Diana Palmer

Long, Tall Texans 11. Pýcha a peníze

PRVNÍ KAPITOLA

Mezi mraky vysvitlo slunce a ozářilo celý hřbitov téměř veselým jasem. Rozjasnilo na okamžik i tváře smutečních hostů, postávajících v hloučku kolem okázalé mramorové rodinné hrobky.

Pohledný, vysoký muž středního věku, jehož stříbřité, prošedivělé vlasy mu nijak neubíraly na eleganci, se držel stranou od ostatních pozůstalých. Oči, průzračné a čisté jako nějaký tvrdý, ale vzácný modravý drahokam, upíral s chladným pohrdáním na drobnou vdovu, stojící ve smutku vedle jeho sestry.

Bratranec Barry, ten přívětivý chlapík, kterého znával už jako malého kluka, byl mrtvý. Jeho život byl zmařen v rozpuku mládí a tahle ženská v tom nebyla nevinně. Nejdřív ho svým věčným trápením dohnala k pití a pak dopustila, aby si v opilosti sedl za volant. Zřítil se v noci z mostu do náruče jisté smrti a ona zase měla jisté své čtyři miliony dolarů.

Teď si tu stála, neuronila ani slzičku a tvářila se chladně a nepřístupně – což, jak Ted Regan dobře věděl, ve vztahu ke svému manželovi také vždycky byla.

Tedova sestra, jediný blízký člověk, kterého na světě měl, a zároveň jediná žena, které v něm dokázala číst jako v otevřené knize, si dobře všimla jeho nevlídného, zakaboněného pohledu.

„Přestaň ji probodávat očima,“ napomenula ho přísným šeptem, poté co se odpojila od ostatních a nenápadně k němu popošla. „Jak můžeš být takový necita?“

O patnáct let mladší Sandy byla svěží, půvabná tmavovláska. I on kdysi míval takové lesklé, havraní vlasy, než mu hlavu pokryly předčasné šediny. Také nepatrně šikmé, kočičí oči obou sourozenců měly stejný světle modrý odstín, připomínající zlehka zamžené nebe po ránu. Sandy se však ještě dokázala dívat na svět s dětskou důvěřivostí, zatímco on svoji duši raději schovával za ledovým příkrovem.

Jinak se leccos v jejich povaze podobalo jako vejce vejci – koneckonců, navzdory velkému věkovému rozdílu vyrůstali pod jednou střechou. Jenže Sandy si to nejhorší v jejich životech prožila v blažené nevědomosti dítěte, zatímco on se s tím musel vyrovnávat jako citlivý, dospívající chlapec.

„Já že jsem necita?“ opáčil pobaveně a s cynickým úsměškem a popotáhl ze své cigarety.

„Ovšem. A kromě toho jsi slíbil, že toho necháš,“ připomněla mu nekompromisně a ukázala na cigaretu.

Zvedl obočí. „Vždyť jsem toho už prakticky nechal. Zapálím si jen, když mám hodně stresu, a nikdy ne v uzavřené místnosti.“

„Ty myslíš, že mám strach z pasivního kouření? O to mi nejde. Pochop ale, že jsi můj bratr a mám o tebe starost,“ řekla o něco smířlivěji.

Usmál se a zlehka ji pohladil po tváři. „Dobře, nechám toho. Jako bych ale tu větu už někde slyšel…“ dodal sebeironicky. Pak znovu nevraživě pohlédl na čerstvou vdovu. „Ta tvoje kamarádka musí být ze žuly, nezdá se ti? Neviděl jsem ani slzičku. A to spolu byli dva roky.“

„Nikdo neví, co se děje mezi dvěma lidmi, Tede,“ napomenula ho tiše.

„To asi ne,“ připustil. „Mě osobně by ani nenapadlo se oženit, leda že bych si chtěl zkazit život. Na druhou stranu, jsou výjimky, kterým to v manželství klaplo, nemyslíš?“

„Jo, třeba Ballengerovým tady v Jacobsvillu,“ přitakala s úsměvem. „Věčné líbánky, i po tolika letech. Docela jim závidím.“

Pod tuto poslední poznámku by se však Ted nepodepsal, ani kdyby ho tahali párem volů. Popotáhl ze své cigarety a jeho neúprosný pohled opět spočinul na mladé ženě, která se skrývala za smutečními závoji opodál černé limuzíny.

„Proč schovává tvář?“ poznamenal chladně. „Bojí se, aby si Barryho matka nevšimla, že se v těch jejích modrých kukadlech nezaleskne ani kapka?“

„Jsi takový cynik, Tede, ani se nedivím, že ses neoženil,“ vzdychla Sandy rezignovaně. „Lidé si povídají, že na tebe by si žádná v celém jižním Texasu netroufla! A mají pravdu, abys věděl.“

„Vždyť já bych taky žádnou jižní Texasanku nechtěl,“ opáčil suše.

„Ze všech nejméně Coreen Tarletonovou,“ dodala, jako by mu četla myšlenky. Pohled, kterým sledoval její nejlepší přítelkyni, byl velice výmluvný.

„Je ještě mladší než ty,“ namítl příkře. „Čtyřiadvacet. A mně je čtyřicet. Byla by na mě moc mladá, i kdybych měl zájem, který tak jako tak nemám,“ prohlásil ostentativně.

„Není taková, jak si myslíš,“ mírnila ho Sandy jemně.

„Zlatíčko, je hezké, že se dovedeš zastat svých přátel, ale mně nikdy nepřesvědčíš, že támhleta veselá vdovička truchlí.“

„Vždycky jsi byl proti ní zaujatý,“ vytkla mu.

Ztuhl. „Taky byla pěkná dotěra. A potvora.“

Sandy neodpovídala. Často ji napadalo, že Coreen byla první žena, do které se kdy Ted zamiloval, věkový rozdíl byl však pro něj nepřekonatelný problém. Bylo mu čtyřicet, ačkoli podle mladistvé, urostlé postavy by mu každý mohl hádat o třetinu méně. Drahý tmavý oblek, který měl teď na sobě, mu slušel. Byl pracující milionář. Radši zůstával v pohybu a sám kontroloval celý ranč, než aby vysedával za pracovním stolem, takže si uchoval přirozenou štíhlost a pružnost. Jeho mužná, ostře řezaná tvář připomínala hrdiny filmů z Divokého západu. Na té tváři však nejraději nosil hrdý, povznesený výraz a ženám dával kromě nezávazných společenských styků jasně najevo, že ho nijak zvlášť nezajímají. Sandy měla podezření, že ten nezájem je upřímný – aspoň od okamžiku, kdy se Coreen vdala.

„Vrátíš se s námi po obřadu k Tarletonovým, že ano?“ zeptala se Sandy po chvíli. „Po obědě právní zástupce přečte poslední vůli.“

„To je spěchu,“ ucedil Ted znechuceně.

„Je to na přání Barryho matky, Coreen s tím nemá nic společného,“ odsekla Sandy nakvašeně.

„Ani to mě nepřekvapuje,“ poznamenal. Jeho ledově modré oči spočinuly na Barryho matce, vznešené a elegantní ve značkovém černém kostýmku. „Tina by jistě nejradši vyhodila Coreen hned teď rovnou na ulici.“

„Opravdu vypadá, že ji nemůže ani cítit.“ Ted rozdrtil nedopalek podpatkem své naleštěné boty.

„A tebe to překvapuje?“ zeptal se udiveně. „Vždyť jí Coreen zabila syna.“

„Tede!“

Jeho průzračné oči byly tvrdší než diamant. „Nikdy ho nemilovala,“ trval na svém. „Vzala si ho, protože jí zemřel otec a ona neměla ani střechu nad hlavou. Pak ho dva roky týrala, provokovala, dělala mu ze života peklo. Brečel mi na ramenu…“

„Jak ti mohl brečet na ramenu? Jejich domu ses vyhýbal obloukem, navštívil jsi je jen jednou,“ připomněla mu. „Odmítl jsi dokonce jít Barrymu za svědka.“

Uhnul očima. „Barry se za mnou často stavoval ve Victorii,“ řekl. „A telefonoval mi. Projednávali jsme spolu různé obchodní záležitosti a při té příležitosti jsem se od něj dozvěděl i leccos nepěkného o Coreen,“ dodal s odporem. „Dohnala ho k pití.“

„Coreen je moje kamarádka,“ bránila ji Sandy. „I kdyby to všechno byla pravda, odpustila bych jí to. Přátele musíme brát takové, jací jsou.“

Pokrčil rameny. „O tom já nemůžu nic vědět, žádné nemám.“

O tom se s ním jeho sestra nemohla přít. Ted nevěřil nikomu, mužům ani ženám.

„Mohl bys jí aspoň ze slušnosti vyjádřit upřímnou soustrast,“ řekla nakonec. Zvedl obočí.

„Proč bych jí měl vyjadřovat soustrast, když je jí úplně fuk, že je její manžel pod drnem? Kromě toho na formality si nepotrpím za žádných okolností.“

Nad tím Sandy bezmocně pokrčila rameny a vrátila se ke Coreen.

Cesta do rozlehlého domu z červených cihel, který patřil Tarletonovým, netrvala dlouho. Coreen a Sandy jely spolu v jedné z limuzín. Byly už skoro za vraty, když Coreen na svou přítelkyni tázavě pohlédla.

„Ted mluvil o mně, že ano?“ zeptala se přiškrceně. Její tvář, rámovaná úhledně zastřiženými, rovnými černými vlasy byla velmi bledá a v jejích velkých, potemnělých očích ležel hluboký smutek.

Sandy bezradně vzdychla. „Ano.“

„Nemusíš mě šetřit, je mi jasné, že si nebral servítky,“ poznamenala Coreen odevzdaně. „Nezapomínej, že Teda znám od chvíle, co jsme se ve škole spřátelily.“

„Ne, to nezapomínám,“ zakroutila Sandy hlavou.

„Ted mě nikdy neměl v lásce, a to ani předtím, než jsem se provdala za jeho bratrance.“ Nevysvětlila už, jak razantně jí tehdy své nesympatie dával najevo. Neprozradila Sandy ani to, že právě kvůli Tedovi skočila po hlavě do sňatku s mužem, o kterého vůbec nestála.

„Ted se na nikoho neváže,“ poznamenala Sandy vyhýbavě. „Je to vlk samotář.“

„To, co udělala vaše matka, na něm určitě zanechalo hluboké stopy.“ Coreen toho od Sandy o jejich těžkém dětství hodně věděla.

„Ano, asi máš pravdu. Nejspíš přestal už tehdy věřit ženám a nikdy se z toho nedostal,“ dodala s povzdechem. „Než ses vdala, myslela jsem chvíli, že se mu líbíš. Rozhodně k tobě nebyl lhostejný – vždycky měl vůči tobě silné emoce. To je divné, nezdá se ti?“ Přitom úkosem, zpytavě pohlédla na svou kamarádku, jako by ji podezírala, že jí něco tají, ale nechtěla otevřeně vyzvídat.

Coreen se tvářila jako sfinga. Dobře se naučila své city skrývat, protože Barry se dokázal popást na sebemenším náznaku zranitelnosti. Jen jednou, jedinkrát udělala tu chybu, že se zmínila ve vší nevinnosti o Tedovi – to bylo pár týdnů po svatbě a koneckonců to byli bratranci. Barry však zřejmě hloubku jejích sympatií vytušil a ještě ten večer se opil a ošklivě ji zbil. To ji naučilo nechávat si, co cítí, ukryté hluboko v srdci a držet jazyk za zuby.

„Určitě se to zase srovná,“ těšila ji Sandy nepříliš přesvědčivě.

„Myslíš?“ vzdychla Coreen skepticky. Dlouhými, půvabnými prsty přitom nervózně pohladila svou černou kabelku.

„Proč trvala Tina na tom, aby se ta vůle četla hned po pohřbu?“ změnila Sandy nečekaně téma.

„Protože si je jistá, že Barry odkázal všechno jí, včetně domu,“ odpověděla Coreen tiše. „Víš přece, že byla kategoricky proti našemu sňatku. Jestli je jedinou dědičkou, nenechá si ujít příležitost, aby mě vyhodila z domu ještě dnes. Vsadila bych se, že to tak dopadne. To by byl celý Barry. Jako jeho manželka jsem žila z příspěvku na domácnost sto dolarů týdně – a z toho se platily účty i jídlo.“

Její nejlepší přítelkyně překvapením otevřela oči dokořán. Teprve teď jí došlo, co jí na Coreen při dnešním setkání, prvním po velmi dlouhé době, nehrálo: oproti jiným hostům byly její šaty viditelně obnošené, nemluvě o jejich módním stylu ten byl přímo předpotopní. Psaníčková kabelka byla sice vkusná, ale kolem zapínání odřená.

„Mám jen oblečení, co jsem si koupila za svobodna,“ vysvětlila Coreen, aby Sandy ušetřila rozpaky, ačkoli jí to přiznání muselo stát velké přemáhání. Uhnula očima. „Nějak jsem si vystačila s tím, co jsem měla. Bylo mi to jedno.“

Sandy mimoděk blesklo hlavou, že Tina má na sobě na první pohled velmi drahý kostýmek a jede svým vlastním novým lincolnem. „Ale proč? Proč ti tohle dělal?“ hlesla nevěřícně.

Coreen se smutně usmála. „Měl pro to své důvody,“ řekla vyhýbavě. „Peníze jsou mi ale ukradené. Umím psát na počítači, mám diplom. Nějak se uživím.“

„Ale Barry ti určitě nechal aspoň něco!“

K Sandyinu zděšení jen zakroutila hlavou. „Nenáviděl mě – copak to nevíš? Byl zvyklý, aby ho ženy obletovaly, podlézaly mu. Nemohl se smířit s tím, že by pro nějakou byl až na druhém místě,“ poznamenala záhadně. „Aspoň se zbavím toho příšerného strachu.“ Její pohled zastínily hrůzné vzpomínky. „Tolik se stydím!“

„Za co?!“

„Za to, že cítím takovou úlevu,“ zašeptala, jako by je mohl někdo slyšet. „Je po všem! Konečně je po všem! Je mi dokonce jedno, jestli si lidé myslí, že jsem ho zabila.“ Otřásla se, jak ji při tom pomyšlení zamrazilo.

Sandy nevěděla, co si o tom všem má myslet, nechtěla však naléhat. Doufala, že jednou jí to Coreen řekne, až bude sama chtít. Barry za svého života dělal, co bylo v jeho silách, aby jí zabránil se s Coreen stýkat. Nikoho ke své manželce nepouštěl, ani její kamarádky.

Nejdřív to Sandy považovala za nějaké prodloužené líbánky, za posedlost láskou. Teď měla stále vážnější podezření, že za tím bylo cosi vážnějšího a mnohem temnějšího. Coreen si však pravdu nechávala tvrdošíjně pro sebe a Sandyiny opakované snahy převést na to téma řeč byly marné.

„No, aspoň se teď nebudeme muset chovat jak spiklenci, když spolu budeme chtít jít na oběd,“ poznamenala.

Coreen na ni pohlédla trochu vyplašeně. „Neřekla jsi doufám Tedovi, že jsme se musely scházet tajně?“

„Ne, neřekla,“ odpověděla Sandy. Pak váhavě dodala: „Možná bys měla vědět, že Ted se o tobě odmítá bavit.“

Nervózně pokrčila útlými rameny a její modré oči se zahleděly kamsi ven z okénka. „Chápu.“

„Já ne,“ řekla Sandy zamyšleně. „Vlastně ho vůbec nechápu. A dneska se dokonce stydím za to, jak se chová.“

„Měl Barryho strašně rád.“

„To možná ano, svým způsobem. Mohl by se na to ale zkusit podívat tvýma očima. Barry se k němu určitě nechoval stejně jako k tobě. Tebe šikanoval, zatímco Teda si nikdo s kouskem pudu sebezáchovy šikanovat nedovolí.“

„Ano, to dobře vím,“ usmála se trpce. Vtom limuzína zastavila a řidič vystoupil, aby jim otevřel. „Díky, Henry,“ řekla Coreen laskavě.

Soukromý šofér Tarletonových byl svalnatý padesátník, bývalý voják z povolání. Nastoupil u nich teprve před půl rokem, ale od té doby byl její spása. Lidé si začali šuškat, že Coreen manželovi nasadila parohy, ale Henry přitom sloužil k naprosto jinému účelu – s tím se však nemohla nikomu svěřit.

„Není zač, paní Tarletonová,“ odpověděl Henry zdvořile.

Sandy následovala Coreen do domu. Zarazilo ji, že se neobjevila žádná služebná, hospodyně či jiný zaměstnanec. V domě s osmi ložnicemi a koupelnami to bylo neobvyklé.

Coreen si jejích rozpaků všimla. Sundala si klobouček s černým závojem a položila ho na odkládací stolek v hale.

„Barry vyhodil všechny zaměstnance kromě Henryho. Toho chtěl taky propustit, ale přemluvila jsem ho, že řidiče potřebuje.“

Na to nenásledovala žádná odpověď.

Coreen se otočila a pohlédla Sandy zpříma do očí: „Ty si taky myslíš, že s Henrym spím?“

Sandy se tomu pobaveně zasmála: „Teď, když jsem ho viděla, už rozhodně ne.“

I Coreen se vydral z hrdla smích, poprvé po dlouhé době. Otočila se a zamířila do obýváku. „Posaď se, udělám kafe.“

„Ne, já ho udělám. Ty si potřebuješ odpočinout. Spala jsi vůbec?“

Bez lodiček, které si zula v předsíni, byla Coreen ještě o pár čísel menší než Sandy, a pokrčení jejích drobných ramínek působilo ještě bezradněji. „Ty noční můry se pořád vracejí,“ přiznala.

„To ti doktor nedal něco na spaní?“

„Já drogy neberu.“

„Prášek na spaní se v situaci, kdy ti někdo tragicky zemřel, snad nedá považovat za drogu.“

„To je jedno. Prostě o sobě chci vědět, mít přehled o tom, co se děje.“ Posadila se na gauč. „Opravdu nemám udělat to kafe?“

V tom klaply hlavní dveře a kdosi bez zaklepání vešel. Existoval jen jeden člověk, který by si něco takového suverénně dovolil, a Coreen dobře věděla kdo. Když Ted vstoupil do obýváku, zaryla pohled do země. Neviděla proto, jak si ležérně povoluje kravatu, ani že nemá svůj stetson. V drahém obleku vypadal elegantně a nepřístupně.

„Právě jsem se chystala udělat kafe,“ řekla Sandy a varovně na něj pohlédla, jako by ho chtěla upozornit, že na hádky teď není nejvhodnější chvíle. „Dáš si s námi?“

„Rád. A jestli zbylo nějaké pečivo, tak taky – nestihl jsem se nasnídat.“

„Uvidím, co se tady najde.“ Sandy pomlčela o tom, jak zvláštní bylo, že nikdo ze sousedství nepřinesl žádné jídlo. Na malém městě to byla při pohřbech zavedená tradice, a probůh, tohle byl Jacobsville, Texas. Každý znal každého.

Zato Ted neměl s netaktními otázkami žádný problém. Uvelebil se v křesle naproti Coreen, která seděla na gauči s vínovým sametovým potahem. „Proč nikdo nepřinesl nic k jídlu?“ zeptal se bez skrupulí a vzápětí si sám uštěpačně odpověděl: „To si sousedé také myslí, žes ho zabila?“

Coreen pocítila hluboko v žaludku záchvěv nevolnosti. Pokusila se ještě jednou všechen ten odpor spolknout a chladně mu pohlédla do očí: „Se sousedy jsme se nestýkali, neměli jsme ani blízké přátele. Barry sem radši nikoho nepouštěl.“

Jeho pohled byl tvrdý.

„A ty sis zase radši nepouštěla Barryho na tělo,“ ucedil jedovatě. „Řekl mi o tobě všechno, Coreen. Všechno.“

Dokázala si živě představit, jakými výmysly ho asi Barry krmil. Namlouval o ní lidem, že je frigidní. Zavřela oči a začala si mnout čelo, ve kterém cítila počínající migrénu.

„To nemáš dneska nic na práci v žádné ze svých firem?“ zeptala se toporně.

Zvolna přehodil nohu přes nohu. „Zemřel můj bratránek,“ připomněl jí. „Přijel jsem na pohřeb.“

„Pohřeb skončil,“ upozornila ho příkře.

„A ty jsi na tom o čtyři miliony dolarů lépe než před pár dny. Tedy, aspoň než se přečte poslední vůle… Tina je na cestě sem.“

„Nepochybně jsi ji popohnal,“ poznamenala.

Zvedl obočí. „Nepotřebovala popohánět.“

Trápení posledních dvou let ji rozleptalo jako kyselina. Její oči byly ustrašené, vyhaslé. „Ne, samozřejmě že ne.“

Vstala z gauče, elegantní ve svých černých přiléhavých šatech, které odhalovaly, jak je štíhlá – vlastně až příliš. S nelibostí si uvědomil, že ho bodlo u srdce, když viděl, jak vyčerpaně vypadá. Věděl ale, že Barryho nemilovala a rozhodně nehubne steskem po něm.

„Moc nečekej,“ prohodil s jízlivým úsměvem.

Tvrdá výčitka v jeho očích ji drásala. „Já jsem Barryho nezabila,“ řekla tiše.

Pomalu se postavil, jako by ji nechtěl nechat utéct. „Pustila jsi ho za volant po pěti velkých whisky.“ Na její udivený pohled jen přikývl. „Vyrostl jsem v Jacobsvillu, má drahá. Znám tu většinu místních a právě jsme se se Sandy přestěhovali zpátky sem, na starý ranč. O Barryho smrti se mluví všude. Byli jste na večírku, chtěl, abys ho odvezla domů. Tys odmítla, tak jel sám. Naboural rovnou do zábradlí na mostě, srazil ho a zřítil se dolů.“

Tak tohle se tedy povídalo! Mlčky na Teda zírala. Sandy jí neřekla, že se vracejí z Victorie do Jacobsvillu. Jak tu bude žít, dýchat s Tedem stejný vzduch?

„Ani se nebráníš?“ vyzval ji posměšně. „Nemáš na to co říct?“

„Proč bych to dělala?“ vzdychla vyčerpaně. „Stejně bys mi nevěřil.“

„To je fakt,“ řekl a strčil ruce do kapes. Vyrušilo je cinkání nádobí z kuchyně – Sandy mu asi chtěla připomenout, že nejsou sami.

Coreen založila ruce na prsou – doufala, že tak zakryje, jak se chvěje. Ten jeho chladný, nemilosrdně žalující pohled ji ničil.

„Barry mi před dvěma týdny napsal. Řekl, že změnil závěť a že v ní na mě myslel.“ Výsměšně na ni pohlédl. „To jsi nevěděla?“

Ne, to nevěděla. Věděla jen, že Barry měnil poslední vůli. Netušila, co je v ní napsáno.

„Na Tinu pochopitelně taky myslel, řekl bych,“ pokračoval s takovou zlomyslností, až Coreen zatínala vzteky ruce v pěst.

Byla už ale unavená. Unavená tou noční můrou, ve které dva roky žila, unavená Tedovým krutým popichováním. S hlubokým povzdechem si odhrnula krátké vlasy z čela. „Jdi pryč,“ vypravila ze sebe. „Prosím…“

Cítila, že jí docházejí síly. To věčné trápení zlomilo jejího bojovného ducha. Cítila, jak ji pod víčky pálí slzy a otočila se právě včas, aby je stačila skrýt. Přitom však zakopla o nadzvednutý lem koberečku a už se viděla na tvrdé podlaze, jak široká, tak dlouhá…

Nějakým zázrakem ji však Ted stihl chytit za nadloktí. Obrátil ji k sobě a pohlédl do její bledé tváře. Pak jí beze slova objal kolem ramen a chvíli ji mlčky držel – jemně, opatrně, ale bez vášně či něhy.

„Jak se ti to podařilo?“ zeptal se, jako by si myslel, že to udělala schválně.

Nijak. Prostě poslední dobou padala a zakopávala. Stála nehnutě v jeho objetí, slzy se jí řinuly z očí a do srdce se jí zabodával nůž. Ne, Ted za nic nemohl. Nemohl přece tušit, co se tady za zavřenými dveřmi dělo.

„Nebylo to schválně,“ zašeptala. „Zakopla jsem, ale nebylo to proto, abych se ocitla v tvé náruči. Nic od tebe nepotřebuju!“

Na její tón se naježil. „Ani mou lásku?“ zašeptal jí výsměšně do ucha. „Kdysi jsi mě o ni prosila,“ připomněl.

Otřásla se. Ta vzpomínka, jako ostatně většina vzpomínek z posledních dvou let, nebyla příjemná. Pokusila se couvnout, ale on jí sjel rukama na lopatky a přitáhl si ji blíž k sobě. Cítila jemnou vůni jeho štíhlého, urostlého těla, slyšela jeho zrychlený dech a vnímala, jak se jeho hruď nadzdvihuje tak blízko, až se o něj málem otírala ňadry. Ach Tede, slyšela svůj vnitřní hlas, Tede!

Ruce, opřené v sebeobranném gestu o jeho prsa, mimoděk křečovitě sevřela. Zavřela bezmocně oči.

Tedovy dlaně ji váhavě začaly hladit po zádech a teplý dech jí rozechvěl vlasy na spánku. Byl tak vysoký, že mu sahala sotva po bradu.

Pod rukama cítila přes košili jeho pevnou hruď, porostlou hustým chmýřím. Nabízel jí útěchu, cosi, co za poslední dva roky nepoznala. Byl však v podstatě jako Barry – silný, panovačný, arogantní. A ona už nebyla důvěřivá nezkušená husička, která by před ním padala na kolena.

Dobře věděla, co jsou muži zač pod tenkým pozlátkem společenského chování, a nedokázala si žádného pustit tak blízko k tělu, aniž by cítila panický strach a ohrožení. Tenhle reflex v ní Barry pečlivě vypěstoval. Přidušeně zasténala, když ji Ted stiskl v nadloktí. Ubližoval jí a ani o tom nevěděl. Nebo o tom věděl a chtěl ji potrestat s rafinovaností, ke které se Barry nestihl dopracovat? Když Ted uslyšel, jak sykla bolestí, veškeré jeho chladné sebeovládání se vypařilo a on byl náhle celý naměkko. „Ach Coreen,“ zasténal, přitiskl si ji celým tělem k sobě. Při tom intimním doteku se v něm proti jeho vůli rozlilo cosi jako slast.

Coreen se rozechvěla. Před dvěma roky by si připadala jako v ráji. Mezitím ale vzpomínky na Teda vybledly a vystřídaly je ošklivé, násilné obrazy života s Barrym. Fyzický kontakt ji nyní děsil.

Stála strnule jako socha v Tedově objetí a horké slzy jí kanuly po tvářích. Podlehla svému zoufalství a začaly jí otřásat vzlyky. Plakala pro muže, kterého nikdy nemilovala. Plakala pro sebe, protože Ted jí pohrdal, a i kdyby ne, Barry ji jako ženu úplně zničil. Plakala, až už neměla žádné slzy.

Sandy se zastavila na prahu. S úžasem pozorovala Tedovu proměněnou tvář, když se nad Coreen skláněl. Zakašlala. Dobře věděla, že její bratr by si nepřál, aby ho někdo přistihl v tom nestřeženém okamžiku, kdy jeho tvář ztratila cynickou masku.

„Nese se káva!“ oznámila zvesela a uhnula pohledem.

Ted pomalu pustil Coreen a vytáhl kapesník, který jí netrpělivě vtiskl do rukou. Odmítala na něj pohlédnout. Také si všiml, že se ani na okamžik úplně neuvolnila – dokonce ani když mu plakala v náruči. A stejně palčivě si uvědomoval touhu, kterou probouzela kdesi hluboko v něm.

„Sedni si, Corrie, a dej si housku s máslem,“ pobídla ji Sandy, zatímco Ted rychle couval zpátky ke svému křeslu. „Našla jsem je na stole.“

„Paní Mastersonová přišla brzo ráno udělat snídani,“ vzpomněla si Coreen matně, „ale nic jsem nesnědla.“

„Tina říkala, že bydlí v motelu,“ poznamenal Ted, rozmrzelý kvůli tomu chvilkovému selhání vůle. Nechtěl to nechat zajít tak daleko.

Otřela si oči a pohlédla na něj. „Nevycházíme spolu, nechtěla tu přespat,“ odpověděla. „Ačkoli jsem jí to nabídla.“

Zadíval se dolů, do šálku černé kávy, který mu Sandy podala.

„Měla by sis pár dnů odpočinout,“ navrhla jí Sandy. „Odjet na pár dnů do Karibiku, prostě odsud vypadnout.“

„Proč ne,“ ucedil Ted a vyhlédl ven z okna. „Dovolit si to můžeš.“

„Nech toho,“ vykřikla Coreen a v očích se jí rozhořel vztek. „Dej mi už sakra pokoj!“

„Tede, prosím!“ řekla tiše Sandy.

Vyrušilo je skřípání pneumatik na příjezdové cestě. Ted vstal a zamířil ke dveřím, aniž by Coreen věnoval jediný další pohled. Jeho chvilkové uklouznutí a ty zrádné pocity, když ji držel v náruči, mu zkazily náladu na zbytek dne.

„Tohle nesnesu,“ zašeptala Coreen zuřivě. „Jen do mě rýpe a rýpe!“

„Barry mu něco napovídal,“ přiznala Sandy neochotně. „Nevím, o co šlo, ale na hřbitově mi říkal, že Barry mu o tobě vyprávěl.“

„Jak znám Barryho, vymyslel si nějaké povídačky, aby vypadal jako ještě větší chudáček,“ odtušila Coreen. „Byla jsem jeho obětní beránek, jeho omluva na všechno. Pil taky jenom kvůli mně, copak jsi to nevěděla?“

„Pil proto, že chtěl pít,“ opravila ji Sandy.

„Tak to jsi asi jediná v Jacobsvillu, kdo si tohle myslí,“ opáčila její přítelkyně. Z haly k nim dolehly hlasy, jeden hluboký a mírný, druhý ostrý a netrpělivý.

„Myslela jsem, že notář tu už bude,“ postěžovala si Tina Tarletonová podrážděně, ještě než si sundala své bílé rukavičky a připojila se k oběma ženám. V černém kostýmku od Chanela a pečlivě zvolených luxusních doplňcích vypadala působivě.

„Asi se musel ještě stavit v kanceláři,“ řekla Coreen.

Tina ji probodla očima. „Však on brzo přijde. Být tebou, tak už se pakuju.“

„Díky, mám sbaleno,“ odtušila Coreen. „A netrvalo mi to dlouho,“ dodala.

Před domem zabrzdilo další auto a Sandy vyhlédla z okna v hale. „Notář přijel,“ oznámila a šla otevřít.

„Konečně,“ zasyčela Tina. „Bylo na čase!“

Coreen nic neříkala. Zírala na křeslo, ve kterém sedával Barry, a v očích se jí objevil strach.

Z druhého křesla ji zamračeně pozoroval Ted. Tak přece jen cítila výčitky? To by také bylo na místě. Doufal, že jí špatné svědomí nedá spát. Že nenajde chvilku klidu.

Cítila, jak ji probodává očima, a pohlédla na něj, jako se dívá hypnotizovaná oběť na dravce. Svíral opěradla křesla tak křečovitě, až se bála, že prasknou.

Naštěstí vešel právník, vysoký prošedivělý pán. Coreen by mu byla nejradši padla kolem krku. Nechápala, proč jí Ted tolik nenáviděl kvůli bratranci, se kterým si ani nebyl nijak zvlášť blízký. On ji ale přece nenáviděl odjakživa. Nebo se tak aspoň tvářil. Choval se nepřátelsky už tehdy, před dvěma lety, kdy se z donucení octl v její společnosti…

DRUHÁ KAPITOLA

Coreen se se Sandy Reganovou přátelila už čtyři roky, ale jejího bratra Teda poznala lépe, až když byly obě v druhém ročníku na vysoké. Kromě studií tehdy trávila spoustu času v otcově obchodě s krmivem a hospodářskými potřebami a pomáhala mu ve skladě i za pultem. Právě v té době se Ted stal jejich novým zákazníkem a často chodil s předákem svého ranče osobně do prodejny.

V minulosti nakupoval u konkurenční firmy, ale ta právě zavřela. Měl tedy na vybranou buď přejít ke Coreeninu otci, nebo jezdit až do Victorie, a bůhvíproč dal svému rodnému Jacobsvillu přednost. V rodinném krámku se potkávali místní farmáři a klábosili o počasí, o úrodě, o dobytku, o tom, co se děje v městečku.

Tedovy návštěvy však byly stručné a formální. Ke Coreen byl při nákupech vždy zdvořilý, ale nikdy se nesnažil zapříst přátelský rozhovor jako jiní. To ji nijak zvlášť nepřekvapovalo – choval se k ní chladně a odměřeně už od počátku jejího přátelství se Sandy.

Pro Coreen však byla jeho nedostupnost neodolatelný magnet. Fascinoval ji už od okamžiku, kdy je Sandy představila. Pozorně si ji tehdy prohlédl ledově modrýma očima, a zřejmě mu byla už od pohledu nesympatická, protože se při nejbližší příležitosti omluvil a odešel z místnosti. I při jejích dalších návštěvách na ranči se pak vždy raději držel stranou, spěchal náhle na důležitou obchodní schůzku nebo musel zkontrolovat cosi ve stájích.

Coreen si to nebrala osobně, vlastně se jí na tom tehdy ani nezdálo nic divného. Naopak, připadalo jí jako samozřejmost, že světaznalý muž a lev salonů, jakým Ted Regan bezesporu byl, s ní nemá nic společného. Nemohla čekat žádný delší rozhovor než těch pár frází o počasí, prohozených na odchodu.

Chápala také, že v ní nechtěl přátelským chováním vzbudit mylný dojem. Byl to muž, po kterém ženy šílely a přetahovaly se o něj na stránkách bulváru. A ona? Nicka z malého města. V džínsech, tričku a teniskách navíc vypadala jako kluk – aspoň si tak připadala. A příležitostí ukázat se někde ve společenských šatech nebylo v Jacobsvillu příliš.

Ted byl skoro o generaci starší a byl milionář. Točily se kolem něj nejkrásnější a nejbohatší ženy v Texasu, ačkoli jeho nechuť do ženění byla veřejným tajemstvím.

Coreen si ale všiml. Navzdory tomu, jak ostentativně dával najevo nezájem, pocítil lehké, příjemné zachvění, kdykoli se octl v její blízkosti. Jeho oči hladově sledovaly každý její pohyb, ačkoli se tomu houževnatě bránil.

Čas plynul a ona se o něm od Sandy mnohé dovídala – poznala ho vlastně z druhé ruky. Ani nevěděla jak, ale postupně se do něj zamilovala. Před dvěma roky už pro ni znamenal všechno. Tvářil se, jako by byla vzduch, ona svůj zájem však skrývala stále hůře – kdykoli přišel do obchodu, trémou jí všechno padalo z rukou.

Když dávala Tedovi zboží nebo když platil, museli se občas chtě nechtě jeden druhého dotknout. Jiskru, která mezi nimi v takových chvílích přeskočila, dobře cítili oba dva.

Jednou k němu v nestřežené chvíli náhle vzhlédla a jejich pohledy se setkaly. Stál tak blízko, že vdechovala jeho mužnou vůni, splývající s vybranou vodou po holení. Nepohnul se, ani nemrkl okem, ale intenzita jeho pohledu stačila, aby se jí málem podlomila kolena. Jeho oči náhle spočinuly na jejích měkkých, růžových rtech a Coreen se rozbušilo srdce. Byla možná nezkušená, ale i ta nejnevinnější dívka by poznala, jaký druh touhy hořel v Tedově nehybné, krásné tváři. Bylo to poprvé, co se na ni takhle podíval, co ji uznal jako ženu. Jako by se dosud vší silou snažil její štíhlé tělo a pěknou tvářičku raději nevidět.

Do místnosti však tehdy vešel Coreenin otec, kouzlo se okamžitě rozplynulo a Tedův výraz se změnil – teď v něm byla frustrace, určité znechucení sebou samým a jakási další, ještě prudší emoce, které však Coreen nerozuměla. Neměla ani čas uvědomit si, co se stalo, protože Ted se okamžitě rozloučil a opustil krám.

Coreen na tom jediném dlouhém pohledu, který si tehdy vyměnili, vystavěla celé vzdušné zámky. V noci nemohla usnout, a když nakonec přece jenom usnula, pronásledoval ji jeho lehce pobavený, tajuplný úsměv ve snech. Ráno se probouzela s pocitem, že leží v jeho náruči, a teprve za pár vteřin si uvědomovala prostou a neromantickou realitu.

Teda zřejmě trápilo podobné prokletí – přicházel do obchodu častěji, zarytě mlčel a choval se jako morous, ale přitom z ní sotva spouštěl oči.

Coreen si všimla, že se u nich Ted objevuje většinou ve středu a v sobotu, a začala si v těch dnech dávat víc záležet na tom, jak vypadá. Pokud si oblékla džínsy, vzala si k nim aspoň přiléhavé tričko, které odhalilo jemné, ale ladné křivky její siluety. Nosila šaty, které by jí dřív ani nenapadlo obléknout. Neměla bujná ňadra, měla ale pěkné, dlouhé nohy, a tak je ukazovala v sukních nad kolena. Dala si práci s líčením – třeba i tím nejjednodušším a nejpřirozenějším. Kontury očí si obtáhla měkkou tužkou, řasy prodloužila a natočila a na rty nanesla jemně růžový lesk. A jednou z jejích nejkrásnějších ozdob byly tehdy její černé vlasy – bylo to dávno předtím, než se ostříhala, a dokázala si s nimi vyhrát a vytvořit nejroztodivnější účesy. Už vůbec nevypadala tak nevinně a klukovsky a Ted jen stěží skrýval zájem. Sledoval ji, kamkoli se pohnula, a napětí rostlo, až jednoho dne vyvrcholilo.

Byli právě ve skladě a hledali mezi jezdeckými potřebami uzdu, kterou Ted sháněl. Vtom Coreen zakopla o lano stočené na podlaze a on ji, snad díky rychlým reflexům, vypěstovaných při práci na ranči, zachytil jako peříčko.

„Buď opatrná,“ napomenul ji tiše, rty jen pár milimetrů od jejího rozpáleného čela, „mohla jsi skončit hlavou napřed támhle v těch krumpáčích.“

„Se svojí tvrdou hlavou bych to ani necítila,“ zasmála se. „Jsem ale nešika…“

Její dívčí smích utichl uprostřed věty, když mu znova pohlédla do tváře. Bylo v ní cosi úplně jiného než obyčejná starost. Náhle ji bez varování přitáhl k sobě a přitiskl si ji tělo na tělo. Cítila, jak se mu s každým nádechem zvedá hrudník a tiskne se jí na prsa, slyšela jeho přerývaný dech.

Tiše se zasmál, sklonil se k ní a pootevřenými ústy přejel po jejích rtech tak škádlivě a zkušeně, jak to v životě dosud nepoznala. Ztuhla a on jí s přimhouřenýma očima pohlédl do obličeje. Pak znovu ten elektrizující letmý polibek zopakoval a tentokrát k němu vzhlédla a nastavila ústa, jako by se mu vydávala na pospas.

„Víš, kolik mi je let?“ Jeho hlas byl hluboký, sametový a prosycený jakýmsi temným, intenzivním citem.

„Nevím.“

„Třicet osm,“ zamumlal. „A tobě necelých dvaadvacet. Jsem o šestnáct let starší – skoro o generaci.“

„To je mi jedno…!“ vydechla.

