohlédl.

Měl v úmyslu, zůstat tady a sledovat televizi, zatímco Amy a Polk budou určitě Melody chtít ukázat všechny svoje poklady a školní záležitosti. Jako kdyby to byla jejich máma, pomyslel si hořce. Ani náhodou, on jí nic takového ukazovat nehodlá! Melody ho nesnášela a on určitě nesnášel Melody. Ona nebyla jeho matka. A ni7 kdy se jeho matkou ani nestane!

Pohlédl na ni svýma světlýma očima a jeho mysl začala pracovat. Ještě to nebylo jisté. Má ještě čas. Nesmí na to zapomínat a nesmí panikařit, jenom proto, že ji teď jeho táta pozval k nim na ranč. Může ji dostat pryč z tátova života jenom tak, když bude používat svoji hlavu. Nemůže dopustit jedinou věc – nechat věci mezi tátou a Melody běžet normálním a přirozeným způsobem. Bude tomu muset nějak zabránit. Jeho skutečná máma se jednoho dne vrátí. Její nový manžel ji přestane bavit, ona se vrátí a znovu budou rodinou. Guy si tím byl stoprocentně jistý. Jenom musí překazit, aby se jeho otec nějak zapletl s nějakou jinou ženou, než se to stane. A o to se postará, určitě.

Melody byla blaženě nevědomá o intrikách, které Guy ve své hlavě spřádal. Docela ji potěšilo, když později vyrazil ven pohrát si a toulat se se svým psem Barneym.

„Můžeme si po obědě jít zajezdit na koních, jestli chceš,“ řekl Emmett a usmál se na ni. Zatím se Amy s Polkem pokoušeli přilákat jejich pozornost k pořadu o přírodě, který zrovna běžel v televizi.

„To bych byla ráda.“

„Pojď. Ukážu ti svoje koně.“ Chytil ji za ruku. Chytla se jeho a dotek způsobil, že se celá zachvěla. Sluší mu to, pomyslela si. Měl na sobě džínsy, modré kárované tričko a boty. Byl vysoký a štíhlý a ona milovala, když se na něho mohla dívat, dotýkat se jej.

I on si ji pečlivě prohlížel. Oblékla si žluté džínsy a k nim ladil žlutý pletený svetr, všechno jí to velice slušelo. Zrovna před ním kráčela k verandě a jeho pohled sklouzl k místu, kde byly její džínsy nejvíc vypasované. Ale ihned poté musel začít myslet na něco jiného, aby zastavil fyzickou reakci, kterou v něm místo, na které s potěchou hleděl, vyvolávalo.

„Vypadá to tady nádherně,“ řekla. S radostí se rozhlížela kolem, po rozlehlém pustém prostranství oploceném bíle natřenými sloupy a ohradami s červenobílým dobytkem. Kolem domu rostly duby a pekanové ořešáky, spolu se sosnami a listnatými, nyní opadanými, křovinami.

„Taky si to myslím. Ale stýská se mi po mé vlastní půdě a ranči.“ Zastrčil ruce do kapes a zahleděl se ke stodole. „Ale bude to tady vypadat zeleně a svěže až přijde jaro. Teď to vypadá pusté a holé. A nerostou tady kaktusy,“ zamumlal ještě.

„Jenom mi netvrď, že se ti stýská po jejich trnech,“ poškádlila ho.

Jas, který jí prokmitl tváří, v něm probudil hlad po věcech, o nichž si ani neuvědomoval, že po nich tak touží. Vyndal ruce z kapes a vzal ji za jednu z jejích. „Pojď se podívat na koně.“

„Fajn!“

Usmál se a vedl ji do stáje. V jednom ohrazeném koutku odpočívalo nějaké telátko. Emmett Melody vysvětlil, že jeho matka pošla a že tele téměř uhynulo hlady, než ho našli. Teď ho vykrmovali, než se ho pokusí připojit k nějaké krávě, která by se mohla stát jeho náhradní matkou.

V další části ohromné stodoly, kterou uprostřed vedla ulička, byli ustájeni jezdečtí koně a v jedné oddělené stáji stál nádherný grošák. Emmett jí objasnil, že grošák nemůže být držen s ostatními, protože je příliš prchlivý a nevypočitatelný.

„Mám rád tenhle druh koní,“ pronesl tesklivě a hleděl na velké zvíře. Kůň měl narudlou kůži s bílými skvrnami. „Jsou nádherní, ale jejich kvality se nedají předem určit. Mají nepředvídatelné vlastnosti.“

„Přesně jako lidé,“ znovu ho poškádlila Melody.

Pohlédl na ni zpod širokého okraje svého pracovního širáku. „Přesně jako lidé,“ souhlasil. Jeho oči odvážně sjížděly dolů po jejím těle. „Vyvádí mě to z míry, když tě vidím v tak těsně vypasovaných džínsech. Nikdy by mě nenapadlo, že bys mohla vypadat tak sexy.“

Melody se sebevědomě zasmála. „Mě taky ne,“ zamumlala.

„To vím, že tebe taky ne,“ poznamenal suše. „To je další věc, která mě na tobě vzrušuje.“

„Popleteš mi hlavu, jestli se nebudeš chovat opatrně,“ prohodila v pokusu uvolnit atmosféru, jež mezi nimi vznikla.

„Už mě to unavuje, chovat se k tobě opatrně.“ Zvedl nohu v botě a opřel ji o spodní prkno hrazení. „Mezi prací a ještě další a další prací jsi to jediné, na co myslím,“ konstatoval naprosto suše a věcně. Sledoval ji při tom svýma jiskřivě zelenýma očima. „Na jiné ženské se ani nepodívám. Dokonce jsem se s žádnou ani nevyspal od té doby, co mě shodil dolů ten bláznivý kůň.“

Měla strach se ho na to zeptat, ale nakonec se přece jenom odhodlala. „Kvůli… mně?“

Beze slova přikývl. „Kvůli tobě.“ Ztěžka si povzdechl. „Melody, je ti stěží dvacet. Je to setsakra skok od tvého věku k mému, a navíc mám rodinu. Nemůžu tě svádět, protože mi v tom z těchto důvodů brání svědomí. A nedokážu vůči tobě zůstávat netečný, protože jsem tebou naprosto posedlý. Znáš to staré přísloví o tom, že se někdo ocitne mezi dvěma ohni? Jako kdybych toho i tak neměl v posledních dnech dost na přemýšlení.“

Odvážně mu pohlédla do očí. „Chceš se se mnou vyspat.“

Trochu se zamračil a jeho výraz se najednou stal nevyzpytatelným. „Přesně řečeno, nemluvím jenom o vyspání se s tebou,“ pronesl mnohoznačně. Zamračil se a jeho oči se zamyšleně zúžily. „Ale na druhé straně, neměl bych nic proti tomu svírat tě celou noc ve svém náručí. Nechtěl jsem to udělat, dokud jsem ještě byl zaujatý Adell, dokud jsem ještě na ni myslel.“ Posunul si klobouk do zátylku a jeho upřený pohled z ní neuhnul. „Opravdu, kdybych měl být brutálně upřímný, co jsem chtěl dělat s Adell, to bylo docela omezené, nedokázal jsem si to teď ani představit. S tebou… s tebou je to jiné.“

To bylo hezké. Začala se smát. Hluboko v sobě ucítila velice příjemný druh radosti. Musel si dávat pozor, protože to bylo něco jiného a byl tam takový věkový rozdíl. Toužila po něm také, chtěla ho, ale bylo v tom ještě mnohem víc než jenom fyzická touha. Pomyšlení na to, jak celou noc leží přitisknutá v jeho náručí, v ní probudilo žhavý a velmi příjemný druh smyslného potěšení.

„Neoblékáš si přece na noc pyžamo,“ pronesla mimoděk.

Jedno jeho obočí povyjelo nahoru.

Zčervenala, protože si vybavila, jak nádherně vypadá nahý.

„Promiň! Jenom jsem se v hlavě někde zatoulala.“

„Oh? Kam ses zatoulala?“

Sledovala očima žilkování ve dřevě na prkně ohrady před sebou. „Myslela jsem na to, vyspat se s tebou,“ pronesla potichu. „Neměla bych to potlačovat tak dlouho. A ne u někoho… kdo se kvůli mně chová opatrně, kdo si kvůli mně dává pozor.“

„Ani já ne.“

Pohlédla na něho. „Oh?“ pronesla s chladným tázavým pohledem, protože toho dost zaslechla o rodeových fanynkách v minulém roce.

Jeho široká ramena se zvedla a zase povadla. „Když s někým provozuješ divoký sex, není to to samé.“ Zamračil se. „Myslím si, že v manželství by mělo být ještě něco víc než jen dobrý sex. A tohle je pro mě něco nového. Adell a já jsme toho neměli moc společného, vyjma touhy a lásky k dětem.“

„Ale to je přece docela důležité, ne?“ zeptala se ho.

„To ano. Ale společné zájmy, vzájemný respekt – to všechno dokáže vztahy udržovat na dlouho.“ Melancholicky se pousmál a pozorně si ji prohlížel. „Je to možná zvláštní nebo k smíchu, ale nikdy jsem si s Adell nepovídal jako s tebou. Sex měla ráda, to ano, avšak během dne bývala studená jako psí čumák, jako kdyby se styděla, že vůbec nějaké fyzické potřeby má.“

„Řekla bych, že spousta žen je takových,“ poznamenala Melody.

Emmett jí několika prsty zvedl nahoru blíž k sobě bradu. „Ty budeš taky taková?“ zeptal se a shovívavě se pousmál. „Budeš chtít nechat rozsvícená světla, až to bude poprvé?“

Zamyslela se nad tím. „Ještě jsem nikomu nedovolila, aby mě viděl svlečenou, kromě doktora, pochopitelně,“ řekla. „Myslím, že se budu stydět, a že se budu snažit příliš kontrolovat, protože jsem moc velká a trošku při těle…“

Dotkl se napřaženým ukazováčkem jejích úst. Nesmál se. „Nejsi moc velká, ani mohutná, ani trošku při těle. Vypadáš přesně tak, jak by ženská vypadat měla,“ pronesl. „Nechápu, proč si myslíš, že chlapi touží jenom po kůži a kostech, po onom typu žen, kterému se říká kastaněty. Sice existují výjimky, ale většina z nás má ráda dobře narostlou ženskou s velkými ňadry.“

Okamžitě ji polil prudký ruměnec, avšak nedovolil jí, aby svým pohledem uhnula stranou.

„Nestyď se,“ řekl jí jemně. „Není proč by ses měla stydět. Vůbec není kvůli čemu se stydět.“

„Díky,“ odpověděla chraptivým hlasem. Věnovala mu zářivý úsměv. Její oči se stočily ke vratům od stodoly, ze kterých dovnitř dopadalo sluneční světlo. „Musí to být velice hezké, žít na ranči,“ pronesla s bezmyšlenkovitým nostalgickým pousmáním. „Vím, je to těžká a namáhavá dřina, ale člověk se nemusí pořád potýkat s nějakou technikou…“

Začal se hurónsky chechtat.

„Co je na tom k smíchu?“

„Jenom počkej, až uvidíš ten ohromný počítač v mé kanceláři,“ poznamenal věcně. „A to nemluvím o nejmodernější tiskárně, faxu, skeneru, fotokopírce a modemu.“

Nechápavě na něj hleděla. „Musím kupovat a prodávat dobytek, sledovat obchodní zprávy, mít po ruce seznamy stáda, údaje o oplodňovacím programu. Musím být neustále v kontaktu s inseminátory a obchodníky, s Národní dobytkářskou asociací a její texaskou pobočkou, a to už vůbec nemluvím o veterinářích a státních úřednících…“

„Ale pěstuješ dobytek, ne?“ nejisté vykoktala.

„Dobytek se nepěstuje, dobytek se chová! A chování dobytka je teď hlavně byznys, miláčku,“ řekl. Důvěrné oslovení, které neměl ve zvyku užívat, přišlo tak znenadání a tak přirozeně, že si ani nevšiml toho, že ho vyslovil.

Ale ona si toho všimla velice dobře. Její tvář zčervenala a v očích jí zajiskřilo.

Prsty se dotkl jejích vlasů, spletených do elegantního francouzského copu. Napadlo ho, jaké by to asi bylo, nechat její rozpletené vlasy v noci volně protékat mezi svými prsty. Většinou je rozpuštěné nenosila. „Mediku,“ zasmál se a oslovil ji jménem, které pro ni v tento okamžik vymyslel. „Tohle oslovení ti sluší. Tvoje vlasy vypadají jako kapky medu na divokých květinách, které se zlatě třpytí na slunečním světle, Melody.“

Když to říkal, posouval se k ní blíž a skláněl k ní hlavu. Pak přejížděl svými rty přes její, dokud je nedonutil k tomu, aby se mu otevřely. Pak ji políbil s úpornou žádostivostí, s touhou přivlastnit si je.

O pouhou vteřinu později ji už spoutal každičký kousek jejího těla, Emmett ji k sobě tiskl tak silně, že ho mohla proti sobě cítit s intimitou, jakou s ním poznala zatím jen jednou předtím.

„Bože,“ stěží ze sebe dokázal vyrazit jediné slovo. Jeho ruka okamžitě sklouzla pod její žlutý pletený svetr a začal laskat její ňadra. Hladově ji několik dlouhých vteřin líbal. Pak pozvedl hlavu a pohlédl jí do zamžených očí. Mezitím jeho ruka šmátrala po její podprsence a zkušeným pohybem ji rozepnula.

Rozhlédl se kolem dokola, aby se ujistil, že je nikdo nesleduje. Pak se jeho ruka pohnula vzhůru a začala jemně mnout celé její ňadro. Cítil, jak se napjalo, jak se jí bradavka pod krouživými pohyby palce nalila a zduřela.

„Máš krásně plná ňadra,“ zašeptal chraplavým hlasem. „Rád se jich takhle dotýkám.“

„Emmette,“ slabě zaprotestovala a skryla svou tvář v jeho hrudi.

Styděla se, ale nebylo v tom nic koketního či majícího zábrany. Líbila se mu její upřímnost. Druhou rukou ji k sobě přitiskl a pak zamířil k jejím ústům, dokud je nenašel.

Pocítila, jak jí prostupuje žár. Zachvěla se. Zatřásla se jakýmsi podivným druhem žahavé zimnice. Jemně zasténala.

„Ano,“ zašeptal hrubě. „Ještě víc a dál, že?“

Jeho ruce pak vyhrnuly spodní okraj svetru vzhůru, podél její povolené podprsenky, dokud z ní nevyklouzla její uvolněná ňadra. Pak se zastavil a sledoval je, s výrazem, který ona ještě nikdy předtím na žádné mužské tváři nespatřila. Zčervenala ještě víc, protože se ještě nikdy na její odhalená ňadra žádný muž nedíval.

„Holčičko,“ pronesl poněkud roztřeseným hlasem, „jsi živé červenající se umělecké dílo.“

Pod jeho doteky se začínala cítit překrásně. Dívala se, jak si ji prohlíží, a nedokázala se přinutit k tomu, aby se styděla. Jeho oči přesně vyjadřovaly, co cítí, a jenom zářily.

Ruce se mu trochu třásly, když se donutil stáhnout látku jejího svetru zase dolů. Nemohl si být jistý tím, jestli se tady někde nablízku náhodou neskrývají jeho děti, a hrozilo nebezpečí, že by mohl velice rychle ztratit hlavu kvůli tomu, po čem teď tak toužil.

Melodyiny zamlžené oči se k němu tázavě obrátily.

Vyhnul se setkání s nimi, sklonil se k ní dozadu a znovu pod svetrem sepnul ramínka její podprsenky k sobě.

„Ztrácím nad sebou kontrolu, když jsem s tebou,“ přiznal se potichu. „Nechtěl bych teď pokoušet svoje štěstí a všechno pokazit.“

„Ale vždyť sis mě jenom prohlížel,“ namítla také šeptem.

„Ale to zdaleka nebylo všechno, po čem jsem toužil,“ poznamenal zdráhavě. Podíval se jí do očí. „Chtěl jsem svými ústy ochutnat tvoje prsa, jazykem a rty. Ale kdybych to tady provedl, asi bych si tě vzal rovnou tady, ve stoje.“

Nechápavě na něj pohlédla. „Ty bys mě… pokousal?“ zeptala se ho nejisté.

Jejímu výrazu se musel zasmát. „Ale ne, proboha. Jenom bych tě zuby a jazykem laskal.“ Zakroutil hlavou, protože bylo nad slunce jasnější, že mu vůbec nerozumí. „Melody, ty jsi úžasná. Opravdu, naprosto fantastická. Dělala jsi s muži ještě něco jiného, než že ses s nimi jenom líbala?“

Nasupeně na něho pohlédla. „Je to důležité?“

„Ano, to tedy je. Nechtěl bych tě pak někdy vyděsit.“

„Chovala jsem se vyděšeně?“ zeptala se se svýma široce rozevřenýma očima. Potěšené se usmál „Ne.“

„Ale já z tebe nemám strach. Jsem jenom v intimnostech trochu nezkušená, ale nikdy předtím jsem nepocítila něco tak ohromujícího. A velice se mi to líbí, jak se mě dotýkáš.“ Její oči sklouzly na jeho širokou hruď. „Já… já bych se s tebou ráda milovala, Emmette.“

Neřekl na to nic. Asi po minutě jeho pokračujícího mlčení se zhrozila, že zašla příliš daleko, že toho řekla příliš mnoho, že to bylo příliš nehorázné a nestydaté.

Užuž se chystala, že se od něho odvrátí, ale on na poslední chvíli jemně zachytil její otáčející se bradu a obrátil jí znovu tváří v tvář k sobě.

„Já po tom toužím také,“ pronesl otevřeně. „Ale to by všechno jenom zkomplikovalo. Mám tři děti. Nevšimla sis snad toho?“

„Je těžké nevšimnout si toho,“ musela s ním souhlasit.

„A pak je tady naprosto zřejmý fakt tvého panenství.“ Chvíli si oprašoval něco neviditelného na svých džínsech. „Poslouchej, vím, že to není příliš moderní či v současném světě obvyklé, ale byl jsem vychován k tomu, abych si nemyslel, že panenství je něco nedůležitého nebo jen ke smíchu. Rozumíš mi dobře? Moji rodiče vždycky tvrdili, že decentní muž nikdy nezačíná s hrátkami s nevinnou ženou, a hlavně ne tehdy, když je kolem spousta jiných lidí, kteří znají pravý stav věcí, a on po ní navíc netouží z toho důvodu, že by si ji chtěl vzít za ženu. Ale když už se stane, že muž svede pannu, musí si ji vzít a učinit z ní matku svých dětí. Bohužel, pořád to tak nějak cítím. Nemám ve zvyku spát se ženami, které jsou nezkušené. Nikdy.“

„Aha.“ Trochu se zachvěla a založila si ruce na hrudi. Takže jí teď vlastně neřekl nic jiného, než že jejich vztah nemá žádnou budoucnost. A ona v to tak doufala. Jak v to jenom doufala! Ale musí si podržet svoji čest, jak to jen bude možné. Přinutila se k úsměvu: „Fajn, nic zas tak strašného se přece neděje. Myslíš, že bychom si mohli dát kávu?“

Cítil její bolest jako kdyby to byla jeho vlastní. Ale zvláštní bylo, pomyslel si, že si dávala tak pozor a přesto ji jeho slova mohla tak zranit. Pochopil, že jí nechce nijak ublížit.

Přitáhl ji k sobě do náručí. Ucítil, jak je celé její tělo ztuhlé. Věděl, co si s tím počít. Jeho ruce sklouzly smyslně dolů k jejím bokům a zvedl ji pomalu k sobě nahoru, při tom ji zároveň opatrně otáčel.

Pokusila se mu vymanit, ale nedovolil jí to.

„Nestalo se mi to s žádnou až do té doby, co jsem poprvé zjistil, že pracuješ u Logana v kanceláři,“ zašeptal jí do ucha. „Cítíš, jak jsem teď vzrušený? Vůbec nemusím nic dělat a chci tě, pořád. Jenom se tě dotknu a můžu si tě okamžitě vzít. Musela bys být mužem, abys dokázala ocenit, jak sladká a příjemná taková odezva je.“

„Ale vždyť jsi před chviličkou říkal…“

„Že nespím s pannami,“ uzavřel za ni. Usmál se a otočil ji tak, že už k němu byla zase čelem. „Tak je to správně. Proč ze mě neserveš košili a nezlíbáš mě až ke smrti? Můžeš mě strhnout dolů do uličky a vzít si mě, jestli chceš.“

„Emmette,“ pronesla nejisté a zdvihla k němu tvář.