Zvedl hlavu. „Nemá to budoucnost,“ řekl náhle chladně a zadíval se jí do tváře neosobním, tvrdým pohledem. „Jsi jen poblázněná a čekáš na své první velké milostné dobrodružství, ale to nebudu já, nejde to. Já už jsem z posedávání na lavičkách v parku a romantických procházek ruku v ruce dávno vyrostl.“

Nechápavě čekala, co bude dál. Její tělo pulzovalo vzrušením a citem a jediné, co chtěla, byl další polibek.

„Vždyť ty mě ani neposloucháš,“ pokáral ji zastřeným hlasem. „Ale naučím tě aspoň jedno – že touha není žádná nevinná hra.“

Vklouzl dlaní na její šíji, přitáhl si ji k sobě a zasypal její ústa krátkými, dravými, kousavými polibky. Vzrušil ji tak snadno a tak dokonale, že se k němu s hrdelním výkřikem přitiskla, kolena se jí rozechvěla a její tělo zoufalými pohyby prosilo, aby jej naplnil a osvobodil.

Ztratila veškerou sebevládu, zatímco Ted nepřestal být ani na okamžik pánem situace.

V bouřlivém polibku uběhlo pár zdánlivě nekonečných vteřin, než se od ní pomalu odtáhl, stiskl ji v nadloktí a jemně ji od sebe odstrčil. Pak pohlédl do jejích zmatených, údivem rozšířených očí.

Dobře věděla, jak asi vypadá – její pootevřená, vlhká ústa jako by žadonila o další polibky, její tělo se chvělo touhou. Nedokázala své vzrušení skrýt, zatímco Ted byl navenek klidný.

„Už chápeš, jak je to nebezpečné?“ zeptal se hlubokým hlasem, ve kterém zaznívala neobvyklá něha. „Mohl jsem si tě vzít teď a tady. Jsi příliš rozrušená, příliš zvědavá, abys mi cokoli odepřela, a já mám své potřeby. Všechno, co cítíš, všechno, po čem toužíš, ti vidím na tváři jak v otevřené knize. Nemáš se čím bránit.“

„Ale ty… ty mě nechceš?“ vypravila ze sebe.

Jeho tvář se na okamžik stáhla téměř křečovitě, jako by s něčím bojoval. Pak náhle zcela změnil výraz a koutkem úst mu zacukal cynický úsměšek: „Chci ženu. Ty jsi byla po ruce. To je všechno.“

To doznání tříštilo její sebevědomí na tisíc malých střípků. „Aha… ach ano, beru to na vědomí.“

„To doufám. Jsi poslední dobou velmi nápadná, Coreen. Čekáš na mě na ranči, parádíš se, když přijdu do krámu. Lichotí mi to, ale o tvou holčičí zamilovanost nestojím. Nejsi žena, se kterou bych to mohl myslet vážně a která by mi mohla imponovat. Vždyť jsi ještě málem puberťačka, tělem i chováním.“

Zrudla až po kořínky vlasů. Opravdu byla tak nápadná? Opravdu se chovala jako puberťačka? Založila ruce na prsou, jako by se tak před ním mohla skrýt a ochránit, a o krok couvla. Svět se jí hroutil před očima.

Hleděl jí očí, které se začínaly lesknout slzami, svá nemilosrdná slova však neodvolal. „Neber si to tak,“ pokračoval rázně. „Brzo se naučíš, že v životě nemůžeme věřit hloupým snům. Budu teď na nákupy posílat Billyho. A ty se pokusíš se Sandy nějak vymluvit, když tě pozve na ranč, platí?“

Zmohla se na přikývnutí, křečovitě se usmála a s pláčem na krajíčku utekla ze skladu. Ani nevěděla, jak ten den vůbec přežila. Když Ted odcházel, ohlédl se na prahu ještě za ní. Z jeho toužebně zadumaného, melancholického pohledu si byla téměř jistá, že musel o svých citech lhát. Později si ale řekla, že se jí to muselo zdát, nebo že se v těch jeho studených, ledových očích jen odradila trocha slunce. Byl na ni tvrdý, ale pokud nechtěl její city opětovat, bylo to snad z dlouhodobého hlediska pro ni milosrdnější. Od té doby posílal Ted pro zásoby svého předáka a do obchodu už nikdy nevkročil. Občas ho Coreen potkávala na ulici, protože ve městečku jako Jacobsville do sebe lidé prostě narážejí, ať chtějí, nebo nechtějí. Nepozdravila ho však ani jednou. Jednoho dne se náhodou potkali v kavárně – Coreen nechala na stole netknutý šálek a odešla, ještě než se Ted posadil. Jindy ho zahlédla, jak ji se zvláštním, zaujatým výrazem pozoruje z druhého chodníku, ale nepokusil se k ní přiblížit. Asi věděl, že by utekla. Její křehká pýcha utrpěla těžkou ránu.

Když ji Sandy jednou pozvala na ranč, podle všeho s Tedovým požehnáním, rozhodla se přijmout, raději než aby vzbuzovala podezření nejapnými výmluvami. Nejprve se však ujistila, že Ted bude mimo město. Sandy očividně zarazilo, proč jí na tom tolik záleží, nenaléhala ale na vysvětlení.

Jednou Coreen na Teda nečekaně narazila na tancovačce, kam šly se Sandy oslavit její dvaadvacáté narozeniny. Ani jedna s sebou neměla mužský doprovod a Sandy jí neřekla, že tam bratr bude. Coreen se mohla jen dohadovat, že Sandy něco tuší a udělala to schválně, aby viděla, co se mezi těmi dvěma bude dít.

Uprostřed kovbojského dupáku, kdy si tanečníci předávají partnerky, se najednou ocitla Tedovi v náruči. K všeobecnému údivu se otočila na podpatku a odešla z parketu rovnou domů.

O té události kolovalo v Jacobsvillu hodně drbů, protože bylo neslýcháno, aby nějaká žena dala Tedu Reganovi košem. Coreenin otec nad tím nechápavě kroutil hlavou a Sandy byla nešťastná, bylo to nicméně naposledy, co se pokusila dělat dohazovačku.

Přišla však další společenská událost, na které Ted nemohl chybět – výroční večírek střeleckého klubu, jehož byl předsedou. Členem klubu byl každý druhý mužský ve městě, i Coreenin otec. Coreen, která na střelnici přestala chodit už dávno, se ho snažila ze všech sil přemluvit, že ona letos zůstane doma, on však trval na svém.

Bylo jí jasné, že Ted jí od té tancovačky nechce ani vidět, a od Sandy už věděla, že zuří, kdykoli o Coreen padne zmínka. Sandy už bylo jasné, že zatím bude víc než ten odepřený taneček, ale nevyptávala se.

Když ji Ted na tom střeleckém večírku poprvé spatřil, z očí mu vyšlehly blesky hněvu. Vzápětí ale Coreenina krása ochromila jeho vztek. Měla na sobě stříbrné šaty na ramínka, s hlubokým dekoltem, který odhaloval jemné obliny jejích ňader. Stříbrné lodičky na jehlách báječně ladily s flitry na jejích šatech, takže vypadala jako nějaká princezna. Černé vlasy, tehdy dlouhé až do pasu, si pro tuto zvláštní příležitost vyčesala do drdolu s natočenými pramínky, které jí poletovaly kolem tváře. Vypadala úchvatně a muži se předháněli v komplimentech a žádostech o tanec. Ovšem s výjimkou Teda, který netancoval vůbec s nikým. Stál stranou ve skupince mužů, sklenici whisky v ruce, a spokojoval se s tím, že občas probodl Coreen očima.

Její příchod na něj podle všeho zapůsobil asi tak jako červený hadr na býka. Mračil se zarputile v rohu, nedostižně elegantní ve svém smokingu, na klopě rudý karafiát, v manžetách bílé košile kulaté knoflíčky s diamantem, a odháněl vdavekchtivé ženy jako hejna much, ačkoli předváděly hotová kouzelnická čísla, aby přilákaly jeho pozornost. A pak vzal najednou Coreen za ruku a aniž se obtěžoval s nějakým ‚smím prosit?‘, odvedl ji na parket.

Pomalu kroužili po sále, její srdce však bilo jako o závod. Ten tanec nebyl pouhá společenská povinnost – to poznala z doutnajícího, divokého pohledu jeho přimhouřených očí. Světla v sále doznívající písní náhle pohasla a Ted ji snadno vyvedl postranními dveřmi ven, do noci, ozářené měsícem v úplňku. Nečekaně rázně ji přitiskl zády ke stěně.

„Proč jsi sem přišla?“ zeptal se příkře. Na jeho rozzlobenou tvář dopadalo okny tlumené světlo ze sálu.

„Kvůli tobě ne,“ odsekla rychle. Chtěla mu vysvětlit, že tam vůbec nechtěla jít a že její otec, který o Tedovi nic nevěděl, prostě chtěl, aby se dostala mezi lidi…

„Ne?“ namítl Ted pochybovačně. Chladnýma očima si měřil její rozčilenou tvář. „Ale chceš mě. Čtu ti to z očí, kdykoli do nich pohlédnu. Můžeš utíkat z tancovaček, nemusíš mě na ulici zdravit, ale tím nikoho neoklameš!“

V očích se jí zablýsklo vzteky. „Moc si o sobě myslíš!“

Vytáhl cigaretu a chtěl si zapálit, ale když znovu spočinul očima na její tváři, jejím těle, hodil ji náhle dolů z terasy a sevřel Coreen ve svém objetí.

Zajel jí rukou do vlasů na zátylku a přitáhl si ji blíž svým polibkům. Slyšel, jak se zajíkla překvapením a při pohledu do jejích očí na okamžik zaváhal. Navzdory veškerému zapírání byly jako omámené – jako by jí nabízel cestu do ráje.

Její přerývaný dech ho vzrušoval k nesnesení. Pohladil ji po teplé, hedvábné kůži ve výstřihu, a když Coreen zavzdychala, umlčel ji polibkem. Z jejího slastného zasténání se mu zatočila hlava.

Zapomněl na svůj věk i svědomí. Vnímal jen její horká, chvějící se ústa, která začala nesměle oplácet jeho polibky. Živě si pamatoval ten první, tehdy ve skladu, protože od té doby ho pronásledovala ve snech i v bdění. Namlouval si, že ten zážitek ve svých vzpomínkách zveličuje, že to nemohlo být tak úžasné, ale teď věděl, že to byly jen naivní výmluvy. Realita byla tisíckrát opojnější než jeho blednoucí vzpomínka a on byl zcela bezmocný.

Zajel jí hlouběji do výstřihu a stiskl v dlani malé ňadro se ztuhlou, vztyčenou bradavkou. Zavzdychala rozkoší, což jen vystupňovalo šílenství touhy, kterým byl posedlý.

Bránila se, ale ne tak odhodlaně, aby ho to odradilo. Doteky jeho teplé, místy mozolnaté dlaně ji zaplavily dosud nepoznaným vzrušením. Tiskla se teď ochotně k jeho tělu, jako by se do něj chtěla vpít, jako by chtěla vstřebat každý jeho dotek. Ani nepostřehla, když sundal ramínko jejích šatů a vzdal se jejích úst, jen aby mohl řadou polibků sestoupit po jejím hrdle až na odhalený kopeček jejího ňadra.

Přidušeně zasténala a zaryla se mu nehty do paží.

„Nekřič,“ zašeptal, tváří zabořený do jejího sněhobílého výstřihu. „Zkus se ovládnout, nebo se staneme hlavní atrakcí večera.“ Přidržel si její prso u úst a pomalu, něžně jej začal sát.

Tiše se svíjela rozkoší, kterou v ní vyvolávalo zkušené, něžně dravé laskání jeho úst. Když se od ní konečně odtrhl, zůstala mu bezvládně, vláčně viset v objetí, oči zamlžené vzrušením.

Na chvíli se jí zadíval do tváře, než jí stáhl i druhé ramínko a nechal jí šaty spadnout až do pasu. Zaklonil ji a znovu se nedočkavě sklonil k jejím prsům. Zastavil se jen na okamžik, aby se pokochal pohledem na tu odhalenou krásu, než začal znovu hladově líbat a sát oba ty pružné kopečky a dráždit jazykem její ztuhlé, citlivé bradavky.

Zabořila mu prsty do vlasů, oči obrácené k inkoustově modrému nočnímu nebi. Bylo jí, jako by spolu letěli mezi hvězdami vysoko nad nimi.

Když se mu podařilo ukojit aspoň částečně svou vášeň a pustil ji, svezla se mu znovu bezvládně do náruče. Slyšela, jak dlouze, přerývaně oddechuje, zatímco jí obléká šaty a rovná jejich ramínka. Chvíli ji pak ještě držel v objetí – musel cítit, jak se chvěje.

„Jsem první?“ zeptal se chraplavým, zastřeným hlasem, ve kterém slyšela mnohem víc než chtíč. „Ano.“ Nedokázala by mu lhát.

Stiskl ji na okamžik tak pevně, až se bála, že jí zůstanou modřiny. Tlumeně zaklel. „Tohle je špatné. Špatné! Jsi tak mladá!“

Zabořila tvář pod jeho bradu, do té hladce oholené, jemně drsné kůže, vonící jeho parfémem. „Miluju tě,“ zašeptala. „Miluju tě víc než vlastní život.“

„Nech toho!“ Odstrčil ji od sebe a v očích se mu znovu zablýskl hněv. V jeho napjaté tváři se svářely protichůdné emoce, něha a vztek, touha a frustrace. „Já nestojím o tvoji lásku!“

Pohlédla na něj zjihlýma, zraněnýma očima a nedokázala zakrýt, jak moc se jí jeho slova dotkla. „Já vím,“ hlesla vyčerpaně.

Jeho tvář byla tak stažená a nepřístupná, až vypadala jako maska. Spustil ruce podél těla a mimoděk je sevřel v pěst. „Drž se ode mě stranou, Coreen,“ vypravil ze sebe s námahou. „Nemůžu ti nic dát. Vůbec nic.“

„To vím také,“ řekla hlasem, který byl klidný, ačkoli kolena se jí chvěla. „Nebudeš mi to věřit, ale vůbec se mi sem dnes večer nechtělo. Přišla jsem jen proto, že mě k tomu táta prakticky donutil.“

Vypadal vyčerpaně, starší. Jeho pohled jako by zakrývala jakási studená a tvrdá clona. „Nedělej si žádné romantické představy o tom, co se tu mezi námi stalo,“ pokračoval chladně. „Šlo jenom o sex, o nic víc než pustý chtíč, který na okamžik zvítězil nad zdravým rozumem. Nikdy se neožením a láska je pro mě jen prázdné slovo.“

„Protože ho nenecháš naplnit,“ namítla tiše.

„To ti může být jedno, Coreen,“ opáčil.

Z jeho chladu ji zamrazilo – poprvé si s určitostí uvědomila, že opravdu dokáže být tvrdý jako kámen. Uvnitř právě hráli Díky za tu vzpomínku a ona si pomyslela, jak je to příhodné, když se s Tedem právě líbala podruhé a nejspíš naposledy v životě.

„Nenamlouvej si, že tohle byla nějaká romantická předehra,“ pokračoval s krutou upřímností, ačkoli dech se mu zadrhoval. „Vždyť jsi ještě malá holka… hubená jak tyčka, samá kost a kůže. Prsa máš jako hrací kuličky. Nech mě na pokoji. Omlouvám se ti za svůj dnešní omyl, ale už se mi nepleť do cesty!“

Odešel a nechal ji tam stát. Byla teplá letní noc a Coreen, celá zkoprnělá po té konečné ráně, se šla posadit do auta. Odmítla se vrátit do sálu, i když za ní přišel otec a ptal se, co se stalo – vymluvila se, že ji bolí hlava. On ji však viděl odcházet s Tedem a všiml si, jak stěží potlačuje slzy. Naštěstí se tehdy na nic víc nevyptával a vzal ji rovnou domů.

Od té doby už Coreen nikdy nepřijala žádné pozvání od Sandy na návštěvu u nich doma či na projížďku na koních po ranči. Když Ted náhodou zavítal do krámu, ztratila se z dohledu a nevracela se, dokud za ním bezpečně nezaklaply dveře. Nedokázala mu pohlédnout do očí, aniž by nezrudla studem, když si vzpomněla na své vášnivé vzplanutí, na to, jak ho rázně uťal, a na to, jak kriticky ohodnotil její vnady. Na muže, kterému vadila její malá ňadra, jí je celkem bez zábran osahával, pomyslela si.

O mužích věděla málo – možná mu nešlo o nic jiného než ublížit. Ale pokud tomu tak opravdu bylo, proč se mu tehdy tak chvěly ruce, proč byl jeho hlas prosycený citem?

Nakonec se s tím nějak vyrovnala – zamkla Teda v tajném šuplíčku ve své mysli a předstírala, že k té události na večírku nikdy nedošlo.

Jenže pohroma stíhala pohromu. Její otec utrpěl infarkt a zůstal invalidní. Chod firmy byl na Coreen, která kromě praxe za pultem a ve skladu neměla o obchodování potuchy, a tak není divu, že se brzy blížili krachu.

Tehdy do jejího života vstoupil Tedův bratranec Barry. Coreen s otcem v té době dospěli rozhodnutí, že musí podnik prodat, dokud má ještě aspoň nějakou cenu, a Barry navrhl, že ho koupí – prý měl jako jediný obchod s potřebami pro farmáře ve městě budoucnost a ta myšlenka se mu líbila.

Také se mu líbila Coreen a postupně se mu podařilo ji přesvědčit, že je pro ni a jejího otce nepostradatelný. Ona sice hrdě odmítala jakoukoli pomoc, ale on stejně pokaždé zařídil všechno, co bylo třeba.

Byl vždy po ruce, připravený poskytnout pevnou oporu a konejšit Coreen, zmoženou starostmi o otcovo zdraví, něžnými polibky. Útěchu potřebovala i z jiného důvodu – rána Tedova odmítnutí byla uvnitř ještě živá a Barryho pozornost byl na ni hotový balzám.

Ted se doslechl, že se Barry kolem Coreen poslední dobou hodně točí. Začal se tehdy stavovat na zdvořilostních návštěvách u jejího otce a vždycky ji přitom potají pozoroval. Když s ní mluvil, byl opatrný a jemný. Coreen ale jedna lekce stačila. Chovala se tak odtažitě, jako by se znali sotva od vidění. Když se k ní jednou pokusil přiblížit, uhnula, což ho pro příště odradilo.

Pak k ní však začal být krutý, a to právě v době, kdy zoufale potřebovala laskavost a šetrnost.

Kdykoli byli z otcova doslechu, dobíral si ji kvůli Barrymu a obviňoval ji, že ho chce dostat jenom pro peníze. Každý věděl, že než Barry koupil jejich firmu, byli na pokraji bankrotu, protože o obchody se neměl kdo starat a hodně peněz odešlo na účty za léčení.

Tedovy útoky ji ničily. Věděla, že je v zoufalé situaci, a Teda o pomoc požádat nemohla. Byl to ironií osudu vlastně právě on, kdo ji postrčil do Barryho otevřené náruče. Její zranitelnost ho očividně přitahovala a s radostí jim pomohl z dluhů. Sejmul tak z jejích ramen obrovské břímě.

Když zemřel otec, Barry se postaral o veškeré výlohy spojené s pohřbem a požádal Coreen o ruku. Byla tehdy nešťastná, její svět byl na ruby a Barry byl najednou jediný opěrný bod.

Když přišel Ted, aby Coreen vyjádřil soustrast, Barry ho k ní nepustil. Ted naštvaně odešel a Barry Coreen namluvil, že jeho bratranec s ní vůbec nechtěl mluvit.

Během pohřbu stál Barry po jejím boku, jako by chtěl být štítem, který ji ochrání před Tedovým podezíravým pohledem. Nenechal ji s ním ani na minutu o samotě. Ještě na pohřební hostině ji přesvědčil, že svatba musí být co nejdřív.

Když se Ted tehdy od svého bratrance dozvěděl šťastnou novinu, jeho tvář se proměnila jako nebe před bouřkou. Coreen se celá roztřásla, podlamovala se jí kolena a bála se, že omdlí. Ted odmítl jít Barrymu za svědka s výmluvou, že musí nutně pracovně do Evropy. Odešel bez rozloučení a ještě téhož dne nasedl do letadla. Pro Coreen to byl konečný důkaz, že je mu její život ukradený – aspoň pokud se mu klidí z cesty. Z čehož plynulo, že je jedno, jestli si vezme Barryho nebo kohokoli jiného, protože jediný muž, kterého kdy milovala, nikdy nebude její.

Byla ale naivní, když si představovala, že manželství bude procházka sice nudným, ale milým a bezpečným růžovým sadem. Barry brzo sundal svou milou společenskou masku, ukázal své pravé já a manželský život se stal pro Coreen agónií.

Něha, kterou Barry před svatbou předstíral, mu byla ve skutečnosti cizí a nebyl schopen jakéhokoli normálního sexuálního styku. Ukájel se zvrácenými způsoby, při kterých jí surově ubližoval. Jeho krutost a trápení rozleptaly její sebedůvěru a sebeúctu, začala být nervózní a nemotorná a uzavřela se do sebe. Ted je nenavštěvoval a Sandyina pozvání na ranč Barry odmítal. Dělal všechno pro to, aby přátelství obou žen zničil. To ani nebylo potřeba – Ted se Sandy se odstěhovali do Victorie, starý ranč Reganových si nechali jen jako letní byt a chod farmy svěřil Ted muži jménem Emmett Deverell.

Barry o Coreeniných citech k Tedovi věděl – musel by být slepý, kdyby si nevšiml toho napětí, kdykoli se ti dva setkali, a toho, jak je Coreen na to téma citlivá. Udělal z Teda svou oblíbenou zbraň proti ní, mučicí nástroj. Srážel její sebevědomí narážkami na muže, který ji nechtěl. Asi po roce manželství rozvinul svou strategii tak daleko, že se rozhodl Teda pozvat na návštěvu k nim domů. Nic netušící Ted pozvání přijal. Coreen až do poslední chvíle doufala, že nepřijede, ale jednoho dne se octl pod jejich střechou.

Tou dobou už měla Coreen z Barryho panický strach. Byl impotentní a z intimního styku udělal pro ni ohavný akt, ze kterého jí bylo fyzicky nevolno. Když se opil, což se po svatbě stalo pravidelným úkazem, byl ještě brutálnější. Vyléval si na ní zlost za svoji impotenci, vyčítal jí její city k Tedovi a dobíral si ji kvůli tomu tak krutě, že tuhla strachy, kdykoli uslyšela Tedovo jméno. Několikrát se od něj pokusila utéct, ale Barry byl tak bohatý a vlivný muž, že si ji dokázal vždy najít a zastrašit každého, kdo by se jí pokusil pomoci. Nakonec to vzdala – bála se, že by to bylo ještě horší.

Když ji začal „podvádět“ s jinými ženami, byla to úleva. Dlouho ji nechal na pokoji a musela si klást otázku, jestli je se svými milenkami také impotentní. Pak ale potkal na nějakém obchodním veletrhu Teda a zase to všechno začalo. Právě tehdy Teda také pozval na návštěvu k nim.

Ted ji během toho setkání zaujatě pozoroval, jako by ho na ní cosi mátlo. Byla tak napjatá a nervózní a kdykoli ji Barry o něco požádal, běžela pro to poslušně jako pejsek.

„Vidíš?“ smál se její manžel. „Copak to není dokonalá hospodyňka?“

Tedovi to nepřišlo vtipné. Všiml si jejího uštvaného výrazu i toho, jak zhubla. Všiml si ale také plného domácího baru a neodpustil si na to téma komentář, protože každý věděl, že tohle byl dům Barryho matky a Tina byla zarytou odpůrkyní alkoholu.

„Kapka dobré kořalky ještě nikoho nezabila a Coreen si ráda přihne z láhve ginu, viď, miláčku?“ škádlil ji.

Coreen uhýbala očima. „To je pravda,“ lhala – Barry jí totiž pohrozil, co se stane, pokud mu před Tedem bude odporovat. A ještě horší následky měli přijít, pokud by návštěvníkovi věnovala třeba jen trochu významnější pohled. Pozval ho především proto, aby mohl Coreen potrápit, a fungovalo to. Byl ve velmi dobré náladě.

„Nalej nám něco, má milá. Tede, co si dáš?“

Jeho bratranec alkohol odmítl, brzo se omluvil a odešel. Od té doby už je nikdy nenavštívil. Kdykoli ho však Barry potkal, vyprávěl pak s požitkem Coreen, jak ho Ted lituje. Věděla, že její manžel Tedovi o ní namlouvá nejrůznější lži, bála se však zeptat, co to vlastně je.

Život pro ni ztratil smysl. Také se hromadily problémy – její nervozita a z toho plynoucí nemotornost rostly. Pořád zakopávala – o nábytek, o koberečky, o prahy. Barry situaci zhoršoval tím, že se jí vysmíval a nadával jí. Nakonec vůči tomu otupěla. Její sebeúcta byla na padrť, nepřišlo jí ani důležité se hájit. A kdykoli sebrala zbytky sil a pokusila se utéct, Barry si ji našel…

Vyprávěl jí kdysi o tom, jak se jeho matka, Tina, snažila mít ho celý život pod kontrolou. Možná jeho úchylka pocházela právě z toho a z nepřítomnosti otce. Jeho pití se zhoršovalo. Střídal mnoho žen, stíhal však zároveň trápit a ponižovat Coreen, v posteli i mimo ni. Pak, den před Barryho tragickou nehodou, přišlo od Sandy přání k jejím narozeninám. Pod přáním byl kupodivu podepsaný i Ted, což Barryho dohnalo k zuřivosti. Toho večera se opil, povalil Coreen na gauč a s nožem na krku jí vyhrožoval, že ji podřízne…

Šum konverzace kolem vrátil Coreen zpět do přítomnosti. Ještě se třásla po té ošklivé vzpomínce, pokusila se ale soustředit na notáře, sedícího za velkým dubovým stolem. Čtení závěti už bylo podle všeho u konce.

„To bude, obávám se, všechno,“ řekl zpoza svých zlatě rámovaných brýlí. „Veškerý majetek dědí matka zesnulého, s výjimkou hřebce, kterého odkázal svému bratranci, Tedu Reganovi. Manželka, Coreen Tarletonová, získává sto tisíc dolarů, které však jsou ve správě Teda Regana, dokud tato nedosáhne věku dvaceti pěti let. Nějaké otázky?“

Ted zamračeně pohlédl na Coreen, v její tváři však nenašel ani náznak šoku či překvapení. Byla v jí jen rezignace a lhostejnost.

Tina, Coreenina tchyně, vstala a přejela ji mrazivým pohledem. „Dám ti chvíli, aby ses vystěhovala z domu – jen kvůli tomu, co by řekli lidi – ne z osobních sympatií, aby bylo jasno. Zavinila jsi smrt mého syna a to ti nikdy neodpustím.“ Pak odešla, s chladným a nepřístupným výrazem na tváři.

Coreen neodpovídala, jen zírala na své ruce, složené v klíně. Nedokázala by pohlédnout na Teda. Byla bez domova a veškeré její peníze měl v rukou on. Živě si představovala, že bude muset před ním kleknout na kolena, kdykoli si bude potřebovat koupit nové punčochy. To pomyšlení bylo tak nesnesitelné, že jí vlilo trochu energie do žil – bude si muset najít práci, a to tak, že rychle.

„Taky s tím mohla počkat do zítřka,“ zamumlala Sandy Tedovi, když venku nastupoval do svého lincolnu.

„Proč to udělal?“ zeptal se s upřímným údivem. „Probůh, vždyť měl miliony! A ještě do toho zaplést mě, aby mi až do pětadvaceti musela říkat o každý dolar!“

Sandy k němu překvapeně vzhlédla – najednou mluvil, jako by byl na Coreenině straně. „Ona to zvládne. Byla připravená na to, že jí Barry moc nenechá. Je jí to jedno.“

„Sakra, to by jí nemělo být jedno! Někdo by ji měl přivést k rozumu. Měla by se soudit o vdovský důchod.“

„Pochybuju, že by něco takového udělala. Peníze ji přece nikdy nezajímaly – to jsi nevěděl?“

Neodpovídal, jen zamyšleně sklopil oči.

„Vypadá divně, nezdá se ti?“ nadhodila Sandy starostlivě. „Opravdu divně. Doufám, že neudělá žádnou hloupost.“

„Pojeďme už,“ přerušil ji Ted, usazený za volantem. „S tím právníkem si promluvím.“

Sandy se zamračila. Měla starost, ale rozhodně ne kvůli závěti a Coreenině finanční situaci. Coreen byla od sňatku s Barrym zoufale nemotorná. A přitom byly jejím koníčkem seskoky padákem a bezmotorové letouny. Skákala a létala, zvlášť když nebyla v psychické pohodě – prý ji to uklidňovalo. Měla ale ty nejneuvěřitelnější nehody, o jakých kdy Sandy slyšela. Někdy si říkala, že Barry ji na to zakopávání a padání musel po svatbě nějak naprogramovat. A při těch vzácných příležitostech, kdy se s ní krátce po svatbě mohla stýkat, si všimla, že Barry Coreen kvůli té nešikovnosti s požitkem peskuje.

Ted o těch nehodách nevěděl. Až do pohřbu se jakémukoli hovoru o Coreen vyhýbal, jako by ho každá zmínka o ní zraňovala. Měl k ní nepochopitelně rozpolcený postoj, cosi mezi nenávistí a jakýmsi nostalgickým smutkem. A ten zvláštní výraz v jeho tváři, který Sandy zahlédla, když Coreen zachytil dnes v obýváku, aby nespadla – zdálo se jí, že prožívá spíš trýzeň než nenávist vůči ní.

Pomyslela si, že svého bratra nikdy nepochopí – někdy na Coreen reagoval s nevysvětlitelnou zlostí, a pak zase projevoval nečekanou něhu. Možná ji měl nějakým skrytým způsobem rád, jen si to neuvědomoval.

Sandy nakonec Coreen přemluvila, aby nezůstávala přes noc sama, a nabídla se, že u ní přespí, což Coreen přijala. Sandy jí nabídla i útočiště u nich na ranči, dokud si nenajde něco svého. To ale Coreen kategoricky odmítla – myšlenka, že by každé ráno u snídaně měla před očima Teda, se jí příčila.

Druhý den ráno Coreen naznačila, že by chtěla být sama a že by bylo lepší, kdyby Sandy odjela domů. Měla za sebou bezesnou noc plnou výčitek a černých myšlenek na to, z čeho ji Ted obviňoval.

„Vlastně se na ranč teprve stěhujeme,“ loučila se s ní po snídani Sandy. „Byli jsme ve Victorii od té doby, co ses vdala, skoro pořád. Ted je často pryč, na dobytčí farmě za městem, na kterou mu dohlíží Emmett Deverell s rodinou. A u nás na ranči budeme rozjíždět chov plnokrevníků. Mohly bychom spolu chodit jezdit jako dřív. Opravdu nechceš jet se mnou? S Tedem bych to zařídila,“ přemlouvala ji ještě ve dveřích.

„Z Teda bych měla leda tak nervové zhroucení,“ zasmála se Coreen suše. „Nikdy mě neměl v lásce, ale včera jsem měla pocit, že mě nenávidí. Copak jsi neviděla, že by radši viděl mrtvou mě než Barryho? Má mě za vražedkyni.“

Sandy svou nejlepší přítelkyni objala.

„Brácha je trouba,“ prohlásila odhodlaně. „Ale když ho poznáš, má i svoje lepší stránky. Není to lidožrout.“

„Ke mně se choval vždycky krutě,“ odpověděla Coreen tlumeně a odtáhla se. „Řekni mu, že s těmi svěřenými penězi si může dělat, co chce – já je nepotřebuju. Postarám se o sebe, buď bez starosti, Sandy. Máš před sebou v té počítačové firmě skvělou kariéru, a dobře jsi udělala, že jsi odkoupila podíl. Měj se dobře a občas si na mě vzpomeň – hlavně na to lepší, co jsme spolu zažily, slibuješ?“

Sandy při těch slovech zamrazilo. Znělo to jako loučení navždy. A Coreen vypadala tak nervózně a křehce, jako by se měla každou chvíli sesypat.

Kromě toho, i kdyby na tom byla psychicky lépe, byly tu ty její zvláštní sklony k úrazům: za poslední roky si při svých leteckých koníčcích přivodila dva vážné. Jednou si zlomila nohu, podruhé žebra. Sandy ji navštívila v nemocnici, ale Barry seděl u jejího lůžka, nenechal ji se Sandy o samotě a nedal Coreen šanci vyprávět, jak k těm nehodám došlo.

„Buď prosím tě opatrná. Víš, že pořád odněkud padáš…“ spustila opatrně. Coreen se zachvěla.

„Vlastně ani ne, to už skončilo,“ odpověděla trochu tajemně. „A když jdu skákat, kolegové na mě dají pozor. Neboj se, budu v pohodě a sebevražedné sklony nemám, pokud tě to náhodou napadlo,“ ujistila svou přítelkyni, která zrudla. „Nezabila bych se kvůli tomu, co si o mně Ted myslí – tu radost bych mu neudělala.“

„Ted by vůbec neměl radost, kdyby se ti něco stalo,“ namítla Sandy vážně.

„Ovšemže ne,“ přikývla Coreen, ačkoli o tom nebyla tak přesvědčená. „Ale teď jdi domů – máš svůj vlastní život, i když jsi mi včera moc pomohla. Opravdu jsem tě potřebovala.“

„Ted přišel ze své vlastní vůle,“ informovala ji Coreen. „Nebyl to můj nápad.“

Coreeniny mořsky modré oči potemněly smutkem, jako když se nad oceánem stmívá. „Přišel jen, aby se mi mstil za Barryho smrt. Vždycky se mi za něco mstil.“

„Vždyť víš, že Ted lidem nevěří,“ řekla Sandy tiše. „Máma byla o tolik mladší než táta, a když mu utekla s jiným, byla jsem ještě dítě. Tátu to strašně vzalo. Dokud nezemřel, dělal si ze mě obětního beránka a v Tedovi vypěstoval nedůvěru k ženám. Na mě je sice hodný – jsem snad jediná, ke které má dobrý vztah. Dokáže si užívat s krasavicemi a předvádět se s nimi ve společnosti, ale vážným vztahům se vyhýbá jak čert kříži.“

„Všimla jsem si.“

Sandy se na ni zadumaně zadívala. „Když ses vdala, změnil se. Ty poslední dva roky se choval jako vyměněný. Když se tehdy vrátil z návštěvy u tebe a u Barryho, odjel na měsíc do Kanady. Pak rozhodl, že se odstěhujeme do Victorie a mluvit o tobě bylo od té doby tabu.“

„Bůhví proč. Já jsem mu nikdy nic špatného neudělala,“ vzdychla Coreen. „Věděl, že si mě Barry chce vzít, a byl přesvědčený, že mi jde o peníze, ale nikdy se našemu sňatku nepokusil zabránit.“

Sandy na to jen pokrčila rameny a změnila téma: „Až si najdeš bydlení, pošli mi pohled a dej vědět, kde jsi. Zavolám ti a zajdeme si spolu na oběd.“

Coreen roztržitě kývla, jako by se jí už hlavou honilo něco jiného. „Proč ne, velmi ráda. Ale řekni mi ještě jedno: to přání k narozeninám…“

„Ano? Byla jsi překvapená, viď?“ řekla Sandy. „Já také. Ted se právě někde setkal s Barrym a za dva dny na to vás spolu viděl na fotce v jacobsvillských novinách, které si koupil ve Victorii. Byl z té fotky trochu zaražený – neusmívala ses a vypadala jsi, jako bys nebyla v pořádku.“

Coreen dobře věděla, o které fotografii Sandy mluví. Byli s Barrym na nějakém charitativním večírku a on pil víc než jindy. Když je fotograf zvěčnil, byly už na ní ten stres a vypětí znát.

„Pak si Ted vzpomněl, že budeš mít narozeniny,“ pokračovala Sandy, „a sám vybral přání. Na někoho, kdo tě údajně nenávidí, se chová úžasně rozporuplně, nemyslíš?“

Coreen se zamyslela. Věděl Ted, jak na něj Barry žárlil? Udělal to jen, aby jí doma způsobil problémy? Představu takové vypočítavé krutosti stěží unesla. Právě to přání Barryho toho posledního večera vyprovokovalo, aby se na ni vrhl. To uplynul od té doby teprve týden? pomyslela si nevěřícně. Při děsivé vzpomínce se otřásla.

Objala však Sandy ještě jednou na rozloučenou, a zamávala jí, než nasedla do auta a odjela. Pak se vrátila do domu, zvedla sluchátko a vytočila číslo svého parašutistického klubu.

„Ahoj, Randy,“ pozdravila s co nejupřímnější veselostí, na jakou se v tu chvíli zmohla. „Kdy se příště skáče? Už zítra? Tak se mnou prosím tě počítej. Ne, bouřky se nebojím. Víš, co toho v předpovědích napovídají – možná nebude ani pod mrakem. A já opravdu potřebuju rozptýlení. Budu na letišti v osm.“

„Počítám s tebou, zlatíčko,“ dostalo se jí škádlivé odpovědi.

Jakmile položila telefon, odešla si překontrolovat svou vypůjčenou parašutistickou výstroj. Teď ještě nebude na stěhování myslet. Stačí, když s hledáním bytu a sháněním práce začne zítra odpoledne.

Bylo sice trochu zataženo, ale to nemohlo hlouček nadšených parašutistů odradit. Seskok z letadla byl extatickým zážitkem, a to i pro Coreen, kterou ještě stále trochu bolely stehy na ráně, vedoucí pod její klíční kostí až nad ňadro.

Radost z volného pádu však byla tak intenzivní, že jí na chvíli dávala zapomenout na všechny strasti. Bylo to cosi, co člověk stojící pevně na zemi nemohl poznat. Byla to taková rozkoš, že mohla dokonce soupeřit s její druhým největším potěšením v životě – pohledem do tváře Teda Regana.

Zatahala za lana padáku, aby ho nasměrovala ke své značce dole. Kus pod ní se snášeli k zemi dva další parašutisté. Nečekaný poryv větru ji však odvál stranou, a když pohlédla nahoru, uviděla obrovský bouřkový mrak. Oblohou projel zlověstný blesk.

Zachvátila ji panika a ve zběsilé snaze vmanévrovat svůj padák do správného směru nadělala ještě víc škody.

Vítr ji unášel k drátům elektrického vedení. Slyšela, jak v takových drátech skončili parašutisté i piloti balonů – samozřejmě že ne z první ruky, protože oni už o tom vyprávět nemohli. Už se viděla, jak z ní srší jiskry.

Se zoufalým výkřikem, který zanikl v rachotu hromu, se ještě jednou pokusila taháním za lano zkrotit neposlušný padák a zvítězit nad větrem. Byla to předem ztracená bitva, ale nehodlala dát svou kůži zadarmo. Nedaleko ní proťal prostor další blesk, ale ona se dál se zaťatými zuby snažila změnit směr.

Zlověstné, černé dráty se blížily. Byla už skoro v nich. Pokrčila nohy v kolenou, vytáhla je co nejvýš a trhla padákem. Málem už do nich narazila, ale náhlý závan větru ji v poslední chvíli vynesl o pár metrů nahoru, což ji zachránilo, aby neskončila zamotaná v elektrickém vedení.