„Můžu něco používat prvních pár měsíců,“ řekl jí naprosto věcně. „Takže bys měla dost času na to, aby ses rozhodla, jestli mě necháš udělat ti dítě.“

Skoro přestala dýchat. Její oči se šokované rozšířily a srdce jí začalo divoce tlouct v hrudi. „Prosím?“

„Aha, tři už je asi trochu moc,“ zamručel na stranu. „A navíc svět je už stejně přelidněný. Ale líbilo by se mi to, udělat ti děťátko,“ zašeptal. „Možná, že když se to vezme kolem a kolem, nejsem zrovna nejlepší otec, a musím se toho ještě spoustu naučit, ale děti miluju. Mohli bychom mít ještě jedno spolu, s medově hnědými vlásky, co ty na to?“ dodal ještě toužebně a pozorně při tom studoval výraz jejího obličeje. „Bylo by to úžasné. Nechtěla by ses mě dotknout?“ poprosil chraptivým hlasem a přitáhl její ruku na svoji hruď. „Mám to tak rád.“

„Emmette, já nemůžu otěhotnět.“

„Ale ano, můžeš,“ řekl. „Není to zas tak těžké. Všechno, co k tomu potřebuješ, je nijak se nechránit, když se budeme milovat.“ Sklonil k ní hlavu a lehce se zasmušil. „Vy jste ve škole neměli zdravotní výchovu?“

„Ale tohle přece vůbec nemám na mysli! Nemůžu přece jenom tak otěhotnět!“

„Můžeš, když budeš vdaná,“ připomněl jí. „Ale já nejsem vdaná!“

„Budeš.“ Chytil jí hlavu do dlaní a políbil ji, pomalu a s hlubokou touhou. „Nedokážu už čekat příliš dlouho,“ řekl pak a hlas se mu zachvíval. Rukama sjel po jejím těle až k bokům. „Někteří muži dokáží být měsíce bez sexu, ale já ne. Musím to mít. Abstinoval jsem od té doby, co se Adell a Randy vzali, a já si poprvé uvědomil, že po tobě toužím. Ale bylo to velice dlouhé a obtížné období, Melody.“ Zasténal do jejích úst. Jeho ruce se stávaly všetečnými. „Velice dlouhé.“

Rozpouštěla se v něm. Nebylo to žádné vědomé rozhodnutí. Toužila po něm tak hrozně, že si nedokázala vybavit ani jeden důvod, proč by mu měla říct, že si ho nemůže vzít za muže. Ani děti, ani všechny záležitosti s tím spojené, to všechno bylo naprosto nicotné ve srovnání s jeho touhou a její potřebou uspokojit ji.

„Vezmu si tě,“ odpověděla nakonec podivně nakřáplým hlasem. „Asi jsem blázen, o tobě vím, že určitě jsi. A vůbec si nedokážu představit, jak to zvládnu, aby byla matkou tří dětí, z nichž jedno mě navíc nenávidí. Ale myslím si, že to dokážu zvládnout, pokud to skutečně myslíš vážně a neděláš si legraci.“

Zvedl trochu hlavu a pohlédl jí zpříma do očí. Jeho ruce ji pevně držely za boky. V okamžité potřebě přitiskl její bříško proti svému. „Máš snad pocit, že jenom vtipkuju?“ zeptal se jí.

„Ne.“

Přejel svými rty po jejích a zašeptal jí něco tak jednoznačného a otevřeného, že okamžitě celá zčervenala a ukryla svoji hořící tvář do důlku pod jeho horkým hrdlem.

„Šokuje tě to, že si dovoluju říkat ti takové věci?“ zeptal se jí přímo. „Naučím tě, abys to měla ráda. A budu to s tebou taky dělat, jak jsem říkal.“

Přitiskla se k němu blíž. Zahleděl se jí do očí. „Když už jednou člověk s něčím souhlasí, neexistuje pak žádná cesta zpět.“

„Ne.“

„Fajn. Takže pojďme to říct dětem.“

„Ještě ne,“ poprosila. „Přinejmenším ještě týden nebo dva. Chci, aby sis byl jistý, Emmette.“

„Ale to už jsem,“ odpověděl jí tiše. Co o ní věděl, to mu stačilo. Věděl, že jim spolu bude dobře. Bude o ni pečovat a věděl, že to tak bude i naopak.

„Kvůli dětem,“ vytáčela se. „Nechrne jim trochu času. Jenom trochu, ať si na nás zvyknou, že jsme spolu, a že se jim společně věnujeme. Stejně je to pak zasáhne.“

Zasténal. „A jak dlouho si myslíš, že to ještě vydržím?“

Jemně se usmála. „Budu si dávat velký pozor, abych ti to nedělala horší, než jaké to máš teď.“

Zhluboka nabral do plic vzduch. „Tak jo. Ale jenom týden, nanejvýš dva.“

Přikývla. „To bude stačit.“

OSMÁ KAPITOLA

Melody prožila následující dva týdny jakoby v nějaké pohádce či snu. Nikdy předtím ve svém životě se necítila k nikomu tak blízko, jako nyní k Emmettovi s Polkem a Amy. Jezdili spolu na koních, chodili do kina, navštěvovali baseballové zápasy. Zašli i na rodeo. Na videorekordéru v jejím bytě nebo u nich na ranči sledovali nové filmy. A mezitím si byli s Emmettem pořád blíž a blíž, když spolu mluvili o nich dvou, o svých nadějích a snech.

Avšak nebylo v tom nic fyzického. Emmett se choval úplně zdrženlivě, bylo to až šílené. Když ji doprovázel domů, vždycky ji jenom jemně políbil. Nikdy při polibku nepronikl hlouběji do jejích úst nebo se jí nějak přehnaně nedotýkal či nedělal vyzývavé poznámky. Kromě způsobu, jakým se na ni teď dokázal dívat. Vypadalo to na první pohled, že nejsou ničím jiným než dobrými přáteli.

Jedinou smutnou záležitostí pro Melody bylo, že Guy se stal ještě uzavřenějším než kdy předtím. A nemohla si pomoci, měla pocit, že proti ní chlapec kuje nějaké pikle. Amy a Polk se jednou či dvakrát tvářili nějak podivně, jako kdyby jim něco v souvislosti s ní vrtalo hlavou. Melody měla pokušení to z nich dostat, ale ještě se jí k tomu nenaskytla vhodná příležitost.

Guy nevynechal jedinou příležitost, aby ji nedráždil. Vyhrabal všechny fotografie, na kterých byl se svojí mámou, a všude je trousil, aby je Melody měla pořád na očích. Mluvil o Adell při každé příležitosti. Za jeho iritujícím chováním se pochopitelně skrýval strach, ale to, že to Melody velice dobře věděla, jí v celé záležitosti nemohlo nijak pomoci. Guy se zkrátka stal jejím úhlavním nepřítelem a ona netušila, co si s tím má počít.

„Ty nehodláš dát Melody vůbec žádnou šanci, že?“ zeptal se Emmett jednoho večera Guye, potom, co už Amy a Polk zalezli do svých postelí.

Guy na něj ani nepohlédl. „Myslel jsem si, že ještě pořád miluješ moji mámu.“

Emmett se zamračil. „Cože?“

Guy si sedl na židli. „Byl jsi přece úplně šílený, když máma odešla, a pořád dokola jsi o ní mluvil. Vím, že se ti po ní stýská. Jsme na tom stejně.“ Vzhlédl ke svému otci. „Proč jí neřekneš, ať se vrátí zpátky? Může přece. Třeba už svého manžela nemá ráda. Třeba by už ráda měla důvod proto, aby se vrátila!“

Emmett Guyovi o tom, že je Adell těhotná, říct nemohl. To by za současné situace pro chlapce znamenalo poslední hřebíček do rakve. Zachmuřil se. Vůbec netušil, že se chlapec kojí takovými marnými nadějemi. Není pak divu, že byl na Melody rozzlobený a úplně mimo z toho, že tady skoro po celou dobu byla.

„Synku,“ začal pomalu. „Musíš se naučit rozumět tomu, že někdy se stane, že lidé, kteří o sebe mají starost a zájem, nemohou žít spolu.“

„Ale ty a moje máma můžete,“ oponoval mu Guy. „Byli jste přece spolu šťastní, já dobře vím, že byli!“

Bylo to beznadějně zoufalé. Guy vyrůstal tak rychle, že si Emmett přestával být jistý tím, jestli ho vůbec dokáže zvládnout. A za všechno může rodeo. Když ho jeho děti potřebovaly, neměl na ně čas, a teď se mu to všechno začíná vracet.

„Tvoje máma se mnou nebyla šťastná,“ pronesl Emmett tiše. „To je důvod celé věci. Miluje Randyho,“ dodal ještě. Po tomto bolestivě upřímném přiznání musel pevně stisknout zuby. „Není žádná šance, absolutně žádná, že by se někdy rozvedli a ona se vrátila zpět k nám. Musíš to už konečně přijmout.“

„Ne!“ Guy vyskočil na nohy. „Ona je přece moje máma! Nechtěla odejít, to ty jsi ji přinutil! Protože jsi pořád nebyl doma!“

Emmett stěží držel na uzdě svůj ohromný vztek. „Ano, v tom máš pravdu,“ pronesl potichu. „Možná, že moje jednání jí opravdu dopomohlo k rozhodnutí. Ale kdyby mě opravdu milovala, asi by mě nikdy neopustila. Nemůžeš odejít od lidí, které miluješ.“

Gyuův dolní ret se začal třást.

„Ona mě nemiluje?“

„Ne! Tebe ano! Mě nemiluje!“

Guy odvrátil svůj pohled. „Nemám rád Melody. „Musí být pořád tady?“ řekl a změnil tím téma rozhovoru.

„Chci si ji vzít za ženu.“

Guy se ohromeně zarazil a s otevřenými ústy civěl na svého otce. „To nesmíš! Nemůžeš to přece udělat! Co naše máma?“

„Tvoje máma je už vdaná,“ připomenul mu Emmett důrazně. „Jsem přesvědčený o tom, že vás ještě pořád miluje, tebe, Polka a Amy, ale už se nikdy nevrátí zpátky. Musíš to už konečně pochopit a vzít jako chlap a naučit se s tím žít. Skutečný život není komiksový seriál nebo film. Věci života dost často nemají šťastný konec.“

„Ale já tady Melody nechci!“ zvýšil drsně hlas Guy. „Nikdy nebude mojí maminkou!“

Emmett začínal cítit, jak se ho zmocňuje vztek. Diskuse s chlapcem k ničemu nevedla. Stroze se postavil. „Já si můžu vzít, koho chci,“ prohlásil rozhodně. „Pokud se ti to nelíbí, je to kruté, ale to je asi tak všechno, co s tím můžeš dělat. A bude pro tebe lepší, když jí nebudeš dělat žádné problémy,“ dodal. Znělo to jako klidně vyslovená, ale rozhodná pohrůžka. „Jestli znovu někam zmizí její kočka, nebo se stane něco jiného, co by ji zneklidnilo nebo ranilo, povedu tě k odpovědnosti.“

Guy zrudl a odvrátil hlavu. Ta kočka mu nedávala spát. Ale nemohl přece svému otci za této situace vykládat, jak mizerně na tom byl, když si představoval, že by kvůli němu mohl Alistair zahynout.

„Její stupidní kočka mě ale vůbec nezajímá,“ odsekl krátce.

Emmett si vyčerpaně povzdychl. „Tvoji sourozenci ji milují,“ připomenul mu. „Je přátelská a starostlivá, a jestli jí dáš aspoň trochu nějakou šanci, bude se k tobě taky tak chovat. Ale ty jsi vlastně tvrďák, že?“ poznamenal ještě jeho otec. „Pan Chladný. Nikoho k sobě ani náhodou nepustíš. Dokonce ani mě.“

Guy znovu odvrátil svoje oči.

„Dělám všechno proto, abych ti byl co nejblíž,“ pokračoval Emmett. „Pokouším se tě zapojit do záležitostí kolem chodu ranče, ale když na to přijde, máš pokaždé něco na práci, nebo zíráš na televizi nebo si jdeš hrát s Barneym.“

„Ale ty se o to pokoušíš akorát tehdy, když tady není ona“ odpověděl chladně Guy. „Máš ji raději než mě!“

Emmett se napůl udiveně pousmál. „Kdybys byl o pár roků starší, důvod mého jednání by ti byl už perfektně jasný.“

Guy zčervenal. „Já vím o holkách všechno. Ve škole je jedna, ale myslí si o mně, že jsem ošklivý a hloupý. A normálně to říká i před svými kamarádkami. Nesnáším holky!“ Vrazil svoje ruce do kapes a hleděl na svého otce. „Hlavně Melody!“

Emmett mohl udělat jenom to, že si pouze vzpomněl, když mu samotnému bylo jedenáct a také nasnášel holky. Nepatrně se pousmál. „Fajn. Vezmu si ji, ať už se ti to líbí, nebo ne,“ řekl potěšené.

Guy se otočil, vyrazil rychle ke svému pokoji a pak za sebou třískl nahlas dveřmi. Emmett zvedl obočí. Rodičovství, pomyslel si, to není záležitost pro bázlivé. Bude muset co nejrychleji najít nějakou cestu k chlapci, dokud je ještě pořád čas.

Příští víkend tuto novinu Emmett s Melody formálně oznámili i Polkoví a Amy. Avšak oni to už věděli. Guy jim to prozradil. Když jim to řekli, chovali se oba neobyčejně rezervovaně a hleděli s rozpaky na svého staršího bratra.

„Ty s námi budeš žít, Melody?“ zeptala se Amy.

„Ano,“ odpověděla jí Melody tiše. „A doufám, že budeme dobrými kamarády. Nemám žádnou rodinu, však víte,“ dodala, aniž se na ně dívala. „Jenom bratra.“

„Jo. A tvůj bratr nám ukradl mámu!“ vybuchl Guy. „Ale já tě tady nechci!“

„Padej do svého pokoje,“ pronesl Emmett. Jeho hlas byl hluboký a velice tichý, ale výraz, který se mu objevil v očích, přinutil Guye, aby zmizel bez jakéhokoli dalšího protestu.

„Guy říkal, že na nás budeš zlá,“ obrátila se k Melody s obavami Amy. „Tvrdil, že jenom děláš, že jsi hodná a milá, proto, abys získala Emmetta.“

Melody si klekla dolů na kolena před malou holčičku a pozorně si prohlížela její zelené oči v lehce opálené štíhlé tváři orámované culíky.

„Amy, vybavíš si, jak se někdy cítíš v přítomnosti cizích lidí? Myslím tím, že s některými se cítíš dobře a šťastná, a s jinými nervózní a nesvá, ano?“

Amy nakrčila čelo.

„Myslím, že ti rozumím.“

„Fajn. Občas se nám stane, že když jiné lidi ještě neznáme moc dobře, musíme věřit tomu, co v jejich přítomnosti cítíme. Já ti nemůžu slíbit, že se na tebe nebudu nikdy hněvat, že neztratím nervy a nepřestanu se ovládat, že třeba neporaním tvé city. Jsem taky jenom člověk a nejsem dokonalá. Ale milovat tě budu, a moc. Jenom když mně dovolíš, abych tě měla ráda,“ dodala s úsměvem. „Tebe celou. Vím, nikdy se už nemůžu stát tvojí skutečnou mámou, ale můžu být tvým kamarádem a ty můžeš být mým.“ Zdálo se, že s tím Amy souhlasí, protože se viditelně uvolnila a zklidnila. Usmála se. „Polk a já si myslíme, že jsi úplně báječná. Guy tě tady nechce, ale jenom proto, že si myslí, že se táta a naše máma někdy znovu zase vezmou.“ Udělala obličej. „Ale nevezmou.“

Melody se musela podivit moudrosti, která se v té malinkaté lidské bytůstce skrývala. Amy jí občas připadala jako hádanka. Už několikrát měla pocit, že je starší, než byl její skutečný věk osmi let.

„Miluješ tatínka?“ zeptala se jí zčistajasna Amy.

Melody celá zčervenala a zastyděla se.

„Jo. Miluješ ho?“ zopakoval to po ní Polk. Jeho usmívající se oči se pod brýlemi zdály větší než ve skutečnosti byly.

Emmett sešpulil rty a v očích se mu zajiskřilo. „Správně, děťátka, přinuťte ji, ať to řekne!“

Melody na něho pohlédla.

„Ty buď pěkně zticha.“

„Chci to vědět,“ zaprotestoval. Trochu se při tom zakuckal smíchy. „Co nadělám. Asi si to budu muset pak zjistit sám.“

Takže s Polkem a Amy to naštěstí prošlo dobře, díkybohu. Začali okamžitě mluvit o škole a za chvíli potom se už na stole objevila večeře. Guyovi jídlo do pokoje odnesla popuzená paní Jensonová, protože odmítal vyjít ven.

Chlapcovo chování bylo to jediné, čeho Melody litovala, když Emmett svěřil děti do péče hospodyně, a odvážel ji zpět do Houstonu.

„Nikdy mě nepřijme, nikdy se s tím nesrovná,“ řekla, když vstoupili do jejího bytu a zavřeli za sebou dveře. S obavami pohlédla na Emmetta. „Ale já přece nemůžu stát mezi tvým synem a tebou… Emmette!“

Uprostřed její řeči ji bez jakéhokoli předchozího varování zvedl z podlahy a přenesl opatrně do temné ložnice. Jemně ji položil na postel a lehl si vedle ní. Když se znovu pokusila něco říct, umlčel její rty tím, že je překryl svými. A o vteřinu později už nemohla říkat vůbec nic.

Guy a jeho postoj k ní byly okamžitě zapomenuty během pomalé a důvěrné chvíle, která následovala. Emmett jí uvolnil šaty a svlékl je z ní tak jemně, že si toho téměř ani nestačila všimnout. Pak se jeho teplá ústa začala mazlit z každičkým kouskem jejího těla. Okamžitě se v ní probudily naprosto neovladatelné pocity, které způsobovaly, že se začala samou rozkoší svíjet a sténat.

Když si její oči přivykly přítmí panujícímu v ložnici a když pak obnažil její dokonalá ňadra, dokázala si všimnout jeho jiskřících očí, které ji upřeně sledovaly.

„Několikrát se mi už stalo, že jsem si myslel, že se mi snad jenom zdáš,“ pronesl chraptivě. Pak se jeho hlava sklonila dolů a začal se věnovat tomu, co jí onehdy ve stodole musel tak vysvětlovat. Jeho ústa jemně laskala její vzrušením vztyčené bradavky, aby se pak hladově, byť jemně, přemístila a začala se věnovat tuhé měkkosti jejich nejbližšího okolí. Laskal ji a líbal až k bodu čirého šílenství, a když pak jeho ruce pomalu vláčnými pohyby sestoupily k mnohem intimnější části jejího těla, ležela už pod jeho doteky naprosto bezvládná, zcela zotročená.

Překulil se potom na ni a objal ji, pořád ji, ležící pod ním, hladově líbal na ústa. Doteky látky jeho džínsů a trička na její nahé odhalené kůži ji přiváděly téměř k extázi, byly stejně vzrušující jako jeho ústa vyučující její.

Když pozdvihl svoji hlavu nad ni, přitiskla se k němu. Trhaně dýchal a jeho hruď tepala tlukotem srdce. Melody cítila na svém podbřišku jeho těžké, mohutné a netrpělivé mužství.

„Emmette?“ zašeptala netrpělivě.

„Chceš mě?“ zeptal se jí chraptivým a zadrhávajícím hlasem.

„Oh, ano,“ pronesla netrpělivě.

„Mě celého, teď a tady?“

„Ano!“

Vztyčil se a už to bylo. Jeho ruka vystřelila vzhůru a pokoj explodoval světlem.

V prvním okamžiku ležela na posteli naprosto šokovaná a nevěděla vůbec, co se děje. Pak ho spatřila, jak si prohlíží její tělo, její světle růžovou nahotu, kterou nedokázalo skrývat její jemné bílé prádlo, její vztyčené bradavky, doklad vzrušení a touhy, které byla plná. Začala rudnout a pokoušela se dlaněmi si přikrýt svoje ňadra, aby je před jeho lačným zrakem skryla.

Zakroutil hlavou a chytil ji za ruce. „Jsi přece moje,“ pronesl potichu a klidně. „Jsme zasnoubení. To mi přece dává právo, abych si tě prohlédl v celé tvé kráse. Dává mi to ještě i další práva a mám sto chutí si je vyzkoušet.“ Jeho vášnivý pohled pak klouzal ještě níž, přes její bříško až k dlouhým nádherným nohám. Jeho ruce následovaly jeho pohled a ona se opět začala bezmocně zmítat na pokrývce.

Zamířil dolů, se soustředěným, téměř odpovědným, výrazem ve tváři, a jeho prsty jemně pronikly pod elastický okraj jejích kalhotek.

Dotkl se jí tam a ona se mu okamžitě začala vzpírat, bojovat s ním.

„Neboj se,“ pronesl jemně. „To se jenom říká, že to bolí.“

„To… bude!“

Znovu se k ní sklonil, tentokrát výš, a pokryl jemnými polibky svých rtů její divoce rozevřené oči, líce, její chvějící se ústa. „Jsi celá vyděšená. Není proč. Není vůbec proč. Když se to stane, bude to jako bys vklouzla do vody, jako padání listu na podzim, bude to přirozené jako dýchání. Jsi tam velice měkká a pružná,“ zašeptal jí do ucha. „Přijmeš mě jako rukavice přijímají prsty.“

Tato analogie ji roztřásla. Pokryl znovu polibky její chvějící se oční víčka, jazykem přejížděl po jejích dlouhých řasách. „Nechci, abys ze mě měla strach. Slibuji, že ti nezpůsobím žádnou bolest, v žádném případě.“

S obavami v očích k němu vzhlédla, její oči byly doširoka rozevřené nejistotou a obavami.