Zhluboka si oddechla, právě ve chvíli, kdy se spustily první kapky deště. Zavřela oči a uprostřed hromobití a křižujících se blesků tiše posílala k nebi modlitby díků.

Když je však znovu otevřela, uviděla, co v té hrůze z drátů pod napětím zatím přehlédla – skupinku stromů, vzrostlých borovic a listnáčů, které jí stály přímo v cestě. Na tak krátkou vzdálenost neměla už vůbec šanci odmanévrovat padák na volný prostor. Bude to nouzové přistání v lesíku, to už jí bylo jasné.

Co když přistane na vrcholku borovice? Zhroutí se pak okamžitě dolů a zabije se? Nebo si rovnou rozbije hlavu támhle o ten dub? Leda že by se ukázalo, že její hlava je tvrdší… Škoda, že na humorné pojednání na to téma neměla čas.

Do jednoho ze stromů právě udeřil blesk a k nebi začal stoupat dým. Pomyslela si, že její nekrolog aspoň nebude nezáživný, aspoň nezemře v posteli.

Pomyslela ještě na Teda Regana a na to, jak se bude tvářit, až si tu zprávu přečte. Nevěděla sice, kdo jí zařídí pohřeb, ale doufala, že se najde nějaký dobrodinec, který zakáže Tedovi stát vedle její rakve a trousit uštěpačné poznámky o jejím prohnilém charakteru.

Stromy se blížily jako ve zrychleném filmu. Viděla už každou větev a neodvratnost jejího osudu ji kupodivu uklidňovala.

Nebyl to pokus o sebevraždu, ačkoli jí bylo jasné, že si to spousta lidí tak bude vykládat. Chtěla jen na chvíli pocítit volnost, mít křídla a plout oblohou jako pták, než se jí zase podaří vzít život do vlastních rukou. Chtěla zapomenout na Tedovy výčitky a na to, s jakým odporem se na ni díval.

Teď se jí však kupodivu vybavil dotek jeho rukou, když ji včera držel v objetí. Cítil k ní snad lítost? Nebo to byl jen instinkt muže, zachytit ženu, které hrozil pád? Teď už ji v každém případě nikdo nezachytí a ona se to nikdy nedoví.

Vzpomněla si na jeho temný, vzrušený pohled a na jeho pevné, zkušené rty, když ji líbal tehdy před lety. Zavřela oči a letěla vstříc své smrti. Její poslední myšlenka byla, že na jiném světě, pokud nějaký existuje, možná konečně zapomene na muže, kterého tolik milovala. A až už nebude, možná jí Ted odpustí všechny ty hříchy, které nikdy nespáchala.

Náraz byl velmi náhlý a kupodivu bez bolesti. Slyšela šustící listí a pak ucítila ránu do hlavy. A potom už necítila vůbec nic.

TŘETÍ KAPITOLA

Ted seděl toho rána za svým pracovním stolem a hloubal nad nějakými lejstry. Sandy se s ním před chvilkou rozloučila a odešla, náhle se ale dveře prudce rozletěly a ona, celá roztřesená a zadýchaná rozčilením, vběhla do jeho domácí kanceláře.

„Co se děje?“ zeptal se nechápavě a položil papíry.

„Corrie!“ zajíkla se. Po tvářích jí tekly slzy. „Bylo to v rádiu – nějaká strašná nehoda!“

Srdce se mu na okamžik zastavilo, a když opět začalo bít, uhánělo vpřed jako splašené. Vyskočil ze židle a několika kroky byl u sestry, kterou popadl za nadloktí. „Je mrtvá?“ Nedokázala odpovědět, ani když s ní třásl. „No tak! Co je s ní? Žije?“

Pohlédla na jeho tvář, ve které by se krve nedořezal, a přerývaně ze sebe vypravila: „Je na intenzivní péči tady v Jacobsvillu. V rádiu říkali, že spadla do nějakých stromů nebo drátů nebo tak nějak a podrobnosti o jejím stavu jsou neznámé.“

Ted si ani nevzal klobouk, vystrčil sestru ze dveří a rozběhl se k autu.

Později si zběsilou jízdu do nemocnice ani nebyl schopen přesně vybavit, tušil ale, že projel několik křižovatek na červenou. Se skřípěním brzd zaparkoval co nejblíže u vchodu do budovy, vrhl se rovnou na recepci a rázně se dožadoval informace, kde najde Coreen Tarletonovou. Žena za pultem si ani netroufla ptát se na jeho totožnost a okamžitě ho poslala na správné oddělení.

Navzdory hlasitým protestům staniční sestry vešel rovnou do pokoje.

Coreen ležela dosud na vozíku, navlečená do vybledlé nemocniční noční košile, a spala hlubokým spánkem. Kromě potlučené a poškrábané tváře a paží na ní na první pohled nebyla žádná viditelná újma.

„Co je jí?“ zeptal se Ted netrpělivě.

„Bude v pořádku, můžete být klidný,“ odpověděla sestra, která kontrolovala životní funkce. „Doktor Burns vám řekne víc. Jste příbuzný?“

Technicky vzato byl její příbuzný, a kdyby řekl ne, vyhodili by ho. „Ano,“ přitakal.

„Pane doktore?“ zavolala sestra do chodby na muže v zeleném plášti, který právě hovořil s jiným lékařem. Okamžitě přerušil rozhovor a vešel do pokoje.

„Tento pán je příbuzný paní Tarletonové.“

Ted se představil a doktor si s ním vřele potřásl pravicí. „Vašich štědrých příspěvků pro dětské oddělení jednotky intenzivní péče si velmi vážíme, pane Regane,“ řekl lékař důstojně a sestra se zatvářila trochu překvapeně, když slyšela, kdo je jejich vzácný návštěvník.

„Dělám to velmi rád. Jak je Corrii?“ zeptal se a kývl k bledé Coreen na pojízdném lůžku.

„Lehký otřes mozku a pár nalomených žeber. Ty škody půjdou napravit bez následků, ale někdo by jí měl konečně vymluvit ty seskoky v bouřkách a jiné neplechy,“ prohlásil důrazně. „To je podruhé za pár měsíců, co unikla o vlásek. A to nemluvím o té nehodě s kluzákem nebo o jejím střetu s plátem plechu.“

Ted strnul. „Jaká nehoda s kluzákem?“

Doktor Burns zdvihl obočí. „Neříkal jste, že jste příbuzný?“

„Vzdálený,“ přiznal se. „Její manžel, který byl včera pohřben, byl můj bratranec.“

„Ano, já vím.“

„Žil jsem ve Victorii. Právě jsem se přestěhoval zpátky do domu po dědečkovi.“

„Ach ano, starý Reganův ranč.“

„Přesně ten,“ přikývl Ted. „Nebyl jsem s Barrym tak často ve styku, ale byli jsme si docela blízcí. Je divné, že mi o Coreeniných nehodách nic neřekl.“

„To je opravdu zvláštní,“ přitakal lékař a pohlédl dolů na tiše ležící tělo. „Ta dáma musí mít s prominutím obě ruce i nohy levé. Její manžel mi vyprávěl, jak jí nějaká kamarádka půjčila kluzák a ona s ním přistála takovým způsobem, že bylo štěstí, že byl pojištěný. Někdo by na ni měl dávat pozor, aspoň po tomto úrazu. A asi by potřebovala psychoterapii – nikdo nemá tolik nehod bez nějaké skryté psychické příčiny. Možná se něčeho bojí a utíká před tím hlava nehlava.“

O tom Ted přemýšlel později v čekárně, když se Sandy popíjeli kávu z automatu a čekali, až Coreen přestěhují do soukromého pokoje, protože se naštěstí potvrdilo, že pro pobyt na intenzivní péči nejsou důvody. Probrala se už k vědomí, ačkoli byla ještě celá otupělá anestetikem.

„Věděla jsi, že podobnou nehodu už měla?“ zeptal se sestry.

Přikývla.

„Byla jsem za ní v nemocnici. Barrymu se to moc nelíbilo a nedovolil mi víc než popřát jí brzkou zotavenou. Nerad k ní pouštěl lidi.“

„Proč jsi mi nic neřekla?“

„Vždyť jsi nic nechtěl vědět, Tede,“ opáčila. „Chováš se, jako bys Corrii nemohl vystát. To je to poslední, co mi včera řekla, když jsem odcházela, a kdybys viděl ten pohled v jejích očích…“ Sevřela rty. „Říkala něco o tom, abych se snažila pamatovat si spíš to dobré, co jsme spolu zažily. Znělo to trochu záhadně a podezřele a v souvislosti s tím, že se chystala na seskok, mi to dělalo starost. Létání a volný pád miluje, ale co když má doktor Burns pravdu a ona si o ty své úrazy prakticky říkala… co když si chtěla ublížit? Je tak nemotorná, že to není jen tak.“

„Já si z dob, než se vdala, vůbec nepamatuju, že by Coreen byla nemotorná. Když pominu snad jeden případ, kdy zakopla ve skladu…“ Odmlčel se při příliš palčivé vzpomínce. „Jak dlouho se takhle chová?“

Pohlédla mu zpříma do očí. „Začalo to asi měsíc poté, co si vzala Barryho… přibližně ve stejné době, kdy usoudil, že bychom se my dvě s Corrii neměly tak často vídat.“

Tedova křídově bílá tvář i rychlé šlukování z cigarety, kterou si zapálil, prozrazovaly, jak ho ta informace šokovala.

Navíc ho trápila otázka, zda Coreen k tomu nebezpečnému skoku nedohnalo jeho chování při pohřbu. To ji tak mučil pocit viny, že s ním nechtěla žít? Něco takového neměl v úmyslu, ačkoli měl svého mladšího bratránka, který se na něj vždycky obracel pro radu, upřímně rád.

A Coreen Barryho pustila opilého za volant. Což bylo stejné, jako by nad ním vykonala rozsudek smrti.

„Dobrá, zajdu co nejdřív k nim do domu, Henry mě snad pustí dál, abych jí mohla vzít oblečení a osobní věci,“ vzdychla Sandy ztěžka a dopila kávu. „Tina určitě brzo vymění zámky a Corrie nebude mít kam jít. Vrátím se do bytu ve Victorii a vezmu si ji k sobě…“

„Ne, vezmeme ji s sebou na ranč,“ prohlásil Ted odhodlaně. „Tak na ni aspoň budeme moci dohlédnout, aby neudělala nějakou nepředloženost.“

Sandy se mu pátravě zahleděla do tváře. „A nebudeš na ni krutý?“

Křečovitě sevřel rty. „Budu se jí držet stranou.“ Pokud si Sandy myslela, že si bude na Coreen vylévat zlost teď, když mohla být málem mrtvá, měla ho za pěkného mizeru. Byl pevně odhodlaný jí dokázat, že se mýlí. „Nic by jí nemělo bránit se v klidu zotavit.“

Vstal a začal nervózně přecházet neonově osvětlenou chodbou, sledován sestřiným zvědavým pohledem.

Coreen ležela nehybně v posteli a cítila, jak se všechny ty šrámy, podlitiny a zlomeniny, milosrdně uspané na pár hodin anestézií, začínají probouzet k životu. Od rozjímání nad tělesnou úhonou, kterou utrpěla, ji však rozptýlilo vrznutí dveří. Do jejího nemocničního pokoje vešel muž, na jehož mužnou, tolik milovanou tvář myslela do poslední chvíle, než upadla do bezvědomí.

„Ahoj,“ vypravila ze sebe s námahou. O úsměv na přivítanou se ani nepokoušela – bylo by to plýtvání silami. „Přišel ses pokochat pohledem na nepřítele na lopatkách? Asi tě zklamu, protože další pohřeb se tento týden nekoná.“

S rukama zastrčenýma do kapes stanul nad jejím lůžkem a Coreen měla pocit, že se nad ní tyčí jako strmá, neúprosná hora.

Zahleděl se do její bledé tváře, ocejchované šrámy a podlitinami. Kdesi v hlubinách jejích potemnělých očí, ocelově modrých jako bouřkové nebe za oknem, zachytil stěží skrývaný záchvěv strachu. Bylo mu jasné, že ten nenucený pozdrav ji musel stát velké úsilí.

„Jak je ti?“ zeptal se věcně.

Položila si dlaň na čelo, poznamenané velkou modřinou. „Jsem trochu unavená,“ připustila.

„To jsou nápady, skákat z letadel,“ káral ji. „Vůbec jsi nedostala rozum. A ještě navíc v bouřce!“ Z jeho očí však létaly hromy a blesky, které ji děsily mnohem víc než rozzlobené přírodní živly.

Oplácela však jeho divoký pohled naprostou rezignací. „Dej mi pokoj, Tede,“ řekla vyčerpaným hlasem. „Nemám sílu se s tebou hádat.“

Přistoupil ještě o krůček blíž k posteli a srdce se mu sevřelo, když si uvědomil, v jakém stavu tam před ním leží, tak bezmocná, tak bezbranná. „Ty blázínku!“ řekl najednou zastřeným, pohnutým hlasem. Z ničeho nic se sklonil, opřel se o její polštář a vtiskl jí tak nečekaný polibek na ústa, až sebou trhla.

Coreenino vyděšené zachvění jím projelo jako malé zemětřesení. Rychle, polekaně se napřímil a pohlédl jí tázavě do očí. Nemohl sice čekat, že ho přijme s otevřenou náručí, ale to, jak celá vyděšeně zkameněla, jako by ten polibek představoval smrtelné nebezpečí, ho přece jen trochu překvapilo.

„Tak to je něco nového,“ řekl zamračeně.

Samou hrůzou nemohla ani dýchat. „To mi nedělej, prosím,“ zašeptala zoufale.

„Proč ne?“ zeptal se trochu podrážděně. Prsa se mu rozčileně zdvíhala a klesala. „Kdysi jsi po tom přece šílela. Očima jsi mě prosila, abych tě políbil, kdykoli jsi na mě pohlédla. To se ale změnilo, viď? Víš, že mi Barry brečel na rameni, když se mi svěřoval, jak jsi frigidní? Že mu nedovolíš se tě ani dotknout… Coreen!“

Rozplakala se. Z očí se jí koulely slzy jako hrachy a z hrdla se jí draly nešťastné, přerývané vzlyky, kterými se téměř dusila.

„Ach Coreen… to ode mě nebylo fér, promiň,“ vypravil ze sebe zdrceně. „Prosím tě promiň, odpusť mi to…“ Sklonil se, tvář staženou upřímnou lítostí, a pokryl její zhmožděnou, slzami zmáčenou tvář jemnými, něžnými polibky, lehounkými jako dotyky motýlích křídel, tak procítěnými, jako by spolu se slzami mohl slíbat i veškerou bolest. Nakonec se dotkl jejích měkkých, chvějících se rtů. „Ach Coreen,“ zasténal prosebně, jako by to byl on, kdo je bezmocný, zraněný, v koncích.

Ona mu však přitiskla dlaň na ústa a jemně ho od sebe odstrčila. „Ne, tohle mi opravdu nedělej,“ prosila ho klidnějším, ale ještě stále naléhavým hlasem.

Všiml si, jak se jí třese ruka. Stiskl ji v dlaních a začal ji třít, jako by ji chtěl zahřát. Pak si ji přitáhl k ústům, aby jí na ni mohl vtisknout polibek.

„Jak jsi mohla dělat něco tak nebezpečného?“ káral ji, ale z jeho zjihlého hlasu se vytratila veškerá přísnost a výtka. Když se Coreen pokusila vyprostit dlaň, odmítl ji pustit, jen vtiskl další něžný polibek na hřbet její drobné ruky. Jeho tvář byla vážná a neústupná, stejně jako oči, které upíral na její tvář a odmítal je od ní odtrhnout.

„Vždyť tobě by přece bylo jedno, kdybych umřela,“ vypravila ze sebe, spíš s námahou než s výčitkou.

Cosi se v něm sevřelo. „Ty myslíš, že bych si přál tvou smrt?“ zeptal se přiškrceně. Srdce mu bušilo v hrudním koši, jako by chtělo vyskočit ven.

V jejích očích, plujících v bezedném smutku, se objevil náznak hořkosti. „A ne snad?“ Příkře se zasmála. „Aspoň by to byla pomsta za Barryho a pak bys mi snad mohl i odpustit…“

Zhluboka si povzdychl. Začínal chápat, jak moc je zranitelná a jak moc by jí mohl ublížit.

Vtom se ozvalo diskrétní zaklepání a dovnitř vešla Sandy. Při pohledu na Teda, který stál vedle Coreeniny postele a ještě stále ji držel za ruku, zvedla udiveně obočí.

„Prozradil ti Ted, že si tě odvezu k nám domů, jakmile to bude možné?“ zeptala se jemně své přítelkyně.

Coreen se samým leknutím pokusila nadzvednout na loktech, vzápětí však sykla bolestí a položila se.

„To není vůbec nutné!“ zaprotestovala hlasitě.

„Ale ano, je,“ prohlásil Ted kategoricky. „Najdeme ti ošetřovatelku…“

Coreenina panika vzrostla. „To ne! Myslím to vážně!“ vykřikla. „Já nikam nepůjdu!“

„Ale půjdeš,“ usadil ji Ted rázně. „I kdybych tě měl z té postele sám zvednout a celou cestu na ranč tě nést na rukou!“

Živě si představila, co právě řekl, a musela uhnout očima.

Bylo to jenom plácnutí, to jí bylo jasné. Neměl na mysli žádnou romantiku, samozřejmě že ne. Ale právě ostrý rozpor mezi tím, jak nedbale, lhostejně pronesl ta slova, a mezi jejími dávnými, nejskrytějšími tužbami, ji v hloubi duše krutě zraňoval.

„Teď se ale potřebuješ ještě trochu vyspat,“ vložila se do toho Sandy. „Doktor řekl, že tě můžou klidně ještě dnes propustit do domácí péče. Něco si zařídím a odpoledne pro tebe přijedu.“

„Přijdeme pro tebe oba,“ opravil ji Ted a uzemnil Coreen autoritativním pohledem, aby ji ani nenapadlo se s ním přít. Pak se obrátil k Sandy: „Nevím ale, jestli je to dobrý nápad, nechávat ji tady v pátém patře. Je schopná spíchnout si z prostěradla padák a vyskočit z okna, jako by se nechumelilo.“

Sandy se musela zasmát, ale při pohledu do zoufalých očí své přítelkyně se za to málem zastyděla. „No tak, ničeho se neboj,“ utěšovala ji. „Všechno bude v pořádku.“

„Opravdu?“ zeptala se Coreen pochybovačně a znovu upřela oči na Teda.

Sandy si všimla zvláštního pohledu, který si Coreen a její bratr vyměnili. „Víte co? Než se vy dva rozloučíte, odskočím si ještě na dámy,“ řekla jako záminku, aby jim mohla dopřát chvilku o samotě.

„Co se děje?“ zeptal se Ted tiše, jakmile byla jeho sestra za dveřmi.

Coreen neodpovídala, jen prudce zakroutila hlavou na naškrobeném polštáři.

Tyčil se nad ní jako nemotorně sehnutý strom a snažil se vyčíst z jejích odvrácených očí aspoň nějaký náznak, čím ji tak vyděsil. „Vždyť to byl jen polibek,“ omlouval se. „Vím, že jsem to neměl dělat, ale tolik se mi ulevilo, když jsem věděl, že jsi celá – měl jsem takový strach.“

Pátravě se zahleděla do jeho krásně tvarované, vážné tváře, potemnělé stíny obav. „Strach?“

Zastrčil ruce hluboko do kapes, protože cosi ho už zase svádělo, aby na ni sáhl, pohladil ji, zmocnil se aspoň její ruky. Jen stěží skrýval emoce, které jím pod jeho chladnou, sebevědomou maskou zmítaly. „Jeli jsme sem jako o závod, přesvědčení, že máš na kahánku.“

„Nemám sebevražedné sklony,“ uklidňovala ho, „ať si o tom myslíš co chceš. Miluju seskoky padákem a chtěla jsem jen na chvíli uniknout ze všeho toho zmatku, dostat se pryč, proletět se volným prostorem…“

„Málem se ti podařilo uniknout až na onen svět, a to napořád. Skákat padákem v bouřce!“

„Když jsme vyletěli nahoru, ještě ani nepršelo,“ bránila se. „Copak ty jsi v životě nikdy nedělal nic ani trochu riskantního? Neznáš to vzrušení a radost z nebezpečí?“

„Ale ano,“ opáčil, pohled pevně upřený na její tázavou tvář. „To víš, že dělal – líbal jsem se s tebou.“

Pak se otočil na podpatku a vyšel z místnosti, dřív než se údivem zkoprnělá Coreen zmohla na odpověď.

U východu z budovy vzal Ted Coreen opatrně do náruče a nadzvedl ji z kolečkového křesla. Chtě nechtě se ho musela přidržovat, jednu ruku kolem jeho krku, druhou přitisknutou na jeho prsou. Nebyl si jistý, jestli je tak ztuhlá následkem zranění a analgetik, nebo to je spíš úzkostná reakce na jeho blízkost.

Poděkovala sestřičkám, rozloučila se s nimi a pak se s ní Ted vydal směrem k opodál zaparkovanému k autu, u kterého na ně čekala Sandy a přidržovala otevřená dvířka.

„Jsem tak těžká,“ omlouvala se Coreen cestou, ačkoli šel tak lehkým krokem, jako by byla peříčko.

„Prosím tě, vážíš třicet kilo i s tou železnou postelí,“ řekl. Jeho tvář byla tak blízko, že jeho potemnělé, nepřístupné oči zaplňovaly celý její horizont.

Uhnula raději pohledem a pokusila se navázat na jeho odlehčený tón: „Ty dvě sestřičky, co mě z ní tahaly na vozík, by s tebou asi nesouhlasily.“

Zasmál se a Coreen k němu překvapeně vzhlédla – smích byl u Teda velmi zvláštní úkaz. V její tváři se rozehrál jemný, radostný úsměv. Bylo jí, jako by na okamžik vyšlo slunce.

Ted se utápěl v jejích hřejivých, náhle tak rozzářených očích. Zaplavovaly ho neznámé pocity, přinášející naději ale zároveň úzkost. Zmocňovala se ho panika. Nesměl přece zapomínat, co tahle zdánlivě křehká a usměvavá žena provedla jeho bratranci.

„Tak takhle sis Barryho otočila kolem prstu?“ zeptal se a veškerý smysl pro humor, který předtím zazníval v jeho hlase, náhle vyprchal. „Takhle ses na něj dívala těma svýma nevinnýma, srnčíma očima?“

Odvrátila se stranou a ztuhla, až měl pocit, že drží v náruči sochu, vytesanou z kamene. „Nebudu se před tebou obhajovat, Tede,“ vzdychla prázdným, vyčerpaným hlasem. „Je mi jedno, co si o mně myslíš.“

„Ale ne, není,“ ucedil mezi zuby. „A právě to je neodpustitelné.“

„Co, Tede?“ zeptala se úzkostně.

Pohlédl na ni tvrdýma, rozhněvanýma očima.

„Provdala ses za Barryho, ačkoli jsi ještě stále toužila po mně,“ obvinil ji. „Odmítala jsi pak kvůli tomu vlastního manžela a on to dobře věděl. To proto se dal na pití. A proto nakonec zemřel,“ dodal a jeho vyčítavý tón se smísil s pocitem viny, jako by to sám sobě nemohl odpustit. „Všechno mi řekl, to jsi nevěděla? Teď už snad chápeš, že takové pokrytectví, tak bezcitnou krutost ti nemůžu nikdy prominout!“

Jeho obžaloba byla neúprosná. Připadala si jako odsouzenec na pranýři. Neměla už ale příležitost se bránit, pokud do toho nechtěla zatahovat Sandy, která už byla na doslech. Stejně to vypadalo, že Ted už má na ni hotový názor a bylo by pro něj příliš namáhavé ho měnit.

Přitom to byla snůška lží, pomluv a polopravd. Ano, toužila po Tedovi – nikdy po něm nepřestala ve skrytu duše toužit, ale neodpírala kvůli němu plnit své manželské povinnosti vůči Barrymu. Nikdy také svého manžela psychicky netýrala; to Barry využíval Teda jako záminku, aby si mohl na Coreen vylévat zlost, protože byl impotentní.

Tedovi se ale představa, jak odporné a nízké je Coreen stvoření, musela náramně zamlouvat. Upevňovala jen jeho celkový pokřivený pohled na ženy. Nemohla ho změnit, a proto nemělo smysl se s ním hádat.

Pomohl jí opatrně usadit se na zadním sedadle, kde měla dost místa, a před Sandy už si dával pozor na jazyk. Na ranč dojeli v tichosti, jako by měl každý plnou hlavu svých vlastních myšlenek.

Ve starém rodinném sídle na ranči jí přidělili starobylý pokoj, celý zařízený v teplých odstínech starorůžové a krémové. Slunečné místnosti dominovala velká postel se sloupky v rozích, na které ležel přehoz z vzorovaného brokátu a pár polštářků. Na okně, skýtajícím výhled na koňské výběhy, visely damaškové závěsy a na stropě byl starožitný lustr z benátského skla, dovezený z jakési cesty po Evropě.

„Ta postel kdysi patřila Tedovi,“ poznamenala Sandy, když Coreen pomáhala přitáhnout si čerstvě povlečenou přikrývku až k bradě. „Pak se ale rozhodl, že potřebuje něco modernějšího a dal ji do pokoje pro hosty.“

Při představě, že na tomto loži kdysi spával Ted, Coreen příjemně zamrazilo. Zároveň se jí však mihlo hlavou, že je to asi největší intimnost, jakou kdy ve vztahu k němu prožije, a v duchu se té ironii osudu musela zasmát. Pokud byl Ted skálopevně přesvědčený, že Barry pil kvůli ní, potažmo kvůli němu, musí jeho smrt tajně vyčítat i sám sobě a o to víc ji nenávidět.

„Půjdu se poohlédnout, co by se tu dalo najít k snědku,“ vyrušila ji Sandy z myšlenek. „Nestihli jsme se dnes ani naobědvat. A co ty, máš hlad?“

„Měla jsem v nemocnici polévku, ale sendvič bych klidně ještě zvládla.“

„Tvoje přání je mi rozkazem,“ usmála se na ni Sandy.

Pak zmizela za dveřmi a Coreen se zavrtěla na polštářích, aby si udělala pohodlí. Na sobě měla vypůjčenou bílou bavlněnou noční košili bez rukávů, ale zato až ke krku, takže si připadala cudně zahalená jako nějaká viktoriánská stará panna. Živůtek byl zdobený drobnou výšivkou z modrých a růžových kvítků a nijak nepřitahoval pozornost k jejím drobným ňadrům, což jí vyhovovalo. Nejraději by si ještě oblékla župan, ale zapomněla Sandy cestou připomenout, aby se pro něj zastavili u ní doma.

Cosi se v ní sevřelo, když si vzpomněla, jak odvážné nosila před dvěma roky dekolty, jak dobře se kdysi cítila v minišatech na ramínka, jak jí lichotilo, když se za ní muži otáčeli… Teď se už ale ve vyzývavém oblečení nikdy nebude cítit bezpečně a volně. Její přirozené ženské sebevědomí utrpělo víc šrámů než její tělo a ona netušila, co by mohlo ty rány zacelit.

Vtom se bez zaklepání otevřely dveře a dovnitř vešel Ted. Stihl se mezitím převléct do džínsů, kovbojských bot a popelavě modré košile s rozhalenkou. Vypadal jako sexy gangster z filmů o Divokém západě a to bylo pro Coreen proklatě nebezpečné.

Chtě nechtě spočinula očima na jeho poodhalené hrudi a všimla si, jak je zarostlý. Nikdy předtím neviděla Teda bez košile. Vlastně Teda málokdy v životě viděla jinak než z dálky nebo ve svých představách.

Nemusela ale být na rozpacích, že neovládla svou zvědavost. On sám si ji prohlížel zcela bezostyšně. Jeho oči pátravě přejížděly po jemném reliéfu výšivky její noční košile, jako by si nepokrytě prohlížel její ňadra.

Přitáhla si pokrývku až k bradě.

„Jsou jako hrací kuličky, nezapomeň,“ řekla najednou bez rozmýšlení.

Usmál se. „Ani bych neřekl,“ opáčil. Přejížděl po ní očima, jako by vůbec neviděl její vyčerpání, její kruhy pod očima, její šrámy ošetřené fialovou dezinfekcí, ale tělo ženy, která v něm navzdory všem předsevzetím rozdmýchávala palčivou touhu.

„Kdysi jsi to říkal.“ Odvrátila se stranou, protože nechtěla zabřednout hlouběji do mučivých vzpomínek. „Sandy prý vaří něco k obědu, nechceš jí pomoct?“ vybídla ho kysele k odchodu.

„Já vím. Ale to má čas. Až skonči s demolicí kuchyně, pokusím se najít v troskách něco, z čeho by se daly udělat omelety.“

„Řekla, že udělá sendviče. To snad zvládne každý bez nehody.“

„Ale ne bez chleba a paní Birdová mi u snídaně řekla, že došel. Sandy se pustila do steaků.“

„Ach bože,“ zalekla se upřímně, protože se Sandyinými neblaze proslulými steaky se už musela v minulosti párkrát potýkat.

Ted zvedl hlavu, jako by chtěl zavětřit. Měl dojem, že z kuchyně k němu doléhají tlumené kletby a že cítí kouř. „První steak už zřejmě stoupá k nebi proměněn v dým,“ konstatoval.

„Mohl by ses ještě pokusit nějak ji zastavit,“ navrhla. V téhle věci z nich náhle byli spojenci.

„To bych si netroufl, když má po ruce tolik nožů,“ namítl a namísto toho se posadil na okraj Coreeniny postele. Pohlédl jí upřeně do očí a to bylo jediné varování, než z ní strhl pokrývku, kterou se jí nepodařilo včas zachytit.

„Nech toho, Tede,“ napomenula ho varovně.

„Čeho se bojíš?“ zeptal se jí se záhadným úsměvem. „Když budeš křičet, Sandy ti přiběhne na pomoc.“

„O co ti jde?“ vypravila ze sebe přiškrceně.

Místo odpovědi položil dlaň nad její ňadra, takže se jeho prsty dotýkaly oblin jednoho z drobných kopečků. Coreen znehybněla a Ted vyčkával, co udělá.

Popadla ho za zápěstí a marně se snažila ho odstrčit. Ve výstřihu měla poměrně čerstvou ránu a kromě toho, že ještě bolela, nechtěla, aby Ted nahmatal stehy.

Znovu ho vehementně ale bezvýsledně zatahala za ruku, uvědomila si však, že nemá šanci. Zůstala bezmocně ležet a modré, dokořán otevřené oči se jí zaleskly slzami jako dvě přetékající jezírka.

Ta reakce mu připadala přinejmenším podivná. Její živelný, upřímný odpor ke každému jeho doteku nedával smysl a vzbuzoval v něm stále více otázek. Pokud Barry mluvil pravdu a ona i po svatbě ve skrytu duše toužila po Tedovi, proč teď nedala svému chtíči volný průchod a místo toho se vyhýbala i celkem nevinnému pohlazení?

Proti jeho vůli ho rozčilovalo, že Coreen nebaží po jeho polibcích tak jako dřív. Navíc její vyděšené, panické chování naznačovalo, že všechno mohlo být trochu jinak, než si dosud myslel, a on nebyl připravený si svůj hrubý omyl připustit. Jedno však věděl jistě: před dvěma roky frigidní nebyla.

Zamračil se, povolil a dovolil jí, aby odstrčila jeho ruku stranou na polštář.

„Co to sakra děláš?“ vybuchla rozčileně.

„Experimentuju,“ odpověděl jakoby nic. „Na ženu, kterou prý i v manželské posteli ovládal chtíč po mně, takže nemohla spát s vlastním manželem, naděláš dost velké cavyky, když na tebe sáhnu.“

„Mě žádný chtíč neovládá, natož pak po tobě,“ odsekla, musela ale odvrátit oči.

„Už jsem si všiml. Proč ses na mě ale v tom případě vymlouvala, když jsi odmítla s Barrym dělat to, na co má přece každý normální manžel právo?“ zeptal se s neskrývaným odporem.

Nebylo snadné zůstat navrch klidná, když uvnitř ní všechno vřelo.

„V životě jsem se na tebe nevymlouvala,“ bránila se vyčerpaně.

„Že ne?“ Skláněl se teď nad ní, dlaň opřenou o matraci jen pár centimetrů vedle jejího těla, a jeho neodbytný pohled znovu sklouzl na její ňadra. Coreen si přes ně vztekle přetáhla pokrývku a Ted zdvihl obočí. „Nepřeháníš to trochu? Vždyť jsem se jich ani nedotkl.“

„Nejsem žádné pornokino,“ poučila ho. „A kdybych byla, ty by sis lístky nekoupil – jak málo jsem atraktivní, to jsi mi vysvětlil už před dvěma roky!“

Zvedl hlavu a pohlédl do její rozhněvané, rozčilené tváře. „Ano, to jsem řekl, a to tím nejkrutějším způsobem, jaký mě v tu chvíli napadl,“ připustil. Pokud ji sluch nešálil, v Tedově hlase zazníval tón lítosti. „Řekla ti Sandy někdy proč?“

„Ano,“ přiznala Coreen. „Ale já jsem ti nikdy nic špatného neudělala.“

„To ne, ale nějakou dobu ses dost nápadně snažila dostat se mi na tělo…“ Pátravě jí pohlédl do očí, jako by hledal potvrzení, že se jí svými necitlivými slovy znovu hluboce dotkl. „Chtěl jsem tě prostě mít z krku.“

„Dobrá práce. Rozhodně se ti podařilo mě setřást.“

Na tváři se mu usadil nepřístupný výraz. „Proč sis vzala Barryho?“

Ta otázka přišla jako blesk z čistého nebe a Coreen sebou trhla. Nikdy by Tedovi nedokázala říct celou pravdu o tom, jak moc ji v jejím rozhodnutí ovlivnila nešťastná láska k němu, a tak uhnula očima. „On to chtěl.“

„A to ti stačilo, abys přijala?“ zeptal se podrážděně.

„Staral se o tátu, když se na nás všichni vykašlali,“ odpověděla. „Byli jsme na dně a on nejen, že koupil obchod, ale navíc nám půjčil na výlohy s léčením. Tolik jsem mu dlužila. Dát mu svou ruku mi připadalo jako malá cena za to všechno, co pro nás udělal,“ dodala nakonec a dobře si vzpomínala, že k Barrymu opravdu cítila vděk.

Hlavou se jí však zároveň honily myšlenky na to, kdyby Ted tehdy projevil aspoň trochu soucitu, nedohnalo by ji zoufalství až do Barryho náruče… bylo však příliš mučivé se k tomu ještě vracet.

Ted náhle vstal, jako by i jeho cosi tísnilo, a rázným krokem přešel k oknu. Opřel se o rám a vyhlédl kamsi do dáli na zelenající se pastviny, na koňské výběhy a stáje.

„Milovala jsi ho?“ zeptal se z ničeho nic a otočil se zátky k ní.

Coreen si nervózně pohrávala s lemem pokrývky. „Ze začátku… jsem ho měla moc ráda.“

Zpytavě na ni pohlédl. „A chtěla jsi ho někdy, jako muže? Aspoň ze začátku?“

Otřásla se při tom pomyšlení odporem a nedokázala svou reakci skrýt.

„Ne, chtěla jsi mě,“ vyčetl jí chladně. „Pokud jsi zapomněla na ten večírek ve střeleckém klubu, tak já ne. Tehdy v noci jsem tě mohl mít, mohl jsem po tobě chtít cokoli a stačilo by kývnout prstem.“

„I kdybych ti bývala chtěla dát všechno, ty by sis to nevzal,“ připomněla mu střízlivým tónem a zpříma mu pohlédla do očí. „A vysvětlil jsi mi také dopodrobna proč, vzpomínáš?“

Uhnul pohledem a znovu se zadíval ven na pasoucí se koně. Nechtěl si připomínat, co jí tenkrát řekl. Věděl i bez podrobností, že tehdy několika dobře mířenými slovy zranil její city a zdrtil její ženskou hrdost. Nepřítomně vyndal z kapsy krabičku cigaret a začal jednu vytahovat, okamžitě ji však vrátil.

„Slíbil jsem Sandy, že toho nechám,“ vysvětlil s trpkým, ale přece jen vřelým úsměvem.

„No tohle! A to je Sandy jen pouhá žena, nižší tvor,“ vysmívala se mu.

„Sandy je moje sestra.“

„A taky jediná žena, kterou máš rád a kterou respektuješ,“ neodpustila si Coreen.

Otočil se čelem k ní a opřel se o římsu pod oknem. Ruce založil na prsou, zamyšleně stiskl rty a chvíli si ji prohlížel jako nějaký zajímavý exemplář. „Víš, že bych tě snad i mohl mít rád, kdybych se snažil?“ Odlepil se od okna a párkrát neklidně přešel po místnosti. „Ale já se snažit nebudu.“

„Samozřejmě,“ přitakala. „K čemu by ti to taky bylo, když já bych ti to nikdy nevrátila?“

Zastavil se vedle její postele. „Víš co? Pár týdnů to tady se mnou budeš muset vydržet. V tomhle stavu si tě nemůžu vzít na svědomí, takže tady zůstaneš, i kdybych tě měl přivázat za nohu.“

Podepřela se na loktech a tvář se jí přitom zkřivila bolestí, z očí jí však šlehaly rozzlobené modré blesky. „Mohla bych jít klidně domů…“

„Žádné doma už nemáš,“ připomněl jí bez sebemenší snahy o takt.

Znovu si lehla na polštář, ve tváři bolestnou grimasu, která se měnila při každém pohybu. Byla samá modřina a šrám, a to nejen na těle. Zavřela oči, aby se na něj aspoň nemusela dívat. „Ne, to nemám, to je pravda.“

Radši ji viděl bojovnou a rozzlobenou než skleslou na duchu. Zahleděl se na její pocuchané tmavé vlasy a překvapeně přimhouřil oči, když spatřil, jak se mezi nimi vine pár stříbrných nitek. „Probůh, Coreen, tobě začínají růst šediny!“ vykřikl nevěřícně.

„Já vím.“ Otevřela oči. „Ty jsi ale taky míval tmavé vlasy jako já, že ano?“ zeptala se.

„Jen do svých třiceti, předčasně jsem zešedivěl. Dokonce i na prsou.“

„Opravdu? Ani jsem si nevšimla.“

Zvedl pobaveně obočí a vzpomněl si, jak nemohla odtrhnout oči od jeho nedopnuté, rozhalené košile, když vešel do místnosti.

„Sakra, sakra, sakra práce!“ ozývalo se z kuchyně, zatímco vzduch byl stále víc cítit kouřem.

„Radši půjdu za ní,“ řekl Ted. „Pokusím se zachránit situaci, než zpopelní všechno hovězí z mrazáku. Pošlu ji sem, aby ti dělala společnost, a něco uvařím.“

„Já umím vařit,“ přiznala skromně. „Doma u táty, než jsem se vdala, jsem vařila pořád.“

„Vážně?“ řekl bez velkého zájmu. „To jsem nevěděl.“

Uhnula pohledem. Samozřejmě že to nevěděl – nic o ní totiž nechtěl vědět, nikdy si jí nevšímal, celý její život mu byl ukradený. Když jí bylo nejhůř Barry se o ni staral a pomáhal jí dostat se z krize, Ted se tvářil, jako by neexistovala. Nepřestal ji ignorovat, ani když se jí Barry začal dvořit. Provázela ho rezignovaným pohledem, když vycházel z místnosti, ale ještě víc než své nenaplněné lásky litovala, že už není ta žena, kterou kdysi bývala. Ted o ni nestál, ani když byla na vrcholu svých sil, když byla celá, sama sebou. Jak by ji mohl chtít teď, když je rozbitá, rozlámaná, v troskách, na duši mnohem víc než na těle?

I kdyby ji chtěl, bála se, že ona sama už dávno nemá co nabídnout.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Coreen neměla nic na sebe kromě té vypůjčené oční košile. Váhala, zda má Sandy a Tedovi připomenout, že bude potřebovat oblečení a nějaké další věci z jejího už téměř bývalého domova, ale hrozila se pomyšlení, že by měl kdokoli cizí spatřit nuzný pokoj, který v Barryho okázalém domě obývala. Naštěstí měla Tedova hospodyně, paní Birdová, dceru přibližně Coreeniny postavy. Ta žila vdaná v Evropě a paní Birdová bez okolků souhlasila, že dá pozůstatky dceřina šatníku Coreen k dispozici. Už na druhý den přinesla plnou náruč pěkného, zachovalého oblečení, které po sobě její dcera nechala v rodném domě.

Coreen měla obrovskou radost – za svobodna si ze svých skromných příjmů dokázala zařídit obdivuhodně elegantní a svěží šatník. Teď se s potěšením probírala hromádkou srovnaných džínsů, plátěných kalhot, bavlněných triček, blůz a svetříků – samozřejmě, že paní Birdová vzhledem k jejímu stavu přinesla pohodlné věci na doma. Zvlášť se jí však zalíbila jedna růžová, hedvábná dámská košile s perleťovými knoflíčky. Zalitovala, že u sebe nemá svou malou taštičku s líčením – měla světle růžovou perleťovou rtěnku, která by se k ní barvou výborně hodila.

Ano, to by ovšem nesměla zapomínat, že má obličej samý šrám a že by si Ted mohl její péči o krásu špatně vyložit.

V každém případě řekla Sandy, že jí zatím věci od paní Birdové stačí a nic dalšího nepotřebuje – i tak byly první dny jejího pobytu na ranči pro všechny hektické a ona měla obavy, aby nebyla na obtíž. Sandy chodila do práce a Tedovi se hřebily dvě klisny. Nejvíc času trávil proto ve stájích, za což byla Coreen vděčná.

Nevadilo jí, že většinu dne tráví o samotě. Hlavně že se jí Ted klidil z cesty, neznervózňoval ji svými neuváženými doteky a polibky a nepředhazoval jí stále dokola svou vlastní verzi toho, co se stalo mezi ní a Barrym. Kdyby znal skutečnost, vstávaly by mu hrůzou vlasy na hlavě.

Každý den ale trávila dlouhé hodiny u okna a pozorovala ho, jak pracuje s koňmi ve výběhu. Byl na zvířata hodný, laskavý a trpělivý. Coreen sama by za tak ohleduplné zacházení z jeho strany dala bůhvíco.

Při tom vysedávání u okna si brzy zapamatovala všechny koně na ranči a krátila si dlouhou chvíli tak, že jim v duchu dávala přezdívky – Punčoška, Lysinka, Rarášek. Obzvlášť si oblíbila jednu plnokrevnou kobylku, vranku s bílou lysinou na čele a bílými punčoškami na všech čtyřech nohách. Podobného koně jí Sandy vždycky půjčovala, když spolu chodily jezdit, ale to byl hřebec. Napadlo ji, že mladá klisnička je možná jeho potomek.

Věděla, že by neměla Teda takhle špehovat, zajímalo ji ale jeho chování, když nevěděl, že se na něj dívá. Pohyboval se po ranči s nenuceným, sebejistým půvabem kovboje, byl stejně vysoký, štíhlý a silný jako hrdinové slavných filmů. Dokázal hodit laso tak zručně, že z jeho smyčky se nikdy žádný kůň nevyvlékl. Bez sedla jezdil jako indián, jako by byl s koněm pod sebou srostlý, jedna mysl a jedno tělo.

V práci byl velmi výkonný a temperamentní, snadno ale také ztratil trpělivost a rozčílil se, když nebylo všechno podle jeho představ. Jednou byla svědkem, jak se rozzlobil na jednoho ze zaměstnanců kvůli nějaké odbyté práci a křičel na něj přes celý dvůr. Instinktivně tehdy uskočila od okna a celá se přikrčila – Barry na ni vždycky křičel, když ji chtěl bít.

Nejspíš to bylo lepší, že o ni Ted vůbec nestál, říkala si v duchu. Byla sice přesvědčená, že na rozdíl od svého bratrance by ženu nikdy neuhodil, jeho prudká povaha a mužná síla jí však naháněly strach, který nedokázala kontrolovat. Nikdy by se s ním nedokázala uvolnit, být sama sebou a užívat si života.

Nedokázala však odolat výhledu z okna. Její oči nepřítomně bloudily po zelených pastvinách a její mysl se mimoděk vracela do doby před dvěma lety, kdy byla mladá, zamilovaná a poblázněná planou nadějí, že jednoho dne se karty obrátí, na ni se konečně usměje štěstí a Ted ji bude chtít, takovou, jaká je…

Ted si jejích pohledů zpoza okna samozřejmě všiml. Nehybná silueta za oknem přitahovala pozornost, a to nejen jeho. Chlapi z ranče si ho začali dobírat, že prý ho hlídá na každém kroku jako kvočna kuřata.

Odpoledne toho dne, kdy Sandy odjela na služební cestu, se Ted objevil na prahu Coreenina pokoje. „Chceš večeři na podnose do pokoje, jako obvykle?“ zeptal se chladně. Mimoděk ji napadlo, že když krmí koně ve stáji, dělá to určitě s větším citem.

Jeho otázka ji nicméně zaskočila. Jídlo do postele přece dostávala pravidelně od svého příchodu, což jí skvěle vyhovovalo – nemohla by ani polknout, kdyby ji při každém soustu měl Ted provrtávat tím svým zarputilým pohledem, a nejspíš by z toho dostala zauzlení střev.

„Sandy se vrátí až zítra,“ připomněl jí. „A já dnes čekám jednu přítelkyni na večeři. Je to právnička z Victorie, známe se už léta.“

Coreen bylo jasné, že ji chtěl záměrně vyvést z míry – což se mu opravdu skvěle podařilo. Byla tak zmatená a zaskočená, že nedokázala skrýt, jak se jí ta zpráva dotkla, a Tedovu ostřížímu zraku to neuniklo. Viděla, jak se pase na jejích rozpacích. „Nechtěla bych být nikomu na obtíž,“ vypravila ze sebe nakonec. „Ráda se najím u sebe v pokoji jako každý den.“

To mu však evidentně nestačilo. Naklonil hlavu, přimhouřil jedno oko a zadíval se na ni jako na nějaký kuriózní exponát na zemědělském veletrhu. „Měla by sis najít něco na ukrácení dlouhé chvíle, dokud jsi tady,“ doporučil jí nakonec jízlivě.

To byl pro změnu útok vedený zpředu a ona se nezmohla na žádnou obranu, jen mlčky čekala, co bude dál.

„Mám na mysli nějakou jinou zábavu než špehovat mě celý den z okna jako ve špatné detektivce,“ dodal bez skrupulí, jako by jí už předem nebylo jasné, kam svojí poznámkou míří.

Otočila hlavu na stranu a nadýchla se. „Dívala jsem se na koně, ne na tebe,“ protestovala.

„Ale i tak by ses měla něčím zabavit.“

Mimoděk sevřela ruce, spuštěné podél těla, v pěst. Ted očividně vytáhl do boje. Nečekala od něj sice nic dobrého, ale počítala s tím, že aspoň během její rekonvalescence bude brát ohledy na její zubožený stav a udrží svou nenávist na uzdě. To se v něm tedy zmýlila.

„Tak dobrá,“ svolila, aniž by na něj pohlédla. „Najdu si něco na práci.“

Při pohledu na její skloněnou hlavu se v něm mísily nejrůznější protichůdné emoce, nejsilněji však vystupoval na povrch pocit viny. Vůči ní, protože byla bezmocná a on nedokázal ovládnout svůj hněv, a vůči Barrymu, jakkoli to bylo absurdní.

Coreen dohnala svého manžela k pití a nakonec způsobila i jeho smrt, a to všechno jen proto, že chtěla jiného muže a že s ním svého manžela provokovala a trápila. Ted cítil výčitku, jako by to byla jeho chyba – bylo to nelogické, ale cítil se za Barryho smrt spoluodpovědný. Coreenina přítomnost jeho špatné svědomí zjitřovala. Byla živoucí připomínkou mrtvého bratrance a tragických okolností, za nichž zahynul.

Lillian pozval na večeři schválně – ne proto, že by tolik stál o její spolčenost, ale aby ukázal Coreen, že o ni ještě stále nemá zájem. Nemohl vystát, když ho s tím zjihlým, nostalgickým výrazem sledovala zpoza záclon. Sakra, neměl od ní na chvíli klid, ani když se chtěl soustředit na svou práci!

„Takhle to prostě dál nepůjde,“ vzdychl nahlas, oči zúžené a chladné jako čepel nože.

„Nebudeš tomu věřit, ale sama jsem se Sandy snažila vysvětlit, že to není dobrý nápad,“ opáčila s lehkým úsměvem a odvážně mu pohlédla do očí.

„Začnu si hledat byt, jakmile budu fyzicky schopná odtud odejít. Nezůstanu tu ani o vteřinu déle, než bude nezbytně nutné.“

Netrpělivě přešlápl z nohy na nohu. „Pokusím se ti s tím hledáním pomoci.“ Ani se nesnažil nějak zamaskovat svou úlevu.

„Díky,“ řekla s posledními zbytky důstojnosti, která už byla velmi pohmožděná. „Nic drahého, prosím. Nezapomeň, že ještě nemám práci.“

„Možná se najde nějaký způsob, jak bys mohla získat víc prostředků z Barryho závěti,“ řekl věcně. „Podívám se na to. Kdyby se to nepodařilo, postarám se sám, abys měla aspoň minimum na živobytí.“

Cítila, že by mu měla znovu poděkovat, ale nemohla se k tomu přimět. Připadala by si jako papoušek. Proto jen mlčky přikývla.

„Pošlu sem paní Birdovou, abys jí mohla říct, co si dáš k večeři.“

„Určitě se ráda spokojím s čímkoli, co dneska vaří,“ odpověděla se škrobenou zdvořilostí. „Už takhle se mnou máte samé problémy – nechci být ještě víc na obtíž.“

Ted neodpovídal a jeho oči zůstávaly neúprosně tvrdé, vyčítavé. Bez rozloučení se otočil a zmizel za dveřmi. Teprve ve svém pokoji si s nepříjemnou jasností uvědomil, kolik katastrof Coreen prodělala za poslední týden – ať svého manžela milovala, nebo ne, stala se vdovou, přišla o domov a veškeré příjmy a zranila se při nehodě. Člověk by musel být z kamene, aby mu jí nebylo aspoň trochu líto. Možná k ní byl příliš nemilosrdný. Vypadala v té ohromné posteli tak křehce a on teď vůbec nebyl pyšný na to, jak se k ní choval.

Jenže takovými pocity se Ted odjakživa nerad obíral, a proto je setřásl stejně snadno, jako si svlékl pracovní šaty. Osprchoval se, oholil se a převlékl se do bílých kalhot, košile s jemně šedým, tenounkým proužkem a lněného sportovního saka podle poslední módy. Když svou eleganci korunoval kravatou, odešel bez rozloučení s Coreen z domu a odjel na letiště přivítat Lillian, která měla přiletět z Victorie.

Coreen propadala stále větší depresi, jako by ji jakýsi mohutný, kalný vír stahoval hlouběji a hlouběji. Topila se ve svém zoufalství. Slyšela sebevědomý klapot ženských podpatků, slyšela, jak Ted se svou návštěvnicí za hlasitého smíchu a družného hovoru procházejí halou. Už podle té uvolněné konverzace jí bylo jasné, že se musejí znát dlouho a důvěrně. Tedovo neochotné, vynucené pohostinství a jeho náznaky, že tu není vítaný host, už nemohla snášet. Kdyby tu byla Sandy, bylo by to jiné, ale Coreen nemohla ani od své nejlepší kamarádky čekat, že si vezme volno jen proto, aby jí mohla dělat společnost. Musela jezdit na služební cesty po pobočkách její firmy, a tak tu Coreen musela vydržet jen s Tedem a paní Birdovou.

Hospodyně jí právě přinesla podnos s večeří a pod vousy si přitom mumlala cosi o tom, jaká je jejich dnešní návštěvnice nevděčná strávnice.

„Kávu by chtěla slabší a dressing na salát se musí servírovat zvlášť,“ reptala, zatímco navzdory své korpulentní postavě svižně rovnala Coreeninu přikrývku, aby jí mohla položit tác na klín. „Hovězí nejí kvůli cholesterolu, a o moučníku nemůže být ani řeči.“

„Musí být velmi zdravá,“ poznamenala Coreen a slastně nasála vůni sýrové polévky a čerstvého chleba.

„Je hubená jak tyčka, až to není hezké.“ Paní Birdová kriticky přejela očima po Coreen, která také byla kost a kůže. „Musíte jíst – polévka vás posílí, ne abyste mi jí tu půl talíře nechala!“

„Neměla jsem poslední dobou moc chuť k jídlu, ale tohle tak báječně voní, že si nenechám ujít ani lžičku,“ slibovala upřímně.

Hospodyně jí srdečně oplatila úsměv: „A jako dezert máme dnes jablečný koláč, teď jsem ho dopekla, ještě se z něj kouří!“

Coreen nemusela lhát, aby ji potěšila: „Jablečný koláč miluju!“

„Už mi to říkali – a se zmrzlinou. Tu vám také přinesu.“ Se spokojeným pohledem na strávnici, která neodmítala nechat se vykrmit, zamířila ke dveřím. „Ten podnos nechejte na nočním stolku, zajdu pro něj později, až odjedou. Prý jdou po večeři do divadla a pak Ted Lillian poveze zpátky na letiště.“

„Je sympatická?“ zeptala se Coreen zvědavě.

Paní Birdová zaváhala. „Snad ano, svým vlastním způsobem. Je chytrá a vkusně se obléká. Znají se s Tedem už dlouho, seznámili se myslím pracovně. Kdysi jsem byla přesvědčená, že se vezmou, aspoň ona do něj byla blázen. Jenže Tedovi se do ženění nechce. Byla z toho nějaký čas špatná, ačkoli zůstali přátelé. Ona by po něm ale určitě skočila, jakmile by ji požádal o ruku.“

„Ted asi také dokáže být milý, když chce,“ poznamenala Coreen mimoděk a pustila se do polévky.

„Ano, k někomu ano,“ připustila paní Birdová a zatvářila se trochu rozpačitě. „Musím jít, tak dobrou chuť.“

„Děkuju vám. Za všechno.“

„Rádo se stalo, zlatíčko. Dělá mi radost, když lidem chutná.“

Když Coreen o samotě dojedla večeři a odložila tác s nádobím na noční stolek, nevěděla co si počít s časem. Ráda by si četla, ale neměla k dispozici jediný časopis, o knížkách nemluvě, a nechtěla nikoho obtěžovat svými přáními. Na rádio nebo televizi se v tomto zřejmě nepoužívaném pokoji také nemyslelo. Připadala si odříznutá od světa, uvězněná v téhle starožitné ložnici jako v muzeu.

Smích z nedaleké jídelny jí navíc drásal nervy. Představovala si, jak je Tedovi s tou neviditelnou ženou dobře, jak se s ní baví, jak rád ji asi musí mít. Na Lillian se určitě nikdy nemračil a neměřil si ji těma svýma chladnýma očima, tvrdýma jak kostky ledu.

Nechtěla žárlit, věděla, že na to nemá žádné právo, ale nemohla si pomoci. Když se Ted znovu z plna hrdla zasmál, do očí jí vhrkly slzy.

Pohlédla na hodiny a rozmazaně viděla, že je teprve něco málo po sedmé. Kdyby aspoň mohla spát, aby neslyšela, jak si Ted užívá s jinou! Zhasla, odhodlaně zavřela oči a přetáhla si deku přes hlavu. Naštěstí byla ještě stále fyzicky natolik vyčerpaná, že usnula, jako by ji do vody hodil. Spala bez nočních můr až do rána a to bylo to nejlepší, co si v tak bezvýchodné situaci mohla přát.

Druhý den, když Ted pracoval s koňmi, se už z okna nedívala. Oblékla si vypůjčené džínsy, které jí byly příliš velké, k nim zvolila ještě větší tričko s nápisem TEXAS a schoulila se v křesle. Od paní Birdové si vyprosila noviny, tak aspoň měla co číst.

Zprávy byly samé špatné, jako obvykle. Chvíli se bavila aspoň kreslenými seriály a nakonec se pustila do luštění křížovky. Aspoň mohla myslet na něco jiného než na Teda, který by ji už nejradši viděl v nějakém jiném městě, okrese či státě. Ještě však měla příliš vratké nohy a při každém pohybu ji bolelo příliš mnoho šrámů, než aby mohla cokoli samostatně podnikat. Nikdo by ji nezaměstnal – nemohla by v tomhle stavu vykonávat ani tu nejjednodušší práci.

Nemohla se dočkat, až přijede Sandy. S Tedem si tu připadala jako v domácím vězení. Neporučil jí sice doslova, aby nevycházela z pokoje, naznačil však dost jasně, že nechce, aby se mu pletla do cesty.

Krátce po obědě konečně uslyšela brzdy auta na příjezdové cestě. Za pár minut už Sandy s širokým úsměvem na tváři vešla do jejího pokoje a plácla sebou rovnou vedle Coreen na postel.

„Jsem tak unavená!“ zasténala. „Instalovali jsme klientovi novou počítačovou síť, myslela jsem, že se to nikdy nerozjede. Ale pak přece… Teď si můžu vzít den volna a být chvíli s tebou. Jak ses měla?“

„To si asi dokážeš představit,“ vzdychla Coreen, která neměla sílu své kamarádce nic nalhávat. „Pomůžeš mi najít byt?“

V Sandyině tváři se objevila lítost. „Ted tě nenechal na pokoji?“

„Je to pořád stejné,“ řekla Coreen tiše. „Víš sama, co si o mně myslí a že mě tu nechce. Obvinil mě, že na něj celý den zírám z okna… Nejhorší je, že možná má pravdu, možná s tím nedokážu přestat.“ Kousla se do rtu. „Jedno ale vím jistě – není za tím žádný pustý chtíč. Kdybys jen věděla, jak strašné to bylo s Barrym,“ dodala a oči jí zalily slzy. „Divila by ses, jak vůbec můžu na nějakého muže pohlédnout a netřást se přitom hrůzou!“

Sandy se posadila a odhrnula si vlasy z čela. „Možná kdyby sis s Tedem promluvila…“

„Ale o čem?“ vzdychla Coreen zoufale. „Nechce o mně ani o mém manželství nic slyšet. Má na mě jasný názor a dal mi jasně najevo, že mě tu jen trpí.“

„Paní Birdová se zmínila, že tu včera byla Lillian na večeři,“ poznamenala Sandy. „Představil vás Ted?“

Coreen zavrtěla hlavou.

Sandy si naštvaně odfrkla. „On je prostě takový. Moc mě to mrzí, Corrie. Je mi líto, že jsem tě dostala do téhle situace. Doufala jsem, že… no, na tom už nezáleží. Ty chceš odtud pryč?“

„Ano, prosím tě,“ odpověděla bez váhání.

„Tak dobrá. Můžeme se obě přestěhovat do Victorie, do našeho starého bytu. Ještě jsem neměla čas ho pronajmout. Je tam dost místa pro nás pro obě, jen bratříčka necháme doma, když je to takový morous.“

„Ale co tvoje práce…“

„Tak jako tak cestuju mezi pobočkou ve Victorii a hlavní kanceláří v Houstonu,“ mávla nad tím Sandy rukou.

„Nechci být přítěž,“ bránila se Coreen.

„Jsi moje nejlepší kamarádka, ne přítěž,“ ujistila ji Sandy okamžitě.

„Budu potřebovat z domu svoje věci,“ připomněla jí Coreen váhavě. „Nechtěla jsem ti přidělávat práci, ale nemohla bys mi je přivézt?“

„Ale ano, samozřejmě, žádný problém.“

„Henry má klíč, bydlí tam v bytě pro personál – Tina ho tam určitě nechala, aby se staral o dům, dokud se sama nenastěhuje. Moje oblečení je ve skříni v druhém pokoji nad schody vpravo. V zásuvkách toho moc není, a svoje knížky, kazety a těch pár věcí po mámě jsem si už sbalila. Jsou připravené v taškách v rohu, to uvidíš.“

„Zajedu tam odpoledne, jestli chceš.“

„Díky, Sandy, tolik toho pro mě děláš.“

„Od čeho jsou přátelé? Přestaň se trápit! Nejpozději příští týden se spolu odstěhujeme do Victorie a špatné vzpomínky hodíš za hlavu!“

Sandy skočila do kuchyně pro kávu a nějaké sladkosti a chvíli už si obě společně pochutnávaly a smály se nějakým bezvýznamným nesmyslům jako za starých dobrých časů. Ted se však nečekaně objevil právě ve chvíli, kdy se Sandy odešla převléknout a připravit nějaké kufry na Coreeniny věci.

Coreen zastihl v křesle u okna. Když na ni pohlédl, zrudla až po kořínky vlasů. „Povídala jsem si tu se Sandy – jen aby sis nemyslel, že jsem se kochala pohledem na tebe z okna,“ usadila ho na přivítanou. Navzdory veškeré snaze to však nevyznělo příliš sebejistě.

Přimhouřil pochybovačně oči. „Setsakramentská škoda, že jsi trochu té pozornosti, kterou plýtváš na mě, nevěnovala chudákovi Barrymu – nemusel se ze zoufalství zabít,“ poznamenal suše.

Strnula, a pokud to vůbec ještě bylo možné, zbledla. „Měl ženských, kolik chtěl,“ připomněla mu klidně.

„Ale až poté co zjistil, že na vlastní manželku nesmí ani sáhnout,“ opáčil. Díval se na ni s takovým znechucením, že se nervózně zavrtěla. Připadala si pod jeho kritickým pohledem jak nějaký odporný hmyz pod lupou. „Týrala jsi ho a nakonec jsi ho nechala opilého sednout za volant,“ opakoval snad posté. „To ti nemůžu odpustit. To, že jsi skončila málem na chodníku, si naprosto zasloužíš. Nemůžu se na tebe ani podívat!“ dodal hrubě, než se otočil na podpatku a odešel.

Pohrdání, které čišelo z jeho hlasu, se však potom ještě dlouho vznášelo v místnosti.

Coreen seděla nehybně, dokud jeho kroky v hale neutichly. Jeho obvinění byla tak zničující a ohromující, že ani nedokázala plakat, aby si ulevila. Hlavou se jí honily chmurné myšlenky – se Sandy se do Victorie nedostanou dřív než za týden, a po celou tu dobu tu bude Tedovi vydaná na pospas. Den za dnem tu bude trpět jeho ponižování. Ta představa byla nesnesitelná. Už nemohla, bude se odtud muset dostat, a to hned.

Předpokládala, že Ted se touto denní dobou doma příliš dlouho nezdrží, a Sandy se chystala odjet pro její oblečení. Vezme si taxíka na autobusové nádraží a odjede do Houstonu. Na útěk by jí peníze měly stačit. V Houstonu bude určitě ubytovna pro ženy, kde bude moct bydlet. Jakékoli nepohodlí a nejistota pro ni představovaly nekonečně lákavější vyhlídky než další soužití pod jednou střechou s Tedem, který ji soužil a nesmyslně se mstil za bratrancovu smrt.

Kdyby měla víc síly, mohla by se mu postavit, bránit se, uvést věci na pravou míru. Teď ale byla dně, na kolenou. Snad sebere dostatek sil k tomu, aby se odsud dostala.

Sandy, která neměla o Tedově krátké návštěvě ponětí, nahlédla ještě na rozloučenou do dveří, tak já jdu. Ted slíbil, že mě tam odveze. Za hodinku jsem zpátky. Měj se tady hezky!“

Coreen se nadechla a sbírala odvahu, aby své nejlepší kamarádce řekla, že odchází, ale než se zmohla na slovo, byla už Sandy na cestě z domu. Slyšela ještě, jak cosi volá na paní Birdovou, ale pak už zaznělo jen bouchnutí dvířek od auta a vrčení startujícího motoru.

O půl hodiny později už byla sama připravená na cestu. Zašla se jen rozloučit s paní Birdovou a požádat ji, zda by si nemohla půjčit s sebou oblečení, které měla na sobě, dokud si nesežene svoje vlastní. Boty měla půjčené od Sandy – naštěstí měly skoro stejnou velikost.

„Myslela jsem ale, že Sandy s Tedem jeli právě pro vaše věci k vám domů?“ divila se hospodyně.

„Jedu jim tam naproti,“ zalhala Coreen, protože byla v úzkých. „Ještě jsem si vzpomněla na pár důležitých drobností, které by nenašli.“

„Ale zlatíčko, vždyť vy se sotva držíte na nohou!“

„Nemějte starost, pojedu taxíkem,“ uklidňovala ji Coreen s úsměvem. „A díky za všechnu vaši laskavost. Nikdy vám to nezapomenu,“ prořekla se.

Paní Birdová se zamračila. „Měla byste aspoň chvíli počkat – zavolám k vám domů, jestli už tam vůbec jsou.“

„To není nutné – jestli se cestou někde zdrželi, počkám tam na ně. Opravdu to zvládnu.“ Zvenčí se ozvalo zatroubení a Coreen se ulevilo. „To je ten taxík, kterého jsem si zavolala. Nedělejte si starosti, platí?“

Paní Birdová vzdychla. „Vždyť jste bledá jako stěna, ještě se vám přitíží!“

„Mám tuhý kořínek, nebojte se.“ Nervózními prsty stiskla svou kabelku, ve které byl prakticky veškerý její majetek. „Dám o sobě vědět.“

„Ale vrátíte se snad?“

„Možná tam chvíli zůstanu,“ lhala. „Uvidím, co si o tom myslí Sandy s Tedem. Už jste spokojená?“ dodala s úsměvem, aby starou ženu uklidnila.

Paní Birdová si očividně oddechla. „Tak dobrá. V pořádku. Ale buďte opatrná!“

„Žádný strach, dám si pozor. Na shledanou.“

Opatrným krokem vyšla ven, protože její naražená žebra na sebe upozorňovala při každém pohybu. Byla zesláblá, trochu se jí točila hlava a pro jistotu se při chůzi přidržovala, dokud bylo čeho, k taxíku se však dostala bez nehody. Srdce jí bilo jako o závod a nervy měla napjaté k prasknutí. Bála se, aby ji něco ještě na poslední chvíli nezastavilo. Nastoupila a zamávala paní Birdové, která ji vyprovázela až na verandu. Pak řekla šoférovi, kam má jet. Když se auto rozjelo, ze srdce jí spadl kámen. Nevěděla, kam půjde, ale byla volná, už nad ní nikdo neměl moc. Barry byl mrtvý a brzo bude daleko od Teda a jeho trýznivých poznámek. Možná znovu najde sama sebe, své sebevědomí, své staré já a nějaký nový, dosud nepoznaný vnitřní klid.

Sandy s Tedem vyhledali Henryho, řidiče Tarletonových a nyní správce domu, v jeho malém služebním bytě. Odemkl jim vchod do hlavní části objektu a doprovodil je do Coreenina pokoje. Tvářil se přitom velmi znepokojeně, jako by měl o Coreen upřímnou starost.

„Chudák holka,“ poznamenal, když otevřeli její skříň a zůstali leknutím stát s otevřenými ústy. „Schválně ji držel zkrátka, nic jí nedopřál, jen ji ponižoval a týral. Kdykoli se pokusila utéct, našel si ji a přinutil vrátit se zpátky. Nemohl jsem ho vystát a býval bych odešel, ale neměl jsem to srdce nechat tu mladou paní tomu neřádovi vydanou na pospas.“

Ted se odvrátil od ubohého šatníku, obsahujícího troje obnošené šaty, a pohlédl dotčeně na druhého muže, očividně uražený jeho poznámkou.

„Můj bratranec měl v bance miliony dolarů,“ začal ho obhajovat.

Henry přikývl. „Ano pane, to měl, a pro sebe si kupoval ty nejlepší obleky, nejdražší auta a nejkrásnější ženy v Houstonu,“ řekl. Pohlédl přitom Tedovi zpříma do očí, jako by neměl sebemenší obavy ani z jeho moci a vlivu, ani z jeho výbušného charakteru a fyzické převahy. „Pro Coreen měl ale jen facky, rány, křik a urážky. Té poslední noci, co tu spal, den před tím osudným večírkem, ji ošklivě pořezal. Musel jsem ji odvézt k doktorovi a lhát, že to byla nehoda. On byl opilý málem do němoty, ale dokázal doktorovi namluvit, že upadla na nějaký ostrý plechový plát. Nikdy jsem neviděl tolik krve…“

Zatímco v Tedovi a Sandy by se krve nedořezal.

„On ji pořezal? A čím?“ vypravil ze sebe Ted nevěřícně. Měl pocit, že ta zdrcující fakta ho zadusí – nemohl se nadechnout a dlaně se mu začínaly potit.

„Nožem, pane Regane, kuchyňským nožem, opravdovým žabikuchem,“ odvětil Henry. „Když jsem se přišel zeptat, jestli ode mě toho dne ještě něco nepotřebuje, než půjdu spát, byla paní povalená na gauči, on ji držel za krk a šermoval nad ní tou kudlou. Přitom řval, že ji zabije. Pokusil jsem se ho nějak uchlácholit, ale on jí nadával kvůli nějakému přání k narozeninám a obviňoval ji, že mu zahýbá,“ pokračoval s pohledem neochvějně upřeným na Teda, jehož tvář tuhla rostoucí hrůzou.

„Řízl ji, než jsem ho stihl zabrzdit. Paní Coreen vykřikla a krev vystříkla všude okolo. Z toho zřejmě vystřízlivěl. Odvezli jsme ji k doktorovi, který jí to zašil, pak pan Barry zase někam zmizel. Neviděli jsme ho až do druhého dne – to přišel domů a donutil ji, aby s ním šla na ten večírek.“

Ted se musel posadit, naštěstí opodál stálo křeslo. „Říkáte, že to bylo kvůli přání k narozeninám?“

„Ano, pane. Bůhvíproč ho to tak rozčililo. Ale on ji bil vždycky, pokud vím. Coreen o tom nikdy nemluvila, ale viděl jsem ty modřiny, a můžu vám říct, že nebyly od ničeho jinýho než od pana Barryho. Jsem rád, že je po něm,“ dodal bez falešného soucitu. „Byl to surovec, a je mi úplně fuk, že to byl váš bratranec – dostal, co si zasloužil. Té poslední noci by možná zabil Coreen, kdyby byl nezabil sebe. Ještě že jsem se do toho vložil a nenechal jsem ji odjet z té party s ním. Propustil mě na místě a snažil se ji vytáhnout s sebou ven do auta. Už zase jí vyhrožoval, ale nikdo kromě mě to neslyšel – proto lidi pak povídali jen to, že ho nechala sednout za volant nalitýho.“ V Henryho tmavých očích se zablýsklo spravedlivé rozhořčení. „Přitom se nedopustila ničeho špatnýho, jen si zachránila kůži – mohl na ni vzít znovu nůž, bejval úplně nepříčetnej. A tý noci byl tak ožralej, že nevěděl, co dělá.“

„Vy lžete,“ osočil ho Ted najednou, jako by se chtěl ještě jednou pokusit zvrátit příliš strašnou skutečnost. Dusil se vzteky a byl bledý jako stěna.

Na to se Henry obrátil k Sandy. „Ať vám ukáže ty stehy, slečno Reganová. Byla to ošklivá řezná rána. Doktor uvěřil, že je prostě nemotorná, když měla pořád ty ‚nehody‘. Její jedinou nehodou byl ale pan Barry,“ pokračoval Henry rozohněně. „Nikdy nenabourala s žádným kluzákem… to on ji shodil ze schodů!“

Ted se chtěl zhluboka nadechnout, cosi ho však tlačilo na prsou, až měl pocit, že se mu hruď každou chvilkou rozskočí. Srdce mu tlouklo, jako by chtělo vyskočit ven. Stiskl si bezmocně hlavu do dlaní a Sandy, která se vzpamatovala jako první, odvedla Henryho z místnosti a poděkovala mu za pomoc. Když se vrátila, Ted ještě seděl zhroucený v křesle.

Nic mu neříkala – bylo jí jasné, že k němu právě mluví jeho svědomí a tomu se žádné výčitky, kterými by ho ona mohla zahrnout, nemohly rovnat.

„Ty jsi něco tušila?“ zmohl se nakonec na jedinou otázku. Hlas se mu třásl.

„Blázníš? Ani v nejmenším,“ odpověděla napůl plačky. Ta strašná odhalení ji nezdrtila o nic méně, než jejího bratra. Tušila sice už dlouho, že něco nebylo v pořádku, avšak skutečnost překonala její nejtemnější dohady.

„Musela jsem věřit tomu, co mi říkala, a Barry mě k ní stejně moc nepouštěl. Na oběd jsme se scházely tajně jako zločinci a o manželství nikdy moc nemluvila. Nemohl to zřejmě vědět nikdo kromě Henryho.“

Ted ztěžka vstal. „Coreen nemůže vědět, že jsme to zjistili,“ spekuloval zvolna.

„To samozřejmě ne,“ přitakala Sandy.

Ted na ni pohlédl. „A bude toho dost možná ještě víc, než nám mohl říct Henry,“ přemítal nahlas, ve tváři rostoucí zděšení. „Možná bychom ji s tím teď neměli konfrontovat. Když se nám s tím nesvěřila sama, určitě je pro ni příliš bolestivé o tom mluvit.“

Jeho sestra jen chápavě přikývla.

Odvrátil se od ní, protože jí nemohl pohlédnout do očí. V hlavě se mu jako ozvěna rozléhala krutá slova a výčitky, kterými Coreen zasypal, než se Sandy odjeli. Křivdy, kterými se vůči ní provinil, už asi nikdy neodčiní. Tolik jí ubližoval, že to nestihne napravit, ani kdyby měl žít sto let.

Sandy se ho na cosi ptala, ale on byl duchem nepřítomný. „Co jsi říkala?“ zamumlal.

„Říkám, že Corrie bude potřebovat pomoct. Co budeme dělat?“

„Prozatím nemůžeme dělat nic víc,“ vzdychl ztěžka, „než zabalit těch pár hadříků a vypadnout odsud.“

PÁTÁ KAPITOLA

Když zaparkovali na příjezdové cestě, odnesl Ted zpátky do domu nepoužité kufry, které vezli zbytečně s sebou. Na těch pár Coreeniných ubohých hadříků jim bohatě stačila igelitka. Pro Tedovu sebedůvěru to byla hotová rána, když musel přiznat, že obětí byla Coreen, ne jeho zesnulý bratranec. Když se Coreen provdala za Barryho, natolik se to dotklo jeho ješitnosti, že si od svého bratrance nechal nabulíkovat ten na hlavu postavený příběh o Coreenině frigiditě v manželském loži a o popichování a provokacích, kterými ho údajně trýznila.

Přirozeně, že měl po Barryho tragické smrti na Coreen vztek a choval se k ní pomstychtivě. Teď ho poléval studený pot, když si vzpomněl, jak bezcitně ji trápil. Ona byla i bez něj na pokraji zhroucení, tělo samá modřina a jizva, o kterých ani nevěděl, a on, místo aby jí nabídl útěchu a pomocnou ruku, ji jen zahrnoval urážkami a výčitkami.

Vlastně ji ale trápil už dávno před tím, než ovdověla. Prakticky od chvíle, co ji poznal, se od něj nedočkala ničeno jiného než ponižování. Věděl, že to nebylo správné, neznal ale tehdy jiný způsob, jak se ubránit těm zničujícím citům, které v něm probouzela. Byl přesvědčený, že ji nemůže mít, a tak ji chtěl bezpečně odstranit ze svého života.

Vrátil se v myšlenkách do současnosti a ke starostem dnešního dne. Dům byl tichý, paní Birdová už byla pryč. V kuchyni na plotně jim nechala připravenou večeři a na ledničce byl lístek se vzkazem, že Coreen jela za nimi a že se ozve.

Ted četl zprávu dvakrát, ale nedávalo mu to smysl, dokud do kuchyně nepřišla Sandy.

„Její pokoj je prázdný,“ řekla, rty vážně sevřené. „Odjela.“

„Odjela?“ vykřikl. Za nimi tedy rozhodně nedorazila, to musela být nějaká výmluva, kterou se pokusila uchlácholit starou hospodyni. „Proboha, vždyť sotva stála na nohou! Kam mohla jít?“

„To netuším,“ vzdychla Sandy sklesle a svezla se na židli. „Nemá na světě živou duši a myslím, že ji svět nečeká s otevřenou náručí. Má jen ty půjčené džínsy a tričko, co má na sobě, a nějakých sto dolarů v hotovosti. Kreditní karty jí nepomůžou, ty už Tina určitě zablokovala.“

Ted tiše zaklel a strčil ruce, sevřené v pěst, do kapes. „Nemáš aspoň nějaký nápad, kde začít hledal? Nějaké vaše bývalé spolužačky, její vzdálení příbuzní?“

Zakroutila hlavou. „Zavolám paní Birdové, jestli jí něco nenaznačila. Pokud nám nepomůže, obvolám taxislužby. Jen nechápu, co ji přimělo sbalit se a odejít tak najednou,“ přemítala rozčileně nahlas, zatímco už vytáčela číslo. „Vždyť už jsem jí slíbila, že se spolu nejpozději příští týden odstěhujeme do našeho bytu ve Victorii.“

„Kdy jste o tom mluvily?“ chtěl vědět Ted. „Chvíli před tím, než jsi přišel… Haló? Paní Birdová? Nevíte, kam šla Coreen? Ne? A nepamatujete si aspoň, kterou taxislužbu si objednávala? Aha, dobrá, děkuju, najdu je v seznamu. Ne, nebojte se, všechno bude v pořádku, najdeme ji. Na shledanou.“

Zavěsila a začala prohledávat Zlaté stránky, zatímco Ted zíral do země a proklínal se. Věděl, že se vůči Coreen provinil, doufal ale, že bude mít příležitost svou vinu odčinit.

Bylo mu jasné, že do setmění ji nenajde. Nezbylo mu než doufat, že ty peníze jí vystačí aspoň na jednu noc v nějakém slušném motelu a že bude v bezpečí.

Když ji vyrazil hledat, odmítl vzít Sandy přes veškeré její naléhání s sebou. Byla to jen jeho vina, že utekla. A jen on ji bude muset přesvědčit, aby se vrátila. Věděl, že to nebude jednoduché, ale nezbývalo mu než to zkusit.

Od taxikáře Sandy zjistila, že Coreen vysadil na stanici dálkových autobusů do Houstonu. Ted objel několik motelů podél silnice vedoucí do města, ale v žádném z nich se žádná paní Tarletonová ani jiná žena odpovídající jejímu popisu nezaregistrovala.