Přikývl. „Myslím, že o tom vím všechno, což znamená víc než všechna slova.“ Pak se natáhl přes ni a zhasl lampičku, než si znovu lehl vedle ní. „Bude to pro tebe asi mnohem jednodušší ve tmě, že?“ zašeptal.

Vůbec nerozuměla tomu, co měl na mysli, předtím, než začal. Jeho jemné pohyby probudily okamžitě v jejím nezkušeném těle příval rozněcujících pocitů. Zpočátku se s nimi pokoušela bojovat a vzpírat se jim, ale posléze byla jejich přílivem natolik pohlcena a přemožena – přesahovaly jakoukoli dosavadní zkušenost celého jejího života. Poddala se jim, vzlykala pod jejich nápory, sténala, vplouvala v nich do jiných světů, svíjela se v nich v nepoznaném žáru, aby se nakonec na jejich vlně roztříštila v jásavém saltu vichřice doposud nepoznaného potěšení, jaké si nedokázala představit ani v nejdivočejších snech.

Pak ji Emmett objal a přitiskl se blíž k jejímu třesoucímu se tělu. Sám teď musel podstoupit hoj se svými démony touhy, dokud je neporazil. Jeho rty klouzaly pomalu po jejích žhavých tvářích a jemně ji uklidňovaly.

„To… bylo… nádherné,“ zašeptal přerývaně do jejího ucha. „To je to, co ti poskytnu o naší svatební noci.“

Tiskla se k němu, pořád ještě omámená. „Nikdy, ani ve snu by mě nenapadlo!“

„Jsi úžasná, mnohem úžasnější, než jsem mohl doufat,“ pronesl tiše a kolébal ji ve svém náručí. „Nic nepředstíráš ani si na nic nehraješ, že? A nestydíš se cítit to, co cítíš a co ti můžu poskytnout, nebo připustit, že to chceš.“

Dotkla se jeho lící a ucítila pod nimi svaly kolem čelisti. „Líbí se mi pomyšlení na to, že se to bude ještě opakovat, znovu a znovu, teď, když vím, jaké to je,“ zamumlala stydlivě.

Políbil ji se svou rozbolavěnou láskyplností. „Bude,“ řekl tiše. „Milování je záležitost dvou. Ale nemůžu se pokaždé připravit o svoje vyvrcholení a potěšení jenom ve tvůj prospěch.“

Byl překvapivě ohleduplným mužem. Zatím jenom zběžně jej poznala jako milence. Jakmile si na to jenom vzpomněla, už sebou její tělo na posteli nekontrolovatelně trhnulo.

„Chci tě, velice tě chci,“ pronesl, protože cítil a rozuměl tomu záchvěvu, který jí projel. „Ale počkáme, dokud nebudeme svoji, dokud nebudeme manželé. Nechci mít nějak poskvrněné vzpomínky na naše první milování. I když na druhé straně, takovýto předkrm je přece dovolený,“ uzavřel přemítavě.

Sklonil hlavu a přitiskl svoje ústa na její ňadro. Okamžitě ucítil její vzrušenou odezvu a uslyšel její sten.

Nicméně, nešlo v tom už dál pokračovat. Příliš silně po ní toužil a chtěl ji, a riziko, že by se to mohlo stát, rostlo každou minutou.

„Udělám nejlépe, když vyrazím domů, dokud ještě můžu,“ pronesl ironicky. „Nevstávej. A pokus se neomdlít. Rozsvítím světlo.“

Zpočátku měla v úmyslu začít protestovat, ale pak si uvědomila, že už to vlastně nemá smysl. Už ji znal, skoro tak dobře, jako by byl jejím milencem se vším všudy.

Zalilo ji světlo a ona tam ležela a nechala ho dívat se na ni. Kalhotky, které z ní stáhl, ležely v nohách postele. V cestě pohledu jeho zářivých zelených očí na její tělo neleželo vůbec nic.

„Jenom doufám, že nespoléháš na případný rozvod,“ řekl poněkud tlumeným, ale příjemným tónem. „Protože to by sis pak musel změnit jméno a odstěhovat se někam do džungle, abys přede mnou unikla.“

S potěšením pohlédla na jeho štíhlé tělo a onu jeho ještě neustále čnějící část. Dokázala si už představit, jak by ji dokázal rozemlít na kousíčky. Okamžitě začala prudce dýchat a musela pootevřít rty.

„To platí i pro tebe,“ zašeptala. „Taky budeš patřit jenom mně, po svatbě.“

„Ale je v tom ještě víc, než jenom fyzická touha, že?“ zeptal se jí tichým a důrazným hlasem.

„Ano.“

Podíval se jí do očí. „Pro mě taky, Melody,“ řekl. „Je toho už víc než dost, můžeme s tím začít. Obřad domluvím na příští sobotu.“

„Dobře.“

„A já si ověřím, jestli mám, co potřebujeme k tomu, abys rovnou neotěhotněla,“ dodal Emmett.

„Můžu zajít k doktorovi a požádat ho, aby mi dal nějaké pilulky,“ nabídla se.

Posadil se vedle ní na postel a v jeho očích se objevil znepokojený výraz. Pak zvedl ruku a přetáhl přes její nahé tělo pokrývku, ve tváři se mu objevil smutný až žalostný pohled. „Přílišné pokušení může zabít i hodně silného muže,“ pronesl úsečně. Jeho úsměv pomalu vyhledával. „Poslouchej, já vím že pilulky jsou tím nejjednodušším a nejspolehlivějším řešením a že všichni tvrdí, že jsou neškodné. Ale nedělalo by mi to dobře, kdybych cítil, že nějak ohrožuji tvoje zdraví.“

„Ale když nebudu brát pilulky… Slyšela jsem, že někteří muži mají neradi tamto, co se musí v takovém případě používat,“ namítla váhavě.

Jemně se dotkl její tváře.

„Pozor, já nejsem jen tak nějaký muž,“ odpověděl jí. „A myslím si… věřím tomu, že otěhotnění by neměla být náhoda.“

„Já vím.“ Hleděla na jeho ruku, která ležela na posteli vedle její hlavy. „Navíc i děti potřebují trochu času, aby si na mě zvykly, ještě předtím, než to všechno znovu pořádně zkomplikujeme.“

„Zatím si na to můžu dávat pozor já.“

„Pokud máš k pilulkám nedůvěru nebo z nich máš strach, můžeš jít se mnou a promluvit si s doktorem o tom sám,“ řekla. „Existují přece i jiné způsoby.“

„A jak by ses při nich cítila?“ Zčervenala a odvrátila pohled. Obrátil její tvář zpátky k sobě. „Melody, je to příliš vážná a důležitá otázka, jak zabránit početí, než abychom se při tom tvářili cudně a mlčeli k tomu. Tak jak by ses při tom cítila?“

Pohlédla do jeho vážných očí. „Nemám strach brát pilulky. Nemyslím si, že by se v nich skrývala nějaká zdravotní rizika. A chci ti být… být co nejblíž, když se spolu budeme milovat,“ pronesla chraplavým hlasem. „Co nejblíž, když budeme jedním tělem.“ Jeho tvář zbrunátněla. Projelo jím zachvění. „Oh, Emmette, já tě chci!“ Přitáhla ho k sobě a políbila ho s bezmeznou žádostivostí. Když se k ní přitiskl, odhrnul zároveň pokrývku s jejího těla. Ležel na ní a jeho kolena se vtiskla mezi její nádherné a teple vstřícné nohy a vklouzly mezi ně, roztřásly se, když ucítil pod sebou obnaženou intimitu její naprosté vstřícnosti.

Nahlas zasténal a jeho tělo se náhle zklidnilo, protože si uvědomoval nebezpečí celé situace. Musel dokázat utnout žár své palčivé touhy.

Pro její tělo to všechno bylo něčím naprosto novým, a proto po tom tak toužila. Velice dobře rozuměl této její touze, ale musel ji nějak ochránit před hrozbou, které stále zcela ještě nedokázala porozumět.

„Nech toho. Panebože, holčičko, prosím!“ Jeho ruce ji odsunuly o pár centimetrů od jeho zmučeného těla. Toužebně zasténala, ale on trval na svém. „Melody, mě to bolí.“ Stěží ze sebe tato slova dokázal dostat. Pořád pod ním ležela a tvářila se zvědavě. Její velké oči sledovaly jeho pobledlou tvář a ona cítila, jak se třese.

„Bolí?“ zeptala se nejisté.

Přitáhl si její ruce k sobě na ono místo.

„Jo, tady,“ pronesl chraptivě. „Tady to bolí jako čert. Musíš pode mnou přestat dělat takové pohyby, ano?“

„Dobře.“ Ale svoji ruku z onoho místa nesundala, dokonce i když se ji pokusil on odtáhnout. Trochu se jenom posunula nahoru a pak s neskrývanou zvědavostí pohlédla dolů.

Spatřil její výraz a z úst se mu vydralo něco, co se už pomalu podobalo zvířecímu zavytí. „Fajn. Tady.“

Přetočil se přes ni na stranu a lehl si vedle ní na záda. Stoicky snášel její pohled, její doteky i způsob, jakým onu část jeho těla jemně zkoumala přes látku jeho džínsů. Lehce se třásl, ale její doteky ho spíše uklidňovaly, než mu způsobovaly bolest.

Z ničeho nic svoji zkoumající ruku prudce stáhla zpět, jako kdyby se sama lekla svojí vlastní odvahy. Usmála se na něho.

Emmett přes ni přetáhl pokrývku. Porozuměla tomu beze slova, přikryla se jí, jako kdyby ji ohrožoval. Zároveň se na něho uličnicky usmívala.

„Čarodějko,“ obořil se na ni.

„Líbilo se ti to,“ vrátila mu to okamžitě.

Napjal se, pak sebou škubnul a za chviličku si položil ruce pod hlavu. Melody si ho pozorně prohlížela. Jeho tělo se začalo pomalu zklidňovat.

„Jestli na mně budeš provádět takové hodiny anatomie, nezbude mi, než abych odešel,“ pronesl důrazně.

Její obočí povyjelo nahoru.

„Ty tomu říkáš hodiny anatomie?“ zeptala se s hraným překvapením. „Když já jsem úplně nahá a ty tady ležíš oblečený?“

„Protože jsem nesmírně stydlivý,“ informoval ji.

Sešpulila rty a upřeně pohlédla na jeho džínsy. „Sundej je. Chci to. Zvládnu to.“

Usmál se na ni a nedokázal zakrýt rozkoš, jakou mu její rozkaz připravil. „Ani náhodou! K čertu, ženská, ty se vůbec nestydíš?!“

„Stud je pro lidi, kteří nechtějí provozovat sex s druhými lidmi.“ Naklonila se k němu blíž a rukama si přidržovala pokrývku na svých ňadrech. „Toužím po tom. Jsem naprosto vyhladovělá!“ zašeptala s jakoby žádostivým výrazem.

Pokusu o pro ni tak neobvyklé chování se musel pousmát. „Pojď ke mně, ty jedno moje velké utrpení.“

Strhl ji k sobě a políbil ji, ale nebyl to tentokrát polibek plný vášně, jen pomalý, sladký a láskyplný. „Zbožňuju tě,“ zašeptal. „A s tou džunglí to beru nazpět. Kdybys někdy ode mě chtěla utéct, musela by ses ukrýt přinejmenším na Marsu.“

„Fajn, budu si to dobře pamatovat.“ Také ho políbila. „A opravdu nemám žádné problémy s braním pilulek.“

Přikývl. „Je to koneckonců tvoje tělo. A rozhodnutí je jenom a jenom na tobě.“ Smutně se pousmál. „Nechci tě, sotva jsem tě našel, zase hned ztratit.“

Pocítila, jak se v ní rozlévá teplo. „Neztratíš,“ pronesla něžně. Odhrnula si dozadu z čela svoje husté tmavé vlasy. „Můžu tě pomilovat?“

Odtáhnul svoje ruce na stranu a přivřel oči. „Moc pospícháš.“

Jemně jej udeřila. „Ty velice dobře víš, co myslím.“ Na chvilku se jí zahleděl do tváře. „Myslíš to vážně.“

„Ano.“ Bloudila očima po jeho bradě a pak jimi postupovala ke rtům, kde se zastavily.

Přejel jí rukama po ramenou a polaskal bledě růžovou pleť. „Milování je pro ženy docela důležité, že?“ zeptal se jí s lehkým a nevážně míněným cynismem.

„Ale je také dost důležité i pro většinu mužů, že?“ odpověděla mírně. V jejích očích se objevil hřejivý výraz, hleděly na něj přímo a bez jakékoli známky falše. „Chci se s tebou… budu se s tebou milovat! Jakýmkoli způsobem! A že jsem se tě na to zeptala, to jenom znamená, že jsem chtěla být zdvořilá. Ale jestli bys s tím měl mít nějaké problémy, tak si nevšímej toho, že jsem do tebe úplný blázen.“

Povzdechl si a usmál se. „To bude docela obtížné, nevšímat si toho. Dokonce i tvoje ňadra dokáží zčervenat, když se na tebe podívám.“

„To… přece nedělají, Emmette!“ Hrábla rukou po pokrývce zakrývající její prsa, ale její pokus přišel příliš pozdě. „Vidíš?“ zeptal se jí a hlavou ukázal k purpuru, jež se jí objevil pod klíčními kostmi. Nicméně úsměv mu okamžitě odumřel na rtech. Téměř s posvátnou bázní se dotknul jejích překrásných ňader. „Jsi opravdu k pomilování. Nádherná,“ zašeptal. Slova, která teď pronesl, ze sebe skoro nevypravil, protože se mu hrdlo sevřelo silnou emocí. Zavřel oči a lehl si zpátky na záda na postel. „Musím odejít. Hned. Bez odkladu. Okamžitě!“ Musela se hodně držet, aby se jeho zoufalému výrazu nezačala smát. Znovu kolem sebe přetáhla pokrývku a postavila se. Vypadala tak domýšlivě, že se při pohledu na ni Emmett zamračil.

„Spokojená sama se sebou?“ zaskuhral. Bylo zjevné, že se opět pěkně vzrušil a nedokázal to nijak skrývat, jak ho o tom přesvědčil vševědoucí pohled jejích hnědých očí.

Pohlédla dolů do jeho rozkroku a pak zase zpět do jeho očí. „To si piš, že jo,“ pronesla a pak se na něho rozpustile zazubila.

Zasmál se, jakoby na svoji obranu, a potřásl hlavou. „Mizím odsud.“

„Do soboty,“ připomněla mu drze, když ho vyprovázela ke dveřím. „A pak už budeš můj, jenom můj.“

„A ty zase jenom moje,“ nenechal se zastrašit Emmett. Rukou svíral kliku od dveří a hleděl na ni s tichým zamyšleným výrazem ve tváři. Před sebou viděl její zrůžovělý obličej, nateklé rty a oči plné radosti. Měl pocit, že se mu musí srdce roztrhnout touhou po ní.

Melody napětí a touhu, kterých byl pln, viděla, a dobře jim rozuměla. „Za nic na světě ti neublížím,“ pronesla znenadání se smrtelně vážným výrazem. „A budu tě milovat, dokud to jenom trochu půjde, dokud to nebude moc bolet. Jestli nejsi opravdu přesvědčený, že by to tak mělo být, řekni mi to rovnou, teď a tady. Když už s tebou budu žít, upřímně řečeno, nevím, jestli bych kdy dokázala nechat…“

Přitiskl prsty na její rty a umlčel ji uprostřed slova. „Láska s sebou nepřináší žádnou záruku, že to, co do ní investuješ, se ti na sto procent vrátí. Je to vždycky riziko, sázka do loterie. A budeme ho sdílet společně.“

„Dobře.“

Smutně si povzdechl a usmál se na ni. „Vyspi se dobře.“

„Ne, to se tedy nevyspím,“ odpověděla mu.

„Ani já ne.“ Jeho oči potemněly. „Kdybys jenom věděla, jak moc bych tě chtěl,“ přiznal se upřímně. V jeho hlasu byly cítit silné a vypjaté emoce.

„Tak se mnou zůstaň,“ řekla potichu.

„Jak po tom jenom toužím,“ pronesl vášnivě. „Ale musíme to všechno provést řádně. Ne kvůli nám samotným, ale kvůli dětem. Svatba s nevěstou oblečenou do bílého je možná v této společnosti, která už dávno ztratila jakýkoli řád, jenom nějakým přežitkem, ale já chci, abychom ji takovou měli.“

Usmála se na něj. „Já taky. A udělám pro tebe cokoliv.“

Po těchto jejích posledních slovech jím prokmitlo jakési vnitřní světlo. Pousmál se na ni, poněkud omámeně, protože v něm ještě doznívalo, co v ní vyvolala. „Vskutku cokoliv?“ zamumlal.

Pozorně na něj pohlédla. „Ano, téměř cokoliv. Ale nebudu se pusinkovat s hady nebo pojídat čokoládu pokrytou mravenci jenom proto, že by sis to přál.“

Naklonil se k ní a rychle jí na ústa vtiskl polibek. „Fajn. Žádné líbání hadů a žádné pojídání mravenců. Takže: dobrou noc!“

„Dobrou noc.“

Zamrkal na ni a vyšel ze dveří. Melody za ním zamknula. Nicméně první myšlenka, která ji napadla, když se otočila od dveří, bylo, že pokud by to byl had, mohla by přece zavřít oči, až ho bude líbat…

Emmett právě skončil se zařizováním malého obřadu, když se v jeho kanceláři zjevil Guy. Ruce měl vražené v zadních kapsách kalhot. Vypadal sice poněkud zkroušeně, ale i přesto se tvářil stále bojovně.

„Ano?“ zeptal se ho Emmett odměřeně.

Guy pokrčil svoje tenká ramena. „Chtěl bych se omluvit,“ prohlásil prkenně.

„Za co?“

„Za to, co jsem řekl. Za to, jak jsem se choval.“ Guy upřeně zíral na podlahu před svými chodidly. „Naše máma se už nikdy nevrátí zpátky, že?“

„Ne.“

Pomalu a nahlas nabral vzduch do plic, ještě předtím, než se odvážil pohlédnout na Emmetta. „Ale neutekla kvůli mně?“

„Pochopitelně, že ne,“ ujistil ho Emmett. „Miluje vás všechny, svoje děti. A jestli to chceš opravdu vědět, to já jsem jí nedovolil, aby s vámi mohla zůstat v kontaktu, když odešla,“ přiznal se upřímně, i když to pro něj bylo nesmírně obtížné. „Bylo to ode mě zlé. Velice zlé a špatné. Pokud by ses s ní chtěl vidět, stačí říct, a všechno bude v pořádku.“

Guy na to asi minutu nic neřekl. „Melody mě nenávidí, že?“

„Ne, tak to není. Melody není taková, že by dokázala lidi nenávidět,“ odpověděl mu Emmett potichu. „Ale ty jsi jí to ani trochu neusnadnil, vůbec ses jí ani nepokusil vyjít vstříc.“

„No jo. Myslím, že mi nikdy nedokáže zapomenout tu věc s její kočkou.“

„Pokud jí vyjdeš jenom na půl cesty vstříc, myslím, že to pro ni nebude žádný problém,“ řekl Emmett. „Musíš udělat kompromis. Pokud jde o dělání kompromisů, já sám jsem špatný učitel, ale pokouším se to naučit. Oba se to musíme učit.“

„Dobře. Zkusím to.“

Emmett se usmál. „A možná bys ještě mohl i pouvažovat znovu nad svojí účastí, pokud jde o ranč. Potřeboval bych pomoct a mohl by ses o to trochu začít zajímat,“ dodal.

Guy se zamračil. „Myslím, že bych mohl.“ Opatrně pohlédl na svého otce. Emmett se už tvářil o hodně jinak, než před chvílí. Vypadal šťastně.

„A ve škole na tom jsi už lépe?“

„Od té doby, co jsem zmlátil Budda Haskella, je to všechno už mnohem lepší,“ odvětil Guy prostě.

„Cože jsi?“

„Pronesl poznámku a smradlavých rančerech, kteří celý den chodí v kravských…, v hnoji.“ Guy se rychle opravil a při tom se zazubil. „Řekl, že smrdíš stejně. Tak jsem mu jednu vlepil. Učitelka se naštěstí zrovna nedívala, povídala si s jinou, takže si ničeho nevšimla.“ Zasmál se. „Buddy pak řekl, že upadl na dveře.“

Emmett pohlédl vzhůru.