Když vešel se skomírající nadějí do vstupní haly místní ubytovny YWCA, spojené s centrem pomoci ohroženým ženám, a spatřil ji tam sedět, ze srdce mu spadl obrovský balvan. Coreen vypadala sice vyčerpaně, ale byla celá a dělilo ho od ní jen pár kroků. Právě se o čemsi bavila se sympatickou čtyřicátnicí, která vypadala jako sociální pracovnice. Seděly na křeslech u konferenčního stolku a žena si psala do bloku poznámky.

Ted se zarazil, když se k nim dostal na doslech.

„… je ale nepravděpodobné, že bychom vám našli místo, dokud nebudete v lepším stavu, paní Tarletonová,“ dolehl k němu úlomek jejich hovoru. „Mohu se jen pokusit zajistit vám prozatím u nás ubytování. A teď…“

„Ona už ubytování má,“ vložil se Ted tiše do jejich rozhovoru.

Coreen se otočila, oči naplněné hrůzou. Jako králíček na silnici, když znehybní před blížícími se reflektory. Zbledla jako stěna a kostnatými prsty mimoděk sevřela opěradla ošoupaného koženkového křesla, jako by byl Ted, tak nápadný ve svém padnoucím šedém obleku a stetsonu, nějaký nebezpečný predátor.

Přišel až ke stolku. Tyčil se nad oběma ženami jako nějaký temný, osamělý strom. Jen temně bordó kravata a konzervativní, tenký proužek stejné barvy na bílé košili oživovaly jeho vybranou, ale strohou garderobu. Z jeho celkového vzezření vyzařovala moc a bohatství. Coreen jen letmo zaregistrovala jemnou proměnu v jeho pohledu, jako by ho tížilo cosi na srdci.

„Vy toho muže znáte, Coreen?“ zeptala se sociální pracovnice opatrně.

„Je to bratr mé nejlepší kamarádky,“ vypravila ze sebe a málem se zakoktala. „Ale nemusel sem jezdit. Dokážu se o sebe postarat sama.“

„Má nalomená žebra a tržné rány po nehodě s padákem,“ vysvětlil Ted tiše starší ženě. „Měla bydlet u nás, dokud se nezotaví. Došlo ale k nedorozumění…“

Starší žena přimhouřila nedůvěřivě oči. „To jsem se s ohledem na stav, v jakém sem paní Tarletonová dorazila, dovtípila, pane…“

„Regan,“ představil se stručně. „Ted Regan.“

To jméno mělo v jižním Texasu zvuk. Žena zmírnila tón. „Ach tak…“

„Rádi se se sestrou o Coreen postaráme. Víte, nedávno ovdověla.“

„Což je škoda…“ poznamenala žena, a než se Ted stihl zeptat, jak to myslí, pokračovala: „… protože po rozhovoru s paní Tarletonovou a s kolegyní, která je specialistkou na domácí násilí, by mi bylo nesmírným potěšením pohnat pana Tarletona k soudu.“

Coreen by byla nejradši o svém manželském martýriu s nikým nemluvila, teď však byla zahnána do úzkých – pokud chtěla pomoc od krizového centra, musela udat nějaký rozumný důvod, proč by na ni měla mít nárok, a lhát lidem, kteří byli ochotni jí podat pomocnou ruku v nejvyšší nouzi, se jí z duše příčilo.

Teď očekávala, že Ted vybuchne a začne svého bratrance rozhořčeně hájit, ten ji však překvapil – vůbec na to obvinění nereagoval. „Kde jsou tvoje věci, Coreen?“ zeptal se jen zvláštním, nejistým hlasem, jaký u něj v životě neslyšela.

Vyděšeně pohlédla na sociální pracovnici. „Nemusím s ním chodit, když nechci, že ne?“ zašeptala zoufale a úpěnlivě upřela na ženu oči.

Tedova nehybná tvář se stáhla lítostí, dokázal se však velmi dobře ovládat a vzápětí zase nasadil svou chladnou, klidnou masku, ačkoli málem slyšel, jak mu buší srdce. „Všechno bude v pořádku, uvidíš,“ přemlouval ji přesvědčivým tónem. „Budu teď skoro pořád pryč na obchodních jednáních. Budete se Sandy doma samy a ona bude jistě ráda, když jí budeš dělat společnost. Neuvidíš mě, pokud nebudeš sama chtít, to ti slibuju.“

Rozpačitě si poposedla. Hnědá koženka pod jejími zpocenými dlaněmi byla celá mokrá. Měla tak málo na vybranou. Chtěla svou samostatnost, chtěla bojovat, chtěla se vymanit z pavučin své minulosti, ale minulost si ji našla. Asi to tedy ještě neskončilo.

Byla vyčerpaná a po té cestě všechny její šrámy a pohmožděniny ožily, jako by s tím padákem spadla znova, přistála uprostřed téhle zářivkami osvětlené haly a teď se bolestně probírala k vědomí. Rány na její duši však byly ještě hlubší a bolavější. Se směsicí strachu a rezignace tázavě pohlédla na Teda.

„Nikdy už nebudeš mít důvod přede mnou utíkat, Coreen,“ sliboval zastřeným hlasem, ve kterém zaslechla jakýsi neznámý, zjihlý tón, bála se však, že je to jen její subjektivní výklad. „Přísahám!“

Váhavě se zadívala do jeho vážné, zachmuřené tváře. Vybavila si však, kolikrát už zneužil její slabosti a zranil její city. Po svých předchozích zkušenostech se rozhodla, že bude rozumnější být opatrná. Proč by se měl také tak najednou měnit? Nevěřila pohádkám.

Obrátila se bezradně k sociální pracovnici, v očích zmatek a nejistotu. Ta žena by se jí nejspíš za normálních okolností zastala a vzala ji pod svá ochranná křídla, Ted Regan však byl příliš velké zvíře. Byl ještě mocnější a osidla jeho moci sahala ještě dál, než jak tomu bylo u Barryho.

Ať Tedovi věřila, nebo ne, měl ji v hrsti. Minulost se opakovala. Za peníze bylo k dostání všechno. Barry si ji mohl koupit jako hračku, na které si mohl vylévat své komplexy. Ted si ji teď klidně může odvést s sebou jako psa z útulku, zavřít ji v pokoji pro hosty jak v boudě a vylévat si na ní vztek kdykoli ho napadne.

Nebylo kam utíkat, kde se skrýt, ani kdyby měla energii.

„Vrátím se,“ vzdychla rezignovaně. „Kde máš věci?“

Ukázala na svou kabelku, stejně ošuntělou, jako křeslo, na kterém seděla. „Tohle je všechno, co mám.“

Tedův zvláštní, zjihlý pohled, sotva postřehnutelný pod jeho kamennou maskou, sociální pracovnici mátl. Viděla už pěknou řádku mužů, kteří týrali ženy, ať už fyzicky či psychicky, ale tenhle mezi ně nezapadal. Proč se ho však potom Coreen tak očividně bála?

„Vy se o ni tedy se sestrou můžete postarat?“ zeptala se nedůvěřivě.

Přikývl. Bál se, že kdyby promluvil, selhal by mu hlas – v krku ho tlačil velký knedlík.

Coreen uhnula pohledem a obrátila se k sociální pracovnici, aby jí poděkovala. Pak se opřela o stolek a s námahou vstala, když se jí však Ted pokusil nabídnout rámě, ucukla. Odmítala mu pohlédnout do očí, a když se rozloučila se ženou, zamířila o krok před ním ke dveřím.

Venku parkovalo jeho auto, nablýskaný červený jaguar. Přidržel jí dvířka, aby se mohla co nejpohodlněji usadit na sedadle vedle řidiče, a ona se vyčerpaně zabořila do koženého, měkkého polstrování. Ted obešel vůz a mlčky se posadil za volant. Sundal si klobouk, provlhlý večerním mrholením, a položil ho na odkládací přihrádku před Coreen.

Coreen si nervózně uhladila volné vypůjčené džínsy a sevřela ruce v klíně. Mimoděk si všimla tenkého snubního prstýnku, který bůhvíproč ještě nosila. Byl to jediný klenot, který kdy od Barryho dostala, ale jí na něm nezáleželo. Žádné zlato ani drahé kamení by jí stejně nemohlo vynahradit to, co si prožila.

Ted si všiml, jak je napjatá. „Odpusť mi,“ vypravil ze sebe těžkopádně.

Dívala se kamsi ven předním sklem, lhostejně a bez hnutí. „Sandy tě za mnou neměla posílat.“

„Sandy mě nikam neposlala,“ odpověděl tiše. „Přijel jsem se ti hlavně omluvit za všechny ty strašné věci, co jsem ti řekl.“

Nechápala tu náhlou proměnu a příliš mu nedůvěřovala. Bála se, že ji chce z nějakého zvráceného důvodu mít na ranči pod kontrolou, aby se jí mohl dál mstít, a teď ji chce nějak obalamutit a uchlácholit, aby mu po cestě nedělala problémy, nerozmyslela si to a nepokusila se někde na křižovatce vystoupit a utéct. Proto neodpovídala. Ted věděl, že úkol, který si předsevzal, nebude jednoduchý. Získat si znovu důvěru této zlomené, těžce poznamenané ženy nebude procházka růžovým sadem. Nemohl čekat, že mu skočí vděčně kolem krku, jakmile se jí omluví. Přesto ho ale bodlo u srdce, když se na něj ani nepodívala, nastartoval tedy auto a jel mlčky až do Jacobsvillu. Úkosem občas pohlédl na Coreeninu nehybnou tvář, kterou oživovalo jen střídání světla a stínů, dopadajících zvenčí z lamp podél dálnice. Musel se spokojit s tím, že je v bezpečí a že je vedle něj.

Druhý den, když paní Birdová dodělala oběd, byla Coreen ještě tak unavená, že ani neměla chuť k jídlu a odmítla vstát z postele. Ted hodlal dodržet svůj slib, že se jí nebude plést do cesty, a tak ji v poledne navštívila Sandy, za kterou v těsném závěsu vešla paní Birdová. Ta nedala pokoj tak dlouho, dokud ji nepřesvědčila sníst aspoň sendvič se studeným hovězím a zeleninovým salátem. Sotva ho do sebe Coreen nasoukala, víčka jí zase ztěžkla, oči se jí zavřely a ona znovu usnula, jako by ji do vody hodil.

Když za sebou Sandy tiše zavřela dveře její ložnice a vrátila se do jídelny za Tedem, tázavě k ní vzhlédl. „Jak je jí?“ zeptal se starostlivě.

„Usnula. Chudák malá, je utahaná jak kotě. Proč to jen udělala?“ pokračovala zamyšleně. „Nemáš tušení?“

Sevřel rty a uhnul očima. Jako by její otázku vůbec neslyšel, přešel ke stolu a zvedl sluchátko telefonu. „Letím do Kansasu podívat se na jednoho plemenného hřebce, kterého možná koupím.“

Z jeho vyhýbavé reakce si Sandy udělala obrázek, co se asi mezi těmi dvěma v její nepřítomnosti odehrálo, a ten obrázek se jí vůbec nelíbil. „Ty jsi jí zase něco řekl, viď?“ zeptala se ho podezíravě.

„Ano, ale to už je minulost,“ odpověděl. „To jsem ještě neznal skutečnost. Teď už jí ode mě nic nehrozí, nebudu jí ubližovat.“

„Uznáváš tedy, že už zaplatila dost za tu pochybnou čest tě milovat? Jsi tak velkorysý, že ji konečně necháš na pokoji,“ utrousila Sandy suše.

Prsty, kterými tiskl tlačítka telefonu, se mu chvěly.

„Nikdy mě nemilovala,“ odpověděl chladně. „Byla do mě jen chvíli poblázněná, to je všechno.“

„Víš to jistě?“

„Kdyby mě milovala, nevzala by si přece mého bratrance a nezůstala by s ním dva roky,“ prohlásil, jako by byl na ten argument hrdý.

„Pokud si už nevzpomínáš, Tede, choval ses k ní hrozně, když její otec umíral,“ upozornila ho Sandy a vstala z gauče. „Barry předstíral, že ji má rád a může jí poskytnout útěchu – na to ji dostal. Vzala si ho jen proto, že byla zoufalá a neměla nikoho jiného, o koho se opřít. Ty jsi jí nepomohl.“

Pohlédl z okna kamsi do prázdna. „Copak myslíš, že to nevím?“ vypravil ze sebe zdrceně.

Svraštila obočí a čekala, co řekne dál, on se ale dovolal na požadované číslo a kajícnost v jeho hlase nahradil věcný, formální tón. Objednal si letenku a zamluvil hotel. Sandy usoudila, že je to možná to nejlepší, co může v dané chvíli udělat.

Když se Coreen další den ráno vzbudila, byl už Ted pryč. Sandy měla volno a strávila skoro celý den na křesle vedle její postele. Povídaly si o všem možném, jen o Tedovi nepadlo ani slovo, jako by se mlčky dohodly. Ted dodržel slovo a vydal se za obchodem. Návrat domů odkládal tak dlouho, jak to jen šlo. Coreen za tu dobu pookřála a částečně se zotavila ze všech zranění, takže když jednoho slunného odpoledne vešel do dveří, poskakovala už po domě málem jako ptáček. Smála se právě čemusi, co jí povídala Sandy, i modré oči jiskřily a její křehká, vílí tvář zářila radostí. Jakmile však za sebou uslyšela jeho kroky a otočila se, její úsměv pohasl, jako když zapadne slunce. Na Teda jako by padl stín. Tolik snil o tom, že se bude vracet domů, kde ho bude vítat Coreenina usměvavá tvář. Kdysi dávno přece celá ožila, kdykoli se k ní přiblížil. Trvalo to jen krátce, ale on tu dobu intenzivně prožíval, ačkoli se ty city snažil potlačit a pohřbít hluboko v srdci.

Teď už v její tváři žádné nadšení neviděl. V jejích očích četl jen uraženou hrdost a smutek.

Ten pohled ho ničil. Položil kufr a pozdravil Sandy. Teprve potom se opatrně obrátil k jejich návštěvnici.

„Ahoj Coreen,“ pokusil se o co nejnenucenější tón.

„Nazdar, Tede.“ Znělo to lhostejně, ale on postřehl, že ztuhla, jako by ji měl na mušce revolveru a mohl každou chvíli stisknout spoušť. Měla na sobě o něco lépe padnoucí džínsy, evidentně své vlastní, a světle tyrkysové bavlněné tričko na ramínka. Obrysy jejího těla byly jasně viditelné a vypadala tak ještě hubeněji než dřív. Založila ruce na prsou, jako by se chtěla schovat.

„Podařilo se ti najít v Kansasu toho správného plemenného hřebce, než jsi odjel na tu chovatelskou konferenci do Los Angeles?“ zeptala se Sandy očividně ve snaze prolomit led a uvolnit napětí v místnosti.

„Nepodařilo,“ odpověděl. Posadil se a natáhl si nohy pohodlně před sebe. „Vlastně jsem se ani tolik nesnažil.“

„Když jsi byl pryč, Lillian dvakrát volala,“ pokračovala Sandy. „Prý to bylo naléhavé.“

„Zavolám jí, ale až později. Jak je ti, Coreen?“

„Mnohem lépe, díky,“ odpověděla, oči obezřetně upřené na jeho tvář. „Jestli chceš, abych odsud odešla…“

„To nechci,“ zarazil ji odhodlaně. Snažil se pohlédnout hlouběji do těch modrých, obezřetných očí, ona však uhnula. Zdálo se, že už nechce nic riskovat a hned tak se mu neotevře.

Pohlédla na Sandy, jako by u ní hledala záštitu. Zůstávat příliš dlouho v Tedově blízkosti nikdy nepřineslo nic dobrého. „Nechám vás dva, ať si můžete v klidu promluvit.“ Vstala a bez ohledu na Tedovo nesmělé přemlouvání odešla do svého pokoje.

„Co jsi čekal?“ zeptala se přísně Sandy, když Ted tiše zaklel, vstal a přešel k oknu. „Od mužů nezažila nic než ubližování.“ Sáhl do kapsy pro krabičku cigaret, jednu vytáhl, právě cvakl zapalovačem, když mu ji Sandy doslova utrhla od úst a hodila do krbu. „A nech toho!“ okřikla ho. „Nemůžu se dívat, jak si dobrovolně zatloukáš hřebíčky do rakve!“ Zpražil ji pohledem. „Nejsi moje chůva.“

„Ale nějakou bys potřeboval,“ opáčila bojovně „Proč nejdeš zavolat Lillian? Je do tebe blázen a přitom dost stará na to, aby sis nemusel dělat výčitky a věčně o tom moralizovat, kdybys s ní něco měl.“

Ta narážka mu byla jasná. „Možná to udělám,“ přitakal uraženě a odvrátil se od okna. „A co budeš dělat ty? Nemáš něco na práci?“

„Měla jsem rande, abys věděl, ale zrušila jsem ho, opáčila nakvašeně. „Nemůžu tu s tebou ani nechat Coreen samotnou.“

Probodl ji očima. Její dobře mířená poznámka se ho nepříjemně dotkla.

A ať tě ani nenapadne se se mnou o tom hádat,“ pokračovala Sandy sebevědomě. „Já ti sice důvěřuju, ale ona ne. Všiml sis ty vůbec, jak se tě bojí?“

Věděl, že ho má Coreen po těch jeho vyčítavých pohledech plné zuby, ale takhle se na to dosud nedíval. „Cože?“ zeptal se zkoprněle.

„Coreen se tě bojí, Tede,“ opakovala Sandy o něco důrazněji. „Proboha, to jsi slepý, že to nevidíš?“

Zhluboka vydechl a nervózně si zajel rukou do vlasů.

„Nikdy dřív se mě nebála,“ ohradil se.

„To je sice pravda,“ přiznala Sandy. „Jenže to bylo před svatbou, kdy ji ani v nejhorší noční můře nenapadlo, že by ji nějaký muž mohl bít a fyzicky týrat.“

Vztekle zabořil ruce do kapes. „Ten prohnanej, pokryteckej mizera,“ zavrčel. „Já ho ještě litoval! Baštil jsem mu ty jeho báchorky! Šlo mu jen o to mi Coreen zošklivit. Chtěl, abych jí pohrdal a nenáviděl ji, abych se jí vyhýbal a nemohl nikdy přijít na to, co jí dělal!“

„A kdybys to věděl – nebylo by ti to jedno?“ obořila se na něj Sandy s cynickým úsměškem. „Jsi ten poslední, na koho by se Coreen obrátila s prosbou o pomoc!“

Prsa se mu zdvíhala rozrušením. Vzpomínky na to, jak se choval, ho drásaly. „Myslíš tehdy nebo teď?“ zeptal se přiškrceně.

„Co na tom záleží?“ odbyla ho. „A jen tak mimochodem, nemusíš se bát, že by tě ještě někdy ‚špehovala‘ z okna – ani se k němu nepřiblíží, natož aby ho otevřela nebo se dívala ven.“

Tlumeně zaklel a vyšel z místnosti, pohled upřený kamsi do dálky. Svým vnitřním zrakem však viděl jen svou minulost a chyby, kterých se dopustil.

Coreen se cítila dost ve formě na to, aby se šla projít ven ke koňským výběhům. Ted byl pryč – o tom se ujistila ještě dřív, než se vůbec odvážila z domu.

Na sobě měla své jediné džínsy a k nim vypůjčenou růžovou košili, která se jí tak líbila, na nohou bílé tenisky. Bylo zataženo a ve vzduchu visel déšť. Vyprahlá pole vypadala, že by každou kapku vděčně přijala.

Zastavila se u vrat do stáje a zamračila se, protože zpoza nich slyšela blížící se hlasy, jeden z nich velmi dobře známý.

Vtom už Ted vyšel ven před stáj a jí nezbylo než se otočit a rychlým krokem zamířit zpět k domu. „Coreen!“ ozvalo se za jejími zády. Cosi v jeho hlase ji přimělo se zastavit – snad že nezněl tak chladně a rozzlobeně, jako obvykle? Otočila se k němu však velmi pomalu a jen velmi obezřetně pohlédla do jeho světle modrých očí, zastíněných dýnkem jeho stetsonu. Měl na sobě pracovní šaty – zamazané džínsy kostkovanou kovbojskou košili, která mu však skvěle padla a odhalovala obrysy jeho urostlé, mužné hrudi. Jeho tvář působila zachmuřeně jako obvykle.

„Nevěděla jsem, že jsi tady,“ řekla napjatě, jako by se musela obhajovat. Cítila, jak se jí krev žene do tváří.

„Vždyť já vím,“ řekl trpce. „Odejdeš z místnosti, pokaždé když já vejdu, ráno nevylezeš ze svého pokoje, dokud nejsem pryč, a nevyjdeš ani na verandu, pokud si nejsi jistá, že jsem aspoň deset mil od domu!“

Tiskla rozpačitě rty, nalíčené jen pro své vlastní potěšení růžovou perleťovou rtěnkou, a couvla o pět kroků dál od něj.

„Ne!“ Vzápětí si však uvědomil, že křikem tady nic nezmůže, a zhluboka se nadechl. „No tak, neboj se mě,“ chlácholil ji tiše. „Neublížím ti, Coreen,“ přemlouval ji co nejmírnějším hlasem, když viděl, jak před ním stojí jako solný sloup.

Založila ruce na prsou a ostražitě ho pozorovala, jako by čekala, co udělá.

Sundal si klobouk a otřel si rukávem zpocené čelo. „Pamatuješ si Amarilla, toho hřebce, kterého ti Sandy půjčovala na projížďky? Má nového potomka, s klisnou Merry Midnight. Je to dvouletá kobylka, říkáme jí Topper. Nechtěla bys ji vidět?“

Cosi se v ní uvolnilo. Koně milovala. „Moc ráda,“ řekla po krátké odmlce. Uvědomila si také, že to musí být ta klisnička s bílými punčoškami, kterou už tolikrát pozorovala z okna.

Nabídl jí ruku. „Tak pojď.“

O krok se k němu přiblížila, nechat se vést ji však ani nenapadlo.

Tvářil se, jako by si nevšiml, že se ho odmítá dotknout. Teď nešlo o jeho ješitnost ani o jeho city. Šlo jen o Coreen. Provedl ji stájí a vyšli zadními vraty ven. Pak vstoupili do další budovy, kde v čistém stání podestlaném zlatou slámou stála krásná černá klisnička s bílou lysinkou. Právě chroupala cosi ve žlabu.

„Ahoj, Topper,“ pozdravil ji Ted. „Jak se máš, holka?“

Otevřel dvířka boxu a pokynul Coreen, aby ho následovala. Polaskal kobylku po sametovém čenichu, vzal ji za hlavu a natočil ke Coreen, aby si ji mohla pohladit.

„Ta je heboučká,“ vzdychla nadšeně.

„Jako samet, že jo?“ poznamenal, sám nadšený, že vidí její oči zářit radostí. Ty šťastné jiskřičky v nich už neviděl bůhvíjak dlouho. „Doufám, že z ní jednou budeme mít dostihovou závodnici. Je plnokrevná. Brzo sem začne chodit trenér, aby ji zacvičil a zajel.“

„Dostihovou závodnici?“ opakovala. „Chceš ji posílat na závody jako třeba Kentucky Derby?“

„Ano, doufáme, že by tam příští rok mohla startovat,“ přisvědčil.

„Je moc krásná,“ řekla obdivně.

Ted fascinovaně sledoval, jak Coreen hladí koně po šíji. Topper si jí však nevšímala. Zaměstnávala ji snídaně.

Vtom v dálce udeřil hrom a kobylka nadskočila. Coreen sebou trhla, jako by ji ten zvuk vyděsil stejně jako zvíře.

„Zdá se, že konečně přijde pořádná jarní sprška,“ poznamenal a vzhlédl k černajícím mrakům na obzoru.

„Nebo taky tornádo,“ podotkla nervózně.

„Ne, to bych neřekl,“ ujišťoval ji uklidňujícím hlasem, než společně vyšli ze stání a Ted ho za nimi zavřel.

Zastavili se venku pod stříškou. Na obloze se schylovalo k božímu dopuštění. Ztemnělé, hrozivé nebe začaly křižovat první blesky, vždy následované ohlušujícím třeskotem hromu.

„Není to krásné?“ řekl Ted a nasál plnými doušky zelektrizovaný vzduch, vonící blížícím se deštěm. „Příroda v celé své mocné kráse.“

„Mně to připomíná spíš násilí, nebezpečí,“ otřásla se. Vyděšeným pohledem sledovala klikaté čáry sjíždějící na obzoru z nebe do země. „Nesnáším hluk.“

Opřel se o zeď a pátravě se jí zahleděl do tváře, tak vystrašené a bledé. „Jaký hluk?“ zeptal se jemně. „Třeba zvýšený hlas, křik?“

Uhnula očima. „Něco v tom smyslu.“

Odlepil se od stěny a ona k němu rázem vyplašeně vzhlédla, jako by jí hrozil bezprostřední útok. Krčila se při jeho pohybech tak instinktivně, jako při každém úderu hromu.

„Bojíš se jen hluku, nebo se děsíš, i toho, že se k tobě nějaký muž příliš přiblíží?“ zeptal se a přistoupil o krok blíž k ní.

Zvedla okamžitě ruku před sebe, připravená se bránit.

Přimhouřenýma očima ji pozoroval, zatímco vítr sílil a mraky se stahovaly blíž.

„Bouřky zvyšují množství záporně nabitých iontů v atmosféře. Vědci tvrdí, že když k tomu dojde, cítíme se lépe,“ poznamenal.

„Opravdu?“ zamumlala pochybovačně.

Pomalu, ztěžka se nadechl, aby sebral odvahu. „Coreen, já už vím, co se mezi Barrym a tebou dělo za zavřenými dveřmi.“

Chladně, cynicky se zasmála. „Opravdu?“

„Henry nám to řekl. Všechno.“

Její ironický, křivý úsměv zmizel a bylo vidět, jak přemýšlí. Zpytavě se mu zahleděla do očí, jako by v nich chtěla najít celou pravdu, on však své city dokázal dobře skrývat.

„A tys mu to jen tak uvěřil?“ prohlásila posměšně. „Něco tak ošklivého o tvém ubohém bratránkovi, něco, co není jen špína o mně?“

Stiskl rty.

„Ano, uvěřil. I když samozřejmě nečekám, že mi za to samou vděčností padneš k nohám.“

Odvrátila se od něj a zahleděla se do dálky, odkud se hnala bouře. Vtom se kolem nich rozlehl rachot hromu a ona se opět celá přikrčila leknutím. Neuběhlo ani pár vteřin a na vyprahlou, prašnou hlínu venku dopadly první těžké kapky. Za chvíli už lilo tak, že by na nich nezůstala nit suchá, kdyby se chtěli vrátit do domu.

„Já ti ale nevěřím, že ses změnil,“ řekla.

Postrčil si stetson ke straně a šlápl jednou nohou na balík sena. „Ten déšť se nám hodí,“ začal z jiného soudku. „Právě jsme zaseli.“

„Ano?“

Začal hledat cigaretu na uklidnění, zdálo se ale, že Sandy mu jeho poslední krabičku sebrala z kapsy. Tiše se zasmál a Coreen na něj tázavě pohlédla.

„Sandy mi ukradla cigarety,“ vysvětlil otráveně. „Nedaří se jí mě přemluvit, abych přestal, tak sáhla k přímým opatřením.“

„Ach tak.“

Zvedl jedno obočí a povzbudivě se na ni usmál. „Nedala bys dohromady aspoň krátkou větu? Rád tě poslouchám.“

Snažil se na ni být hodný. Tak, jak uměl. Oceňovala to, ale po všech svých zkušenostech se s ním už nechtěla příliš zaplést. Ani do přátelské konverzace. Zírala mlčky směrem k domu a proklínala déšť, který ji tu s Tedem uvěznil.

Viděl, jak se od něj odtahuje, jako by nejradši utekla, a to ho znova rozčililo.

„Sakra!“ zaklel o něco hlasitěji, než měl v úmyslu.

Trhla sebou a upřela hrůzou rozšířené oči na jeho tvář, jako by čekala, co se bude dít.

„Ach bože,“ zasténal. „Nikdy v životě jsem neuhodil ženu! Občas se rozčílím, to ano. Jsem netrpělivý, a když mě něco štve, tak to řeknu. Ale to ještě neznamená, že bych na tebe vztáhl ruku, miláčku!“

To něžné oslovení projelo jejím tělem jako příjemný výboj elektřiny. Nevzpomínala si, že by ji kdy takhle oslovil. Dokonce ho neslyšela mluvit něžně ani na Sandy. Sklopila rozpačitě oči.

Ted s překvapením pozoroval její reakci. Byla tak dojemná, jako holčička. Řekl to zcela spontánně, bez přemýšlení – překvapil vlastně i sám sebe.

Přistoupil o krok blíž k ní, pomalu, aby ji nevylekal. Vzhlédla k němu, tentokrát ale necouvla. Zastavil se od ní asi na délku paže, protože vycítil, že v tom okamžiku celá ztuhla. Zaujatě si prohlížel její tvář, teď už zahojenou, ačkoli měla ještě stále temné kruhy pod očima.

„Ty moc dobře nespíš, viď?“ zeptal se jemně.

„Bylo toho na mě poslední dobou moc,“ řekla a hlas jí zakolísal. „Nedokážeš si představit –“

„Ale ano, dokážu,“ skočil jí do řeči. „A myslím si, že by ti prospěla nějaká terapie, Coreen. To manželství tě muselo emocionálně úplně zničit.“

„Na terapii ještě nejsem připravená,“ namítla rozhodně. „Jsem vyčerpaná a ty rány bolí. Chci si nejdřív odpočinout a nechci se vrtat v tom, co mi ublížilo.“ Dlouze, vyčerpaně se nadechla, bezradně se prohrábla ve vlasech a začala si pohrávat s pramínkem, který jí spadal do tváře. „Já vím, že mě tady nechceš, Tede. Tak proč mě nenecháš odjet se Sandy do Victorie?“

„Kdo říká, že nenechám?“ Dotčeně zvedl bradu.

„Sandy mi to řekla. Prý hledáš nejrůznější výmluvy, proč v tom bytě nemůžeme být.“

„To nejsou výmluvy,“ řekl. „Jsou to důvody. Dobré důvody.“

Bezmocně pokrčila útlými rameny.

„Byla bys tam celý den, když je Sandy v práci, úplně sama,“ vysvětloval naléhavým tónem, jako by mu záleželo na tom, aby ho pochopila. „Tady jsem aspoň v dosahu já nebo paní Birdová.“

„Nejsi za mě zodpovědný.“

„Ale ano, jsem,“ prohlásil. „Už jen tím, že spravuju dědictví, které ti v závěti nechal Barry.“

„O ty peníze nestojím,“ mávla znechuceně rukou a odvrátila se stranou. „O peníze mi nešlo, když jsem si Barryho brala, a nejde mi o ně ani teď!“

„Jsou to ale tvoje peníze,“ namítl, „a taky si je vezmeš.“

Vzhlédla k němu. Na okamžik se mu zdálo, že v jejích očích zahlédl tu bojovnou jiskru, na kterou tak dlouho čekal, na náznak vůle, která ji vytáhne z její ulity a vtáhne zpět do života. Ale marně. V několika vteřinách opět pohasla.

„Já se s tebou nechci hádat,“ řekla tiše. „Až se dám dohromady, najdu si práci a byt. Pak ode mě budeš mít nadobro pokoj.“

Téhle odmítavé reakce se bál. Chtěl jí dát najevo, že mu na ní záleží a má o ni starost, ale byl tak nemotorný. Coreen byla stále přesvědčená, že ji chce mít z krku.

Déšť mezitím prořídl, a sotva bylo možné vyjít ven, vydala se Coreen svižným krokem k domu. Utíkala pryč od Teda, jako by měla v patách smečku honících psů.

ŠESTÁ KAPITOLA

„Je poslední dobou nějak rozladěný, všimla sis?“ poznamenala Sandy jednoho odpoledne, když byly s Coreen v jídelně, zatímco Ted se dvěma svými muži venku opravoval cosi na náklaďáku. „Nikdy jsem ho neslyšela používat takové výrazivo na doslech domu.“

A že to výrazivo bylo nejen na doslech, ale také na pováženou. Coreen vyhlédla z okna směrem k plechovému hangáru, který sloužil jako garáž pro auta a hospodářské stroje, potřebné na ranči. Jeden z chlapů znechuceně praštil francouzským klíčem o zem, otočil se na podpatku a rozzlobeně odešel.

„Hawkinsi, okamžitě se vraťte, nebo si najděte jinou práci!“ zařval za ním Ted.

„Tak to si radši najdu jinou práci,“ odsekl muž naštvaně. „Horší než tady to nebude!“

„Zbabělče!“ křikl za ním posměvačně třetí muž.

„Chceš snad jít s ním, Charlie?“ zeptal se Ted, kterého dnes zřejmě mohlo rozčílit cokoli.

Charlie sebral pohozený klíč a podal ho svému šéfovi, který se celý černý a zamaštěný skláněl nad motorem.

Zatímco Sandy ta scéna připadala podstatě k smíchu, Coreen se celá roztřásla. Projevy hněvu a zvýšený hlas jí ještě stále naháněly strach a Ted byl mnohem prchlivější, než vůbec tušila. Tady doma, kde nebral ohledy na jakákoli společenská omezení, nebylo nic, co by jeho zlobu mohlo zkrotit.

„Jak to můžeš vydržet?“ zeptala se Coreen nervózně Sandy, když spolu začaly prostírat stůl k večeři.

Sandy k ní vzhlédla. Hluk venku se mezitím trochu ztišil. „On není jako Barry,“ utěšovala ji. „Není to násilník. Jen málokdy se nechá vyprovokovat ke rvačce a ženu by v životě neuhodil. Ted se užírá vzteky a výčitkami kvůli tomu, jak ošklivě se k tobě choval, a proto s ním není k vydržení. Mrzí ho to, ale přitom je příliš pyšný na to, aby se ti omluvil.“

Sandy nemohla tušit, že Ted už se o omluvu pokusil, avšak Coreen byla příliš nedůvěřivá, než aby ji tak snadno přijala.

„Hlavně je příliš hlučný,“ zamumlala nešťastně.

„Uvnitř je ale krotký jako beránek,“ odpověděla Sandy konejšivě. „To, co vidíš, není jeho pravé já. To pečlivě skrývá pod tou svou tvrdou skořápkou. Chrání se tak před lidmi, aby nezjistili, jak je ve skutečnosti zranitelný a nemohli toho zneužít.“

„Ráda bych tu jeho Achillovu patu viděla,“ odpověděla Coreen pochybovačně. „Ke mně byl vždycky tvrdý jako ze železa.“

Sandy položila talíř, který cinkl o příbor. „Nedá se ale říct, že bys ho po tom všem nenáviděla,“ napolo se zeptala a napolo poznamenala smířlivým tónem.

Coreen se začervenala. Chtěla něco namítnout, Sandy na ni však upírala oči, jako by jí chtěla dát najevo, že je jí všechno jasné.

„Nemám pravdu?“ pobídla ji.

„Máš,“ přiznala Coreen se sklopenýma očima. „Ale bylo by pro mě lepší, kdybych ho bývala nikdy neměla ráda. Kdybych nebyla tak zoufalá kvůli němu, nikdy bych nepadla do náruče Barrymu… nebo spíš do jeho spárů, po tom, co se mezi námi stalo. Udělal mi ze života peklo, mimo jiné právě tím, že mi po celou tu dobu předhazoval, jak mě jeho krásný a úspěšný bratranec odmítl. Posmíval se mi a znemožňoval mě tak dlouho, až mě málem přesvědčil, že někdo jako já si lásku nezaslouží… Nedokážeš si to představit.“

Sandy jen mlčky kývla, vděčná za to, že jí její nejlepší kamarádka konečně otevřela srdce.

Coreen se zhluboka nadechla, aby sebrala sílu pokračovat. „Zuřivě na Teda žárlil, ačkoli on sám mě vlastně ani nechtěl a nemohl mě jako ženu mít. Myslím, že toho posledního večera by mě byl zabil, nebýt Henryho, který mi zabránil s ním jet domů.“

V nastalé odmlce za sebou uslyšela na dřevěné podlaze lehké kroky, které ji přiměly se otočit – v otevřených dveřích stál Ted ve svých zamazaných džínsech, obočí zamračeně stažené, tvář popelavě bledou.

„Klidně si to poslechni,“ vyjela po něm naštvaně, když zjistila, že byl částečně svědkem toho, jak si jeho sestře vylévá srdce. Byl to vůbec první hlasitější projev vzdoru, na jaký se v poslední době zmohla a Ted ho vítal s úlevou a vděčností, že se jí vrací síla a bojovný duch.

Vtom však náhodou zavadila loktem o otevřený sáček mouky, který paní Birdová zapomněla na kuchyňském pultě, a shodila ho. Shýbla se sice dostatečně rychle, aby sáček zachytila, teď si však připadala velmi nemotorně a nervózně ho k sobě tiskla, až si bílou moukou poprášila tričko na prsou.

„Šikula,“ ujelo Tedovi bez rozmýšlení.

Pro Coreen to však byla poslední kapka. Spatřila sice na jeho tváři záblesk lítosti, když si vzpomněl, co jim Henry vyprávěl o Barryho provokacích a ponižování Coreen kvůli její nešikovnosti. Už však bylo příliš pozdě, ztratila veškerou sebekontrolu. Žádné škádlení už nebyla připravena brát s humorem.

Nerozmýšlela se ani vteřinu a bez jediného zaváhání po něm mrskla mouku přes půl místnosti.

Tentokrát byla šikovnější a strefila se. Možná ne do Achillovy paty, ale rozhodně rovnou do Tedova nevěřícného obličeje. Papírový sáček se úplně roztrhl a posypal zasažený cíl jako čerstvě odhalenou kamennou sochu, zosobňující nechápavý údiv. Mouka na něm navíc nadělala skvrny podle toho, kde byl zamazaný od motorového oleje.

„To je úplně jako kdysi, když se ničemové za trest vyváleli v dehtu a pak v peří,“ poznamenala jeho sestra s málem vědeckým zaujetím, než propukla v nekontrolované salvy smíchu.

Ted ji probodl očima a pak zpražil pohledem Coreen, která byla svým činem neméně šokovaná než její oběť.

Viděla, jak se mu v očích mihl záblesk hněvu a pokud to mohla přes moučný zábal posoudit, zrudl vzteky. Najednou ji opustil veškerý vzdor a odvaha a vybavila se jí řada ošklivých scén, které následovaly, kdykoli se odvážila postavit se na odpor Barrymu. Kolena se jí podlomila, celá se rozechvěla a strnule zírala na Teda, jako by čekala, kdy vybuchne zlostí a dá jí první ránu.

Upřímné zděšení v jejích očích okamžitě rozehnalo veškerý Tedův hněv. Pokusil se promluvit co nejklidnějším tónem: „Na někoho, kdo údajně nesnáší násilí, máš neuvěřitelně nízké sebeovládání,“ utrousil skrze zabílené rty.

Pak se otočil a vyklidil pole. Nezbylo po něm nic než bílá cestička.

„Vem si z toho ponaučení!“ křikla za ním ještě Sandy, aby si vychutnala jeho porážku až do dna. „Nikdy se nepleť ženským pod ruce, když vaří!“

Kovboj, který mu předtím venku pomáhal s autem, stál podle všeho na verandě, protože k nim odtud dolehl překvapený výkřik a vzápětí hurónský smích.

Coreen se ještě stále třásla, teď už ne strachy, ale leknutím nad tím, co vyvedla. Ještě větší byl však její úlek, když si uvědomila, že Ted jí to nijak neoplatil, nenadával jí ani se ji nepokusil uhodit.

Byla to taková úleva, že se rozplakala. Sandy ji objala kolem ramen, ačkoli jen stěží přemáhala smích, který v ní ta komická scénka vyvolávala. „No tak, neplač, na obalení v těstíčku ještě nikdo neumřel. Co myslíš, Coreen, co kdybychom ho rovnou hodily na pánev a usmažily pěkně do křupava?“

Coreen znovu vytryskly slzy, ale tentokrát už to byly slzy smíchu. Představila si, jak by se na ně Ted asi díval z talíře z kupy hranolek s majonézou, a najednou si vůči němu už nepřipadala tak bezmocně.

Na večeři už Ted přišel vymydlený. Nevraživě si měřil pohledem jak sestru, tak její přítelkyni, neřekl už však o celém incidentu ani slovo. Jeho hrdost utrpěla ránu a on se nechtěl stát znova terčem posměchu.

Coreen jedla s o něco větším apetitem než obvykle. S Barrym sedali u jednoho stolu jen v prvních dnech manželství, ale i tehdy ji při večeři týral poznámkami o Tedovi.

Když přišla řada na dezert, zvedl Ted svůj druhý šálek kávy a beze slova odešel z místnosti.

„Je to neruda,“ poznamenala Sandy. „Že by dneska neměl chuť na moučník? Tomu nevěřím – po tomhle koláči se mu bude už za chvíli setsakramentsky stýskat. Co kdybys mu ho na usmíření donesla?“

„Já se nechci usmiřovat.“

„Ale chceš.“ Sandy se na ni povzbudivě usmála. „No tak jdi. Nebude to bolet.“

„To si jenom myslíš. Ty jsi věděla, že stál ve dveřích za mnou, viď?“

Sandy zrudla. „Jen jsem chtěla, aby věděl, že k němu necítíš nenávist. Myslela jsem, že by vám to oběma prospělo, ale neměla jsem se do toho plést. Promiň.“

Coreen neodpověděla. Jen vstala, vzala talířek s dezertem a vydala se do Tedovy pracovny. Dveře nebyly zavřené. Seděl za masivním dubovým stolem, zíral tupě na stěnu před sebou, šálek kávy v ruce.

„Ty nebudeš jíst dezert?“ zeptala se Coreen nesměle a kývla směrem k talířku, který s sebou přinesla. Ovocný koláč, vytažený před chvílí z trouby, krásně voněl, a šlehačka se na něm roztékala.

Ted se pohodlně opřel o opěradlo svého otáčecího křesla a zkoumavě na ni pohlédl. „Poslala tě Sandy, viď?“ Ironicky se zasmál, když v jejích zmatených očích spatřil přiznání. „To je mi jasné, že tebe samotnou by ani ve snu nenapadlo za mnou chodit.“

Vešla do místnosti, ignorovala jeho sarkastickou poznámku a položila moučník i s vidličkou a s lněným ubrouskem před něj na stůl.

„Nemyslel jsem to tak, když jsem tě urazil,“ řekl tiše. „Vím, že normálně vůbec nejsi nešikovná. Ujelo mi to a v tu ránu jsem toho litoval.“

„Já jsem to taky trochu přehnala,“ omlouvala se. Přejela prstem po letokruhu dřeva na desce stolu. „Taky mě to mrzí.“ Náhle k němu vzhlédla, jako by měla cosi důležitého na srdci. „A ty jsi mi za to nic neudělal – nenadával jsi mi, nepokusil ses mě uhodit.“

Ztuhl při představě, v jaké noční můře musela žít, když takhle uvažovala. „Nemusím bít ženu, abych si připadal dostatečně mužný.“

„Teď už to vím. Je ale hezké, že jsem se o tom mohla přesvědčit osobně.“ Sklopila oči, on však z jejího pohnutého hlasu vycítil, že to myslí upřímně.

Dojímalo ho to, avšak zároveň ho tak intenzivní emoce přiváděly do rozpaků. Bylo mu nepříjemné přemýšlet o těch strašných věcech, které v ní vypěstovaly tenhle chorobný strach.

Upil doušek kávy, položil šálek na stůl a s lehkým úsměvem pozoroval její uzardělou, skloněnou tvář. „Když už jsi tady – polibek na usmířenou bys mi asi nedala?“ zeptal se náhle bez varování.

Překvapeně k němu vzhlédla a v očích se jí znovu uhnízdila nedůvěra.

„Neboj se, jen úplně lehkou a nevinnou pusu,“ upřesnil pro jistotu. V očích mu hořely škádlivé ohníčky, i když, z nich přitom vyzařovala nevýslovná, u Teda neobvyklá něha. „A tobě by určitě udělalo dobře, kdyby tě někdo jednou políbil a neublížil ti přitom.“

„Nemám chuť si žádného mužského pustit blíž než na metr k tělu,“ vypravila ze sebe sklíčeně. Nezlobila se na Teda – bylo to poprvé, co se s ní pokusil sblížit nějak šetrněji než se jí rovnou zmocnit ve vášnivém polibku. Zřejmě tedy hodlal dodržet svůj slib, že jí od něj žádné nebezpečí nehrozí, ale nedokázal odolat.

To byla lichotivá představa. Moc ráda by mu dovolila, aby ji sváděl, jen kdyby se nebála, že je svou minulostí příliš poznamenaná a nikdy si už nebude umět užít třeba to nejnevinnější laskání.

„Chápu, že teď nemáš na žádné intimity náladu,“ přisvědčil konejšivě a naklonil se přes stůl blíž k ní. „Není ale přirozené, aby to tak zůstalo. Bylo by škoda, kdyby tvá krása přišla vniveč, nebo kdybys nikdy nenaplnila své mateřské sklony. Pamatuješ, jak tehdy k vám do krámu přišla Mary Gibbsová s miminkem, Coreen?“ pokračoval nostalgicky, jako by se mu ta vzpomínka zarývala hluboko do srdce. „Stála jsi tam, držela jsi toho mrňouse v náruči a tvář ti zářila štěstím…“

Nechápala, jak si to mohl pamatovat. Sama si ten dávný, slunečný den vybavila teprve teď, když jí ho připomněl. „Ale vždyť ses vždycky tvářil, jako bys mě ani neviděl, jako bych byla vzduch,“ bránila se zmateně.

Jeho oči se vpily do jejích. „Tak to se mýlíš,“ odporoval jí rozhodným tónem. „Potají jsem tě sledoval, nespouštěl jsem z tebe oči… díval jsem se, i když jsi o mně nevěděla. Proboha, miláčku, ty ještě pořád nechápeš, v čem je problém, viď?“

Zakroutila hlavou.

„Je mi čtyřicet,“ zašeptal měkce. „A tobě sotva čtyřiadvacet.“

Hleděla na něj mlčky, v očekávání. Ještě stále netušila, kam míří.

Zhluboka se nadechl. „Jsem o šestnáct let starší než ty,“ vypravil ze sebe ztěžka. „Ty nechápeš, ani nemůžeš chápat, jakou zátěží by se tak velký věkový rozdíl s přibývajícími léty stal.“

Očima přejela po jeho osmahlé, hladké tváři, po těch dokonale harmonických liniích, které se jí už před lety vryly do paměti. „Ale vždyť pro tebe tak jako tak nic neznamenám,“ namítla s potlačovaným steskem. „Tak co na tom záleží, kolik mi je let? Necítím k tobě nenávist, ale rozhodně tě nemiluju – pokud tomu kdy bylo jinak, tak jsi mě to už dávno odnaučil.“

Sklopil oči. Bolestně si uvědomoval, že má pravdu – dělal všechno proto, aby jí její lásku vytloukl z hlavy.

„Ode mě se nemusíš ničeho obávat, Tede,“ dodala prázdným, bezvýrazným hlasem. „Nikdy se už tobě ani žádnému jinému muži nebudu plést do cesty.“

Smutně se na něj usmála, otočila se a chystala se odejít. Její mise s moučníkem byla u konce, a jak předem tušila, nebyl to dobrý nápad. Byla tak rozrušená, že ani neslyšela, jak se k ní zezadu přiblížil.

Ucítila za zády hřejivou, sálající auru jeho těla a vzápětí viděla, jak se jí přes rameno natáhl ke dveřím a tiše je přibouchl, doslova jí před nosem.

Váhavě se zastavila. Měla příliš velkou trému, než aby se odvážila k němu otočit. Než si však stihla rozmyslet, jak z pasti ven, stála už přitisknutá zády ke dveřím. Tedova rozrušená tvář se vznášela jen pár centimetrů před ní a na čele cítila jeho horký, přerývaný dech.

„Což neznamená, že se muži nebudou plést do cesty tobě, má milá. Aspoň já za sebe to nemůžu slíbit.“ V ocelově modrých očích mu zajiskřilo. Už mě nebaví se tě vznešeně zříkat ve jménu vyšších zásad, víš?“

Sklonil se k ní s rychlostí a zručností, která jí nenechala žádný prostor k sebeobraně. Vtiskl jí na rty několik horkých, netrpělivých polibků a záhy ji přinutil pootevřít ústa a poddat se jeho erotickému dobývání. Ruce, které mu mimoděk přitiskla na prsa ve snaze ho odstrčit, ochably. Pod dlaněmi cítila, jak mu tluče srdce.

Odtáhl se od ní jen nepatrně, aby mohl promluvit, i při tom se jí však tu a tam stále dotýkal rty. „Neublížím ti,“ přemlouval ji něžně. „Nikdy ti ničím neublížím. Ani tě nebudu pevně držet, aby ses nebála. Zkus se se mnou neprat, miláčku. Nech mě tě aspoň jednou doopravdy políbit. Chtěl bych, aby sis to užila… tak jako kdysi.“ Věděla, že pokud mu to dovolí, bude to osudová chyba. I při těchto zmatených, vyděšených myšlenkách však vpíjela jeho něžné doteky jako sladký, božský nektar. Bylo to už tak dávno, ale ona ho ještě stále tolik milovala. Čas plynul, ale teď se jí ve zlomku vteřiny, v jediném záblesku intenzivní vzpomínky vrátily všechny ty marné dívčí touhy, sny o tom, co mezi nimi mohlo být.

Přestala se bránit. Přejela zlehka ústy po jeho rtech. Měkké, klouzavé doteky, kterými ho laskala, se postupně prohloubily a ona se čím dál ochotněji otevírala jeho dobývání. On však splnil svůj lib a nesnažil se ji držet uvězněnou ve své náruči, jen jejich rty na několik přelétavých vteřin splynuly v polibku, který jim připadal jako věčnost. Když se od ní Ted nakonec odtrhl, vzrušením stěží popadala dech. Jeho světle modré, průzračné a náhle tak rozjasněné oči pátravě pozorovaly její rozpálenou tvář. „Tohle jsme mohli mít,“ řekl zastřeným hlasem a něžně jí přitiskl rty na čelo. „A to je teprve začátek.“

Vzpamatovala se z toho roztouženého opojení a zoufale zakroutila hlavou. „Nemuč mě, Tede,“ zašeptala se slzami na krajíčku.

Zamračil se. „Já tě mučím?“

„Nechci to všechno prodělávat znova,“ vypravila ze sebe. „Barry mě kvůli tobě trápil. Řekl mi všechno, co jsi mu říkal, když jsi byl u nás na návštěvě,“ pokračovala a oči jí naplnil bezmocný stud. „Že sis se mnou jen pohrával a nikdy jsi o mě ve skutečnosti nestál, že jsem pro tebe nebyla dost dobrá žena, že jsem byla hubená a vypadala jako kluk…“

Bezmocně zavřel oči. „Coreen…“

Odtáhla se od něj a otevřela dveře.

„To, co ti Barry řekl, nebyla vůbec pravda. Lhal ti,“ řekl rázně. „Stejně jako lhal mně, aby mě od tebe odehnal a mohl tě mít pro sebe.“

Ohlédla se přes rameno. „Ale ano, byla to pravda,“ namítla hlasem, který rozechvíval smutek. „Vždyť jsi mi to toho večera na bále řekl sám.“

„To jsem zase lhal já,“ přiznal zkroušeně.

Smutně se usmála. „To už je jedno, Tede. Je to všechno tak dávno. Ale prosím tě… nesnaž se, abych se do tebe znovu zamilovala. Oba dva přece dobře víme, že teď už máš jiné zájmy.“

Než mu došlo, na co naráží, byla pryč. Samozřejmě, Lillian. Myslela si, že s ní něco má. Proklínal se, že ji sem vůbec vodil. Všechno pokazil. Coreen s ním už nebude chtít mít nic společného. Uvěřila Barrymu a myslela si, že Ted si s ní od začátku jen zahrával.

Na okamžik propadl naprostému zoufalství.Musel však existovat nějaký způsob, jak Coreen ukázat, že teď je všechno jinak. Snad jednoho dne objeví nějaký zázračný lék, kterým její zraněné srdce zase uzdraví.

Ukázalo se, že nejlepší návnadou, na kterou se Coreen zaručeně chytne, je kobylka Topper. Ráda se dívala, jak najatý trenér kobylku zacvičuje na jízdárně za domem, a nechala se na tu podívanou snadno vylákat z domu. A zatímco ona se dívala na koníka, Ted se díval na ni, jak sedí na ohradě, kývá nohama a bezstarostně žvýká stéblo trávy.

Zdálo se mu, že teď, když už nemusí mít z nikoho strach, jen kvete. Den za dnem byly její tváře růžovější a čím dál častěji se jí na rtech mihl úsměv, i když zatím jen letmý. V modrých očích jí tu a tam zajiskřilo, jako když se navečer rozsvítí světlušky, a dokonce začala trochu přibírat na váze.

Stála právě na břevnu ohrady a dívala se, jak se Topper učí poslouchat povely, když za sebou ucítila Teda. Ani se nemusela ohlížet, aby s jistotou věděla, že je to on. Byla to intuice.

„Slunce dneska strašně pálí,“ řekl a vzal ji kolem pasu, aby ji sundal z plotu dolů. „Neměla bys tady venku zůstávat moc dlouho.“

„Tede, nech toho. Mně se tady líbí… Proboha, co je to?“

Když se otočila, ztratila leknutím řeč. Její oči totiž spočinuly na obvaze, který měl Ted nedbale omotaný kolem předloktí. Byl nasáklý krví a Ted se nad jejím zděšením jen pobaveně usmíval.

„Jen mě trknul býk, to je všechno,“ uklidňoval ji. „Není to nic vážného.

Coreen se však roztřásla ruka, když se ovázaného místa dotkla. „Ale vždyť to ještě pořád krvácí. Pojď!“ Nehýbal se, a tak ho chytla za loket zdravé ruky a snažila se ho odtud odtáhnout, celá bledá hrůzou. „No tak, Tede! Pojď dovnitř, ať ti to ošetřím!“

Nechal se dovést k domu, kde zadními dveřmi vešli do kuchyně. Podržela mu paži nad dřezem a odmotala provizorní obvaz. Rána tolik krvácela, že ani nebyla vidět, a bylo štěstí, že Coreen nebyla na krev háklivá.

Opatrně ho omyla, pak však musela krvácející místo pevně stisknout – svíralo se jí přitom srdce, když si představila, jakou mu tím způsobuje bolest. Ted byl však silný a ani nesykl. Problém byl v tom, že proud krve neustával.

Ustaraně mu pohlédla do očí. „Máš určitě zasaženou žílu,“ řekla. „Tohle samo od sebe nepřestane. Musíš k doktorovi!“

Pobaveně se na ni usmál. „Coreen, tohle není poprvé, co mě potrkal býk,“ uklidňoval ji. „Vím, co dělat.“

Zaťala zuby. „Odvezu tě k doktorovi, ať se ti to líbí, nebo ne. A přestaň se se mnou hádat, nebo zavolám na první pomoc a ponesou tě odsud na nosítkách.“

Otevřel ústa a nadechl se, jako by chtěl něco namítnout, ale její bojovný, paličatý pohled ho usadil. Zřejmě to myslela vážně. Kromě toho ho dojímalo, že o něj měla starost, a těšilo ho, že projevila takovou vehemenci. Tak dlouho byla v útlumu a depresi, až měl stále větší obavy, zda v jejích očích ještě někdy zahlédne tu bojovnou jiskru.

„Tak dobrá, Corrie,“ oslovil ji něžně. Snad poprvé za tu dobu, co tu byla, použil zdrobněliny jejího jména.

Ona ho však neslyšela – zmocňoval se jí stále větší strach, aby tu Ted nevykrvácel. Věděla, že je odvážný a silný, stejně dobře ale věděla i to, že i kdyby s ním bylo zle, snažil by se před ní tvářit, jako by to bylo škrábnutí. Kéž by tu byla Sandy nebo aspoň paní Birdová!

Ted vytáhl z kapsy klíče od své dodávky a podal jí je. „Umíš to řídit? Je to velké auto.“

„Ano, umím,“ zamumlala a netrpělivě ho pobídla směrem k červenobílému vozu. „Neboj se, nenacouvám do stodoly ani do příkopu.“

Zasmál se.

„Tak dobrá. Svěřuju se do tvých rukou.“

Na někoho, kdo mohl klidně vykrvácet, měl docela dobrou náladu! Nechala ho nastoupit na sedadlo spolujezdce a ještě než se usadila za volantem, chtěla vědět jméno a adresu jeho lékařky.

Celou cestu do města odřídila bez jediného zakolísání. Očima ustaraně přejížděla od silnice před sebou ke krví nasáklému ručníku kolem jeho předloktí, Ted však zůstával podivuhodně klidný. To uvítala s povděkem – ona sama byla vyděšená za dva.

Po příjezdu na místo nahlásila Tedovo jméno recepční, která ho dobře znala a nyní jen stěží potlačovala úsměv, když viděla, jak ho sem, krotkého jako beránka, přivádí tato drobná, odhodlaná žena.

Pak si však všimla, jak silně krvácí, a okamžitě zavolala sestru, která je oba odvedla přímo do ordinace. Doktorka Lou Blakelyová vešla za pár vteřin v bílém plášti, na tváři oslnivý úsměv, který odhaloval dvě neméně bílé řady zubů.

„Vy jste doktorka Blakelyová?“ zeptala se Coreen.

Vysoká, půvabná blondýnka zdvořile přitakala, očima však už pozorně zkoumala Tedovu ránu. „Každý mě tu v nemocnici zná jako Lou, i když se jmenuju Louise,“ vysvětlila. „A teď mi řekněte, Tede, co jste prováděl?“

„Já nic,“ zamumlal. „Jen jsem se připletl do cesty býkovi, který zřejmě vstal z postele levou nohou.“ Pak dobromyslně kývl směrem ke Coreen. „A ona mi nedala pokoj, dokud mě sem neodtáhla.“

„To se zachovala správně,“ řekla Lou vážně. „Bude to potřebovat šití. Jak jste na tom s očkováním proti tetanu?“

„Zvala jste mě tehdy na přeočkování, ale měl jsem moc práce a myslel jsem, že to ještě počká,“ řekl provinile.

„To sotva. Neměli bychom to odkládat. Betty!“ zavolala na sestru. „Přines tampony, jód a tetanovou injekci, ano? Já se zatím podívám na pana Baileyho na trojce.“

„Hned to bude,“ odpověděla sestra ochotně.

„Vrátím se za minutku,“ slíbila Lou a zmizela ve dveřích do chodby.

„Můžeš počkat venku, jestli se nechceš koukat,“ navrhl Ted Coreen, která seděla na židli vedle vyšetřovacího stolu a zdálo se, že navzdory její pohotové reakci se o ni teď dodatečně pokouší šok.

Vzhlédla k němu, oči zalité slzami. „Jestli ti to tak bude vyhovovat…“

Prudce vydechl. „Ach Corrie!“ Vztáhl k ní zdravou ruku a ona ji vděčně stiskla v dlani. Spodní ret se jí třásl. „No tak, miláčku,“ zašeptal zastřeným hlasem a oči mu zvlhly dojetím. „Neplač přece! Nic to není!“

„Tak strašně to krvácí,“ vypravila ze sebe zoufale.

Pohladil ji po tváři a náhle ji k sobě přitáhl a přitiskl si její hlavu na prsa. Vypadalo to, jako by nemohl potlačit něhu, která v něm vřela. Její slzy mu lámaly srdce. „Nic mi není, bude to dobré!“ konejšil ji zadrhovaným hlasem, prsty zabořené do vlasů na její šíji.

Odtrhla se od něj, až když vešla doktorka Lou se sestrou a začaly na něm společně pracovat.

Lou se na Coreen povzbudivě usmála.

„Je mnohem houževnatější, než vypadá, věřte mi, zlatíčko.“

Coreen přikývla, ačkoli uklidnit rozbouřené emoce nebylo snadné.

Když byly konečně hotové, vyšla Coreen se sestrou Betty z ordinace, zatímco Lou ještě dávala Tedovi protitetanovou injekci.

„Jak dlouho už jste spolu?“ zeptala se v čekárně sestřička, která nemohla tušit, že Coreenin snubní prsten není od Teda, ale od Barryho.

„No, ehm…“

„Teprve chvíli, ale jako by to byla věčnost,“ odpověděl náhle Ted, který vyšel za nimi z ordinace. Objal Coreen kolem ramen. „Tak pojď, miláčku, pojedeme domů. Děkujeme vám, Betty.“

„Rádo se stalo, pane Regane.“

„Proč jsi ji nevyvedl z omylu a neřekl jí, že nejsme manželé?“ zeptala se Coreen trochu rozpačitě, když došli k autu.

„Betty je tady nová a vysvětlovat jí, jak se věci mají, by bylo příliš složité,“ zamumlal nepříliš přesvědčivě, když se zastavil u otevřených dvířek na straně spolujezdce. „Ale proč ty ještě nosíš jeho snubní prstýnek?“ dodal zamyšleně.

Otočila jím nervózně kolem prstu. „Bála jsem se, že když ho sundám, budeš to brát jako další důkaz, jaká jsem bezcitná zrůda.“

Popadl ji za ruku a jedním rázným pohybem jí prstýnek stáhl. Chvíli ho držel v dlani a nenávistně ho probodával pohledem, než ho hodil na zem a dupl na něj podpatkem. Pak pohlédl Coreen, němé úžasem, zpříma do očí.

„Ale…“ zakoktala.

Sklonil se k ní a vtiskl jí na ústa krátký polibek. „Odvez mě domů, ano?“

Nastoupil a zabouchl dvířka. Coreen spočinula pohledem na bílém proužku, na kterém dosud nosila prsten, nepokusila se ho však zvednout ze země. Její manželství bylo minulost. Musela se přestat ohlížet zpátky, což bude mnohem snadnější, když nebude mít ten nejnápadnější symbol stále na očích. Co však chtěl tím teatrálním gestem naznačit Ted?

Mlčky, zamyšleně řídila celou cestu na ranč a Ted měl zřejmě také plnou hlavu vlastních starostí, protože se nepokusil zapříst hovor.

Když Sandy přišla z práce a Coreen jí žalovala, že musela Teda hnát do nemocnice málem násilím, nemohla věřit vlastním uším.

„Ty troubo,“ prskala ještě u večeře. „Já ti schovávám cigarety, abys nedostal rakovinu plic, a ty se mě snažíš podfouknout a nakazit se tetanem! Díkybohu, že tu byla Coreen!“

Ted Coreen pozoroval zvláštním, zadumaným pohledem. „Ano,“ přitakal. „Díkybohu, že tu je.“

Sandy položila vidličku a napila se teplého čaje. „Zjistil jsi mi aspoň od domovníka, jestli je v bytě ve Victorii všechno v pořádku a můžeme se nastěhovat?“ zeptala se.

Sklopil oči do talíře a začal si pohrávat s kouskem steaku. „Neměl jsem čas, Sandy. Neboj, zítra nebo pozítří se k tomu dostanu.“

Sandy výmluvně pohlédla na Coreen a protočila panenky.

„Dobře víš, že Corrie by byla celý den sama, zatímco ty jsi v práci,“ pokračoval najednou Ted se zaujetím. „A tady je o ni aspoň postaráno.“

„Už je mi mnohem lépe, nepotřebuju chůvu,“ protestovala Coreen. „Můžu chodit, skoro nic mě nebolí a už se mi přestala točit hlava.“

„Ještě pořád ale nejsi psychicky úplně v pořádku,“ připomněl jí. „Bylo toho na tebe moc.“

„To má pravdu,“ přitakala Sandy. „Společnost tě povyrazí. A není ti tady špatně, viď, Corrie?“

Coreen po krátkém rozmýšlení pohlédla na Teda. „Jsem ráda, když se můžu dívat na cvičišti na Topper,“ přiznala. „To by mi ve Victorii scházelo.“

Oba dva se usmáli. „Tak v tom případě tady zůstaneš, ne?“ přemlouval ji Ted.

„Ano, prozatím ano, děkuju. Ale brzo si najdu práci,“ pokračovala, „a pak i svoje bydlení.“

Ted položil vidličku a znepokojeně na ni pohlédl. „A co by ti chybělo tady?“

„Nevím, ale to by nešlo,“ protestovala. „Nepatřím do rodiny, Tede, a nechci být na obtíž. Stačí, že ses zavázal do mých pětadvaceti let spravovat můj majetek… Nemusíš pro mě dělat nic víc.“

„Sakra, já vím, že nemusím,“ zamumlal. „Ale přemýšlela jsi vůbec o tom, k čemu máš kvalifikaci? Kolik síly budeš potřebovat na to, abys začala z ničeho, a jestli ve svém stavu vydržíš pracovat osm hodin denně? A kolik stojí nájem třeba i garsonky?“

Tyto těžké myšlenky ji sice kdesi v podvědomí občas strašily, vždycky je ale raději zahnala do pozadí. Když ji Ted nyní zasypal tolika obtížnými otázkami najednou, nemohla zakrýt znepokojení.

„Je to velký barák,“ přemlouval ji. „A jsme tu se Sandy sami. Jsi její nejlepší kamarádka a ona bude ráda, že tě má po ruce.“

„Ale…“

„Corrie, ty se teď musíš především uzdravit a dát dohromady,“ naléhal jemně. „Renta, kterou jsi zdědila, ti bude stačit na běžné výdaje. Nedělej si těžkou hlavu s tím, co bude pak. Na to je času dost.“

„Poslechni ho, ano?“ přidala se Sandy. „Má pravdu, že bys mi tu chyběla.“

„Tak pokud vám opravdu nebudu překážet…“ souhlasila nesměle.

To tedy znamenalo ano. Ted se vítězoslavně usmál a s chutí se pustil do jídla.

Toppeřin trenér byl už starší pán, který pracoval s plnokrevníky celý život. Měl syna Barneyho, který ho o víkendech navštěvoval a který si také ihned všiml Coreen. Byl to velmi milý mladý muž. Nijak zvlášť vzdělaný, ale bystrý a laskavý. Coreen se v jeho společnosti cítila dobře a kdykoli přijel na návštěvu za otcem, ráda si s ním povídala.

Ted však nyní trávil doma víc času než dřív a rychle si jejich rostoucího přátelství všiml. Nelíbilo se mu to a okamžitě podnikl kroky, aby tomu učinil přítrž. Coreen se po Barneym stýskalo a zeptala se tedy starého trenéra, proč se tu jeho syn tak dlouho neukázal.

Dozvěděla se, že Ted mu našel dobrou práci, Barney je na výsost spokojený, jen teď nemá tolik času. Coreen chápavě přikývla, v duchu se však musela ptát, jestli to bylo čistě altruistické gesto nebo něco jiného. Nechtěla si příliš připouštět myšlenku, že by Ted mohl žárlit. Bála se spíš, že jí zase dělá naschvály.

Protože si v tom chtěla udělat jasno, zašla za ním ještě toho dopoledne. Zastihla ho v kanceláři, kde právě telefonoval. Chtěla ho nechat v klidu, on jí však rukou pokynul, aby počkala.

Nešťastníkovi na druhém konci linky právě za cosi peprně nadával. Když skončil, zavěsil, aniž by dal dotyčnému šanci protestovat.

„Co pro tebe můžu udělat?“ obrátil se ke Coreen. Zlost, která byla ještě patrná v jeho tváři, ji na chvíli přimrazila k zemi.

SEDMÁ KAPITOLA

Když si Ted uvědomil, jak ji vyděsil svým křikem, rychle se uklidnil. Opřel se ve svém otáčecím křesle, protáhl se a povzbudivě na ni pohlédl. „Tak co máš na srdci?“ zeptal se.

Coreen byla náhle na rozpacích a nevěděla, jak začít. Co když Teda podezírala neprávem? „Trenér mi řekl, že jsi Barneymu našel skvělou práci ve Victorii.“

Vážně přikývl a jeho tvář se trochu uvolnila. Světlo od okna se odráželo v jeho předčasně stříbrných vlasech a Coreen si mimoděk všimla, že má hřbet ruky, položené na stole, pokrytý jemným světlým chmýřím. „A dál?“

Váhala, jak to ošemetné téma nakousnout. Nebylo snadné se zeptat na rovinu, jestli poslal Barneyho pryč schválně, protože s ním trávila tolik času. To by bylo přímé obvinění ze žárlivosti. A za takovou hloupost by se jí Ted nejspíš právem vysmál do očí!

„No tak, ven s tím,“ pobídl ji z ničeho nic.

Nechápavě zvedla obočí. „Ven s čím?“

„Jen se klidně zeptej, jestli jsem ho odsud poslal schválně.“

Založila ruce na prsou. „Poslal jsi Barneyho do Victorie schválně? Protože jsem se s ním ráda bavila?“ zeptala se dotčeně.

Dlouhým pohledem přejel po jejím těle. Měla na sobě světle růžové úpletové tričko a džínsy, které těsně obepínaly její až příliš štíhlé boky. Trochu ale přece jen přibrala a nevypadala vůbec špatně. Tvářil se, jako by ji vůbec neposlouchal.

„Na něco jsem se tě ptala, Tede,“ řekla o něco hlasitěji. „Poslal jsi Barneyho pryč schválně, protože jsem s ním trávila hodně času?“

Přimhouřil oči a zpříma na ni pohlédl. „Tak abys věděla, poslal.“

Nevěřícně zalapala po dechu. „Aha, chápu,“ vypravila ze sebe jako opařená.

„Opravdu to chápeš?“ opáčil. Významně se předklonil, lokty opřené o stůl. Chvíli ji tak pozoroval, než vstal a přešel několikrát sem a tam po perském koberci, který tlumil jeho nervózní kroky. „Nezapomínej, že jsem si najal jeho otce, ne jeho.“

„Nemusíš se omlouvat,“ hlesla tiše a odvrátila se stranou. „Trpíš mě ve svém domě, nemůžu ještě chtít, aby ses mi staral o společnost…“ Hlavou se jí už zase honily mučivé vzpomínky. „Všechno, co mě těší, přece musí z domu… Barry jednou nechal zastřelit psa jen proto, že jsem si ho pohladila –“

Větu ani nedořekla, protože ji v nadloktí náhle stiskla Tedova ocelová ruka. Nekompromisně ji otočil čelem k sobě, až se vyděšeně zajíkla, on ji však nepustil.

„Já toho chlapa nenechal zastřelit, sehnal jsem mu dokonce dobrou práci,“ ucedil naštvaně mezi zuby a v očích se mu nebezpečně zablýsklo. „Nedělám ti naschvály a nesnažím se ti ublížit! Přestaň mě srovnávat s mým bratrancem, který se nám oběma pokusil udělat ze života peklo!“

Coreen zkameněla. Jeho hněv ji paralyzoval. Byl jako bouřka, jako hrom a krupobití. Pak si však vzpomněla, že když na něj hodila ten sáček mouky, zůstal klidný a nijak jí to nevrátil. Uměl svůj vztek ovládnout, na rozdíl od Barryho. Byla s ním v bezpečí – pokud nepočítala tu propast touhy, na jejímž okraji ještě stále balancovala.

Jako by chtěl potvrdit její obavy, vzal ji zlehka druhou rukou kolem pasu a nedovolil jí se odtáhnout. Z jeho pohledu teď vyprchala zlost a na její místo nastoupilo vzrušení smíšené se zvědavostí.

„Sandy tvrdí, že se mě bojíš,“ zeptal se bez okolků. „Je to pravda?“

Sklopila oči a její pohled mimoděk padl na jeho mohutná prsa, která se zdvíhala a klesala, jak rytmicky oddechoval. Vzpomněla si, jak ho viděla s rozhalenou košilí a jak má zarostlá prsa, rychle však tu myšlenku potlačila. „Víš, jsi trochu… vznětlivý,“ odpověděla.

„To jsem byl vždycky,“ odvětil. „Celá naše rodina je výbušná, zdědil jsem to. Ale už jsem ti řekl, že bych nikdy nevztáhl ruku na ženu.“

„To už vím. Ani když tě posype moukou,“ dodala s nesmělým úsměvem.

Vzal ji jemně za bradu a nadzvedl ji, aby jí viděl do tváře. Čekala, že v jeho očích najde jiskřičky smíchu, ale mýlila se. Jeho tvář zvážněla. Zamyšleně pátral v jejím obličeji, jako by jeho mysl trápila nějaká otázka.

„Řekla jsi prý Sandy, že tě Barry kvůli mně neustále provokoval a popichoval…“

Pokusila se ho od sebe odstrčit. „Prosím tě, už ne, už o tom nemluv!“

„Promiň, Coreen, nechtěl jsem ti ublížit,“ uklidňoval ji tiše. Na ramenou ucítila teplý dotek jeho velkých dlaní. „Poslouchej, On hrál falešnou hru na nás na oba. Mně řekl, že já jsem byl tím důvodem, proč jsi mu nedovolila se k tobě ani přiblížit.“

„To není pravda.“ Nedokázala mu pohlédnout do očí. „Fyzicky jsem k němu nic necítila, kromě strachu, když jsem později poznala, čeho je schopný. S tebou to nemělo vůbec nic společného.“

„Vydíral mě tak pocitem viny,“ pokračoval Ted. „Když byl Barry malý kluk, byl jako můj stín, všude za mnou chodil. Jinak neměl moc kamarádů. Ke mně vždycky vzhlížel, a když mu zemřel otec, hledal ve mně něco jako mužský vzor.“

„On ti záviděl,“ řekla Coreen důrazně. „Chtěl být tím, čím jsi byl ty, a nikdy na to neměl. Jednou dokonce řekl, že mě chtěl mít proto, protože jsi mně chtěl ty. Bylo to pro něj něco jako soutěž o trofej.“ Trpce se zasmála. „To bylo od něj naivní, nemyslíš? Když mě konečně ukořistil, zjistil, že nejsem žádná trofej, ale bezcenný křáp, o který jsi nikdy nestál.“

„Tak takhle to vidíš?! A myslíš si, že za tenhle ‚omyl‘ se ti pak mstil?“ Otřásla se. „Už o tom nechci mluvit, Tede.“ Rozčileně se nadechl a zadíval se kamsi na bílou stěnu za její hlavou. Vzpomněl si na to, co řekla o psu, kterého nechal Barry zastřelit. Její manželství muselo být ještě větší horor, než si dosud připouštěl. Nejraději by to byl nevěděl.

„Už je to pryč,“ hlesla po dlouhé pauze. Tedova blízkost ji hřála a lákala jako magnet, ale zároveň znervózňovala. Odtáhla se a on jí nebránil, jeho oči ji však nepřestávaly sledovat. Viděla v nich spoustu otázek a emocí, ve kterých se nevyznala a on zřejmě také ne.

„Vyprávěla ti Sandy někdy o našich?“ zeptal se náhle rozpačitě.

Přikývla. „Mockrát.“ Znala ten příběh nazpaměť a často jím Tedovo chování omlouvala.

Pročísl si rukou svou stříbrnou kštici. „Jejich manželství ten strašný věkový rozdíl nevydrželo. Otec nestačil společenským aktivitám, ve kterých si matka libovala. Začala tedy chodit za zábavou sama. Bylo jen přirozené, že potká někoho mladšího, kdo jí bude blíž nejen věkem, ale i zájmy.“ Odmlčel se a zadíval se do zdi, před očima mu však zřejmě ubíhaly stále živé vzpomínky. „Každému, kdo je znal, muselo být jasné, že se matka jednou zamiluje a otce opustí, ten před tím ale strkal hlavu do písku. Když se to nakonec stalo, nikdy se s tím nesmířil. Po zbytek života po ní truchlil a dokonce to dával mně a Sandy za vinu. Vyčítal nám, že ho opustila kvůli nám. Prý kdyby netrval na tom, že budou mít rodinu, neměla by důvod utíkat.“

Z jeho rozervaného tónu se jí svíralo srdce. Když si ho představila jako dorůstajícího chlapce, opuštěného matkou a ponechaného na pospas zatrpklému otci, nejradši by ho vzala do náruče. „Snad jsi tomu nevěřil, Tede? Nebýt tebe a Sandy, našla by si nějakou jinou záminku. Prostě ho nemilovala, copak to nechápeš?“ Bezmocně vzdychla. „Kdyby ho vaše matka milovala, ráda by s ním trávila večery doma při svíčkách, hrála by si s vámi a četla vám před spaním pohádky, místo aby se o vás starala chůva a ona byla v jednom kuse na party!“ Tenhle studený, neutěšený obraz jejich dětství jí Sandy vykreslila mnohokrát. „Utíkala od něj, ale ne kvůli vám! Byla by nejradši na světě po jeho boku, tak jako každá žena, která miluje!“

Přimhouřil oči a zpytavě jí pohlédl do tváře.

„Tak takhle ty si představuješ šťastné manželství? Dva lidé, kteří jsou nerozluční?“

„Dva lidé, kteří, když se ráno rozloučí, vědí, že se večer zase sejdou,“ opravila ho. „Když mají čas, pospíchají k sobě a nehledají rozptýlení u jiných. Do společnosti chodí spolu, protože mají stejné přátele a zájmy. Není jim zatěžko nic dělat dohromady, protože chtějí v životě dosáhnout společných cílů a baví je stejné věci.“ Bezmocně pokrčila rameny. „Barry měl rád diskotéky, hluk, dav, nepřetržitě dolévanou sklenici a spoustu krásných slečen. Přitahovali ho samozřejmě podobně povrchní lidé, jako byl on sám – lidé, pro které je život jedna nekonečná party a účet ať zaplatí někdo jiný. Já jsem v takové společnosti byla samozřejmě jako ryba na suchu. Jsem ráda v přírodě, baví mě starat se o zvířata.“

Ted chápavě přikývl, nechtěl ji ale přerušovat.

Coreen založila ruce na prsou. „Proto mi Barry nedovolil ani akvárium s rybičkami.“

Přepadl ho náhle pocit, že o ní vlastně vůbec nic nevěděl. Že má ráda přírodu, zvířata… ale samozřejmě, to přece dávalo smysl. Než se vdala, trávila tady na ranči spoustu času. Jezdila na koních, byla každou chvíli ve stáji, kde se určitě cítila lépe než na večírcích. Jak to, že si takových obyčejných věcí nevšiml? Teď si matně vybavoval, že dokonce ráda střílela, dokud jí neznemožnil chodit spolu s otcem do klubu.

Znepokojený výraz v jeho očích ji mátl. Zvědavě čekala, co se bude dít.

„Nikdy jsem tě neznal,“ přiznal zdráhavě.

„Vždyť jsi mě ani nikdy nechtěl znát,“ opáčila klidným, věcným tónem. „Ale stejně, není už na takové úvahy příliš pozdě?“ S povzdechem se otočila ke dveřím a položila ruku na kliku.

„Jestli pro tebe Barney tolik znamenal, tak tu nabídku práce vezmu zpátky,“ řekl trpce.