„Ty, poslouchej, to…“

„Musím jít dělat domácí úkoly,“ vyhrkl rychle Guy. „A musím se do toho pustit hned teď, rovnou. A taky pomáhám Polkoví se zlomky.“ Poněkud se zachmuřil. „Není to zvláštní, že dokáže násobit bez problémů z hlavy, ale sečítat čtvrtinu s polovinou nedokáže?“

„Z Polka jednou vyroste velký vědátor,“ poznamenal Emmett.

„Bůh nám buď milostiv, jestli se do té doby nenaučí zlomky,“ zapřemítal Guy nahlas. A vypařil se pro svoje učebnice. Svého otce tam zanechal sedícího za psacím stolem.

Emmettovi se zazdálo, že zasvítila jiskřička naděje, že snad přece jenom Guy změní svoje chování. A když už se kvůli tomu za ním zastavil, byla to jasná známka, že by tomu tak mohlo být. Pak tady ještě zbývalo to, že Adell byla těhotná. Bude to muset chlapci říct. Ale teď pro to nebyl důvod a měl k tomu ještě spoustu času. Ještě spoustu času.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Svatební obřad se odehrával v místním metodistickém kostele. Přijeli na něj Teď Regan, stejně jako Tansy, Logan a Kit Deverellovi. Amy byla na svatbě za družičku a Polk nesl v náručí na podušce prstýnky. Guy seděl ztuhle a prkenně na kostelní lavici vyhrazené pro rodinné příslušníky. Tvářil se po celou svatbu odmítavě a vzpurně.

Navzdory rozhovoru, který měl se svým otcem, až do poslední minuty doufal, že ke svatbě nedojde. Toužil po tom, aby se tam objevila jeho máma a překazila obřad, prohlásila, že se zmýlila, že stále jeho tátu miluje a že si ho chce znovu vzít za muže. Ale nic z toho se nepřihodilo. Náhle Guyem projela jako blesk smutná myšlenka – nikdo ho nechce. Jeho matka utekla pryč a ani mu nikdy nezavolala či nenapsala. A teď jeho otec chce mít po svém boku někoho úplně cizího. Pohlédl na svého bratra a sestřičku, kteří byli při pomyšlení na novou nevlastní mámu tak šťastní. Musel toho co nejvíce využít. Bylo mu líto, že se záležitosti s Melody pro něj vyvíjely tak špatně. A jenom mohl doufat v to, že jeho táta ví, co dělá, a že ona nebude pomstychtivá.

Guy se zahleděl na obřad. Emmett právě pronesl ona slova a navlékl na Melodyin prst prstýnek. Zvedl její krátký závojíček a pak se na ni na dlouhou chvíli beze slova zahleděl. Teprve potom se k ní sklonil a políbil ji. Byl to ten nejjemnější a nejláskyplnější polibek, jaký od něho kdy dostala, plný úcty, respektu a potěšení. Vrátila mu ho stejným způsobem a překypovala při tom radostí.

Po skončení svatebního obřadu se u dvojice novomanželů na chvíli zastavil Ted Regan, aby jim poblahopřál. Melody o něm až doposud vždycky slyšela mluvit jako o „starém Reganovi“, a proto ji pohled na něj překvapil. Nebyl vůbec starý. Měl jen předčasně prošedivělé vlasy, a což bylo pro ni největší překvapení, sčesané na stranu. Měl světle modré oči a hubenou, dlouhou a silně opálenou tvář. Připomínal jí herce Randolpha Scotta, tento dojem ještě umocňoval jeho protáhlý texaský přízvuk, když promluvil.

„Nemůžu o sobě tvrdit, že bych si kdy chtěl někoho vzít,“ přemítal Teď nahlas. „Nicméně určitě to pro některé lidi bylo to nejlepší, co je v životě mohlo potkat. Všechno nejlepší a mnoho štěstí vám dvěma. A ať vás nikdy ani ve snu nenapadne, že byste se chtěli vrátit do San Antonia,“ dodal, když Emmettovi potřásl pravicí. Jeho světle modré oči se třpytily jako ocel. „Musel bych tě tam pak odchytit a přitáhnout sem zpátky na provaze, kdyby ses o to pokusil. Během jednoho měsíce jsi tady dokázal tolik, co jiní správci, které jsem tady měl najaté, za celý rok. Dokonce jsem ochoten ti nabídnout poloviční podíl na ranči, pokud by to měla být podmínka, abych tě tady udržel.“

Emmett okamžitě vyrostl o několik centimetrů. Nejenže si před chvílí vzal za ženu Melody, ale ještě k tomu taková chvála z úst na pochvaly skoupého Teda. Bylo to velice nezvyklé a jeho slova přijal s hrdostí a pýchou.

„Děkuju,“ Emmett odpověděl muži, který byl stejně vysoký, urostlý a ve formě jako on sám, i přes to, že mu bylo téměř čtyřicet roků. „Práce lady se mi hodně zamlouvá. V současnosti nevím o ničem, co by mě od ní mohlo odvést.“ Odmlčel se a zamračil. „Snad jedině to, kdyby mi nějaká kráva spadla do studny…“

„Nezdá se mi, že bys dokázal to té studny procpat byť jen tele,“ připomenul mu Teď. „Ledaže bys ho předtím uvařil a pak nakrájel na kousíčky.“

„Máš asi pravdu. Zůstanu tady minimálně na celé období.“

„Výborně.“ Stáhnul si svůj stetson do čela tak, že mu zůstal na hlavě sedět ve frajerském úhlu. „Vyrážím teď do Colorada na národní dobytkářské setkání. V tomhle průmyslu se v poslední době začíná pohybovat mnohem víc zatracených politiků než koní.“ Zatřásl hlavou a odkráčel od nich pryč.

„On se nikdy neoženil? Pročpak?“ zeptala se Melody svého muže, když sledovala očima odcházejícího vysokého muže.

„Říká se, že se v celém jižním Texasu ještě tak statečná žena nenašla,“ pronesl Emmett a vydechl. „Při zábavě je to velice příjemný a milý společník, ale když má špatnou náladu nebo vybuchne, dokáže člověka rozdupat na prach. Máme na ranči dva staré kovboje, kteří se pokaždé, když se tam Teď objeví, aby zkontroloval účetní záležitosti, ukryjí raději do stodoly, než aby ho náhodou někde potkali.“

„Ty to neděláš,“ ujistila se Melody.

Emmett se téměř zakuckal smíchy. Přitáhl ji blíž k sobě a oba pomalu zamířili k autu, kde už na ně čekaly děti. „Oh, Teď a já spolu vycházíme velice dobře. Jsme si podobní jako vejce vejci, víš.“ Uličnicky na ni pohlédl. „Copak sama dobře nevíš, že já taky dokážu člověka rozdupat na prach, když na to přijde?“

Melody se k němu přivinula. „Domluvme se na tom, že mě rozdupeš na prach dneska v noci, ano?“ zašeptala vroucně.

Zatajil se v něm dech. „Slečno, když vyslovujete takováto slova, vystavujete se nebezpečí, i budete zprzněna ihned na kapotě auta,“ pronesl s nevyzpytatelným výrazem Emmett. „A styďte se, když se opovažujete něco takového navrhovat muži a ještě k tomu tak blízko kostela!“

„Nevím o lepším místě, kde bych o tom mohla mluvit,“ pronesla Melody něžně. „Jsme přece oddáni.“ Zamávala mu před nosem svým prsteníčkem, na kterém měla navlečený prostý zlatý kroužek, o který jej poprosila.

„Naprostá nestydatost,“ poznamenal na to.

„To ano. Ale v noci budeš klečet na kolenou a děkovat samotnému nebi za to, že vůbec jsem, že existuju,“ pronesla Melody nafoukaně.

Emmett po ní střelil pohledem. „Ne, to se šeredně pleteš. Protože ty budeš tím, kdo bude klečet na kolenou a prosit o to, abych už přestal, škemrat o slitování.“

Melody se na něj zazubila. „Slibuješ?“

Nahlas se zasmál a objal ji. Nikdy ve svém životě nebyl tak šťastný jako v tomto okamžiku.

Až na Guyův přístup, napadlo ho, když zahlédl chlapcův koženě zdrženlivý pohled.

Guyova tvář měla obvyklý, důvěrně známý výraz. Bez úsměvu a naštvaná. Při pohledu na něj se Emmett přestal ovládat. Neuvědomoval si však, že je chlapec nervózní a plný obav, protože se hotovil poblahopřát jim, ale nebyl si jistý reakcí, jakou mohl očekávat od Melody.

Emmett byl připravený na to, že nenechá svého nejstaršího syna vrhnout jakýkoli stín na svatební den. A za nejlepší způsob, jak tomu předejít, považoval neočekávaný útok. „Ani slovo,“ obořil se na Guye, který už už otvíral ústa k blahopřání. „Anebo pomažeš pryč a začneš navštěvovat vojenskou školu, jak jsme už o tom jednou spolu mluvili.“

Melody okamžitě šokoval výraz zděšení, který se objevil na Guyově tváři.

Chtěla začít protestovat, avšak Emmett ji ihned zarazil.

„Doposud jsem ti poskytoval víc volnosti, než sis zasloužil,“ řekl s mrazivým tónem v hlase chlapcovi. „Ale už se tě nehodlám vícekrát o nic doprošovat. Melody je moje žena. Pokud to nebudeš akceptovat, myslím, že taková dobrá soukromá škola bude nejlepším možným řešením. Mně to bude vyhovovat. A doufám, že i tobě.“

Guy zesinal a byl najednou bílý jako křída. Polkl. „Nechci jít pryč do žádné školy.“

„Je to všechno jenom na tobě. A o jiné možnosti nevím a neuvažuju,“ pronesl Emmett stroze.

Guyova hlava se pozvedla, bylo vidět, že s posledními zbytky hrdosti, které v sobě ještě dokázal najít. „Můžeme jet domů, pokud vy chcete.“ Pak krátce pohlédl na Melody a potom se ihned jeho oči odvrátily. „Gratuluju vám,“ vyrazil ze sebe chladným tónem. Obrátil se a usadil na zadním sedadle, kde už trůnili Polk a Amy, oba vyděšení a rozčílení předchozí výměnou názorů mezi jejich otcem a bratrem.

Melodyino srdce zabolelo při pohledu na chlapcovu poraněnou hrdost. „Oh, Emmette!“ zasténala.

Emmett odvrátil svůj zrak od jejích prosících a vyčítavě hledících očí. „Někteří hoši zkrátka vyžadují pevnou ruku,“ pronesl odměřeně. „Byl jsem na ně všechny příliš mírný a oni postupně zvlčili a stali se až moc divokými. A věř mi, není to nic příjemného, znovu přitvrdit ve výchově, když už jednou člověk povolil.“ Podíval se na ni. „Nechci Guye nijak trápit nebo zraňovat. A nechci ho posílat pryč, dokud opravdu nebudu muset. Ale sama musíš přece cítit, že dovolovat mu útočit na tebe a diktovat ti, co se mu zamane, není možné. Je mu přece teprve jedenáct.“

„To já vím, ale…“

Sklonil k ní hlavu a jemně ji políbil. „Zabere tó nějakou dobu. Oba víme, že teprve začínáme. A pokus se tím neošklivit si naši budoucnost.“

„Dobře. Zkusím to.“

Ale nenechá to tak, pomyslela si. Jenom počká, až Emmetta přejde vztek, a pak se pokusí si s ním o Guyovi promluvit. Vůbec neměla v úmyslu dovolit mu, aby chlapce poslal někam pryč bez toho, že by se s ním ještě předtím pokusila sblížit. Byl to koneckonců Guyův domov, stejně jako Emmettův či její. Výraz na chlapcově tváři ji znepokojoval.

Odvezli děti domů, kde jim zároveň ke svatbě poblahopřála zářící paní Jensonová. Pak se Melody převlékla ze svatebních šatů do jednoduchých šedých cestovních. Vyráželi totiž spolu na krátkou třídenní svatební cestu do Cancúnu. Děti sice byly zklamané, že musí zůstat doma, ale Melody slíbila Polkoví a Amy, že tam všichni co nejdříve jako rodina vyrazí. Amy k tomu ještě poznamenala, že se domnívá, že čerstvě vzatí manželé potřebují být krátkou dobu spolu sami. Tato poznámka vyvolala u Emmetta bouři smíchu.

Guy se svým otcem nemluvil a ani na něho nepohlédl. Melody se u něj zastavila, v okamžiku, kdy se Emmett loučil se zbylými dětmi.

„Neboj, neudělá to,“ řekla mu. Usmála se na něj. „Všechno bude v pořádku, uvidíš.“

Guy z toho zůstal úplně paf. Dokonce ze zebe nedokázal vydat ani hlásku. Ani ve snu by ho nenapadlo, že by mu něco k celé záležitosti Melody řekla, poté, jak se k ní choval a jak na ni útočil. A teď jí na to chtěl odpovědět a nedokázal to. Nešlo to.

Bylo už příliš pozdě. Byla pryč, s jeho tátou.

„Sluší jim to spolu, že?“ zeptala se Amy s povzdechem. Pak pohlédla na Guye. „Ty to ještě schytáš, až se Emmett vrátí. Choval ses na svatbě úplně příšerně.“

„Nic neschytám. Ale možná hned teď něco schytáš ty, jestli okamžitě nezavřeš tu svoji pusu,“ pronesl k ní výhružně Guy.

„Nemůžete už vy dva spolu přestat bojovat? Podívejte, jak si Alistair hraje se šňůrkou!“ pronesl Polk a v ruce držel nějaký kousek motouzu, po jehož volně visícím konci se kocour divoce sápal.

Obrovitý mourek zůstal na ranči a paní Jensonová dostala přísné rozkazy, že ho nesmí v žádném případě pouštět ven. Guy sledoval spolu s Amy a Polkem kocoura. Mohl jen doufat, že stejně jako Melody má i Alistair povahu ochotnou odpouštět. A pokud ne, mohlo by to tady začít být hodně vzrušené, pomyslel si Guy.

V Cancúnu si Melody připadala jako ve snu. Modrá barva mořské hladiny a blyštivá běl pláží ve spojení s moderní mexickou architekturou zdůrazňující motivy prastaré mayské kultury, to všechno vytvořilo směs dojmů, která Melody fascinovala. Sice už Mexiko navštívila předtím, ale tuto jeho část ještě ne. Navzdory mrakům všudypřítomných turistů se cele do atmosféry místa a okolní krajiny ponořila.

Emmett ve svých bílých plavkách vypadal fantasticky. Melody musela dychtivýma očima obdivovat jeho dlouhé, hubené, leč vypracované nohy, a to už vůbec nemluvě o jeho mohutné hrudi pokryté porostem černých chloupků, svalnatých pažích a plochém břichu. Vypadal opravdu přenádherně a zřejmě si totéž o něm myslela i spousta dalších žen. Procházely se kolem se svými ochable vypadajícími muži s mléčně bílou kůží a mohly na Emmettovi oči nechat.

„Ještě se na něj jednou takhle podívej a vyskočím a vyškrábu ti oči, slečinko,“ zamumlala výhružně Melody. Nevydržela už další z obdivných ženských pohledů směřujících na Emmetta.

„Copak se to děje?“ zeptal se jí Emmett a ani se nenamáhal pořádně rozevřít svoje přivřené oči.

„Ta vyzáblá brunetka! Co jsme ji právě minuli. Civěla na tebe naprosto vyzývavě.“

„Miláčku, ty snad žárlíš?“ škádlil ji Emmett.

Pohlédla mu přímo do očí a ani nezamrkala. „Proč se se mnou nevrátíš zpátky k nám do pokoje a neověříš si to?“

Srdce se mu divoce rozbušilo. „Nejsme venku ještě ani hodinu nebo nějak tak. Říkal jsem si, že bys mohla být trošičku unavená,“ pronesl něžně.

Pomalu pohodila hlavou. Její dlouhé nádherné vlasy byly rozpuštěné a povlávaly v mírném mořském vánku. Podívala se mu zpříma do jeho zelených očí. „Chci tě,“ zašeptala.

Jeho tělo na její přímou výzvu okamžitě zareagovalo. Usmál se se sebevědomým výrazem. „K čertu, Melody!“

Nakonec se přece jenom rozhodla pro pilulky, protože jí to přišlo jako nejjednodušší a nejbezpečnější způsob, jak zabránit otěhotnění, dokud na ně nebudou připravení. Zastavila se a vztáhla k němu ruku. „Čekala jsem dvacet roků,“ zamumlala úsečně. „Jenom doufám, že to vůbec dokážeš ocenit.“

Zhoupl se v kolenou a v očích se mu zablyštělo tak, že Melody okamžitě zrudla. „Miláčku, to ti můžu garantovat, že si toho vážím.“

Vzal ji za ruku a vrátili se zpět do svého pokoje, plni vzrůstajícího vášnivého napětí.

Sotva se za nimi zavřely dveře pokoje, vrhla se přímo do náruče jeho silných paží. Rozhodla se, že si vůbec nebude připouštět, jak je z toho, co je čekalo, nervózní. Byl ještě den, ale nikdo z nich už nedokázal pomyslet na to, že by měli vyčkávat až do noci. Kromě toho, pomyslela si, když k němu zvedla svou tvář, miluje ho. Bude to všechno v pořádku, pokud ji nebude

srovnávat s některou ze svých bývalých milenek. Doufala jenom, že s ní bude spokojený. I když byla statečná, cítila se příliš nezkušená na to, co ji čekalo.

Její obavy však okamžitě pominuly, když se k ní sklonil, aby ji políbil. Žár jeho těla a šikovnost jeho úst a rukou brzy přetavily její nervozitu ve smyslnou zimnici.

Položil ji na postel a téměř neznatelně ji zbavil všeho, co mu stálo v cestě, takže za chvíli již kolébal její tělo v předehře jejich prvního milování.

„Pššt,“ zašeptal, když se v jeho náručí začala svíjet a divoce se k němu tisknout. „Nepospíchej tolik, maličká. Dýchej zhluboka. Nech to plynout pomalu. Přibrzdi.“

„Chci to, až to bolí,“ zasténala třesoucím se hlasem, když jeho ústa ochutnávala a rozněcovala její. „Celá bolím touhou.“

„Já taky,“ pronesl s nejistým úsměvem. „Ale musíme pracovat na tom, abychom explodovali společně, a pro tebe je to ještě příliš brzo, i když si třeba myslíš pravý opak. Ne, nedotýkej se mě tak, ještě ne,“ řekl jí jemně a přidržel její ruku. „Všechno to budeme dělat jenom kvůli tobě. Já přijdu na řadu až později, když si budu naprosto jistý tím, že už můžeš, že už jsi připravená až k těm tvým nádherným růžovým bradavkám… Polib mě, miláčku.“

Jemným tlakem přitiskl znovu její ústa ke svým, a začal ochutnávat její tělo, stejně jako ochutnával její rty, aby se po chvíli hladový touhou přemístil k jejím ňadrům a plochému a měkkému bříšku. Zkoumal ji a objevoval, jak pro sebe, tak pro ni samotnou, a její tělo se pod jeho doteky stávalo čím dál tím víc bláznivějším touhou.

„Už nemůžu… bolí to!“ zaskuhrala nakonec a v očích se jí zračila muka touhy vybičované do krajnosti. „Oh, prosím!“

„Dobře,“ zašeptal láskyplně a posunul se k ní blíž. „Jemně, maličká,“ vydechl. „Jemně, jenom jemně.“

Pevně ji držel, jeho tvář se tyčila nad její, jeho svalnaté tělo se nad ní napjalo a on ji několika rychlými pohyby pod sebou umístil do správné pozice a počal klouzat svým tělem dolů. Měl strach, že ji příliš poraní, protože bude v nastávajících okamžicích jejím prvním milencem. Ale ona se mu nevzpírala, nebojovala s ním. Ležela tam pod ním, celá se chvěla, a její doširoka otevřené oči na něj hleděly s bolestí a napůl radostným údivem, sledovaly jeho napjatou tvář, když pronikal do její sladké měkké nevinnosti a pomalu ji celou zaplňoval.

Pak se otřásla a neznatelně vzepjala. Starostlivě ji pozoroval, dokud se celičká neuvolnila. Emmett stěží popadal dech. „Je to zlé? Bolí to?“ dokázal se sebe vypravit.

„Bylo. Teď už ne.“ Zavřela oči a pak pomalu přinutila svoje tělo, aby ho přijala. A náhle se to stalo, bylo to tady, se vším všudy. Vydral se z ní dlouhý výdech ulehčení a úlevy.

Posunul se v ní co nejdál to jen šlo a zároveň bojoval s krutou touhou po svém vyvrcholení.

„Už to nikdy víckrát bolet nebude,“ zašeptala stydlivě.

„Je to přesně tak, jak říkáš,“ zasténal. „Oh, Emmette,“ vydechla pak. Pohnula se mu klínem vstříc a sledovala ho, jak se celý zachvěl.

Jeho reakce se jí líbila. Najednou si připadala jako celá a sebejistá žena. Znovu se pohnula. Zaprotestoval, ale nepokusil se s tím nic udělat, zastavit ji. Jeho tvář se napjala a začal ztěžka dýchat. Milovala ho. Bude to tak nádherné, už to začínalo být nesmírně krásné. „Čarodějko!“ zasténal znovu. „Líbí se ti to?“ poškádlila ho a znovu se smyslně pohnula.