Zastavila se na prahu zády k němu. „Ne, to ani náhodou! Jeho otec říkal, že je v práci moc spokojený, nemohla bych si vzít na svědomí, že o ni zase přijde. Jen jsme si povídali jako kamarádi, Tede, nic víc…“ Otočila se k němu přes rameno, oči ztemnělé a lesklé. „Víš, jste ke mně se Sandy oba moc laskaví, ale…“

Proboha, jak mu jen měla říct, že se cítí tak strašně sama, že si celý den nemá s kým promluvit? Znělo by to, jako že ho prosí, aby si jí občas všiml. „Vždyť je to jedno,“ vzdychla rezignovaně.

„Cítíš se osamělá, Coreen?“ řekl to tiše místo ní. Věděl přece už dávno, jak jí musí být. Bál se ale, že promluvit si s dobrým přítelem jí nikdy nebude stačit. Ani nejlepší přítelkyně, jakou byla Coreen jeho sestra, jí nikdy nenahradí intimní, blízký vztah, po jakém bezpochyby toužila.

Zpocenou dlaní stiskla kliku a ztěžka ze sebe vypravila: „To se snad někdy cítíme všichni, ne?“

Pokusila se o lehký, bezstarostný tón, ale její stísněný hlas Tedovi prozradil, že je jí často mnohem hůř, než je na sebe ochotná prozradit. Nejraději by ji byl v tom okamžiku vzal do náruče a řekl jí, že spolu samotu zaženou, že spolu budou mít stejné zájmy, cíle i přátele a když se rozloučí, budou vědět, že se zase sejdou. Jenže z takového vyznání ho jímala hrůza. Věděl, že odtud by už nevedla cesta zpátky. Odhalil by jí své city, vydal by se jí na pospas a žil v nejistotě, že se v ní zmýlil a že ho Coreen opustí stejně jako matka opustila otce, stejně jako matka opustila jeho.

Zadíval se zadumaně na dveře, které se za ní tiše zaklaply. Zase zůstal sám.

Nedovolil si Coreen milovat, protože pak by musel po zbytek života nést riziko, že ji ztratí.

Druhý den ráno, když se přišla do kuchyně nasnídat, nemálo ji překvapilo, že našla Teda za stolem. Věděla od předešlého dne, že Sandy bude odjíždět velmi brzo na jakési jednání do Houstonu, a tak si přispala. Bylo už po desáté, když se v džínsech a volné lněné košili odpotácela pro svůj šálek kávy a pár toastů.

Zastavila se na prahu a změřila Teda nedůvěřivým pohledem.

„Á, šípková Růženka se probudila…“ posmíval se jí kamarádsky. „Sedni si a nasnídej se.“ Přistrčil jí ošatku čerstvých rohlíků, které přinesla paní Birdová.

„Vždyť už bylo deset,“ poznamenala tázavě. „Kde se tu bereš?“

„Musel jsem ráno něco důležitého zařídit,“ odpověděl tajemně. Nalil jí šálek kávy, postavil ho před ni a přistrčil jí porcelánovou konvičku se smetanou a křišťálovou cukřenku. „Zakousni něco a pak pro tebe mám překvapení.“

Oči se jí rozšířily údivem. „Pro mě?“

Významně přikývl, jako by se jednalo o velkou věc, a na rtech se mu rozehrál škádlivý úsměv. „Ano, ale víc ti neřeknu, dokud něco nesníš.“

Pustila se tedy do voňavého rohlíku, který si namazala máslem a meruňkovou marmeládou, na jídlo se ale nedokázala moc soustředit. Zamyšleně přežvykovala a přemýšlela, co má asi Ted za lubem.

Nemíval pro ni mnoho příjemných překvapení. Vypila kávu do dna, pohled po celou dobu pátravě upřený na Teda, ten však zřejmě neměl v úmyslu jí cokoli prozradit. Co měl v plánu? Rozdávat dárky přece nebylo jeho zvykem, pokud nešlo o Sandy.

„Skončila jsi?“ zeptal se, když si otřela ubrouskem nenalíčené rty. „Fajn, tak jdeme.“

Prošli kuchyní, kde se v rychlosti pozdravili s paní Birdovou, která už na plotně kuchtila další ze svých dobrot k obědu, a zadním vchodem vyšli ven. Byl jasný jarní den, na obloze se prohánělo pár nevinných bílých beránků a bylo už od rána jasné, že dnes se žádná bouřka nepřižene.

Ted Coreen beze slov doprovodil až do stáje. Železná vrata zavrzala a všichni koně zvědavě zvedli hlavu. Když uviděli, že jim návštěvníci nenesou žádné pamlsky, vrátili se k přežvykování sena. Ted otevřel první box vlevo za vraty a pokynul Coreen, aby vešla.

Nechápavě k němu zvedla oči, protože se jí zdálo, že je stání prázdné. Pak však opatrně nahlédla dovnitř a oněměla úžasem. V rohu na čerstvě nastlané slámě se choulilo štěně kolie, které zvědavě zvedlo čenich a zavrtělo ocáskem, sotva vešli.

Klekla si na zem vedle toho chomáčku chlupů, který na přivítanou zakňučel. Vzala ho do náruče, aby se s ním mohla pomazlit, a rozesmála se, když jí štěně olízlo bradu. Oči jí zaplavily slzy vděčnosti.

Ted si klekl vedle ní.

„Je to krasavec, viď? Očkování už má za sebou. Je čistokrevný, s papíry, jen jméno mu budeš muset vymyslet… ale Corrie, co je ti?“ Viděl, jak jí po tvářích stékají slané potůčky.

„Děkuju ti,“ vypravila ze sebe přiškrceně a usmála se přes slzy. „Díky, Tede, udělal jsi mi takovou radost, je tak roztomilý…“ Z ničeho nic, bez rozmýšlení, si přitáhla Tedovu tvář k sobě a nadšeně mu vlepila pusu na rty.

Vzápětí se odtáhla, rudá rozpaky, když si uvědomila, co právě udělala. Raději rychle přesměrovala pozornost na štěně. „Budu mu říkat Shep,“ zašeptala dojatě. „No není nádherný?“ Hladila psíka po dlouhé, hedvábně měkké srsti, místy bílé, místy kaštanově zlaté. Černá očka, lesklá jako dva knoflíky, zvědavě pozorovala novou paničku.

Ted mlčel a zadumaně pozoroval její skloněnou hlavu. V duchu se ptal, jestli si Coreen vůbec uvědomuje, co s ním ta její nevinná pusa udělala.

Ten dárek obdaroval jeho samotného. Dělalo mu dobře, že jí udělal radost. Měl pocit, že ji viděl opravdu šťastnou vůbec poprvé od chvíle, kdy se k nim za tak pohnutých okolností přistěhovala.

„No, zdá se, že rozumná řeč už s tebou dneska nebude, tak půjdu radši pracovat,“ zamumlal rozpačitě a vstal.

Coreen také vstala, se štěnětem v náruči. „Čím jsem si to zasloužila?“ zeptala se.

Dotkl se prstem zlehka jejích rtů. „Možná rád vidím, když jsi šťastná a směješ se.“

„Díky. Budu se o něj dobře starat, slibuju.“ Rozzářeně mu hleděla do očí. V tu chvíli měla pocit, jako by minulost byla smazaná a ona našla v Tedovi nového přítele.

Usmál se na ni. „Vždyť já vím. Budeš s ním chodit na procházky do přírody, protože to máš radši než diskotéky, stejně jako já.“ Strčil ruce do kapes a nechal ji ve stáji samotnou, ať si tu jeho poslední poznámku přebere, jak umí.

Sandy byla ze štěněte stejně unesená, jako její kamarádka. Celý večer se předháněly ve žvatlání na psíka a dětinsky se smály jeho psím kouskům. Ještě víc však Sandy fascinovalo, že štěně Coreen koupil Ted.

„On nikdy nebyl velký milovník zvířat, když nepočítám koně a pastevecké psy na dobytek,“ vysvětlovala. „Býval by mi nějakého psa nebo kočku dovolil, kdybych to jako dítě chtěla, ale sám se nikdy o žádné mazlíčky starat nechtěl.“ Svraštila obočí. „To je zvláštní, že tobě najednou koupil psa, nemyslíš?“

„Taky tomu tak úplně nerozumím,“ přiznala Coreen. „Ale není to roztomilé štěňátko?“

„To ano. Ale můj roztomilý bratříček je samá záhada,“ vzdychla Sandy.

Z Coreen a psíka se okamžitě stali nerozluční druhové. Venku za ní všude chodil, a když pomáhala v kuchyni paní Birdové, ležel v rohu a „hlídal“ ji. Coreen ho nadšeně koupala, česala a krmila a on jí péči oplácel věrnou psí láskou.

Když šla jednou za Tedem se vzkazem od Sandy, která od něj potřebovala s čímsi pomoct, vběhl Shep do kanceláře za ní, jako by tam byl doma.

„Proboha, tady není žádný zvěřinec,“ vykřikl Ted zděšeně zpoza svého pracovního stolu, v očích mu však přitom hrál šibalský úsměv.

„Není to ale pěkné zvíře?“ usmála se na oplátku. Měla pocit, že štěně obrátilo její svět na ruby, ale v tom nejlepším slova smyslu. Bylo báječné mít se o koho starat, mít koho pohladit a podrbat za ušima.

„Slyšel jsem dokonce, žes ho bránila vlastním tělem,“ poznamenal.

Začervenala se. „Vždyť nás taky přepadl strašně zlý pes. Nemohla jsem ho přece nechat, aby miláčka Shepíčka pokousal.“

„Co že jsi to po něm hodila?“ zeptal se. „Nebyla to náhodou vajíčka?“

Zrudla až ke kořínkům vlasů a vzpurně mu pohlédla do očí. „No a co? Zahnala nepřítele na útěk, takže moje strategie byla úspěšná, nemyslíš?“

„A já jsem se musel obejít bez moučníku, protože to byla poslední vejce v domě a paní Birdová neměla čas skočit do krámu,“ vzdychl vyčítavě.

„Proboha promiň, Tede! To jsem nevěděla!“

Když viděl její zkroušený výraz, rozesmál se. „No, snad ještě jeden den bez čokoládového dortíku přežiju! Neměla bys ale takhle nehorázně plýtvat jídlem – mě zasypeš moukou, psa bombarduješ vejci, co budeš kolem sebe házet příště? Droždí nebo nějakou tvrdší munici, třeba lahve mléka?“ Znepokojeně zamlaskal. „Ty jsi asi nechodila ve škole na vaření, jestli si myslíš, že takhle dobré hospodyňky zadělávají těsto?“

„Přestaň si ze mě utahovat, nebo na tebe poštvu Shepa!“ pohrozila mu.

Štěně, které zřejmě potěšilo, že se o něm mluví, se odkolébalo k Tedovi a začalo mu lízat ruku. Ten se na Coreen triumfálně ušklíbl.

„Ty zrádče,“ hubovala Shepa.

„Mě mají mazlíčkové rádi,“ poznamenal Ted. Zjihlým pohledem pozoroval, jak se psík činí.

Při pohledu na to, jak dokáže být Ted hravý a veselý, což zjistila až nedávno, ji náhle napadla nečekaná otázka. „Ty jsi nikdy nechtěl mít děti?“ vyhrkla bez přemýšlení.

Napřímil se, podíval se jí do očí a pak náhle sklouzl pohledem dolů, na její břicho, až cítila, že celá rudne. Olízla si rty, které měla náhle bůhvíproč příšerně suché, a pootevřela ústa. Dech se jí zrychloval vzrušením. Zapomněla snad, co s ní Ted dokáže udělat? Jak jen mohla? Vpíjela se do jeho touhou potemnělých očí a čekala, co udělá. „To mi čteš myšlenky?“

Nevěděla, jak odpovědět a neprozradit přitom svá vlastní skrytá přání. Vstal pomalu ze židle, aniž z ní spustil oči, obešel opatrně psíka a zastavil se, až když byl na krůček před ní. Byl tak blízko, že cítila žár, vycházející z jeho mužného těla, a na spánku ji zahříval vánek jeho přerývaného dechu.

„Já jsem si zakázal toužit po dítěti,“ přiznal neochotně. „Víš proč?“

Stěží se zmohla na to, aby zakroutila hlavou.

„Protože by mě lidé považovali za jeho dědečka,“ odpověděl. „Začínám svoje léta trochu cítit, Corrie. Nemohl bych se svými dětmi dělat to, co mohou dělat rodiče jejich vrstevníků. A až by šly na vysokou, šel bych akorát do důchodu.“

Modrýma očima se zadívala do jeho krásně řezané, osmahlé tváře. „Jsi ale tak pohledný muž,“ řekla upřímně. „Byla by škoda, kdyby tvou krásu nikdo nezdědil.“

Srdce se mu rozbušilo. Nikdy tolik netoužil po žádné ženě. Zlehka ji pohladil po bílém hrdle a pod bříšky prstů ucítil splašený tep její krve.

„Tebe pomyšlení na děti vzrušuje,“ poznamenal. „Ty jsi je nikdy nechtěla?“

„Ne s ním,“ odpověděla rozpačitě. „Podnikla jsem kroky, aby se to náhodou nestalo.“

Ruka, kterou se jemně dotýkal její hebké kůže, ztuhla. „Jaké kroky?“ zeptal se.

Jeho hlas zněl téměř vyděšeně. Coreen mu pohlédla do očí, které zaplavila starost. „Brala jsem prášky,“ vysvětlila.

Zhluboka si oddechl.

„Takže na sterilizaci jsi nešla?“

„Proboha ne,“ odpověděla. „Ale proč by tobě mělo vadit, kdybych nemohla mít děti?“ vyhrkla najednou bez rozmýšlení a vzápětí zrudla, když si uvědomila, jakou neomalenou otázku mu položila.

Zdálo se, že Teda opravdu zaskočila.

„Já vlastně nevím,“ přiznal po pravdě. Přistoupil k ní přitom o krůček blíž a vzal její oválnou tvář něžně do dlaní. Cítila teplo, sálající z jeho silných dlaní. Dotek drobných mozolů na citlivé kůži byl příjemně dráždivý, erotický.

Jeho oči sklouzly k jejím rtům, jako by je tam cosi magneticky přitahovalo, a Coreen si mimoděk vybavila ten spontánní polibek ráno ve stáji.

Pohladil ji po šíji a opatrně jí zaklonil hlavu, aby mu musela pohlédnout do tváře. Pak jí zlehka přejel bříškem palce po dolním rtu a přinutil ji pootevřít ústa.

„Měj otevřené oči, až tě budu líbat, ano?“ požádal ji zastřeným hlasem a pomalu se k ní sklonil. „Chci, abys dobře věděla, kdo jsem.“

Jako by na to mohla třeba jen na vteřinu zapomenout! Ucítila teplý dotek jeho pootevřených úst, která se jemně, ale rozhodně zmocňovala jejích rtů.

Konečky prstů ji smyslně pohladil po tváři. Přitom ani na chvíli nespustil oči z jejích vzrušených, potemnělých panenek. Když se na ni přitiskl celým tělem a její vzrušené bradavky se otřely o jeho mohutná prsa, dech se jí zadrhl v hrdle.

Volnou rukou jí sklouzl po zádech až na kříž, aby si ji mohl přitáhnout ještě pevněji ke svému vzrušenému, vzpínajícímu se mužství. Coreen jako by se v jeho opojné, erotické blízkosti celá rozpouštěla.

Pohlédl na ni a viděl, že dýchá stejně přerývaně jako on sám. Její oči divoce těkaly po jeho vzrušením rozzářené tváři. Bříškem prstu přejel po jejích vlhkých, rozpálených rtech a přitom se pokusil vklínit jednou nohou mezi její stehna – o něco tak intimního se s ní nikdy dřív nepokusil, nikdy se nenechal svou touhou unést tak daleko.

Instinktivně začala couvat, on ji však nepustil a opřel ji o okraj stolu. Boky se přitiskl k jejímu vzrušenému, rozechvělému tělu, aby už nemohla mít žádné pochyby, jak moc po ní touží.

Tvář jí znachověla a sklopila oči.

„Podívej se na mě, Corrie,“ vybídl ji zastřeným, zadýchaným hlasem.

Nesměle uposlechla a vzhlédla k němu. V jejích rozšířených zorničkách se mísil stud, strach a opojné vzrušení.

Dlaněmi sjel dolů po jejích zádech a nadzvedl si ji do ještě intimnější polohy, zaklíněný mezi její rozevřená stehna. Na spánku cítila jeho horký, zrychlený dech, pod ňadry tlukot jeho srdce. Když se mimoděk zavrtěla, vzrušená pevným dotekem jeho mužství, zasténal slastí.

„Ach Tede!“ zašeptala horečnatě.

„Chci, abys věděla, jak moc mě přitahuješ, jak strašně po tobě toužím,“ vzdychl. Přitom se ztemnělým pohledem vpíjel do jejích očí, před kterými neměla kam se schovat. „Co je, ty se přede mnou stydíš?“ zasmál se tiše.

„Ještě nikdy jsi se mnou nic takového nedělal…“ hlesla rozpačitě.

„Ne,“ přitakal. Jeho pohled zabloudil na tenkou látku jejího trička, přes které byly dobře vidět její vztyčené, ztuhlé bradavky.

Cítila, že se schyluje k dalšímu útoku, byla však zcela bezmocná. Její vlastní tělo ji zrazovalo a nedokázala by předstírat dost přesvědčivě sebemenší odpor. Byla mu zcela vydaná na pospas.

Vzápětí vklouzl rukou pod spodní lem jejího trička. Cítila, jak klouže dlaní nahoru po jejím břiše až k ňadru, zahalenému jen v tenoučké slupce podprsenky. Jemně stiskl dvěma prsty její citlivou bradavku a ona sebou trhla.

„Na téhle straně tě pořezal?“ zeptal se vážně, tiše.

Ztěžka polkla. „Ne, to bylo na druhé,“ vypravila ze sebe.

„Budu velmi něžný, abych ti neublížil,“ slíbil jí šeptem. „Ničeho se neboj.“

Vklouzl rukou za její záda a rozepnul jí podprsenku. Když vzal její obnažená ňadra do dlaní, zajíkla se rozkoší a celá roztála v jeho náruči.

Sjel prsty zlehka dolů po jejích žebrech a ona se ty dráždivé doteky pokusila zastavit, když však Teda chytla za ruce, on jen nekompromisně zakroutil hlavou.

Pustil ji jen na okamžik, aby jí mohl vytáhnout tričko nahoru a vystavit její krásu na odiv svému nenasytnému pohledu. Coreen stála nehybně, jen prsa se jí rytmicky zdvíhala. Tedův zastřený pohled se zastavil na dlouhé, tenké jizvě, na které byly ještě patrné jednotlivé stehy. Pak přejel očima na její druhé ňadro a dlouho se kochal dokonalostí jeho oblin, té bílé kůže, toho rudého hrotu.

Jako v hypnóze sledovala, jak se k ní sklání. Pak ucítila na bradavce vlhký, horký dotek jeho úst, když si s ní začal hrát a sát ji. Ztuhla, zabořila mu prsty do kštice a z hrdla se jí vydral přidušený výkřik.

Okamžitě se odtáhl, aby jí viděl do tváře a aby věděl, zda vykřikla vzrušením nebo bolestí.

„Bolelo to?“ zeptal se tiše.

Kousla se do spodního rtu. Sama nevěděla, jak odlišit pravdu od lži, protože touha po něm hraničila s bolestí.

On však z její opojené tváře snadno všechno vyčetl. V očích mu žhnuly divoké plamínky. „Nemáš se za co stydět,“ konejšil ji. „Jsi nádherná a líbat tě je jako zabořit obličej do růžových plátků.“

Znovu se k ní sklonil a tentokrát se už nezmohla na žádný odpor. Vzdala se bez boje jeho laskání a jen se chvěla a sténala slastí, bezmocná vůči rozkoši, která oslabovala její vláčné tělo.

Náhle ji zvedl a položil na záda na stůl mezi papíry. Žhavými ústy si nenasytně přivlastňoval její ňadra a na vnitřní straně stehen ucítila jeho pevnou ruku, kterou jí rozevřel kolena od sebe. Když se vklínil mezi její nohy, ucítila, jak na ni naléhá svým vztyčeným údem, citelným i přes dvoje džínsy. Ten nekompromisní dotek byl poslední rozbuškou. Vykřikla a napřímila se, aby mu byla co nejblíž, a on si ji k sobě zároveň přitáhl a začal jí pohupovat v rychlém, tvrdém rytmu.

Nehty se mu zaryla do ramen a zasténala tak zoufale, že jí pustil ňadro, aby mohl líbat její lačná ústa a utišit ji. Znovu se zachvěla a netrpělivýma rukama hnětla jeho ramena a šíji.

I on ztrácel poslední zbytky sebekontroly. Nevšímal si nepořádku na pracovním stole, položil ji znovu na záda a přitiskl se na ni celým tělem. Z hrdla se mu vydralo vzrušené zasténání.

Coreen dosud netušila, co všechno spolu muž a žena mohou dělat navzdory tomu, že jsou oblečení, a co se při tom může stát. Vsála jeho spodní ret a prsty mu zajela do hustých vlasů, zatímco její tělo se pod ním bezvládně zmítalo a svíjelo slastí. Z očí jí vytryskly slzy. Byla mu tak blízko, a přece to nestačilo.

Teprve teď měl Ted čas si uvědomit, jak daleko se nechali unést. Pokusil se uklidnit vzrušený, přerývaný dech. Stisk jeho rukou byl na okamžik jako ze železa, jak se snažil ovládnout.

„Pomoz mi,“ zašeptal, jen malý kousek od jejích pootevřených, nedočkavých úst. „Pomoz mi, Corrie – lež chvíli v klidu, miláčku, prosím tě!“

Bezmocně zavzlykala a on ji hladil a konejšil tak dlouho, až vzrušení vystřídalo vyčerpání a přestala se třást po celém těle.

Konečně otevřela oči. Uviděla bílý, prázdný strop nad sebou a pod zády ji začaly tlačit kancelářské svorky a tužky. Za okamžik se Ted trochu nadzvedl a ona spatřila jeho ztemnělé modré oči, ještě stále rozbouřené jako moře, a jeho strnulou, udivenou tvář.

Sama cítila podobný neklid a údiv, a jak opadávalo vzrušení, do jejího vědomí se stále zřetelněji prodíral neurčitý, dosud nepoznaný stud.

„Jen klid, miláčku,“ promluvil k ní tiše. „Všechno je v pořádku.“ Napřímil se a pohlédl na ten nepořádek, který se jim podařilo v rekordně krátkém čase nadělat. Několik pomačkaných lejster se válelo kolem po zemi.

S údivem si uvědomoval, jak snadno se v Coreen rozproudí její přirozená smyslnost, navzdory tomu, co všechno prodělala. K manželovi sice chovala nepřekonatelný odpor, ale v Tedově náruči se rozplývala slastí stejně snadno, jako když ji kdysi dávno poprvé políbil. To vědomí v něm vzbuzovalo velkou pýchu. Jeho tvář se pozvolna uvolnila a rozzářila radostí. Zjihlýma očima pozoroval, jak Coreen zápolí s háčky podprsenky za zády.

Všimla si jeho tajuplného pohledu, ačkoli mu v tu chvíli nerozuměla. Úspěšně zapnula sponku a ruce jí klesly podél těla. Hleděla na jeho rozjasněnou tvář, ještě krásnější než jindy. Byl tak sexy – ústa měl ještě tak vlhká a rudá od dlouhého líbání, že by ho nejradši znovu zasypala polibky.

Pohlédla na Shepa, který se během jejich vášnivé scény naprosto lhostejně schoulil v rohu a usnul. „Ty jsi tedy hlídací pes,“ kárala ho.

„Chytrý pejsek,“ pochválil ho Ted. „Hned pochopil, že si vůbec nepřeješ, aby tě zachraňoval.“

Začervenala se, nervózním pohybem ruky si přihladila tričko a sykla bolestí, když se neopatrně dotkla své čerstvé jizvy.

Znepokojeně svraštil čelo. „Byl jsem příliš hrubý? Promiň. Byl jsem úplně mimo sebe, zapomněl jsem, že tě ještě musí leccos bolet.“

„To nic,“ řekla. Plaše sklopila oči a zadívala se na jeho prsa. „Nic mě nebolí, jen bych se tě chtěla na něco zeptat.“

„Poslouchám.“

Nejistě se kousla do spodního rtu. Cítila na něm ještě Tedovu sladce kořeněnou, mužnou chuť. „Je to takhle dobré vždycky jen na začátku?“ Zvedla hlavu a rozpačitě mu pohlédla do očí. „Jen dokud spolu lidé doopravdy nespí… víš jak to myslím?“

OSMÁ KAPITOLA

Ta otázka ho očividně vůbec nešokovala, naopak, vyvolala na jeho rtech chápavý úsměv. „Ne,“ odpověděl jemně, „tak krásné to už zůstane. Zvlášť když po sobě dva lidé touží tak silně, jako my dva, Coreen.“ Znovu ji pohladil jemně po šíji a zalila ho další vlna rozkoše, když cítil, jak ji každý jeho dotek rozechvívá.

„Ale já…“ Napřímila se, jako by se chtěla bránit a uvést věci na správnou míru. „Jenom jsem byla dlouho tak sama,“ vyhrkla. Nemohla připustit, aby ji měl teď úplně v hrsti, aby si myslel, že když jednou ztratila sebekontrolu a vrhla se po hlavě do zběsilé předehry na psacím stole, může si s ní od tohoto okamžiku dělat, co se mu zachce.

On ale na její výmluvy neskočil. Z jeho očí i dál šlehaly ohníčky dobyvatelské pýchy, ačkoli se na ni nepřestával dívat s nekonečnou něhou. „Já vím, byla jsi sama,“ opakoval. Coreen se zdálo, že posměšně.

Zpražila ho pohledem. „Ano, a proto jsem se nemohla ovládnout.“

„Vypadám snad, jako že ti něco vyčítám?“ zeptal se milým, sebejistým hlasem.

Zalapala po dechu. Nenapadalo ji, co na to odpovědět.

Opřel se pohodlně o stůl a dlouze, vážně se na ni zadíval. „Ty jsi ‚manželské povinnosti‘ s Barrym musela nenávidět, viď?“

Zaváhala, pak přikývla. „Říkal mi tak ošklivé věci…“ Při té vzpomínce se jí zadrhl hlas. „Přivádělo ho k zuřivosti, jak jsem ztuhla, kdykoli se mě dotkl. Nesnášela jsem ho, dělalo se mi zle, když se ke mně přiblížil. A on mi to vyčítal a vyprávěl mi dopodrobna, co dělal s jinými ženami, jako by mi tím chtěl dokázat, jak jsem nemožná.“ Zmlkla a odvrátila se stranou. „Ach bože, nedokážeš si představit, jak mi bylo.“

Posunul se blíž k ní, zlehka jí položil ruce na ramena a jemně, povzbudivě je stiskl. „Začínám si o tom dělat obrázek a věřím ti, že to muselo být ošklivé,“ přitakal. „Ale už je to pryč. Barry je mrtvý a nemůže to odčinit. Nezbývá ti než se postavit na vlastní nohy a hodit všechny ty vzpomínky za hlavu. Je to tvůj život a nikdo jiný to za tebe neudělá.“

Coreen na něj s důvěrou pohlédla, ale v jejích potemnělých očích se stále zračily obavy. „Ale co když něco takového nejde zapomenout? Co když na to musím myslet, protože měl Barry pravdu a já jsem opravdu frigidní?“

Na jeho rtech se zavlnil měkký, vláčný úsměv, jakým už okouzlil mnoho žen po celém Texasu! „Ale Corrie,“ konejšil ji tiše. „Frigidní? Co tě to napadá? Být frigidní, to je pravý opak toho, co jsi tady se mnou na stole právě dělala. Kdybych se neovládl a nenechal tě, našla bys vůbec sílu mě zastavit?“

Cítila, jak se jí žene krev do tváří.

„Ne, ty rozhodně nejsi frigidní,“ ujišťoval ji a jeho těla se znovu zmocňovalo vzrušení, když si vzpomněl, jak se pod ním rozplývala rozkoší.

„Ale… vždyť jsme to nikdy…“ Bezradně pokrčila rameny a nevěděla, jak dál.

„To nevadí. Nebyl by v tom žádný rozdíl,“ řekl důrazně. „Kdybychom se milovali, tak ti přísahám, že se mnou bys určitě ‚neztuhla‘.“ Pohlédl jí zpříma, vyzývavě do očí, a když vzápětí přejel pohledem její tělo, znovu ucítila, jak se v ní rozlévá oheň touhy. „Možná bys ze začátku byla nesmělá, ale já bych dobře věděl, že je to jen nervozita. Sváděl bych tě a dráždil tak dlouho, až bys mě prosila, abych si tě vzal celou.“

Mlčela, ale její omámené, roztoužené oči mu prozradily, že se nemýlí.

„Mně vůbec nevadí, že jsi na ženu, která byla dva roky vdaná, tak nezkušená a nevinná,“ pokračoval, aby jí dodal sebedůvěru. Chtěl ji tím uklidnit, chtěl jí říct, jak moc ji chce a jak je pro něj přitažlivá bez ohledu na nedostatek zkušeností, všiml si ale, že se zřejmě dotkl citlivého místa. Viděl, jak Coreen bledne a tají dech.

„Ty o svém těle a o sexualitě moc nevíš, viď?“ řekl opatrně. „Je mi moc líto, že v sexu spatřuješ něco temného a krutého. To vůbec není pravda. Sex je vyjádření citu a touhy, které nedokážeme převést do slov.“

„Dělal jsi to někdy s někým, koho jsi miloval?“ zeptala se náhle s nečekanou otevřeností.

Očividně ho tím zaskočila. Zhluboka se nadechl a ona viděla, jak se mu prsa zdvíhají a klesají. „Ne,“ přiznal se po dlouhé pauze. „Bavilo mě být se ženami a ženy bavilo být se mnou. Aniž bych se chtěl chlubit, mám za sebou slušnou řádku milostných dobrodružství. Nikdy jsem však žádné milence nic nesliboval. V navazování vztahů jsem byl opatrný. Nikdy jsem se nevázal.“

„A ani se nikdy vázat nebudeš,“ řekla věcně. „To přece sám rád zdůrazňuješ.“ S bodnutím u srdce si uvědomila, jak úzkostlivě byl vždy opatrný, aby se nějak nezapletl do vztahu s ní.

Přimhouřenýma očima pátral v její napjaté tváři. „Ale ty se budeš určitě chtít vdát,“ řekl. „Už proto, že budeš jednou chtít mít děti. Nedokážu si tě představit, že by ses vzdala touhy po dětech, jsi vysloveně mateřský typ. A určitě nebudeš chtít být svobodná matka. Založíš si rodinu a budeš šťastná.“

Spustil ruce z jejích ramen a Coreen náhle obklopil chlad. Cítila se prázdná. Ne, nikdy nebude chtít mít děti, pokud to nebude s Tedem. To mu ale nemohla říct. „Já už se nechci vdávat, ani mít děti,“ řekla přiškrceně.

„Ale jdi ty, Coreen! Všichni muži nejsou jako Barry! A ty jsi ještě tak mladá…“ vzdychl. Hlavou se mu honily strašné představy, jaké to asi bude, až jednou potká Coreen na procházce s kočárkem a s jiným mužem po boku. To pomyšlení ho drásalo u srdce. Tak strašně po ní toužil, přitom však byl přesvědčený, že by jim oběma zkazil život, kdyby dal svým citům průchod. Coreen by uvázal u staršího muže a ona by ho jednou opustila. Dokázala by snad opustit i své děti, jako jeho matka? Ne, to určitě ne.

Vážně na něj pohlédla, v očích znepokojené otazníky. „Jak ale může žena před svatbou vědět, co se z jejího nastávajícího manžela vyklube mezi čtyřmi stěnami, sotva bude jeho? Jak může mít jistotu, že ji nebude bít, urážet, zneužívat, že jí nebude nevěrný?“ Stíny v její tváři prozrazovaly, že nepříjemné vzpomínky opět ožily.

„Měla by vědět už před svatbou, že ji její partner miluje a ona miluje jeho – pak se takové věci s největší pravděpodobností nestanou.“

„Někteří muži se ale nikdy nespokojí jen s jednou ženou,“ namítla. „To bys měl sám vědět nejlépe. Střídáš je stejně snadno, jako když přesedáš z koně na koně,“ dodala vyčítavě. „V novinách nikdy nejsi na fotce dvakrát s tou samou.“

„Bulvár je bulvár od toho, že nikdy nepíše pravdu, jen drby,“ opáčil krátce. „A když jdu do společnosti, nevidím na doprovodu pěkné ženy nic špatného.“

„Proč bys taky měl? Jsi svobodný starý mládenec, nemáš žádné závazky a ani je nechceš mít.“ Odvrátila se stranou. „Ale když se muž ožení, mělo by mu na manželce záležet natolik, aby se s ostatními milenkami čestně rozloučil, nemyslíš? Já jsem o tom tedy přesvědčená, i když Barry mi předvedl pravý opak.“

„Barry tě především nikdy nemiloval, ani před svatbou, ani po ní,“ odpověděl Ted důrazně.

„Ale byla jsem jeho. Vlastnil mě,“ pokračovala. „Říkával, že si za mě zaplatil, že si mě koupil, a bohužel je to svým způsobem pravda. Táta by neodcházel ze života s lehkým srdcem, kdyby nám Barry tehdy nepomohl. Firma krachovala, dům byl zatížený hypotékou, kterou už jsme nemohli splácet, a já bych bývala neměla kam jít.“

Ted na tu dobu nerad vzpomínal. On sám jí nepomohl, neposkytl jí ani útěchu. Teď mohl sám sebe utěšovat, že Barry by se mu stejně postavil do cesty, ale byla to falešná útěcha. Byl muž a měl jednat.

Teprve teď Tedovi s jasností docházelo, že Barrymu o Coreen nikdy primárně nešlo. Jen si všiml, jak toužebné pohledy po ní vrhá on sám, a začal žárlit. Chtěl mít aspoň jednou v životě nad svým obdivovaným bratrancem navrch. Jak to, že si Ted tehdy neuvědomil, že Barryho pohání závist? Jak to, že se jím nechal tak snadno zmanipulovat? Jak mohl dovolit, aby jeho i Coreen obelhal a tak je od sebe oddělil na dlouhé dva roky?

Coreen neušel Tedův zdrcený, dovnitř obrácený pohled a zamyšlená vráska, která mu naskočila na čele. „Promiň,“ vypravila ze sebe. „Nemám žádné právo předhazovat ti tvoji minulost ani přítomnost. Nevím, co to do mě vjelo. Vlastně jsem to tak ani nemyslela.“

„Ano, já vím.“ V jeho očích se rozhostil zvláštní smutek. Zvolna klouzal pohledem po její půvabné, rozrušené tvářičce, jako by se snažil si vrýt tento okamžik do paměti. „A je mi líto, ale minulost nezměním.“

Pokrčila odevzdaně rameny. „Každý máme své šrámy na duši, ať už od matky, nebo od manžela. Musíme ale pamatovat na světlo na konci tunelu.“

„A je tam nějaké?“ Dlouze jí pohlédl do očí. „Ty mi někdy připadáš tak citlivá, tak zranitelná… je to proto, jak k tobě byl Barry krutý, nebo jsi nervózní i z toho, že jsme se nikdy nemilovali?“

Zvedla bradu. „Možná je to obojí.“ V duchu však pomyslela i na další možný důvod, se kterým by se teď však Tedovi za nic na světě nesvěřila.

Zastrčil ruce do kapes a pohledem pátral v její tváři, ve které se teď zračil vzdor. „Ať je to cokoli… co se nás dvou týče, Coreen, i když bych tě moc chtěl, nesmím zapomínat, že nejsem o nic mladší, než když jsme se před lety potkali. Ty potřebuješ nějakého kluka, který ti bude blízký věkem, životními plány, zkušenostmi…“

„To už jsi říkal,“ vybuchla. „Jen nevím, proč to pořád opakuješ, když skutek utek. Sotva se tu jeden mladý muž objevil a já jsem si dovolila se s ním ve vší nevinnosti přátelit, nic víc, našel jsi mu pro jistotu práci sto mil odsud a poslal jsi ho pryč!“

Jeho oči byly náhle studené jako led. Odvrátil se stranou a odkašlal si. „Ano, dělám chyby, jsem jenom muž a nedokážu se ovládnout, když tě mám pořád na očích, ale možná nemá smysl přemílat stále dokola neřešitelný problém. Pojďme na to zapomenout a zabývat se radši praktickými věcmi. Zajímalo by mě, co hodláš dělat se svým časem. Být tu celý den sama ti nesvědčí a chodit na procházky s Shepem nebo se dívat na koně na cvičišti nestačí.“

Cítila, že není fér, jak rázně a jednostranně ukončil jejich debatu, zároveň však byla za změnu tématu vděčná, a tak to akceptovala. „Ráda bych měla něco na práci,“ vzdychla. „Sandy říkala, že bys potřeboval pomocnou kancelářskou sílu. Psát na počítači umím, mohl bys mi diktovat, pokud by to nebylo moc rychle.“

Jeho pohled spočinul na rozházeném pracovním stole. Vzpomínka na to, jak ten nepořádek vznikl, ho zároveň vzrušovala a zároveň naplňovala bezmocným vztekem na svůj vlastní nedostatek sebeovládání.

„Možná to není špatný nápad. Mohla bys začít s tím, že uklidíš ty papíry tady,“ řekl a kývl směrem k psacímu stolu. „Ale pamatuj si, že příště, až tě na něj položím, tak už se nezastavím,“ dodal nečekaně.

Zvedla tázavě obočí a s pobaveným cynismem se na něj usmála. „V tom případě by sis mě pak musel vzít,“ opáčila. „Nemůžeš přece beztrestně zneužít ženu, která je až do svých pětadvaceti let prakticky tvoje schovanka.“

Kdysi by ho pouhé pomyšlení na manželství vyděsilo a ten vtip by považoval za velmi špatný, nyní ho však ta představa bolestně svírala u srdce. A čím víc se s Coreen zaplétal, tím víc na něj doléhala jeho dlouholetá samota, jeho nenaplněná touha a probdělé noci. To však nebyl připravený otevřeně přiznat.

Odvážně jí proto oplatil vyzývavý pohled. „Tak to bych měl radši cvičit sebeovládání,“ řekl posměšně, „aby mě chvilkové selhání nepřišlo draho.“

Jí to však nevadilo. „Ano, to bys rozhodně měl.“ Byla v tu chvíli odhodlaná, že ji už na lopatky tak snadno nedostane. Beze strachu se střetla s jeho pichlavýma očima. „Také by se totiž mohlo stát, že už si od tebe příště nenechám všechno líbit, víš?“

Po tvářích se mu rozlil ruměnec a Coreen viděla, jak klouže očima po jejím těle, až se nakonec zastavil u jejího plochého bříška.

„Nezapomínej, že na děti jsi moc starý,“ připomněla mu sarkasticky, když vytušila, o čem přemýšlí. „Byl bys v důchodu, až by šly na vysokou.“

Vzhlédl k její tváři. „Nejsem ale moc starý na to, abych je dělal,“ připomněl zase on jí naoko výhružně. „Takže mě radši neprovokuj.“

Cítila, jak jí žilami proudí vzrušení, jak její tělo rozechvívá jakýsi nový, plnější život. Bylo to ještě lepší než před lety, kdy pro ni Ted znamenal celý svět. Nechápala, kde se v ní najednou vzalo tolik drzosti a odvahy. Možná to bylo tím, že už se ho nebála. A jeho „výhrůžky“ jí vůbec nenaháněly hrůzu.