„Ukážu ti, jak moc se mi to líbí,“ vydechl do jejích úst. Rychle sklouzl na jednu stranu a přitáhnul ji současně k sobě. Jeho silné dlouhé paže ji chytily za boky a usmál se na ni, v jeho pohledu se zničehonic zračilo něco divokého a nespoutaného. Jedna jeho noha sklouzla mezi její a pronikl do ní, mnohem hlouběji, než byl ještě chvíli před tím.

Zasténala, zaskočena náhlým přívalem rozkoše, která prorážela jejím tělem v explozích divokého žáru.

„Máš pocit, že se mi tak rychle dokážeš přizpůsobit?“ zašeptal s něžnou láskyplností a znovu a znovu škádlil její horká ústa s vášnivou láskyplností. A po celou tuto dobu ji laskal prsty, pronikal do ní stále hlouběji a hlouběji. Pozorně sledoval Melodyin výraz ve tváři a nemohl se vynadívat na ohromený úžas v jejích temných očích. „Jak se při tom cítíš?“ zeptal se jí potichu.

Při jeho prvním náhlém pohybu vykřikla šokem z nenadálé rozkoše. Zaryla nehty do Emmettových pevných ramen, ale úžasné vlny vzrušení jí prostupovaly pořád rychleji a rychleji. Jeho celičké tělo se soustředilo do jediného místa – jeho nástroje rozkoše, který ji ovládal a pronikal hloub do nitra, které až doposud bylo pouze jejím vlastnictvím. Na tváři se mu usídlil ďábelský výraz, když sledoval oheň, kterým se rozněcovala, když cítil, jak se její tělo v extázi svíjí proti stále tvrdšímu hrotu jeho vášnivé touhy.

Teprve až začala chraptivým hlasem skučet rozkoší, dovolil si uvolnit se. Teprve tehdy si i on sám začal dopřávat potěšení blížící se pomalu k bezvědomé rozkoši.

A když se konečně onen výbuch dostavil, začal jím divoce prostupovat jako bouřlivé vlny, hra přílivu a odlivu, otřásající jím až do morku kostí. Na vrcholném bodu rozkoše zašeptal její jméno, pak je opakoval znovu a znovu, držel se jí jako by se jí chtěl nasytit.

Nebylo to takové jaké to znal doposud s jinými ženami. Ještě pořád se rozkoší třásl a nedokázal chvění zastavit. Vklouzl svýma nohama ještě hlouběji mezi její, převrátil ji nad sebe a zůstal na chvíli naprosto bezmocně ležet pod jejím měkkým a teplým tělem. Pak jí jemně přitáhl dolů hlavu ke své a jejich ústa se znovu spojila. A opět se začal jemně rytmicky pohybovat.

Melody si nikdy předtím ani ve snu nedokázala představit, jaké to bude. Byl ve své vášnivosti nevyčerpatelný a jeho obratnost a umění milování sahaly daleko za jakékoli její sny. Pozvedl ji do výšin sexuální rozkoše, o kterých ani netušila, že vůbec mohou existovat, poskytl jí nekončící extázi, probudil v ní zcela a úplně dřímající prostopášnou ženu a naprosto ji vyčerpal, ještě předtím, než se den proměnil v noc.

A když už byla se silami v koncích tak, že se ani nedokázala otočit, aby opětovala jeho polibek, upadla konečně do hlubokého bezesného spánku…

Najednou ji vyrušila sladká vůně a pocit světla za zavřenými víčky. Do očí jí něco prudce zářilo. Zvedla ruku, aby se před světlem zakryla. Pochopila už, že to jsou sluneční paprsky prodírající se benátskými roletami na oknech.

Pomalu otevřela oči. Emmett jí před nosem, tak, aby cítila jejich sladkou vůni, přidržoval teplé čerstvé pečivo.

„Hladová?“ zeptal se jí tiše a usmál se.

Byl už oblečený a i ona na sobě měla jemnou noční košilku. Vůbec si nedokázala vybavit, že by si ji kdy oblékla, ale asi tomu tak muselo být. Také se na něj usmála. „Úplně umírám hlady. Oh!“

Pohnula se a okamžitě se jí tvář stáhla do bolestivé grimasy. Emmett se divoce rozesmál, protože velice dobře věděl, co bylo příčinou jejího bolestného úšklebku.

„Copak, něco tě bolí?“ zeptal se jí s láskyplnou sympatií.

„Ano, jsem úplně celá rozbolavělá,“ zamumlala a okamžitě celá zčervenala. „Ale ty přece musíš mít celá záda naprosto rozbitá…“

Jemným polibkem přerušil její další slova. „Jsi ta nejlepší milenka, jakou jsem kdy potkal,“ zašeptal.

„Ale to přece nemůžu být,“ zašeptala. „Nevím o tom zhola nic.“

„Ale kdepak. Víš,“ odpověděl a přinutil ji polibkem přivřít oční víčka. „Velice dobře víš jak se se mnou milovat a v noci jsi to i dokázala. Byla to nejkrásnější a nejdokonalejší noc celého mého života. Myslím, že i Mars už po ní není dostatečně daleko, kdyby ses někdy ode mě pokusila utéct.“

Melody vzdychla a přitulila se k němu blíž. „Oh, Emmette, mně se tak moc líbilo!“

„To jsem rád. Mně taky.“ Pak zvedl hlavu a svraštil obočí tak, že vypadal nesmírně žalostně. „Obávám se však, že pár dní budeme muset být jenom dobrými kamarády a přáteli.“

Dlouze se na něj zadívala zpod svých dlouhých řas.

„Ve zdravotní výchově nám ale nikdo neříkal, že je po tom člověk tak rozbolavělý.“

„Promiň, to je jenom moje chyba,“ pronesl a zatvářil se provinile. „Když to bylo poprvé, měl jsem pak s tím přestat. Ale nedokázal jsem to, neudržel jsem se. Omlouvám se. Předtím to byla strašně dlouhá doba a já jsem tě měl plnou hlavu. Ale příště si už dám víc pozor, už se budu víc kontrolovat.“

„Neřekla jsem to proto, že bych si stěžovala,“ odpověděla mu upřímně Melody. „Miluju to. Znovu a znovu, hned teď, bych to chtěla, kdybych mohla.“

„Já taky. Teď to pro mě bude pár dní úplné peklo.“ Jemně přejel svými rty přes její. „Mělo cenu, čekat na to všechno tak dlouho?“ zeptal se jí. Hlas mu zněl vážně a pozorně hleděl do jejích tmavých měkkých očí.

„Ano,“ zašeptala. „Mělo to cenu. Mělo to smysl, čekat na to celý můj dosavadní život.“

„Pro mě taky,“ odpověděl stručně. „Můj ty bože, nikdy by mě nenapadlo, že by to mohlo být tak krásné jako s tebou.“ Jemně jí přejel prstem po tváři. „Paní Deverellová,“ pronesl a políbil ji na čelo s láskyplnou jemností. „Paní Melody Deverellová.“

Rukama ho objala kolem šíje a skryla svou tvář v rozkošně teplém důlku pod jeho hrdlem. „Já ještě pořád spím.“

Sklonil se k ní a vzal ji do náruče, a přenesl ke křeslu. Pak se do něho posadil, Melody měl na klíně. Podal jí do ruky vonící pečivo. Potom natáhnul ruku a zvednul k jejím rtům šálek s kávou.

Usrkla doušek a pak na něj zvědavě pohlédla. „Co máš dneska v plánu?“ zeptal se tiše. „Být celou dobu s tebou.“ Usmál se. „A co ještě?“

„Nic,“ odpověděla. „Jenom tohle.“ Naklonila se k němu a jemně stiskla svými rty jeho. „Tak moc tě miluju. Víc než cokoli nebo kohokoli na světě. Znovu ho políbila a ucítila, jak se při tom zachvěl.

Emmett odložil hrníček s kouřící kávou dolů na stůl a otočil ji k sobě, čelem ke své široké mužné hrudi. Svíral ji pevně, avšak nebyla v tom žádná žádostivost. Dlouho ji takto držel a díval se přes ni do okna za jejími zády. „Pojďme si lehnout,“ vydechl jí pak do spánku. „Budu tě pevně držet, zatímco budeš spát.“

Ospale se na něj pousmála a přitulila se k němu. Svou tvář opřela o jeho rameno.

Usnula a Emmett ji fascinovaně pozoroval. Barvu na jejích tvářích, jemné výdechy, které cítil na hrdle, důvěřivost, s jakou se o něj opírala. Uvědomil si, že nikdy ve svém životě nebyl tak šťastný jak v tento den.

Avšak zároveň jím prohlodával smutek a pocit provinění z toho, že jejich první intimní sblížení proběhlo tak divoce a bouřlivě. Melody se mu cele oddala, otevřela se mu, milovala se s ním, a přizpůsobila se, podřídila jeho zuřivé vášni. Namísto toho, aby jí poskytl jemnou laskavost a vášnivost, přišla divoká bezuzdnost. To proto, že na ni myslel tak dlouho a toužil po ní tak vášnivě. Měl se dokázat ovládnout a držet zpátky.

Pohlédl znovu dolů, na její klidnou a usmívající se tvář, a opět pocítil divokou a bolestiplnou touhu znovu ji pod sebou mít na posteli a předvést jí nejbáječnější druh vášně, jaký znal a ovládal.

Zarazil se. Až příště, sliboval si v duchu. Bohužel, věci se měly tak, že Melody asi nebude schopna intimního styku několik následujících dní, zřejmě až do té doby, než se navrátí domů. Rozčarovaně se zašklebil. Fajn, co se dá dělat. A lepší později než vůbec. O minutu později už zavřel oči a usnul také, v hřejivém a důvěrném objetí její lásky.

Když Emmett s Melody vstoupili do vchodových dveří obytné budovy ranče, zíral Guy upřeně ven z okna. Téměř umíral obavami z toho, jestli Emmett dodrží svou hrozbu a pošle ho do vojenské školy. Vůbec nevěděl, jak se vyrovnat s takovým množstvím změn, které v jeho životě zničehonic nastaly. Už nebude patřit do své vlastní rodiny. Pro Emmetta a Melody se stane outsiderem, jakýmsi nechtěným přívažkem. Oproti tomu Amy a Polk byli nadšením bez sebe. Budou mít rádi Melody a Melody bude mít ráda je. Nebyl si vůbec jistý tím, jestli by to on sám dokázal. Možná, že si ho bude Melody ještě nějakou dobu předcházet, ale všechno určitě skončí v okamžiku, kdy si jeho otce konečně omotá kolem prstu. Někteří z jeho přátel ve škole měli nevlastní rodiče. A on od nich o tom občas slýchával hrůzostrašná vyprávění. Ó, proč, proč jenom se lidé rozvádějí, pomyslel si plný úzkosti.

Melody se objala s Amy a Polkem a pozdravila s paní Jensonovou. Když vešla dovnitř domu, rozhlédla se po Guyovi. Podíval se na ni opatrně a se zřejmými obavami.

„Jak se máš?“ zeptala se ho.

Pokrčil rameny, plný bolestného ostychu. Melody vypadala v jeho očích velice šťastně. Byl to ohromující rozdíl, ve srovnání s tím, jak vypadal a cítil se on.

„Guyi, mohl bys alespoň říct ahoj. Co myslíš?“ ozval se Emmett a v očích se mu zablesklo. Zasáhl do toho však příliš rychle.

„Ahoj,“ odpověděl Guy a sklopil oči.

Melody položila rychle svoje prsty na Emmettova vztekem sevřená ústa. „Nech toho a pojďme se převléci. Potom vám chci rozdat dárky,“ pronesla rychle. Ještě dřív, než mohl Emmett napáchat další škody pokud šlo o velice křehké vztahy, které teď měl se svým nejstarším synem. „Přivezla jsem vám všem nějaké věci,“ řekla dětem. „I paní Jensonové.“

„Pro mě? Oh, jak je to od vás milé, paní Deverellová!“ prohlásila překvapeně jejich hospodyně. Neočekávala předtím, že by s mladičkou Emmettovou ženou měla nějak dobře vycházet. Ale začínalo se ukazovat, že tato žena není taková, za jakou ji považovala. Chovala se úplně jinak, než jak hospodyně očekávala. Celá se rozzářila. „A já zatím udělám kávu a připravím nějaké sušenky k zakousnutí.“

Vyrazila okamžitě do kuchyně, v závěsu ji následovali Amy a Polk, oba vzrušením bez sebe. Guy klesl na pohovku a mimoděk začal hladit Alistaira, který na ní ležel. Zdálo se, že se lo kocourovi velice líbí. Přitulil se k němu a začal spokojeně příst. Guy byl rád, že ho má alespoň někdo rád. Dokonce i Amy a Polk se k němu chovali od svatebního obřadu nepřátelsky a byli na něho naštvaní. Připadal si na celém světě naprosto opuštěný, mimo tohoto kocoura, ke kterému se na začátku zachoval tak krutým způsobem.

„Jsem rád, že mě máš rád aspoň ty, Alistaire,“ pronesl Guy ke kočce.

Alistair k němu zvedl svoje přivřené zelené oči a začal příst ještě hlasitěji.

„Nemůžeš se k němu chovat tak hrozně,“ peskovala Melody Emmetta jemně, když se ocitli v soukromí jejich ložnice. „On to zkusí. Já to vím, že se o to pokusí. A já také. Nemůžeš přece po něm chtít, aby se okamžitě začal cítit štěstím bez sebe. Je to pro něho těžké. Opravdu těžké.“

Emmett si zhluboka povzdechl a pohlédl na ni. „Jsem netrpělivý. Někdy jsem příliš netrpělivý.“ Pozorně se zadíval do jejích očí, které na něj hleděly s něžným výrazem. Když se jí dotkl prsty na tváři, zahlédl v jejím pohledu záblesk něčeho cizího a doposud mu neznámého. „Nedokážu snést pomyšlení, že bych mohl někomu nebo něčemu dovolovat, aby tě zraňoval,“ pronesl váhavě. Přitáhl si ji k sobě blíž a ucítil vstřícnou odezvu jejího těla na jeho slova. Přinutil se ji políbit. „Nedokážu ani snést představu, že bych tě na chvíli ztratil z dohledu…“

Vrátila mu polibek. Byl hladový a vášnivý, protože po něm toužila. Přestože se už stali vášnivými milenci, od první noci po svatbě se znovu nemilovali.

Emmettovo vysoké silné tělo začalo neznatelně vibrovat a na jistém místě i tvrdnout. „Chci tě, toužím po tobě,“ řekl přidušeně a jeho ústa se začala stávat příliš netrpělivými a drzými.

„Dneska v noci,“ slíbila a usmála se na něj. „Dneska v noci!“

Než se z ložnice znovu vrátili k rodině, uběhlo několik hektických minut, jejichž výsledkem bylo, že Melody samou stydlivostí opět celá zčervenala a Emmett skřípal zuby. Ale sledoval ji i přesto se vzrůstajícím obdivem a zalíbením. Zábrany ještě měla silné a pořád se hodně ostýchala. Bude asi muset v noci pustit nahlas rádio nebo něco takového, pomyslel si. Dneska v noci. V jeho těle začalo tepat a raději zmizel do kuchyně, aby se uklidnil hrnkem kávy.

Melody začala rozdělovat dárky, které přivezli. Pro Amy sbírku starých mexických mincí, keramický hrníček a hračku – balónek upletený z motouzů; knížku o mayské kultuře a pár replik jejich starobylých předmětů pro Polka, který teď o sobě v poslední době tvrdil, že se stane archeologem. A pro Guye měli pončo a kapesní nůž s dřevěnou ručně vyřezávanou rukojetí.

Guy oněměl blahem. Už celé roky toužil po kapesním noži, protože velice rád vyřezával věci ze dřeva. Ale jeho otec na to vždycky nějak pozapomněl. Zatímco Melody si toho všimla. Představte si to, pomyslel si udiveně a zároveň trošičku lítostivě. Choval se k ní tak hrozně, ale ona všechny problémy, které jí způsobil, hodila /.a hlavu, a koupila mu něco, po čem opravdicky toužil.

S plachým výrazem v očích k ní vzhlédl.

„Líbí se ti to?“ zeptala se ho a zamračila se. „Nebyla jsem si jistá…“

„To je úžasný!“ pronesl pomalu. „Díky.“

„A ne abys s ním dělal nějaké hlouposti,“ řekl mu Emmett stroze. Stál teď ve dveřích a sledoval rozdávání darů. „Ne abys to používal k tomu, že budeš vyrývat svoje iniciály do každé zdi anebo z toho vyřezávat nějaká mučicí zařízení na nic netušící náhodné turisty!“

Guy se na něho spokojeně zazubil.

„Bez obav, tati.“

Bylo to poprvé za několik posledních týdnů, co spatřil, že se jeho nejstarší syn usmál. Pohlédl na Melody a přikývl. Ona našla cestu k srdci jeho syna, zatímco on, jeho vlastní otec, ne. Budu se toho muset ještě spoustu naučit, pokud jde o mé vlastní děti a mou novou ženu, pomyslel si Emmett.

Amy ho zatahala za rukáv. „Tati, to je od tebe velice hezké, že jsi na nás nezapomněl ani na své svatební cestě,“ pronesla a blaženě se na něho usmála.

„To si piš, že jo!“ přidal se nadšeně Polk. „Podívej se na tenhle atl-atl“ řekl a ukázal na špičatý klacík, který nejspíš připomínal šíp nasazený na špičce z bambusu. „Starověcí Aztékové to používali k lovu, věděl jsi to?“

„Ne. Já vím jenom něco o dinosaurech a zvířatech v pleistocénu,“ poznamenal k tomu Emmett. „Mojí vedlejší specializací byla paleontologie, a ne archeologie.“

„Archeologie je součást antropologie,“ opravil ho autoritativně Polk. „Když skončím střední školu, půjdu ji studovat. Jenom si představ, tati, třeba budu úplně prvním, kdo najde na území Spojených států zbytky Horno erectusV“

Emmett se pousmál a pak se zachmuřil. „Problém ale spočívá v tom, že neexistuje jediný důkaz o tom, že by kdy na naši půdu Horno erectus vstoupil.“

„Zatím neexistuje,“ nedal se Polk. A pak se na něho vesele zazubil.

Amy znovu zatahala Emmetta za rukáv.

„Tati?“

„Hmmm?“ zamumlal nepřítomně. „Budete mít s Melody děťátka?“ Emmett se otočil a zíral na ni. „Cože?“

„Děťátka. Miminka. Víš, ne? Lidé spolu mají sex a pak dostanou děťátko.“ Zasmála se. „Dívala jsem se na to v televizi. Byl tam takový film, ve kterém ukazovali, že v posteli spolu lidé dělají takové pohyby.“ Zamračila se. „Dělali jste spolu s Melody sex?“

Melody se začala proměňovat barva lící do purpurové a i Emmett okamžitě zčervenal.

„Mlč, Amy!“ zaskučel Guy „Namouduši, vyrosteš už někdy konečně? Pojď někam ven a běž si hrát s Polkovým atl-atl.“

„Ne! Ten je přece můj! Neřekl jsem, že si s ním může hrát!“ začal protestovat Polk a jeho řasy začaly divoce mrkat.

„Půjčím ti na oplátku svůj nůž,“ navrhl mu Guy.

Malý chlapec se uklidnil…Dobře…“

Guy položil paži kolem chlapcových ramenou a zamířil s ním ke dveřím. „Jenom si představ, Polku, můžu ti vyřezat topůrko pro atl-atl. A pak si dole vedle stodoly můžeme postavit pevnost a počkat, až kolem pokluše nějaký starý ošklivý rozčílený býk a…“

„Jenom to zkuste. Střelíte jednu šipku do nějakého býka a navždycky vám zarazím kapesné!“ zavolal ještě za nimi Emmett.

„Ale tati!“ zaprotestoval Guy.

„Myslím to vážně!“

Amy odcházela s bratry, když se zarazila. „Tati, ty nejsi stejný táta, co jsme se odstěhovali sem dolů. Už nás nenecháváš dělat legraci.“

„Když pomyslím na to, co vy nazýváte legrací, je učiněný zázrak, že jsem ještě nikdy zatím nemusil platit kauci, abych vás tři dostal z vězení!“

Amy vzdorovitě pohodila hlavou a vydala se za sourozenci.

„Vidíš?“ Obrátila se Melody k Emmettovi. „Guy změní názor. Chce to jenom trochu času, to je všechno. Už se přece choval úplně jinak, nevšiml sis?“

Emmett si toho všiml. Guy mu připomínal chlapce, kterým byl dřív, ještě předtím, než Emmett potkal v Loganově kanceláři Melody. Přitáhl ji k sobě blíž a jemně ji políbil. „Dobře. Dám na tebe.“ Přitáhl si Melody na pohovce k sobě na klín. Políbil ji divočeji a znenadání ucítil teplo a touhu, které se mu začaly rozmáhat tělem.

„Miluji tě,“ zašeptala a usmála se na něj.

„Dej mi pusu!“

Zvedl ji k sobě a začal ji nenasytně líbat, dokud se oba nezačali třást vzrušením. Jeho ústa sklouzla dolů k jejímu hrdlu, a když ji k sobě pevně přitiskl, zachvěla se ještě víc. Měl strach. Velice moc se bál. Nikdy v životě nepociťoval takový strach, jako teď. Byl jí posedlý, vydaný jí naprosto všanc. Teprve ona ho učinila beze zbytku celou, celičkou bytostí. Přišel o svého otce, ke kterému vzhlížel jako ke svému idolu. Jeho matka spáchala sebevraždu. Adell ztratil také, opustila ho. A jestli ještě někdy ztratí Melody!

„Emmette,“ zaprotestovala nedůrazné, protože ji k sobě tiskl příliš silně.

Pozvedl k ní svoji snědou hlavu a podíval se na ni. Výraz v jeho očích, to, co se mu zračilo ve tváři, to všechno do ní hluboko pronikalo.

Nadzvedla se, aby ulehčila stisku. Pak ho začala jemně líbat na víčka skrývající oči plné obav, po tvářích, nose, ústech, dokud neucítila, že se trochu uvolnil. Teprve potom se od něho odtáhla a pohlédla mu přímo do očí.

„Emmette, nikdy tě neopustím,“ zašeptala. Nadechl se a chtěl k tomu něco poznamenat, ale ona mu prsty přikryla ústa a zabránila mu v tom. „Nikdy,“ zopakovala, protože ucítila, co se v něm odehrává a co skrývá uvnitř sebe. Pak znovu přitiskla ústa na jeho a přitiskla se k němu, cítila, jak v něm doznívá jeho bázeň a chvění. I on se k ní tiskl v tichém zoufalství.

Věděla, že v ní pocítil její sílu a odhodlání, dokonce i když to nahlas neřekl. Odhrnula mu vlasy z čela a klidně spočinula v náručí jeho silných paží, dokud nápor jeho pocitů konečně nepominul. Stočila se téměř do klubíčka a vzdychla.

Hleděl přes její hlavu směrem ke dveřím, už nebyl tak vystrašený jako ještě před chvilkou. Jak překvapující, že až tak pozdě v životě dokázal přijít na to, že doposud vůbec nevěděl, co to znamená pravá láska!

DESÁTÁ KAPITOLA

Emmett chtěl Melody vyjevit, co právě cítil a prožíval uvnitř. Chtěl to vykřičet celému světu. Ale nějak to nedokázal. Měl pocit, že ho to poznání zcela zadusí. Pohlédl znovu na ni a srdce se mu rozbušilo, zdálo se mu, že musí každým okamžikem puknout.

„Je mi s tebou dobře,“ zašeptal chraptivě. Rukou se dotkl jejích vlasů, jejího čela. „Oh, bože. Udělal bych pro tebe všechno!“

„Káva je tady,“ prohlásila paní Jensonová se šibalským úsměvem, když vstoupila do místnosti s tácem v rukou. „Tuším, že vaše novomanželka by si raději dala polibky než sušenky, ale už to tady máte, takže si s tím dělejte, co chcete. Pokud byste potřebovali ještě něco jiného, stačí zavolat.“

„Děkujeme, paní Jensonová,“ zamumlal Emmett.

Melody s náhlou stydlivostí v očích vyklouzla z Emmettovy náruče a sklouzla z jeho klína a posadila se vedle něho na pohovku. „Ach, vypadá to opravdu nádherně,“ vykřikla nadšeně.

„Mohla byste občas vyhlédnout z okna a podívat se po dětech?“ poprosil Emmett paní Jensonovou. „Jenom proto, abychom měli jistotu, že nedělají zrovna kebab z nějaké krávy starého Teda Regana?“

„A pročpak si myslíte, že mám asi v kuchyni pořád odhrnuté závěsy?“ zeptala se hospodyně se smíchem v hlase. „Ale celou dobu se tahle partička chovala nádherně. Dokonce včera se vypravili dolů do srubu Marka Garyho s nějakou kyticí, kterou nasbírali. Jeho psa přejelo auto, když přebíhal silnici, a děti mu zašly říct, že je jim to líto. Guy mu dokonce nabídl, že mu věnuje Barneye, protože viděl, jak je Gary z toho celý špatný.“

Emmetta to překvapilo. Opět si potvrdil, že ještě ani zdaleka svoje děti úplně nezná. „To od nich bylo velice milé.“

„Ano, to bylo. Mají vřelé srdce,“ pronesla ještě paní Jensonová a otočila se, jenom za ní zavlála její zástěra. Pak se ještě zarazila. „Abych nezapomněla, přece jenom tady došlo k menšímu problému, zatímco jste byli pryč.“

„K malému problému?“ zeptal se Emmett chraptivým hlasem.

Hospodyně se k nim znovu otočila zpátky. „Hmm. Víte, necítily se zrovna nejlépe, když se tady objevil jeden inspektor, ten, kterého všichni kvůli jeho chování a způsobům v okrese nesnášejí. Víte, že se rozkřičel na Barneyho a Amy se rozplakala?“

Emmettova tvář ztvrdla. „Měl bych si s ním asi promluvit, když tak vystrašil Amy.“

„Nebyli jste tady,“ upozornila ho hospodyně. „Nedobře se zmínil o vašem velkém hřebci, kterého Guy tak miluje. A pak ještě učinil pár nevhodných poznámek o vás.“

„A co mu děti provedly?“ zeptal se s neblahým tušením a rezignací v hlase Emmett.

„Ale, nebylo to nic obzvláště hrozného…

„Takže, co mu děti vyvedly?“ zopakoval otázku Emmett.

Paní Jensonová se na ně spokojeně zazubila. „Nacpaly mu do výfuku bramboru.“

„Podařilo se mu ji dostat ven?“

Hospodyně si odkašlala, aby si pročistila hrdlo. „Ne, měl v tom okamžiku dost jiných starostí.“

„Jakých?“

„Pokoušel se dostat z předního sedadla auta hada.“

Emmett vybuchl smíchem a skryl svoji hlavu v dlaních. „Oh, můj ty bože!“ zvolal. „Určitě nás všechny nechá zavřít!“

„Ani bych neřekla.“

„Proč si to myslíte?“

„Protože děti vzaly z kuchyně potravinářské barvivo a pomalovaly jím toho hada. A teprve potom ho inspektorovi umístily do kabiny auta. Musím říct, a víte, že hady nemám vůbec ráda, že vypadal velice přesvědčivě a hezky. Natřely ho modrou, růžovou, žlutou a zelenou, s puntíky po celém těle.“ Pokrčila rameny. „Vypadá to, že když se vrátil k sobě do úřadu, tvrdil všem, že ho nějací tři prťaví rošťáci zamknuli v autě s puntíkovaným žluto-zeleno-modro-růžovým hadem.“ Paní Jensonová si spokojeně utřela ruce do zástěry. „Pak jsem se už jen doslechla, že ho poslali někam na léčení. Takže máme nového inspektora. Je opravdu příjemný a má rád hady. A, pochopitelně, nedovolili jsme, aby se dostal do styku s tím Guyovým hadem. Ta barva z něj už ale slezla.“

Emmett se nedokázal přestat divoce chechtat, ještě když už byla hospodyně dávno zpátky v kuchyni.

Také Melody se stěží držela, aby nepropukla ve smích. Mohla jenom doufat, že se nikdy nestane objektem takových žertíků svých nových nevlastních dětí!

Guy byl ze svého otce pěkně nervózní. Nezapomněl na to, jak mu vyhrožoval vojenskou školou. A k tomu ještě přibyl nový incident s hadem. Nepochyboval o tom, že mu to hospodyně paní Jensonová donesla.

Protože si nebyl teď, když s nimi Melody žila pod jednou střechou, jistý svojí pozicí, pokoušel se nechodit nikomu příliš na oči.

Této noci vyhnal netrpělivý Emmett brzy děti do postele a vypnul televizi ještě předtím, než vůbec začaly večerní zprávy.

Napřáhnul k Melody ruku, jeho oči byly tiché a klidné, když se setkaly s jejími.

„Vypadáte poněkud netrpělivě, pane Deverelle,“ poznamenala lehce uštěpačně a ironicky, když ji pak Emmett vlekl přes halu směrem k jejich ložnici.

„Jsem netrpělivý, zoufalý a ještě pár dalších záležitostí. A přál bych si, aby ty stěny byly zvukotěsné,“ zamumlal do svého výdechu. Zavřel za nimi dveře a pak je ještě zamknul. Otočil se k rádiu stojícímu na nočním stolku vedle postele, zapnul ho a naladil na něm countryovou stanici. Pak se otočil k Melody, která okamžitě zčervenala. Přitáhl ji k sobě a jeho ústa vyzývavě přejela přes její. „Jsme jeden po druhém tak vyhladovělí,“ zašeptal. „A nechci, aby nás někdo odposlouchával. Když jsme spolu v posteli, dokážeme natropit spoustu hluku.“

„Ano.“ Melody se zachvěla, když jí po těle začaly přejíždět Emmettovy laskající ruce. „Je to už tak dlouho!“ Její hlas se zlomil.

„Celou věčnost.“ Zvedl ji k sobě do náruče, položil na postel a pak si lehl k ní.

Nemusí se už chovat příliš něžně, pomyslel si, když se kolem něho začal točit pokoj. „Už ne!“

Později, když pominula sklíčenost, následující každé vyvrcholení, ji znovu vzrušil. Ale tentokrát postupoval něžně a pomalu. Pohyboval se v ní pomalu, ve sladkém rytmu, který byl pro ni něčím novým. Takto se spolu ještě nemilovali. Po celou tu dobu jí hleděl upřeně do tmavých očí a hladil prsty její vlasy rozpuštěné na polštáři, líbal ji na čele, nose, tvářích, očích. A protože ani jeden nedokázal dlouho ze sebe vypravit ani slovo, šeptal jí pak do ucha slůvka díků a chvály.

Když je posléze zachvátil společný vír vášně, její tělo se počalo prudce třást, navzdory pomalému a jemného rytmu jeho přirážení, a ona začala vzlykat do drtivého tlaku jeho úst. Příval smyslných pocitů ji zaplavil a ona začala křičet, jen matně a jakoby okrajem svého vědomí si byla vědoma zvuků linoucích se z rádia, naopak velice dobře cítila jeho napjaté svaly a boky vyklenuté napětím do oblouku proti jejímu klínu.

Oba se ještě třásli, když se znovu začali vracet zpět do skutečného světa. Jemně ještě sténala, protože síla extáze, která ji zachvátila na vrcholku, byla naprosto zničující.

„Chtěl jsem se chovat jemně,“ pošeptal jí, plný lítosti. „Chtěl jsem být jemný, citlivý a pomalý, ale nedokázal jsem to, nedokázal jsem se udržet!“

„Ale bylo to… nádherné,“ zaprotestovala.

Zvedla se na loktech, a položila jednu ruku přes jeho zpocenou, ještě stále se prudce zvedající a klesající hruď. Pohlédla mu dolů do očí. „Emmette, bylo to přenádherné!“

„Ale ne tak, jako minule,“ procedil mezi zuby.

„Oh. Aha. Tak to myslíš. Ano, to pochopitelně nebylo,“ zamumlala stydlivě. Pak se na něho ze široka usmála. „Byl jsi úplně bez sebe. Přestal ses ovládat,“ zašeptala. „Líbí se mi to, když vidím, jak křičíš, jak se neovládáš, a vím, že je to díky mně, kvůli potěšení, které ti skýtá moje tělo.“

Překvapeně se jí dotknul na tváři. „Já se na tebe rád dívám z téhož důvodu. Melody,“ pronesl tiše a zamyšleně. „Nikdy předtím jsem to nesledoval. Potěšení a rozkoš, které jsem někomu poskytoval já, mě moc nezajímaly. Ale s tebou je to všechno jinak.“

„To jsem ráda.“ Přitiskla svoji tvář na jeho a hřála se v jeho obdivu. „Umřela bych pro tebe, Emmette,“ zašeptala.

Přitáhl ji k sobě a nenasytně ji laskal. Prsty, které mu zabloudily do jejích vlasů, ho však zradily. Byly nejisté, když se pokoušel otočit její hlavu tak, aby se setkal s jejími ústy. Jeho rty se chvěly přemírou pocitů, které v něm jejich vzájemné přiznání rozpoutalo.

Zvláštní a neobyčejný muž, pomyslela si Melody se závratí. A tak chlapský…

Sklonila se k jeho rtům a zároveň přemístila svoje tělo tak, že do ní pronikl neobyčejně hluboko. Seděla na něm a polibky pokrývala jeho černými chloupky porostlou mužnou hruď. Ležel jako nějaká pohanská oběť a ona sedíc cítila svoji vlastní ženskost a touhu, když se pod ní svíjel a sténal, pod rytmem jejích pomalu se nadzvedávajících se a zase klesajících boků.

„Miluji tě,“ zašeptala a ještě víc na něho začala pod sebou tlačit. „Miluji tě, Emmette, miluji tě!“

Jeho štíhlé ruce se jí zarývaly do boků, pak se z něj vydral bezmocný sten, když ho přivedla k vyvrcholení, ke kterému se pomalu blížila i ona. Někde v pozadí jejího vědomí probleskla myšlenka na to, že udělal dobře, když nechal zapnuté rádio. Kdyby to všechno děti slyšely… Ještě jednou se nadzvedla v bocích a pak už ztratila i poslední schopnost nad něčím uvažovat…

Avšak snídaně se pro ně dva na celý příští týden staly poněkud nepříjemnými.

„Musíš mít countryovou hudbu velice rád, tatí,“ mumlala s plnými ústy Amy. „Ale musíte si ji pouštět tak hlasitě?“

„Všichni tihle ukňouraní kovbojové,“ přidal se k ní Polk a potřásl kučerami svých neposlušných vlasů.

„Ale občas to spíše připomíná rockovou muziku, než country,“ prohodila ještě Amy.

Melodyina tvář okamžitě zčervenala. Na Emmetta se ani neodvážila pohlédnout. Z místa v čele stolu se totiž ozýval stěží zadržovaný přidušený smích.

„Pokusím se hlasitost trochu ztišit,“ slíbil jim stručně Emmett. „Pomáhá nám to usnout.“

„To by bylo moc fajn,“ odsouhlasila mu to Amy.

„Bill Turner chce, abych s ním v sobotu vyrazil na lov,“ poznamenal Guy. „Vypravíme se spolu na veverky.“

„Ne,“ odpověděla úsečně Melody.

Guy se na ni podíval. „Můžu jít, kam chci.“

„Ne,“ zopakovala odhodlaně. „Emmette?“

Ten na ni pohlédl a zachmuřil se. Melody mu mrkáním dávala nějaký signál, ale nedokázal rozluštit, o co jde. Ale když v tom byla tak rozhodná, asi to nějaký důvod musí mít, pomyslel si.

„Tati?“ zeptal se ho Guy bojovně.

„Melody řekla ne,“ odpověděl mu Emmett. „Věnuj se svým vajíčkům.“

„Ale ona přece není moje matka!“ vybuchl Guy. „Ona mně přece nemůže nakazovat, co mám dělat, a co ne!“

„Je to moje žena a proto ti může říkat, co smíš a co nesmíš, k čertu! Teď je to její dům, stejně jako můj, Amyin, Polkův nebo tvůj!“

Guy se u stolu postavil. „Nenávidím ji!“ zakřičel. Otočil se a vyběhl ven z domu. Chtěl vyrazit na lov, přál si to úplně nejvíc z celého světa. A mělo to být poprvé, co by střílel z pušky či vůbec kdy vyrazil na lov. Byl si jistý tím, že Emmett by ho na lov nechal bez námitek jít, a teď do toho zasáhne ta protivná ženská, která řekne ne, a Emmett se ihned přidá na její stranu proti němu! Jak ji jenom nenávidí! Vběhl na malou mýtinku za stodolou a zůstal tam po celý zbytek odpoledne. Odmítl z místa odejít, dokonce o když ho tam našli Amy a Polk.

„Proč jsi nechtěla, aby šel na ten lov?“ zeptal se Emmett Melody, když Guy i ostatní dvě děti už byli pryč. „Je to myšlenka na to, že budou střílet po veverkách, co tě na tom tak trápí?“

„Je to pomyšlení na to, že ho Bill zasáhne,“ odpověděla mu plná obav. „Emmette, víkend předtím, než jsme se vzali, viděla jsem kousek za stodolou Billa s puškou ráže dvacet dva, jak divoce střílí po všem kolem sebe. Dokonce se ani vůbec neobtěžoval mířením. Zrovna když jsem na něho zakřičela, hvízdla mi kolem hlavy jedna kulka. Teprve potom s tím přestal.“

„A proč jsi mi o tom neřekla?“ namítl Emmett.

„Snažně mě prosil, abych to nedělala. Říkal, že bys ho za to určitě vyrazil.“ Pohlédla na něj. „Slíbil mi, že už se to nikdy nebude opakovat, a opravdu už to nedělá. Ale přesto je neopatrný. Opravdu bys svěřil Guyův život do rukou někoho takového?“

„Ne, pochopitelně, že ne. Promluvím si o tom s Guyem později.“

„Díky. Předpokládám, že jsem teď pro něj veřejným nepřítelem číslo jedna,“ pronesla Melody smutně.

„Porozumí tomu, až mu to vysvětlím,“ pronesl nasupeně. „Ale stejně tak mu budu muset zdůraznit, že s tebou už napříště nebude moci mluvit tímhle způsobem.“

Povzdechla si a opřela se bradou o jeho ruku. „Domýšlivá žena by si mohla namlouvat, že jsi do mě až po uši zamilovaný.“

Sklonil k ní hlavu. „Ale já to tebe jsem až po uši zamilovaný,“ pronesl naprosto objektivním a věcným tónem.

Dech jí téměř uváznul v hrdle, když zahlédla v jeho očích jemnou smyslnost a velice rychle se začala ztrácet v jejich zelených hlubinách. „Cože jsi?“ zeptala se po chvilkovém zaváhání.

„Miluji tě,“ zopakoval. „Zbožňuji tě. Uctívám zem, na kterou kdy vstoupila tvoje nožka.“ Zazubil se na ni. „Mohli bychom zapadnout hned do postele a já bych ti na tohle téma mohl říct ještě něco víc. Ale je už dávno den a rádio je vypnuté. A navíc, paní Jensonová by si těžko spletla countryovou hudbu se sténáním při sexu,“ dodal s úsměvem.

Melody polila červeň a usmála se. „Ty se na tom taky podílíš. Neskučím jenom já!“

„To já dobře vím,“ pronesl prostopášně. Vzdychl a usmál se na ni. „Prostě se jenom na tebe rád dívám, když na sobě nic nemáš oblečeného. A milování s tebou, to je jenom takový bonus navíc.“

„Vždycky jsem si o sobě myslela, že jsem moc přerostlá, mohutná a tuctová, než jsem tě potkala,“ zamumlala Melody stydlivě.

„Ani náhodou, vsadil bych se,“ odpověděl jí a významně jí zíral na ňadra. „Jestli jsi přerostlá a mohutná, pak to znamená jenom to, že jsi velice dobře narostlá holčička.“

Tvář se jí rozzářila širokým úsměvem.

„Emmette!“

Udělal na ni spokojenou grimasu.

„Musím už jít pracovat. Ale vůbec se mi nechce,“ dodal ještě, když vstal a zastavil se, aby ji mohl políbit na rozloučenou. „Ale za polibky nedostanu žádný plat.“

„Škoda,“ pošeptala mu. „Ale děláš je velice dobře.“

Spokojeně se usmál. „Ty taky.“

„Emmette?“

Zarazil se.

„Hmm?“

„Já tě taky miluju,“ pronesla Melody vážně.

Usmál se. „Říkáš mi to a prozrazuješ svým tělem pokaždé, když se spolu milujeme.“ Prstem sjel dolů po linii jejího rovného nosu. „Říkám ti to tím samým způsobem, ale ty sis toho ještě nevšimla, že?“

Pohodila hlavou. V očích se jí objevilo zvláštní světlo. „Je to pokaždé, jako kdybych se ztratila v nějakém mraku…“

„Já to cítím stejně.“ Sklonil se k ní a velice jemně ji políbil. „Jednoho dne, až čas obrousí ostré hrany mé fyzické touhy po tobě, budu se s tebou snad moci milovat tak jemně a něžně, jak to cítím hluboko ve svém srdci,“ zašeptal. „Ale teď, nedokážu na uzdě udržet svoji vášeň a chtíč po tobě. Pokud něčeho teď lituji, tak je to toto.“

„Stěžuju si snad?“ zeptala se ho potichu. „Toužím po tobě stejně silně, Emmette. A vydrží to dlouho.“ Usmála se. Celá zářila. „Nevěděla jsem, že mě miluješ!“

„Fajn, takže to už víš.“ Narazil si kovbojský širák hluboko do čela. „Ale ať ti to nestoupne do hlavy, když při pohledu na tebe vrazím do plotu, jako poprvé zamilovaný puberťák.“

Položila si jeho ruku nad svoje srdce. Byl to jeden z jejích postojů, které měl rád. Pak se na něho šibalsky usmála. „Těším se na noc!“

V zelených očích se mu uličnicky zablýsklo. „Dneska v noci bude lepší, když si naladím nějakou rockovou stanici,“ poznamenal suše.

Potěšené se na něj usmála, když ještě zamrkal, a vyšel ven ze dveří. Patří jí celý svět, pomyslela si. Patří jí celičký svět. Emmett ji miluje! Všechno už bude od nynějška naprosto perfektní.

Euforie Melody vydržela jenom do večeře, kdy se vydala nakrmit Alistaira. Ale nemohla ho nikde najít.

Hledala ho po celém domě, na všech jeho oblíbených místech, ale nikde po něm nebylo ani stopy. Venku panovala zima a padal nepříjemný déšť. Určitě by dobrovolně ven nevyběhl v takovém počasí! Neměl to venku vůbec rád. A ještě víc nenáviděl vlhko a déšť.

Pak si Melody vzpomněla na to, že na ni byl Guy rozzlobený. Naposled, když na ni byl rozčílený, nechal Alistaira utéct, a ona o kocoura téměř přišla. Ale chlapec by se přece znovu tak krutě nedokázal zachovat, ne?

Do jídelny se vrátila celá pobledlá v obličeji. Bylo na ní jasně vidět, že má nějaký problém, že ji něco velice trápí.

„Co se děje?“ zeptal se jí Emmett. Zastavil se nad stolem, v jedné ruce držel mísu s rozmačkanými bramborami, ve druhé lžíci.

„Alistair se ztratil,“ odpověděla nešťastně.

Nepodívala se na Guye, ale všichni ostatní ano.

„Já jsem ho utéct nenechal,“ prohlásil chlapec. Cítil se velice nejisté a měl strach. Vůbec se dneska v jeho blízkosti nepohyboval. A navíc si v poslední době kocoura skutečně oblíbil a měl ho rád. Poslední věcí, kterou by za celé situace teď chtěl provést, by bylo ublížit nějak tomuto zvířeti. Ale všichni, i jeho otec, ho nyní probodávali pohledy ostrými jako nabroušená dýka. Všichni kromě Melody, která na něho vůbec ani nepohlédla.

„Nic jsem neudělal!“ zopakoval Guy. „Ani jsem ho dneska nezahlédl!“

„Ale byl jsi šílený vzteky, že ti Melody nedovolila jít na lov s Billem,“ řekl úsečně Emmett.

„Nenechal jsem její kočku utéct!“ Guy si stoupnul. „Tati, já ti nelžu! Neudělal jsem to! Proč mi to nechcete věřit?!“

„Protože když tě naposledy Melody rozčílila, pomstil ses jí tím, že jsi vyhodil kocoura v Houstonu ven na ulici,“ pronesl ledovým tónem Emmett. A ocitl se pak v městském útulku, kde ho, náhodou, místo mezi čerstvé přírůstky určené k adopci, zařadili mezi zvířata, která měla být utracena!“

Melody si bolestně povzdechla. Emmett ji zatím nikdy v takovém smutném stavu nezažil. Nikdy by to do ní neřekl. Zachvěla se a Guy to viděl, a znovu mu všechno, co kdysi provedl s Alistairem, přišlo nesmírně líto. Melody vypadala špatně. Guy se zastyděl za to, že se dokázal tak rozčílit kvůli Billovi.

Postěžoval si totiž v průběhu dne jednomu z kovbojů na to, že nemůže s Billem na lov, a kovboj mu řekl, s pusou od ucha k uchu, že s Billem se na lov nikdo neodváží jít, protože na posledním náhodou postřelil svého partnera. A ještě dodal, že ten zatracený Bill před týdnem nebo dvěma málem postřelil a zranil taky Melody. Guy o tom všem vůbec nevěděl. Překvapilo ho to a zároveň potěšilo, že se s ním Melody pohádala a nechtěla ho s Billem pustit. Chtěl se jí na to při večeři zeptat a omluvit se jí za svoje chování. Zrovna se k tomu chystal, když Melody oznámila, že nemůže najít Alistaira. A teď už se Guy cítil ohrožený tím, jak se celá situace začala vyvíjet. Večeře v přátelském ovzduší byla, jak se zdálo, tatam.

Emmett položil mísu s bramborami dolů. „Jdeme,“ rozkázal a odhodil na stůl svůj ubrousek. „Všichni ven. Jdeme najít Alistaira, i kdyby to mělo trvat celou noc.“ Pak se s ledově chladným výrazem ve tváři otočil ke svému nejstaršímu synovi. „A potom si my dva dáme dlouhý rozhovor o tvé budoucnosti.“

„Nemůžeš mě přece poslat do vojenské školy,“ řekl vyděšeně Guy. „Nepůjdu tam!“

„Ale půjdeš,“ prohodil Emmett a vydal se ven z místnosti. Melody stěží zaslechla, co bylo právě mezi otcem a synem řečeno. Měla o kocoura takový strach. Guy se přece poslední dobou už choval tak přátelsky, dokud mu nezakázala jít na tu loveckou výpravu. Nikdy ji nepřijme, nikdy ji nezačne uznávat. Nenávidí ji. Musí ji nenávidět, když podruhé vystavil jejího miláčka ohromnému riziku. Melody z toho byla naprosto zničená.

Stejně tak Guy. Takže bude poslán do vyhnanství za něco, co vůbec neprovedl. Pošlou ho do vojenské školy. Šikanování. Uniformy. Žádná sestra, žádný bratr, kteří by si s ním hráli. Žádný ranč.

„Ne,“ řekl si rozhodně v duchu. „ Ne, nikdo mě tam nedostane!“

Ostatní už vyšli ze dveří ven. Guy zamířil k sobě do pokoje, pobral si pár nejnutnějších věcí, bez kterých by se nedokázal obejít, i svoje kapesné. Pak se protáhl opuštěným domem do otcovy pracovny, srdce mu při tom splašeně bilo. Emmett tam měl malý telefonní diář, ve kterém měl zaznamenána všechna důležitá telefonní čísla. Byl tam i telefon na Guyovu matku. Chtěl to číslo už mnohokrát použít, ale nikdy k tomu nenašel dost odvahy. Teď ano. Neměl už přece vůbec co ztratit.

Telefon zvonil a zvonil a na druhé straně ho nikdo nezvedal. Guy nervózně sledoval dveře a kousal si rty. Nechtěl, aby ho při tom někdo přistihl. Chtěl utéct někam pryč, ale potřeboval nějaké místo kam. Jedinou nadějí teď byla jeho matka. Milovala ho. Věděl velice dobře, že ho miluje. Zatímco otec ho neměl rád. „Haló?“

„Mami?“ Jeho hlas se chvěl. „Mami, to jsem já. Guy.“

„Guyi!“ Z jejího hlasu bylo cítit překvapení. „Jak se máš? Ví tvůj otec, že mi voláš?“ dodala ještě s obavou v hlase.

„Mami, on má novou manželku,“ začal Guy.

„Ano. Já vím. Randyho sestru.“ Teď už její hlas kupodivu nezněl překvapeně. „Melody je milá a přátelská. Bude na tebe hodná. Jsem šťastná, že tvůj otec konečně našel někoho, koho má skutečně rád, koho opravdu miluje, Guyi…“

„Ale ona mě nenávidí,“ zasténal Guy do sluchátka. „Obviňuje mě z něčeho, co jsem vůbec neudělal. Podívej, mohl bych za tebou přijet a bydlet u tebe? Oni mě tady opravdu nechtějí!“

Na druhé straně se rozhostilo ticho. „Synáčku, velice dobře víš, že bych si nic víc nepřála. Skutečně bych byla ráda, kdybys tady byl. Ale, víš… Jsem těhotná. Čekám děťátko. A není to teď pro mě jednoduché. Nemohla bych se ti teď moc věnovat, protože musím pořád ležet v posteli. Ale až se mi miminko narodí…“ dodala. „Guyi? Guyi?“

Ale na druhé straně telefonní linky se už neozývalo nic, jenom oznamovací tón.

Guy stál a díval se na položené sluchátko. Jeho matka byla těhotná. Bude mít děťátko. A nebude to dítě jeho otce. Ale Randyho dítě. Což znamenalo, že se už zcela jistě nikdy nevrátí zpátky. Bude už mít svoji vlastní rodinu, Randyho děti.

Takže teď, pomyslel si Guy strnule, už nemá nikoho. Jeho otec se znovu oženil a taky určitě bude mít další děti. Jeho vlastní matka ho nechtěla. Neměl už nikoho na celém světě.

Otočil se a vyšel ven vchodovými dveřmi. Déšť už padal dolů v úplných provázcích vody. Byla zima a bunda, kterou měl Guy na sobě, nebyla nepromokavá. Ale bylo mu to úplně jedno. Neměl už co ztratit. Jeho domov, jeho bezpečné a pevné útočiště, jeho otec, jeho matka, jeho rodina, to všechno už nebylo ničím jiným než pouhou vzpomínkou. Nikdo ho neměl rád a nikdo ho nechtěl.

Fajn, pomyslel si s hořkým smutkem v duši, takže bude zřejmě muset zůstat sám. V kapse měl dvacet dolarů a neměl strach z práce. Snad někde najde nějaké místo, kde se nikdo nebude starat o jeho věk.

Vydal se pěšky přes pole k hlavní silnici. Ani jednou se zpátky za sebe neohlédl.

„Alistaire!“ zakvílela nahlas Melody. Už přes půl hodiny pátrali po kocourovi, ale pořád bez úspěchu. Velká kočka jako by se propadla pod zem.

„Tentokrát mě už od toho neodradíš,“ pronesl rozhněvaně Emmett, když se zastavil uvnitř stodoly. „Guy už nikoho nebude obtěžovat tím, že nedokáže dodržovat disciplínu. Zapíšu ho na stejnou vojenskou školu, na kterou jsem chodil já sám jako chlapec.“

„Ale on z toho bude obviňovat mě,“ pronesla nešťastně Melody. „Já vím, že bude. Že já jsem s ním nepromluvila o Billovi…“

„A nechat ho jít s takovým člověkem a nechat ho zabít?“ Hleděl na ni. „Melody, součástí toho, být rodičem je poznání, že je potřeba občas říct dětem ne pro jejich vlastní dobro. A musíš při tom od nich očekávat vzpouru a nesouhlas, a nesmíš se jimi nechat ovlivnit. Rodičovství a výchova jsou tvrdá práce. Jenom milovat děti nestačí. Musíš je také dobře připravit na život v nepřátelském světě.“

„Tohle je asi něco, co jsem si doposud neuvědomila.“ Vzhlédla k Emmettovi. „Guy je ti tak podobný,“ pronesla něžně. „Mám o něho strach. Nechci, aby ho to nějak poranilo.“

„Ani já ne, to mi věř. Ale vzdělávání není žádné vězení ani trest. Myslím, že se mu tam nakonec zalíbí. Zpočátku se mi stýskalo po domově, ale po dvou týdnech se mi tam začalo líbit. A jestli si tam nedokáže zvyknout, může se vrátit zpět domů,“ dodal ještě tiše.

Melody se na něj i přes svůj velký žal dokázala pousmát. „Jsi neobyčejný muž.“

„Jsem v první řadě zmoklý muž,“ odpověděl jí na to. „Nechrne na pár minutek hledání a můžeme spolu…“

„Tati!“ křičela Amy. „Tati, tady je, tady je!“

„Cože?“ Melody s Emmettem pospíchali dál do nitra stodoly za vzrušeným Amyiným hláskem.

Když k ní dorazili, nahnuli se nad žlebem na zrní, u kterého děvčátko stálo. Uvnitř žlebu, stočený do klubíčka na zbytcích nějakého sena, spokojeně spal vrnící Alistair.

„Oh, ty potvůrko,“ vyhrkla Melody. Opatrně ho vzala do své náruče a přitiskla k sobě, jemně ho začala laskat.

„Takže jste konečně svoji kočičku našli, že?“ zeptal se jich Larry, nejstarší ze všech kovbojů na ranči. „Takže, pokud tomu dobře rozumím, on se vám ztratil. Ale my jsme to nevěděli, jinak bych vám pomohl s hledáním. Proběhl kolem mě, když jsem si v kuchyni povídal s Ellií Jensonovou. Řekl bych, že se polekal mých ostruh,“ dodal ještě stařičký kovboj smutně. „Ale naštěstí se nic vážného nestalo, myslím, že? Budu si příště dávat větší pozor, šéfe.“

Sundal si z hlavy svůj kovbojský klobouk a zavěsil ho na skobu trčící z jednoho trámu, aby z něj odkapala voda.

Emmett a Melody si vyměnily pohledy, které byly plné obav.

„Guy!“ zašeptala ona.

Emmett se zhluboka nadechl. „Fajn, takže si asi celý následující měsíc budu muset sypat popel na hlavu,“ zamumlal. „Pojďme zpět. Budu to muset nějak všechno vyřešit.“

Ale jak se ukázalo, nebylo to zdaleka tak jednoduché, jak si představoval. Když se vrátili do obytné budovy, vyzváněl v ní nepřetržitě telefon. Paní Jensonová už asi před hodinou odešla a Guy zřejmě stávkoval a nebyl svolný k tomu telefon zvednout.

Emmett hrábl po telefonním sluchátku.

„Haló?“

„Emmett? Díky bohu! To jsem já, Adell,“ ozvalo se ze sluchátka.

Když uslyšel její hlas, měl na chvíli pocit, že ztrácí rovnováhu a půdu pod nohama. Odmítal s ní přece mluvit celé dva roky. Ale po chvíli mu to už přišlo, jako kdyby mluvil s jakoukoli jinou ženou.

„Ahoj, Adell,“ pronesl potěšené. „Co si přeješ?“

„Jde o Guye,“ řekla ona. „Pokouším se ti už dovolat asi půl hodiny. Guy mi zatelefonoval a zněl při tom docela zoufale. Chtěl ke mně přijet a bydlet tady. Ale vybreptala jsem mu to s tím miminkem a on telefon zavěsil. Mám o něho strach. Neměla jsem v úmyslu mu to říct tak, jak jsem to udělala, Emmette. Nechtěla jsem, aby to znělo, že ho už nemiluju nebo že ho nechci…“

„To je jenom jedno velké nedorozumění,“ pronesl Emmett jemně. „Ale neměj už strach. On se teď určitě zašil k sobě do pokoje, ale já to s ním vyřídím. Bude v pořádku.“

„Já vím, že je to teď pro děti obtížné, když ses znovu oženil, ale Melody je výborná,“ pronesla Adell tiše. „Ona je přesně to, co jste vy čtyři potřebovali. Chlapci si ji oblíbí, až si na ni zvyknou, a Amy stejně tak.“

„Už se stalo,“ řekl Emmett. „To jenom já jsem byl docela tvrdohlavý kvůli tomu všemu. Omlouvám se, Adell.“

„Nemáš proč. To já jsem to provedla tím nejhorším možným způsobem,“ přiznala se. „Utekla jsem místo toho, abych to s tebou probrala a byla k tobě upřímná. Myslela jsem, že se skutečně milujeme, ale bylo to jinak. Dokud jsem nepotkala Randyho, netušila jsem, co to je milovat skutečně a pořádně.“ Povzdechla. „Doufám jenom, že mi už rozumíš, že víš, o čem mluvím.“

„Vím,“ odpověděl jí a hleděl upřeně a tiše na Melody. „Oh, ano. Teď to už vím, teď ti už velice dobře rozumím.“

„Dáš mi vědět, jak to dopadlo s Guyem?“

„Pochopitelně. Adell, jsem rád, pokud jde o tebe a o Randyho a o děťátko, které čekáte.“

„Jsme nadšení,“ řekla. „Už se nemůžu dočkat. A miminko by mohlo být něco pro děti.“

„Mohla bys ho pak přinést ukázat na návštěvu, až se vám narodí,“ navrhl jí Emmett.

„Díky. Určitě to udělám. Ale měla jsem na mysli trošku něco jiného. Kdybyste ty a Melody měli také děťátko, případně, určitě by k Melody začaly mít naše děti blíž.“

Emmett pohlédl na Melody a zčervenal, protože z představy, že by se mohl stát otcem jejího dítěte se mu roztřásla kolena.

„Emmette?“ ozvala se Adell.

„Prosím? Oh. Ano. A jestli chceš, zavolej ně kdy dětem nebo jim napiš. Můžeš,“ pronesl poněkud nepřítomně. „Nebo za tebou můžou přijet na návštěvu, taky, až se to bude hodit. A ly s Randym můžete přijet sem. Řekni mu, že mu nijak neublížím.“

„Já myslím, že to ví. Oba jsme se cítili velice dlouho provinile kvůli tomu, co jsme provedli. Jsem ráda, že se to konečně nějak urovnalo.“

„Já taky. Řeknu Guyovi, aby ti zavolal zpátky.“

„To by od tebe bylo hezké. A řekni mu ještě, že ho miluju, a že jsem to v žádném případě nemyslela tak, že by tady nebyl vítán.“

„Řeknu.“ Zavěsil a očima spočinul na Melody. Jeho pohled byl něžný a vřelý a pomalu putoval po její tváři. „Adell si myslí, že bych ti měl udělat děťátko,“ přemítal nahlas.

Melody nemohla chvíli popadnout dech. „Dobře!“

Pohnul se k ní a uchopil její tvář do svých dlaní. „Já si to myslím taky,“ zašeptal. „Ne hned, ne do té doby, než se staneme skutečnou rodinou. Ale byl bych velice rád, kdybychom spolu měli dítě, Melody.“ Přitáhl ji k sobě a něžně ji políbil.

„Já také.“ Přivinula se k němu a polibek mu vrátila. Usmála se na něho. „Ale teď by bylo ze všeho úplně nejlepší, kdybychom řekli Guyovi, že už mu nehrozí, že bude poslán do vyhnanství.“

„Správná připomínka.“

Zamířili k jeho pokoji a zaklepali na dveře. Neozvala se žádná odpověď. Emmett se smutným úsměvem dveře otevřel, ale Guy u sebe v pokoji nebyl.

Emmett se po místnosti rozhlédl. Většina z Guyových oblíbených věcí byla pryč, i nůž na vyřezávání, který dostal darem od Melody. Emmett se otočil k Melody se strachem v očích.

„Utekl, že?“ zeptala se ho s hrůzou v hlase.

V jeho tváři se zračila beznaděj. „Obávám se, že to je přesně to, co provedl.“

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Jacobsville se zdá být dost daleko odkudkoli, pomyslel si Guy, když se třesoucí choulil ve své tenké bundičce, zatímco husté provazce deště se mu řítily dolů na odhalenou hlavu a během několika minut mu naprosto dokonale promáčely tenisky. Byla mu zima a během každé následující minuty čím dál tím větší. Přece jenom si měl najít čas pořádně se rozhlédnout po pláštěnce, kterou nikde nemohl najít, uvědomil si s lítostí. Ale měl strach, aby se ho nikdo nepokusil zastavit při útěku.

Po několika minutách se mu naštěstí podařilo máváním zastavit nějakou mexickou rodinu, která měla namířeno do Houstonu. S pomocí bídné španělštiny, kterou pochytil od otce, se mu jim podařilo vysvětlit, že jede za svojí rodinou Usmáli se na něj, přikývli a gesty ho pozvali dovnitř přeplněného auta, tvářili se všichni neobyčejně přátelsky. Pomyslel si, že tihle cizí lidé jsou velice milí. Příjemně ho to překvapilo. Smutné na tom všem bylo, že totéž nemohl říct o své vlastní rodině. Už asi někde s velkou pravděpodobností našli Melodyinu kočku mrtvou a nikdo z nich s ním až do konce života nepochybně neprohodí ani slovo. Nebyla to jeho chyba, ale

myslel si, že si to koneckonců zasloužil za to, co kocourovi provedl v Houstonu.

Mexická rodina se zastavila ve Victorii, aby natankovala. Guye napadlo, jestli má smysl pokračovat až do Houstonu. Nebylo by lepší pokusit se najít nějaké místo, kde by mohl zůstat, tady? Victoria byla dost velká na to, aby se v ní mohl ztratit a nikdo ho nenašel.

Po chvilce chůze narazil na nějaký na první pohled opuštěný pozemek, na kterém stála prázdná budova s pootevřenými dveřmi. Pořád příšerně lilo. Guy vklouzl dovnitř zanedbané budovy a znenadání se tam ocitl tváří tvář dvěma mužům, kteří vypadali na to, že jejich nejoblíbenější nedělní kratochvílí je vraždění neviňátek.

Emmett měl pocit, že to trvá celou věčnost, než do jeho terénního automobilu nacpali zbývající děti a připoutali je bezpečnostními pásy. Po celou tu dobu byl déšť pořád hustší a hustší a Melody si samou nervozitou okusovala konečky nehtů. Zavolali také na místní policii a do vzduchu se vznesl vrtulník s vyhledávacím infračerveným zařízením. Emmett měl ve voze krátkovlnnou vysílačku a zapnul ji na odposlech, takže by se okamžitě dozvěděli, kdyby byl Guy někde spatřen.

Emmett dokázal stopovat Guyovy šlépěje po polní cestě od ranče až dolů k hlavní silnici, kde náhle končily.

Vrátil se zpátky do auta, klobouk měl úplně promočený.

„Dál už nešel,“ oznámil stručně a obrátil se k Melody. „Díkybohu za silnou vrstvu bahna a déšť. Sledoval jsem jeho stopy až na druhou stranu silnice, na druhý okraj. Takže víme, kterým směrem zamířil. K Victorii.“

Otočil auto a zamířil s ním k cestě, kde se vydal s ponurým výrazem v tváři směrem k městu.

„Jenom doufám, ať už si stopnul kohokoli, že ten řidič bude někde potřebovat doplnit benzin, a že narazil na nějakou slušnou osobu, a ne na nějakého zvrhlíka, který by ho vzal k sobě do auta.“

„Je to bystrý chlapec,“ pronesla něžně Melody a dotkla se Emmetta na paži. „Bude v pořádku, neboj. Všechno dopadne dobře, Emmette. Vím to.“ Přes tvář jí přeletěly chmury. „Oh, je to moje chyba!“

„Ne, to není,“ odpověděl úsečně. „Není to přece vůbec lehká záležitost, aby se pět lidí stalo novou rodinou. A nepřihodilo se to přes noc. Však víš.“

„Teprve mi to všechno dochází. Na každý pád je pro mě Guy mnohem důležitější než Alistair, přestože tu hloupou kočku mám pořád taky ráda,“ dodala potichu a dívala se přes špinavé čel ní sklo a vrzající stěrače ven před sebe na ubíhající cestu.

Zdálo se jim, že to trvá věčnost, než dorazili do města. Pak Emmett zastavil u nejbližší pumpy a od ní pokračovali k dalším, od jedné ke druhé, a vyptávali se, jestli někdo nespatřil Guye, Teprve až když se ocitli téměř na opačné Straně města, vybavil si jeden z pumpařů prostovlasého chlapce v bundě, džínsech a teniskách.

„Byl pěkně promočený,“ poznamenal muž s úsměvem. „Přijel sem s nějakou mexickou rodinkou, ale nechtěl už s nimi pokračovat dál do Houstonu. Musel jsem jim to překládat, protože Kid mluví španělsky velice špatně,“ vysvětloval rozpačitě.

„Nevšiml jste si, kam pokračoval dál?“

„Ne, to ne. Je mi líto. Měli jsme dost práce a nevšímal jsem si ho. Ale řekl bych, že se nemohl dostat moc daleko. Může to být jenom takových deset nebo patnáct minut a vím, že nikoho jiného si nestopnul. Tím jsem si jistý.“

„Díky. Díky moc. Nebude vám vadit, když bych si tu nechal vůz, zatímco se po něm kolem poohlédneme?“

„Jasně! To je v pořádku! Zaparkujte ho támhle. Dohlédnu vám na něj.“

„Děkujeme, jsme vám moc zavázáni.“

Emmett sjel ze silnice a zaparkoval na místě, které mu pumpař ukázal. Pak se otočil k ostatním ve voze.

„Teď se rozptýlíme a prohledáme celou oblast. Amy, ty půjdeš s Melody. Polk se mnou. Pokud ho někdo najde, zavolá na ostatní.“

„Rozkaz, tati,“ odpověděla s plnou vážností Amy. „Neboj, najdeme ho.“

„Dobrotivý bože, jenom doufám, že ano,“ pronesl těžce. Pomalu se začínalo smrákat. Pouliční lampy se už rozsvěcely, ale každé město je v noci nebezpečné. Musí chlapce najít co nejdříve, nebo ho už možná nenajdou nikdy, pomyslel si Emmett.

Vystoupili z auta a Emmett se zarazil. Pohlédl na Melody. „Nechoďte nikam, kde si nebudete připadat bezpečně. Byl bych nerad, kdyby někdo z nás zůstal v ulicích v noci. Pokud se ocitnete v nějakých obtížích, hlasitě křičte. Uslyším vás.“

Melody se na něj usmála. „Amy a já to už nějak zvládneme,“ poznamenala.

„Umím křičet velice hlasitě, tati,“ prohlásila Amy. „Chceš, abych ti to předvedla?“

„Teď ještě ne, díky,“ odpověděl jí na půl úst a zatahal ji za copánek. „Jdeme na to.“

Melody a Amy se vydaly dolů jednou ulicí, Emmett druhou. Za chvíli tam potkal policistu a zastavil se, aby si s ním promluvil. Vysvětlil mu situaci.

„Ano, dostali jsme zprávu vysílačkou,“ potvrdil mu to policista, starší muž. „Díváme se tady po něm. Pokud se nachází v této oblasti města, je docela v bezpečí. Doufám, že ho najdeme.“

„Já taky,“ pronesl potichu Emmett. „Vzal to všechno za špatný konec. Myslel si, že se o něho nestaráme a nemáme ho rádi, protože jsme mu párkrát něco zakázali.“

„Vězení jsou plná lidí, kterým, když byli ještě děti, nikdo párkrát neřekl ne,“ poznamenal k tomu starší policista. „Snad byste mu to pak měl zdůraznit.“

„Dostane co proto, potom, co ho najdeme, a já ho napůl umačkám radostí k smrti,“ řekl Emmett se sarkastickým úsměvem.

„Přesně tak jsem vychovával svoje čtyři potomky. Z jednoho je teď právník…“ Pak se mu zatřpytilo v očích a dodal: „Ale aspoň ti ostatní tři jsou slušní a vážení lidé…“

Emmett se tomu zasmál, navzdory strachu, který jej ovládal. Pak ještě policistovi, mizícímu ve tmě, zamával.

Dole na druhé ulici se Melody choulila do svého kabátu. Znovu začalo pršet, a proto k sobě Amy přitáhla blíž. Rozhlížely se kolem sebe bez

přestání, ale nikoho nenašly. Nakonec si Melody musela přiznat neúspěch a otočila se zpět, Amy postrčila směrem k čerpací stanici.

Polorozbořené barabizny na volné parcele si všimla už předtím, ale nevěnovala jí pozornost, protože si byla jistá tím, že se Guy pokusil dostat ještě o něco dál.

Ale teď, kvůli počasí, o tom už tak přesvědčená nebyla.

„Pojď, půjdeme se tam podívat, jen pro pocit jistoty,“ řekla Amy. „Drž se pořád u mě.“

„Dobře, Melody.“

Rychle se vydaly k domu a když se k němu přiblížily, najednou z jeho vnitřku uslyšely rozčílené hlasy. Pak se ozval hluk něčeho padajícího a polozřícené dveře se zevnitř otevřely. Objevil se v nich Guy. Byl bledý v obličeji a bundu měl napůl roztrženou. Za ním se objevil vyhublý a špinavý muž, který ho jednou rukou držel, ve druhé třímal urvaný kus jeho bundy.

„Říkal jsem ti přece, že tu zatracenou bundu chci!“ zopakoval vzteklým hlasem.

„To je přece Guy!“ vykřikla Amy.

„Ano.“ V Melodyiných očích zaplálo vztekem. Zároveň ucítila, že ještě nikdy nebyla tak šťastná. „Drž se pořád za mnou,“ zvolala na holčičku a dala se do běhu.

Guy bojoval s mužem a pokoušel se mu vytrhnout. Ze dveří za nimi vylezl druhý chlap. Měl v ruce hůl a pozvedl ji k ráně, která měla dopadnout na chlapcovu hlavu.

„Okamžitě mého syna nechte vy dva být!“ zařvala na ně Melody.

Muži se zničehonic zarazili a zůstali na ni civět. Jejich šok Guyovi pomohl. Pořád na Melody ještě nevěřícně zírali, když k nim doběhla a jediným mohutným odrazem skočila na muže, který držel Guye za rukáv. Výskok doprovodila výkřikem, za který by jí její instruktor karate nepochybně uznale zatleskal. Podařilo se jí tvrdě zasáhnout útočníka nohou přímo do žaludku.

Guy měl sotva čas jejímu ohromujícímu výkonu věnovat jeden užaslý a kratičký pohled. Když se ho držící muž zhroutil na zem, Guy se otočil, sehnul a mrštil po druhém muži velkým kamenem, právě včas, protože muž ho už už chtěl udeřit napřaženou holí. Pak se Guy narovnal a zasáhl ještě muže pěstí přímo do brady. Chlap se sesunul s výkřikem bolesti na zem a zůstal bezvládně ležet.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Melody Guye a přitáhla ho k sobě, aby ho mohla pořádně obejmout. „Oh, pro rány boží, ty rošťáku, jestli ještě někdy jednou provedeš něco takového!“ Chovala se téměř klidně a logicky, hledala na něm šrámy a modřiny, odhrnula mu při tom z čela nahoru jeho neposlušné vlasy, nicméně bylo vidět, že je na pokraji pláče a křiku. A po celou dobu ho držela v náručí, jak to dělávala jeho skutečná matka, když klopýtl a upadl, či když se jinak zranil nebo měl z něčeho strach.

O větších chlapcích se nepředpokládá, že by takovéto projevy mateřské lásky měli nějak zvlášť v oblibě. Ani u Guye tomu nebylo jinak. Po chvilce se od Melody odtrhnul a dokonce to i cuknutím ramen příslušným způsobem beze slov zdůraznil. Nicméně asi minutu mu vůbec nevadilo, že ho Melody k sobě tiskla a opečovávala.

„Jak jsi to provedla“?“ zeptal se jí užasle.

„Oh, tohle. Mám pás v karate. Ale jenom hnědý. Nikdy jsem svůj výcvik nedokončila.“

„Jenom hnědý?“ Guy překvapeně zalapal po dechu. „To je úžasné! Rád se dívám v televizi na Chucka Norrise a Jeana-Claudea van Damma,“ dodal. Byli to jeho dva velcí idolové. „Poslyš, nemohla bys mě něco z toho naučit?“

„Tebe a zbylé děti taky,“ slíbila. „Abyste už byli příště lépe připravení.“ Zazubila se na něho a pozorně si ho ještě pořád prohlížela. „Poslouchej, Alistair je v pořádku. Jeden z kovbojů ho nechal náhodou vyběhnout ven,“ pronesla zkroušeně a pak se od něho také odtáhla. „Omlouvám se ti. Je mi to líto. Všichni se ti omlouváme, že jsme tě neprávem podezřívali. Ty jsi přece mnohem důležitější než nějaká kočka, i kdyby byla jediným kamarádem, kterého na světě mám! Tvůj otec byl hrůzou úplně bez sebe, a stejně tak i my ostatní.“

Guy se začal cítit hrozně. Aby to zakryl, začal se usmívat a nedokázal s tím přestat. „Jsem v pořádku.“ Pohlédl dolů na svíjející se a naříkající muže. „Možná bych měl ještě jeden dobrý nápad, co bychom s nimi mohli udělat, než odejdeme,“ navrhl a chytil ji za ruku. „Ale asi už jsme jim dali co proto, a musíme brát ohled i na Amy.“

„Máš pravdu. Přesto bych si ale přála, abych u sebe měla pušku,“ zamumlala a zářivě se na něho usmívala.

„Ty bys po nich střílela? Ty to umíš?“ zeptal se jí Guy, když už kráčeli zpět dolů ulicí.

„Samozřejmě,“ odpověděla. „Vyhrála jsem ve střelbě několik cen.“

„Opravdu?“

„Což ale neznamená, že bys po tom všem mohl jít lovit s Billem,“ pronesla náhle odměřeně a pohlédla na něho. „Zabil by tě. Nemá žádnou odpovědnost, když v ruce drží zbraň. Pokud chceš vyrazit na lov, vezmu tě s sebou já nebo tvůj otec. Anebo můžeme jít všichni společně. Ale já po ničem nestřílím, dokonce i když se toho musím účastnit. A už vůbec netoužím po tom, abych stahovala z kůže veverky, i kdyby na tom měl záviset můj život.“

„Nemusíme přece chodit na lov kvůli tomu, abychom něco zastřelili. Tak se to přece taky dělá, ne?“ pronesl Guy. „Můžeme chodit na lov proto, abychom se pak mohli bavit o tom, jaká nám byla zima a kolik nádherných kusů zvěře nám uniklo před nosem. A můžeme pak spolu někde sedět a povídat si do nekonečna o autech, paroží a střílení.“

„Aha.“

Pokrčil rameny.

„To by ses pak k nám mohla přidat, myslím. Mohli bychom taky střílet do terčů.“

„Já bych střílela taky,“ přidala se Amy. „Mám luk a šíp, které mi vyrobil táta.“

„A Polk by mohl přinést svůj atl-atl“ podotknul Guy. „Byli bychom pak tou nejnebezpečnější rodinou v celém lese.“

Melody se zasmála. Najednou se cítila velmi vyčerpaně. Kráčeli po ulici, na jejímž rohu stála benzinová pumpa. Směrem k nim přicházeli Emmett s Polkem.

„Guyi!“ vykřikl Emmett.

Chlapec se k němu rozběhl a když k němu dorazil, otec ho zvednul ze země a objal „Můj ty bože, ty jsi ale číslo! Teď si vyčítám, Že jsem ti nedával pořádně na zadek, když jsi byl ještě malé dítě!“

„Myslím, že teď si to ale vynahradíš. Fajn,“ zamumlal Guy a stěží zadržoval slzy strachu. „Omlouvám se ti, tati!“

„Ne, to já se ti musím omluvit,“ opravil ho stroze Emmett. „Všichni se ti musíme omluvit. Kdybys jenom tušil, jak hrozně nám všem bylo!“ V jeho zelených očích se něco zatřpytilo. „Synu, jestli ještě jednou, ještě někdy, uděláš něco podobného jako dneska, já tě… já tě!“

„Pokouší se teď vymyslet něco hrozného, co by tě navěky vystrašilo,“ překládala Melody a zubila se na ně. „Ale řekla bych, že mu to chviličku potrvá.“

„Nějací chlapi tloukli Guye, tati,“ prohodila vzrušeně Amy. „Melody jednoho z nich knokautovala, a Guy srazil druhého. Leží tam na zemi.“

„Nejlepší by bylo, kdybyste mi ty chlapy ukázali,“ pronesl Emmett. Poznámka, kterou pronesla Amy, ťala do živého. Emmettovi se vůbec nezamlouvalo, že by měl někdo tlouct jeho dítě. „Proč tě bili?“ zeptal se Emmett Guye pomalu.

„Zalíbila se jim moje bunda,“ odpověděl Guy a zatvářil se provinile. „Kdybych v sobě měl kapku zdravého rozumu, nikdy bych do takového místa nevkročil, ale byl jsem promočený, smutný a vůbec jsem nepřemýšlel. Jsou to nějací pobudové nebo tuláci.“

„Necháme je sebrat,“ řekl Emmett. Jeho pohled vypadal pěkně nebezpečně, pomyslel si Guy, když všichni společně kráčeli zpět k polorozpadlé budově. Ale ještě předtím, než k ní stihli dorazit, zastavilo u nich policejní auto. Emmett popsal policistovi, co se přihodilo, a bylo mu jím řečeno, že v poslední době se tam přes noc vyskytují nezvaní hosté, se kterými občas bývají problémy. Šel je zkontrolovat, ale oba muži už byli dávno ti tam.

Bojovně naladěná rodina Deverellových se pomalu vrátila ke svému autu a vyjela zpět domů.

O nějakou dobu později, když už všechny tři děti ulehly do postele poté, co znovu několikrát převyprávěly celou událost, Melody ležela schoulená v náručí Emmettových silných paží. Láskyplně se na něj usmívala, protože před chvílí skončili s nejněžnějším milováním, jaké kdy zažila.

„Tak jsem chtěl, aby to proběhlo o naší svatební noci,“ pronesl Emmett ospale. „Ale byl jsem na tebe příliš hrubý.“ Přitáhl ji k sobě a přejel jí ústy po spodním rtu a spokojeně se na ni usmál.

„Až se pustíme do dělání miminka, chtěla bych, aby to bylo jako dneska v noci,“ zašeptala do jeho teplého dechu. „Nikdy jsem ještě k tobě neměla blíž.“

„Já vím.“ Kolébal její tělo a pomalu se napjal. „Guy se od nynějška stává Alistairovým favoritem, představ si to,“ zamumlal.

„Přátelství až do smrti. Alistair s ním spí.“

„Ale i ty ses pro něho stala naprostým šampiónem. Měla jsi ho slyšel, když Polkoví popisoval, co jsi provedla s tím pobudou za jeho zády.“ Pohlédl na ni. „A Polk mu na oplatku povyprávěl, jak jsi říkala, že Guy je pro tebe mnohem důležitější než Alistair. Bude se naparovat pýchou celou noc.“

„Je to velice zvláštní chlapce. A je mnohem citlivější, než se zdá na první pohled.“ Konečky prstů přejížděla po jeho hustém obočí. „Nesmíme na to zapomenout. Nikdy. A žádná vojenská škola. Pokud půjde z domu, já odejdu také.“

„A budeš pak pod ochranou?“

„Jenom se směj, když chceš. Mám hnědý pás v karate.“

„Cože?“

Pokrčila rameny a usmála se jeho úžasu. „A to ti nepřišlo vůbec divné, že jsem dokázala srazit k zemi tak lehce toho chlapa? Neměla jsem co dělat za dlouhých zimních večerů a tak jsem se zapsala do kursu karate. Bylo to velmi poučné.“

„Pak se už nedivím, že ses nevzpírala, když jsem tě poslal s Amy hledat Guye. Ale měl jsem o tebe strach. Muži mají tendenci svoje ženy ochraňovat. Je to jejich přirozenost.“

„Já vím. Ale nemusíš mít strach. Aspoň už víš, že nejsem nikdy tak bezbranná, jak možná vypadám.“ Otočila se a políbila ho na hrudi. Ucítila, jak se mu zrychlil dech, když její rty začaly postupovat po tuhé a teplé kůži porostlé jemnými černými chloupky. „Ale pochopitelně, že jsou okamžiky, kdy bych se ráda cítila úplně bezmocná.“

„A je tohle jeden z nich?“

„Myslím, že ano.“

„Tak dobře. Ale nakonec budeme bezmocní oba dva, ano?“

Přetočil ji pod sebe dolů a velice rychle jejich přátelské laškování začalo přerůstat v něco mnohem vážnějšího a intenzivnějšího.

Randy a Adell, na které bylo těhotenství už hodně vidět, k nim přijeli na návštěvu o dva měsíce později. Děti přijaly její stav bez jakýchkoli komentářů a s návštěvou nebyly žádné problémy.

Než Emmett se svojí rodinou odvezl Randyho a Adell zpátky na letiště, stali se už všichni přáteli. Randy, který byl své sestře hodně podobný, byl zřejmě pro Adell úplně vším.

„Bylo to hezké, vidět je, že jsou spolu tak šťastní,“ poznamenal Emmett, když spolu s Melody sledoval objímající se dvojici mířící k nástupní rampě na letišti.

„Ano.“ Odpověděla mu Melody s povzdechem. „Emmette, jsem tak šťastná, že mám pocit, že prasknu.“

„Já taky.“ Přitáhl ji k sobě a něžně ji políbil. „A děti se chovaly úplně skvěle, že? Je to téměř k neuvěření, že je to ta samá parta, která si na sebe navlékla kostýmy z Díkůvzdání a zaútočila na auto turistů z Floridy, kteří tady zabloudili minulý týden. Asi opravdu budeme muset v jejich výchově trochu přitvrdit…“

„Možná ani ne,“ odpověděla Melody. „Když byly dneska tak hodné…“

„Promiňte?“

Clen uniformované ochranky letiště s komisním výrazem ve tváři poklepal na Emmettovo rameno.

„Ano?“ zareagoval slušně Emmett.

„Někdo tvrdí, že támhle ti patři k vám?“

A ukázal směrem do letištní haly Emmett si okamžitě všiml tří věcí. Prázdného zamřížovaného vozíku určeného k přepravě zvířat a domácích mazlíčků. Křičících a prchajících žen. A konečně usmívající se trojice dětí, která ve svém náručí společně, každé rovným dílem, nesla ohromnou, dlouhou a přátelsky se chovající krajtu. Celé to vypadalo téměř jako scénka z kreslené knížky Vzdálená strana od Garyho Larsona.

Emmett se neodhodlal udělat to, co by v této situaci udělat nejspíš měl. Hysterický smích by mu asi také příliš nepomohl. Pomalu se otočil zpět k příslušníkovi ochranky a položil si ruku na svoje srdce. Nadechl se, a co nejklidnějším hlasem spustil: „Důstojníku, tyhle děti jsem ve svém životě nikdy neviděl…“

Melody mu věnovala rozhořčený pohled, pak se rozběhla dolů do letištní haly pro děti…