„Kdybychom měli dítě,“ řekla nenuceně, jako by jen přemýšlela nahlas, „mělo by modré oči. Možná trochu šikmé, tak jako je máš ty a Sandy. A určitě by mělo tmavé vlasy, tak jako my oba. Snad by z nás předčasně nezešedivělo.“

Jeho tvář však náhle posmutněla. Neodpověděl, jen se od ní odvrátil a začal hledat svůj klobouk.

„Mám teď něco na práci. Jestli to tu chceš uklidit, nic proti tomu nemám, jen prosím tě nedávej nic pryč ze stolu. Už bych to v životě nenašel.“

„Fajn.“

„Kde máš Shepa?“

„Támhle je.“ Ukázala do rohu a usmála se. „Paní Birdová mu uvařila kuřecí stehno, ale on ho nechal v kuchyni v misce, aby mohl jít se mnou.“

Ted nad nimi zakroutil hlavou. „Vy jste ale nerozlučná dvojka.“

„Je to opravdu ten nejbáječnější dárek, jaký jsem kdy dostala.“

„Vždyť já vím.“ Na cestě ven se zastavil vedle ní, jemně se dotkl její tváře a zdvihl ji, aby jí mohl pohlédnout hluboko do očí. „Rád tě vidím usmívat se. Chtěl bych, aby to bylo častěji.“

„Je mi lépe a lépe.“

Přikývl, pohledem však mimoděk spočinul na jejích rudých, nastavených ústech. Znovu cítil v celém těle rostoucí napětí.

„Máš strach mě políbit?“ zašeptala vyzývavě a odvážně se naklonila o pár nebezpečných milimetrů blíž k němu.

Zlehka se usmál. „Kdo by neměl? My dva tvoříme výbušnou směs.“

V očích se jí objevila zvědavost. „Nevnímají to tak muži vždycky?“

Bříškem palce ji pohladil po bradě, pak zamířil výš, aby mohl pohladit její citlivý ret. „Já ne,“ přiznal tiše. „Já tuhle divokou vášeň cítím jenom s tebou, Corrie,“ zašeptal a pak ztichl, protože se znovu zmocnil jejích úst v dlouhém polibku.

Podlehnout byla chyba. Věděl to už v okamžiku, kdy ucítil, jak se její rty podvolují jeho něžnému nátlaku a jemně se rozevírají, ale na couvnutí bylo pozdě. Zasténal a upustil klobouk na zem – ruce potřeboval volné, aby ji na sebe mohl přitisknout, aby ji zase cítil celým tělem. Nadzvedl si ji výš, aby mohl jazykem dobývat vlhkou jeskyňku jejích vstřícných úst. Znovu se mu bezmocně chvěla v náruči, předla a sténala a uváděla ho tak do naprostého transu.

V tom někdo zaklepal na dveře. Ted to sice slyšel, ale znělo to jako z velké dálky, odkudsi z jiného filmu. Chvíli mu trvalo, než v sobě našel dostatek odhodlání vzdát se jejích žádostivých, povolných rtů. Neochotně nadzvedl hlavu a zhluboka se nadechl.

Coreen omámeně přivírala oči a jako by naschvál mu nastavovala rudá, lesknoucí se ústa. Její vláčné, měkké tělo se mu rozplývalo v náruči a čekalo, až dostane to, po čem touží. Ted se jí nemohl nabažit. Měl pocit, že se blíží okamžik, kdy bude jeho odříkání konec. Tušil, že od této ženy se nedokáže osvobodit, dokud se jí nenechá zcela spoutat.

Opatrně hladil její ňadro a cítil, jak jí pod jeho dlaní zběsile tluče srdce. Honily se jí snad hlavou stejně šílené myšlenky, jako jemu?

„Co se děje?“ křikl směrem ke dveřím. Snažil se o věcný, lhostejný tón, sám však slyšel, jak je jeho hlas dosud prosycený vzrušením. Odkašlal si.

„Je tu ten člověk kvůli novému kombajnu, pane Regane!“ zavolal jeden z jeho mužů zpoza dveří.

„Řekněte mu, že tam budu za deset minut!“ Měl pocit školáka nachytaného při nějaké klukovině.

„Ano, pane Regane!“

V chodbě byly slyšet odeznívající kroky. Coreen se nehýbala, nepokoušela se vymanit z jeho objetí. Připadala si, že je na svém místě, že patří do jeho náruče. Vstřebávala každý jeho dotek, každý závan jeho dechu, který ji zahřál na spánku, a přála si, aby ta veselá, vášnivá, rozmařilá a spiklenecká hra nikdy neskončila.

„Tak tobě to nestačilo?“ řekl Ted škádlivě. Sám cítil stejné opojení, zároveň ho však stále nahlodávaly pochybnosti. Měl na sebe vztek, že nedokázal těm lehkovážným zábavám už dávno učinit přítrž, ale cosi ho ke Coreen táhlo, jako by to byla nějaká tajemná planeta s magnetismem, kterému nedokázal vzdorovat. „Chceš snad ještě?“

Pokud kdy měla nějaké sebeovládání, teď přišla o poslední zbytky. „Ano,“ zašeptala naléhavě. „Prosím, drž mě! Líbej se se mnou a nepřestávej!“

„Ach Corrie…“

„Prosím,“ hlesla zoufale. Mrštnými dlaněmi vklouzla za jeho zátylek a přitáhla si ho k sobě.

Zavřela oči a on se nezmohl na odpor. Poslušně se sklonil k jejím ústům a odevzdal se jí v dalším nekonečně dlouhém polibku. Tentokrát však byl hlubší, pomalejší a důkladnější než kdykoli dřív. Ted cítil, jak se mu chvějí nohy. Při veškeré své mužné síle se nedokázal bránit jejímu drobnému, vláčnému, roztouženému tělu, které se do něj vpíjelo.

Rukama sklouzl na její boky, pevně ji stiskl a rytmicky ji houpal na svém vzrušeném klíně. Přitom ji nepřestával líbat, přesně jak mu poručila, a dobývat se hlouběji a hlouběji do jejích horkých, vlhkých úst. Teprve za zdánlivě nekonečnou chvíli ji pustil a zhluboka se nadechl jako člověk, který se topí v rozbouřené řece.

„Uvědomuješ si, že bych si tě mohl vzít teď a tady, na stole nebo ve stoje?“ zašeptal jí do ucha zastřeným, zadýchaným hlasem.

„Ano,“ přiznala. „A nic bych proti tomu neměla – nic bych ti nevyčítala.“

S bezradným povzdechem se vklínil mezi její pootevřené rty a pomalu se dobýval jazykem dál a dál do těch lákavých hlubin. „Otevři se mi trochu víc,“ naléhal. „Chci dovnitř, chci tě celou!“

Při té představě se jí z hrdla vydral výkřik a celá se rozechvěla v jeho náruči. Intimnost jejich polibku snad byla větší než samotný sex. Nadzvedl ji, Coreen rozevřela nohy a obemkla ho stehny. Báječně do sebe zapadali. Ted vyrazil z hrdla hrubý, chraplavý pokřik a ona se mu zaryla nehty do ramen, aby ho mohla rozdrtit, spojit se s ním, ukojit jeho i svůj chtíč, který stále zůstával nenasycen.

Pak sklouzla rozechvělými dlaněmi na jeho prsa a spěšně začala rozepínat knoflíky jeho košile. Chabě se pokusil jí v tom zabránit, protože věděl, že pokud se její něžné dlaně dostanou na jeho nahá prsa, bude ztracený. Neměl však sílu ji zastavit. Ve zlomku vteřiny už ucítil její hbité prsty v měkkém porostu na své hrudi a vykřikl rozkoší.

Zajíkala se vzrušením. Ten pocit, že má muže ve své moci, byl naprosto opojný. Měla hmatatelný důkaz, jakou touhu v něm dokáže vzbudit. Instinktivně se k němu sklonila a začala ho líbat na prsou, na rozpálenou kůži, na citlivé bradavky. Vnímala tlukot jeho srdce, ještě zběsilejší než její vlastní.

„Ne!“ vypravil ze sebe chraplavým, hrdelním hlasem a celý se otřásl. Konečně se mu podařilo ji od sebe o pár centimetrů odstrčit. Pevně ji tiskl v nadloktí a držel ji před sebou. Věděl, že pokud by v tomto okamžiku povolil, byla by to jízda až do konce.

„Proboha ne, Corrie, ne teď a tady!“ Jeho hlas zněl téměř prosebně.

Vzhlédla k němu, hypnotizována potemnělým pohledem jeho očí, dvou žhavých uhlíků. „Ale já tě chci,“ vyhrkla horečnatým šeptem, „dovolila bych ti všechno! Vezmi si mě teď a tady, prosím!“

Zavřel oči a zaťal zuby. Prsty se jí zarýval do ramen a vší silou přemáhal chtíč, který ho hnal zpátky k ní, zpátky do jejího zničujícího objetí.

„Tede… chci tě… vem si mě celou, teď a tady!“ opakovala přerývaně.

Opřel se zpoceným čelem o vrcholek její hlavy a zhluboka se nadechl. „Ne, to nejde, miláčku,“ zašeptal zdrceně. „Mohl bych tě přivést do jiného stavu.“

Znělo to, jako by taková možnost byla konec světa. On prostě nechtěl dítě, nechtěl závazek a měl v tom tak jasno, že by to za nic na světě neriskoval.

V žáru jejich polibků na to Coreen na pár slastných chvil zapomněla, on ale ani na okamžik. Nechal se na pár minut unést vášní, ne však tak daleko, aby se s ní pomiloval až do konce, jako dospělý muž s dospělou ženou.

Dlouze, rozechvěle se nadechla.

„Ano, máš pravdu,“ řekla po dlouhé odmlce, „a já jsem nezodpovědná naivka, že mě to samotnou nenapadlo.“

On ji však slyšel jen z dálky. Jeho tělo bylo stále v zajetí málem bolestivého vzrušení, jaké nepoznal od dob dospívání. „Nevrť se, prosím tě,“ napomenul ji zoufale. „Nedělej mi to ještě těžší…“

Ani si neuvědomovala, že se ještě stále tře boky o jeho klín. Ztuhla a zůstala nehybně stát, zatímco Ted soustředěně dýchal, dokud to vzrušené napětí v jeho těle nezačalo trochu povolovat.

Coreen teď bez zábran, s nevinnou zvědavostí pozorovala jeho tvář. Dovídala se o mužích věci, které dosud na vlastní kůži nepoznala. Její oči těkaly sem a tam po jeho těle a sledovaly, jak zápolí se svou touhou.

Ted vycítil její pohled. „Přestaň se na mě takhle dívat,“ napomenul ji a ještě jednou se zhluboka nadechl. Současně však Coreen cítila, jak stisk jeho železných prstů zvolna povoluje.

„Nemůžu z tebe spustit oči,“ přiznala. „Nikdy jsem tě takhle neviděla.“

Zpříma ji pohlédl do očí. „A jsi na sebe pyšná, svůdnice?“ řekl napůl posměšně.

Nenuceně přikývla. „Asi ano. Ještě nikdo po mně takhle netoužil. Bolí to?“

Suše se zasmál. „Proboha, kam na to chodíš?“

„Tak mi to řekni. Bolí?“ trvala na svém. „V některých knížkách se píše, že ano, v některých, že ne, ale všechny se shodují, že to muž může ovládnout, pokud je to nutné. Barry tvrdil, že je to nemožné a že proto mi ubližuje. To ale není pravda, že ne?“

Zamyšleně si povzdechl. „To možná záleží i na jiných okolnostech.“ Zpytavě na ni pohlédl skrz přimhouřená víčka. „Jestli jsi ho doháněla k šílenství, tak jako teď mě, a pak mu řekla ne…“

Kouzlo okamžiku bylo náhle pryč, Coreen rázem vystřízlivěla, jako by ji polil vědrem studené vody. Ted se navzdory veškerým svým tvrzením a slibům ještě nesmířil se skutečností, že krach manželství s Barrym nebyla její vina. Několikrát jí už sice řekl, že to chápe, podvědomě jí to však zřejmě ještě stále zazlíval.

Nechápala, že z něj mluví frustrace, že tápe a hledá jakékoli zbraně, kterými by se ještě mohl té zničující touze ubránit.

Odtáhla se od něj. „Ani kdybych ho chtěla svést, nedokázala bych ho takhle vzrušit,“ řekla tichým, klidným hlasem, ze kterého však zaznívala zraněná pýcha. „Sváděl všechny naše problémy na mě, že jsem frigidní, ale pravdou bylo, že mě nechtěl. Nikdy mě nechtěl jako muž ženu. On nebyl jako většina mužů, byl…“ Nedokázala to však říct. To slovo jí prostě nešlo z úst.

Ted jí vážně pohlédl do tváře. „Co byl?“

„Ale vždyť už je to jedno… je mrtvý a o mrtvých jen dobře.“ Odvrátila se, zamířila ke dveřím a pomyslela na to, jak se sebe toto neuvážené dobrodružství co nejdřív setřást a vrátit se do všedního dne. „Potřebuju šálek kávy. Pak se pustím do úklidu, jestli ti to tak vyhovuje.“

„Já budu odcházet za pět minut,“ odpověděl věcně, jako by se celou dobu nejednalo o nic jiného, než o to, kdy mu Coreen udělá pořádek v pracovně. „Můžeš se na to vrhnout, až odejdu.“

Přikývla na souhlas. Také se rozhodla soustředit na běžné, bezpečné denní úkony, a tak za sebou bez dalšího loučení zavřela dveře a odešla do kuchyně.

V životě na sebe neměl větší vztek než dnes, říkal si Ted, když vycházel z domu. Prakticky odtud utíkal. Dvakrát za sebou Coreen dovolil, aby ho dostala na kolena. Ukázal jí svou zranitelnou stránku, prakticky jí dal do ruky zbraň, kterou ho bude moci kdykoli skolit. Nikdy si nepřipadal tak bezmocný, tak vydaný na pospas.

Byla si toho Coreen vědomá? Samozřejmě že byla, nebyla přece hloupá! A přitom měla spoustu důvodů použít jeho slabosti proti němu, oplatit mu všechno, co mu za ta léta dlužila. Připadal si obnažený jako mořský ráček vytažený z ulity a nevěděl, kam se skrýt.

Nedovedl si představit, že se s ní bude každý den potkávat u snídaně – to by nemohl volně dýchat. Potřeboval pauzu, trochu svobody. Ideální by byla služební cesta, blesklo mu hlavou.

U garáže, před kterou parkoval zbrusu nový kombajn, na něj čekali jeho muži. Potřeboval teď čistou hlavu na práci. Legitimní důvod, proč odjet na pár dnů z ranče, si vymyslí později.

U večeře se Coreen sešla jen se Sandy, která byla nezvykle tichá a zamyšlená, jako by si nad něčím lámala hlavu. Ted tu nebyl a ani jeho místo nebylo prostřené.

„Děje se něco?“ zeptala se Coreen.

„To já nevím.“ Sandy na ni tázavě pohlédla. „Vy jste se s Tedem chytli?“

„Dalo by se to tak říct.“ Coreen sklopila oči a málem se zasmála, když si představila možné významy těch slov. „Jak jsi na to přišla?“

„Telefonoval paní Birdové a řekl, že odpoledne jede do Nassau. Ani se tu nestavil sbalit si věci nebo se převléknout.“

Coreen byla ráda, že sedí, protože kdyby stála, byla by se jí podlomila kolena. Nečekala, že mezi nimi po dnešním střetu zavládne klid a mír, ale tohle byl přece jen z jeho strany zbytečně radikální tah.

Co si o ní Ted myslel, pokud považoval za nutné před ní utíkat? Bál se, že na něj bude číhat v záloze a svádět ho při každé příležitosti, aby si ji nakonec musel vzít? V hloubi duše byl zřejmě ještě stále přesvědčený, že Barryho svým odmítáním přivedla k zoufalství, pití a prakticky až k sebevraždě. Bůhví, jaká další obvinění proti ní v duchu vznesl po té dnešní epizodě.

„Aha,“ vypravila ze sebe, když si všimla, že Sandy mlčky čeká na její reakci.

„Lillian vzal zřejmě s sebou.“

To byla poslední kapka. Coreen pustila vidličku a propukla v hlasitý pláč.

„Já jsem věděla, že to takhle dopadne,“ vzdychla Sandy. Vstala a objala svou kamarádku kolem ramen. „No tak se vybreč,“ konejšila ji soucitně. „Láska neumírá jen proto, že bychom si to přály, viď? Ani po tom, jak se k tobě choval, jsi ho nepřestala milovat.“

„Já ho nenávidím!“ Dusila se vlastními slovy. „Nenávidím ho!“

„Ano, máš úplnou pravdu,“ těšila ji Sandy. „Je to zvíře, je to mizera.“

„Myslí si ještě pořád, že jsem Barryho vyprovokovala až k sebevraždě,“ vzlykla. „Ještě pořád si myslí, že za všechno můžu já!“

„Ne, to si nemyslí,“ opravila ji Sandy kategoricky. „To nechápeš, že si jenom podvědomě hledá ty nejabsurdnější důvody, proč tě odmítnout? Přesvědčil sám sebe, že je pro tebe moc starý. Nechává se ovládat minulostí, našim dětstvím a rozchodem rodičů. Není schopný překročit vlastní stín. Je mi líto, že ti takhle ubližuje.“

Coreen plakala tak dlouho, až byla celá oteklá a oči měla celé rudé. Když se konečně utišila, otřela si je spodním lemem trička a Sandy jí podala papírový kapesník, aby se mohla vysmrkat.

„Už tady nemůžu zůstat,“ vypravila ze sebe, když se trochu uklidnila. „Zničilo by mě to.“

„Chápu tě. Asi jsem tě neměla přemlouvat, abys tu vydržela, když je to tak vážné. Ale ještě nejsi po zdravotní stránce úplně ve formě.“

„Ale jsem. Když mi pronajmete ten byt ve Victoru a Ted mi bude vyplácet ten příspěvek z pozůstalosti, jak slíbil, snadno si zařídím vlastní život a začnu si hledat práci. Psát na počítači a třídit papíry umím. Snad se najde někdo, komu se to bude hodit.“

Sandy znepokojeně svraštila obočí. „To není dobrý nápad,“ řekla. „Nemůžeš sama…“

„Můžu a musím!“ V Coreeniných očích bylo čiré zoufalství. „Kdybych tu zůstala, padla bych před ním na kolena jako žebračka a prosila, aby mi dal cokoli, co mi dát může. Nikdy bych se před ním nepřestala ponižovat. Copak to nechápeš? Já ho miluju!“

Sandy vzdychla. „Tak strašně?“

„Tak strašně,“ zasmála se Coreen trpce. „A on se mnou nechce nic mít – spát se mnou, chodit se mnou, milovat se se mnou – nechce o mně vědět, natožpak, aby si se mnou začal něco závazného. To mi dal jasně najevo, než odjel.“ Nechtělo se jí rozvádět, co ho k tomu vedlo a co se mezi nimi odehrálo v pracovně.

Ani nemusela. Sandy nebyla slepá, aby si napětí mezi svým bratrem a nejlepší přítelkyní nevšimla, a ani k tomu nemusela znát podrobnosti.

„Bude zuřit, jestli se vrátí domů a nenajde tě tu,“ argumentovala chabě.

„Ale ne, naopak. Oddychne si a bude rád, že je po všem,“ odpověděla Coreen skepticky. „Pomůžeš mi?“

Sandy mlčela. „Asi nemám na vybranou,“ řekla nakonec zachmuřeně.

Coreen se nejistě usmála. „Tak vidíš. Já taky ne. Ale zvládnu to,“ dodala povzbudivě. „Už teď je mi mnohem lépe, když vím, že existuje nějaké východisko.“

Sandy se rozhodla, že nemá cenu se s ní přít. Musela uznat, že Coreen by bylo nepříjemné bydlet u nich s vědomím, že se jí Ted vyhýbá a drží si ji od těla.

„Ale co Shep?“ zeptala se.

Coreen nijak netěšila představa, že se se svým milovaným štěňátkem bude muset rozloučit, ale odvézt ho do města do bytu se jí také nechtělo. „Asi tu bude muset zůstat,“ připustila sklíčeně. „Tady mu bude lépe.“

„Budu ho za tebou o víkendech vozit na návštěvu, co říkáš?“ navrhla Sandy povzbudivě.

Coreen se usmála přes slzy. „Ty jsi opravdu nejlepší kamarádka!“

„Ty taky!“ vydechla šťastně, když viděla, že Coreen je o něco veselejší. „Jen bych si přála, aby můj milovaný bratříček přestal zkoušet naši trpělivost a zahrávat si s tebou.“

S čímž Coreen nemohla než souhlasit.

O dva dny později už měla sbaleno a seděla za volantem Sandyina auta na cestě do Victorie. Sandy ji sice doprovázela, ale na Coreeninu žádost ji nechala řídit. Při větší námaze Coreen ještě stále cítila pohmožděná žebra, byla ale naprosto schopná se o sebe postarat.

Byt byl dost velký na to, aby v něm mohli dva lidé pohodlně bydlet a nepřekážet si. Měl dokonce pěknou vyhlídku na parčík s malým umělým jezírkem. Sandy jí pomohla vybalit věci i nákupy, ale když naskládaly věci do skříní a do ledničky, musela jít.

„Když mě budeš potřebovat, stačí zavolat,“ řekla na rozloučenou. „A v sobotu nás tu s Shepem máš jako na koni. Jsi si jistá, že to zvládneš?“

„Tohle je Victoria, ne New York nebo Buenos Aires,“ usmála se Coreen povzbudivě na svou přítelkyni. „Myslím, že jsem tu v naprostém bezpečí.“

„To doufám. Sousedé hned vedle jsou starší lidé, manželé Loweryovi. Jsou moc milí. Kdybys měla jakýkoli problém, můžeš u nich zaklepat na dveře. Pan Lowery byl policajt, než šel do důchodu,“ dodala.

„Dobře, budu si to pamatovat. Díky za všechno, Sandy. Moc jsi mi pomohla.“

Sandy rozpačitě vzdychla. „Měla jsem to udělat už dávno,“ přiznala, „ale doufala jsem, že Ted povolí. Bylo to naivní. Starého psa novým kouskům nenaučíš.“

„Ano, pravda je někdy tak prostá, viď?“ přisvědčila Coreen smutně. „Kdyby se chtěl v životě ženit, už by to byl dávno udělal. Stavěla jsem si vzdušné zámky. Věřila jsem, že když někoho miluješ tak silně, jako já jeho, jednou se ti tvoje láska vrátí. Teď už vím, že to tak není.“ Pročísla si prsty husté, krátce zastřižené vlasy. „Není to jako ve zlém snu, který se pořád opakuje? Vzdychat pořád za jedním, který mě pořád nechce?“

„Myslím, že v tomhle se mýlíš,“ namítla Sandy zadumaně. „Jsem přesvědčená, že tě chce až moc.“

„Ale ne až dokud nás smrt nerozdělí,“ pokrčila Coreen bezmocně rameny.

To Sandy nemohla popřít. Ted dal velmi jasně najevo, jak se rozhodl. Byl ochotný odejet s jinou ženou ze země, jen aby měl od téhle ženy klid. Dal Coreen tvrdou lekci, na kterou určitě brzo nezapomene.

„Uvidíme se tedy v sobotu. Něco si uvaříme a vyjdeme si s Shepem na procházku. Zavolej mezitím, kdyby se cokoli dělo.“

Coreen ji ujistila, že se určitě ozve. Když se za Sandy zaklaply dveře, ocitla se po letech poprvé opravdu o samotě. V duchu se utěšovala, že až si zvykne, bude to určitě zajímavá zkušenost. Tušila ale, že zvyknout si nebude vůbec snadné.

Víkend strávila sama doma. Stále čekala, že zazvoní telefon a na druhém konci linky bude Ted, který jí řekne, že udělal strašnou chybu, když odjel. Čekala, že možná dokonce zaklepe na dveře.

Ale přišlo pondělí a Ted nikde. Byl v Nassau s Lillian. To přece mluvilo za všechno. Nemohl jí svůj nezájem dát jasněji najevo. Do nového týdne už vstupovala s vědomím, že Ted do jejího života nepatří. Budoucnost bez něj jí připadala prázdná a pochmurná, ale musela se s ní smířit.

Sandy jí dala tipy na několik firem, kde mohla žádat o práci, a ona navíc obešla ještě další místa, která našla na nástěnce na pracovním úřadě. Považovala za učiněný zázrak, že se ještě ten den sekala s úspěchem, vysvětlovala si to ale tak, že když nemá štěstí v lásce, zaslouží si štěstí někde jinde. Místní realitní kancelář hledala recepční s nástupem ihned, a ředitelce se Coreen na první pohled zalíbila.

Nastoupila tedy v úterý. Její osobní kvality byly opravdovou výhodou. S nenucenou zdvořilostí a přesností domlouvala své ředitelce a ostatním čtyřem agentům schůzky s klienty v terénu, jako by to dělala od narození. Ani její administrativní schopnosti nebyly marné. K večeru odcházela domů sice unavená, ale spokojená, protože práce ji bavila. Navíc ji uklidňovalo, že si dokáže sama vydělat na nájem. Byl to hotový balzám na její sebedůvěru a pookřála mnohem rychleji, než kdyby seděla někde v sanatoriu.

Když v sobotu přijela Sandy s Shepem, který samým rozčilením štěkal na přivítanou už ze zadního sedadla, Coreen celá zářila. Měla nový účes a nové oblečení. Vypadala velmi spokojeně a po tmavých kruzích pod očima už nezbyla ani stopa.

„Vypadáš tak báječně!“ vykřikla Sandy na pozdrav. „Nemůžu tomu uvěřit, jak jsi za týden rozkvetla!“

„Není to skvělé?“ odpověděla Coreen nadšeně. „V životě by mě bylo nenapadlo, jak úžasný je to pocit, stát na vlastních nohou a umět se o sebe postarat. Uživím se vlastníma rukama a nikoho se o nic nemusím prosit! Nebudu potřebovat ani tu rentu od Barryho, na nájem a na živobytí mi můj plat bohatě stačí!“

Sandy se tvářila trochu váhavě. „Mám radost, že jsi spokojená, ale nepřeháněj to s tou nezávislostí, ano? Ještě nejsi úplně fit, neměla by ses přepínat.“

„Nebuď škarohlíd,“ bránila se Coreen, která už seděla na podlaze a drbala Shepa, který se válel na zádech, mával tlapkami ve vzduchu a štěkal. „Ten ale vyrostl, co? Tolik se mi po něm stýskalo!“

Stýskalo se jí i po Topper a ostatních koních, na které se mohla dívat na cvičišti. A stýskalo se jí i po Tedovi. S tím se ale nechtěla Sandy svěřovat, protože bylo příliš těžké o tom mluvit. Hlavně však nechtěla, aby se Sandy prořekla a Ted se domýšlel, že tu po něm vzdychá steskem.

Sandy ji však znala tak dobře, že jí bylo jasné i beze slov, co prožívá. Nedokázala to pustit z hlavy a chodila po domě jako mátoha, jako by to mohla za ty dva nějak vyřešit.

Za týden se vrátil Ted. Celých čtrnáct dní nezavolal a neposlal ani pohled. Vypadal ztrhaně a jemné vrásky, které mu jindy dodávaly šarm a eleganci, teď vypovídaly spíš o únavě a probdělých nocích.

Ten výlet mu náladu očividně nezlepšil. Sotva se vrátil, vynadal ve stáji několika mužům, že nedodělali cosi, co jim uložil před odjezdem.

Do domu se přiřítil právě na večeři. Posadil se a vzápětí se zakabonil, když viděl, že jsou prostřená jen dvě místa.

Sandy si nabrala na talíř pečené maso a brambory a s trochu zlomyslným potěšením sledovala, jak Ted bojuje s otázkou, která se mu dere na rty.

„Ušetřím ti tu práci,“ řekla nakonec asi po minutě. „Coreen dnes k večeři nečekej. Odjela.“

DEVÁTÁ KAPITOLA

„Cože? Coreen odjela?“ opakoval Ted nevěřícně. Bylo vidět, že ho to rozčililo, protože probodával Sandy očima, jako by byla únosce, skrývající svou oběť na neznámém místě, a celé to byla její vina. „A kam?“

„Odstěhovala se do Victorie, už před dvěma týdny,“ odpověděla Sandy, jako by se nechumelilo. Pohlédla na něj s mírným despektem a zvedla obočí, aby mu dala najevo, že ji opravdu pobavilo, jak najednou vyvádí. „Pronajala jsem jí byt, stejně byl prázdný od chvíle, co jsme tady na ranči. Coreen si našla práci jako recepční v realitní kanceláři a od té doby celá kvete.“

Chvíli mu trvalo, než ty ohromující zprávy vstřebal. Že odejde, rozhodně nečekal. Vždyť on sám odjel proto, aby dostal situaci pod kontrolu, aby nějak uhasil tu spalující touhu dřív, než se stane nějaká nepředvídaná katastrofa.

Jejich nedokončené milování v něm vzbudilo takovou chuť na ni, že od té doby ani jednu noc pořádně nespal. Chtěl ji až k zbláznění, ale nedovolil si se své touze poddat. Namlouval si, že se jí zříká pro její dobro, že to tak pro ni bude lepší. Ty dva týdny sebezapření mu však nepomohly, naopak. Měl mnohem horší náladu, než když odjížděl.

Nemohl myslet na nic jiného než na ty dva roky, které si vytrpěla s Barrym. Byla to jeho vina. Chtěl ji tehdy ušetřit osudu manželky mnohem staršího muže a věčné nespokojenosti, která z takových vztahů plyne. Místo toho jí však ze svých vznešených pohnutek uškodil mnohem víc.

Na to, o co za ta promarněná léta přišel on sám, ani nesnesl pomyslet. Mohl mít Coreen pro sebe, mohl ji mít celou, mohla být jeho žena. Mohli spolu žít tady na ranči, Coreen by tu určitě byla spokojená, když měla tak ráda přírodu. Mohli za sebou mít svatební cestu do Evropy, na které by ji rozmazloval a hýčkal a poskytl jí veškeré radosti života, o kterých se jí jako obyčejnému děvčeti z Jacobsvillu ani nesnilo.

Mohli si teď spolu po večerech u krbu prohlížet alba fotografií z Benátek, Barcelony a Istanbulu, z pláží v jižním Portugalsku… Na krbové římse by ležely suvenýry z té cesty a připomínaly jim jejich sladké líbánky, kdykoli by se spolu milovali na zemi za praskání ohně, Coreenino krásné tělo zalité teplým světlem plamenů…

Kdyby Coreen nechtěla ještě počkat, měli by spolu už určitě aspoň jedno dítě, které by se teď někdy pokoušelo o své první krůčky… Sandy by byla šťastná tetička a on by konečně poprvé od útlého dětství nebyl osamělý, měl by rodinu, pevné zázemí, fotografie svých nejdražších by nosil v peněžence a měl by se ke komu vracet domů z cest…

Stačilo tehdy říct pár slov, například „Coreen, miluju tě,“ a pak „Coreen, chceš si mě vzít?“ a Barry by se byl rozplynul na obzoru jako neškodný obláček. Ty otřesné věci, které na ní zanechaly jizvy na celý život, by se nikdy nestaly.

Pak se Ted vrátil ze svých sladkobolných představ do reality a mimoděk si vzpomněl, že ve Victorii našel práci Barneymu. Byl to snad důvod, proč tam Coreen odjela? Chtěla být s ním? Ptala se na něj přece, když za ním přišla tehdy do pracovny… přiznala, jak je osamělá a že se s Barneym spřátelila. Co když teď doufala, že se z toho přátelství vyvine něco víc? Prodělávala teď určitou životní krizi, potřebovala oporu, Barney působil jako hodný člověk a Coreen už přece jednou udělala tu strašnou chybu, že se ze slabosti vrhla do náruče prvnímu, kdo byl po ruce… A on sám byl pro ni všechno možné, jen ne opora.

Když Ted tak náhle odjel, musela si to vyložit jako jeho odpor vůči tomu, co se mezi nimi odehrálo, nebo jako strach, že ho proti jeho vůli svede. Kromě toho se zase neuváženě zmínil o Barrym a jí se to těžce dotklo. Sám nevěděl, co to do něj tehdy vjelo – sám přece nevěřil tomu, že by Coreen dokázala svou sexuální přitažlivost nějak promyšleně zneužívat a někoho pomocí svých vnad manipulovat. Byla tak nevinná, svou touhu vůči němu nedokázala skrývat ani ovládat… Copak neviděla, že on je vůči ní stejně bezmocný a že se chtěl jenom chránit? Co když ji jeho náhlý odjezd zase zahnal do náruče jiného muže, už podruhé?

„Ach, to ne,“ zasténal vysíleně. Opřel se o stůl a položil hlavu do dlaní. „Proboha, to už se nesmí opakovat!“

„Co fňukáš?“ vyrušila ho Sandy z jeho rozmrzele sebemrskačských úvah. „Vždyť sis hezky užil s Lillian, nebo ne? Jak se má?“ prohodila jako by mimochodem, zatímco labužnicky obírala kousek pečené a s nemenším požitkem se přitom pásla na jeho rozpacích.

„Nevím.“

„Vždyť jsi ji s sebou vzal do Nassau. To jsi ji cestou ztratil?“ provokovala ho.

Zvedl hlavu a zpražil sestru zlověstným pohledem. „Letěla stejným letadlem, seděla dokonce vedle mě, jestli tě to zajímá, ale to ještě neznamená, že jsme byli celou dobu spolu.“

„Paní Birdové jsi ale řekl, že jedeš na služební cestu s Lillian.“ Významně na něj zamrkala. „Proč bys jí to jinak vykládal, kdyby to pro tebe nebylo důležité?“

Znovu zasténal, když si vzpomněl, jak tu poznámku utrousil záměrně, aby se Coreen donesla. Doufal tehdy, že ji tak odradí od toho, aby si o něm dělala jakékoli iluze. „Služební cesta není přesně totéž co líbánky,“ zavrčel. „A kdybych si chtěl s sebou vozit milenku, vezmu si sekretářku a ne právničku, to by mě vyšlo mnohem levněji.“

„No, hlavně žes byl pryč. Než Coreen odjela do Victorie, dva dny tu pro tebe brečela,“ poznamenala Sandy suše. Okamžitě viděla, že se trefila do černého a zasáhla bratra rovnou do srdce, nebylo jí ho však ani trochu líto. „Když odjížděla, proklínala tě a nadávala na tebe, až se hory zelenaly. Ale když jsem ji viděla teď v sobotu, jen kvetla a ani se o tobě nezmínila.“

Probodával sestru očima. Bylo mu jasné, že trochu přehání a hraje mu divadýlko, aby mu všechny ty jeho šťouchance vrátila za kamarádku i s úroky, bál se ale, že v jádru by její podání mohlo odpovídat skutečnosti a že za ním Coreen udělala tlustou čáru.

Sandy si ukousla další sousto masa a chvíli ho požitkářsky přežvykovala. „Paní Birdová opravdu umí prošpikovat hovězí kýtu!“ Za rozkošnického mlaskání si nandala ze servírovacího tácu na talíř ještě jednu menší porci masa a namočila kroketu na vidličce do lahodné omáčky. „Je to výtečné. Tebe snad přešla chuť k jídlu?“ zeptala se Teda nevinně roztomilým hláskem, o kterém dobře věděla, že dokáže protivníka dovést k zuřivosti. Na staršího bratra tuto taktiku používala úspěšně už od puberty.

Zabrala zřejmě i teď, protože odstrčil talíř a několika netrpělivými doušky vypil svou neoslazenou, dnes zřejmě obzvláště trpkou kávu. „Přesně tak. Ale ty za to nemůžeš, jsi báječná spolustolovnice, a kdybych chtěl dostat žaludeční vředy, nepozvu na večeři nikoho jiného než tebe,“ dodal ironicky, aby sestře aspoň zčásti vrátil její smeč, ačkoli to příliš nefungovalo.

Upřela na něj přímý, nekompromisní pohled. „Vždyť jsi Coreen donekonečna opakoval, že ji nechceš. To nejsi rád, že to konečně vzala na vědomí a šla ti z cesty?“

Neodpovídal, jen si dolil kávu, jako by celou tu dobu, co byl pryč, nespal a nehodlal s tím v nejbližší době ani začínat.

„Nezapomeň, že jsi na ni moc starý,“ pokračovala teď trpělivým hlasem, jako by byla přísná, ale laskavá vychovatelka, která kárá velmi nechápavé, nicméně nikoli nenapravitelné děcko. „A říkal jsi, že nechceš mít děti. Coreen je ještě mladá a navíc vyloženě mateřský typ. Teď je šťastná, že je samostatná a může chodit poprvé v životě do práce, ale není to žádná kariéristka. Její největší ambice je určitě vdát se a mít rodinu.“ Odmlčela se pro větší efekt. „A představ si, že jsem náhodou zaslechla Barneyho, jak říká svému otci něco podobného – prý by se chtěl usadit.“

Ted zatínal pěsti vzteky a svíral hrnek tak křečovitě, až se bála, že praskne a tu kávovou skvrnu už z damaškového ubrusu nikdy nikdo nedostane, ale ta legrace za to stála. Celá zrůžověla radostí, když viděla, jak Ted bledne. „Hele, nenašel tys mu práci ve Victorii? Nebyla by to sranda, kdyby se tam ti dva potkali, zjistili, že oba milují procházky přírodou a čerstvý vzduch, a nakonec se vzali?“

Bylo odporné, jak bravurně mu četla myšlenky a s jakou precizností převáděla jeho nejčernější obavy, které si odmítal připustit, do slov. Všechno, co říkala, však sám dobře věděl a neměl zapotřebí, aby mu to Sandy předhazovala a kochala se jeho neštěstím. Vstal těžkopádně od stolu. Káva mu za posledních čtrnáct dní vyleptala do žaludku díru a na chutnou domácí stravu neměl ani pomyšlení. Jako mátoha se odpotácel do pracovny a z posledních sil za sebou vztekle zabouchl dveře. Jeho kroky ho vedly rovnou k naleštěnému domácímu baru, ze kterého vytáhl láhev whisky.

„Ne,“ vzdychl vzápětí a promnul si unavený obličej. „Tohle není řešení.“

Chvíli zíral na křišťálovou karafu se skotskou a prázdnou broušenou sklenku ze stejného servisu. „Na druhou stranu,“ zamumlal a rozhodl se popustit si pro jednou trochu otěže, „proč ne?“

Chvíli zlatavý nápoj labužnicky převaloval po patře, brzy však začal prostě pít. První sklenka posloužila na zahřátí a při druhé už jeho fantazie pracovala na plné obrátky. Coreen už nejspíš Barneyho vyhledala, nebo on ji. Dnes večer si spolu pravděpodobně vyšli někam do společnosti, do kina nebo do divadla. Ne, do divadla ne – Barney určitě nebyl intelektuální typ. Ale byli stejná generace a nejspíš měli stejný vkus v muzice – možná si vyrazili na nějaký koncert do arény v Houstonu. Teď ji drží kolem ramen a kývají zapalovačem, nebo spíš zapálenou svíčkou, protože Barney na rozdíl od něj nekouří, do rytmu nějakého sentimentálního dojáku. Cestou zpátky se budou líbat někde na parkovišti v autě, na přední sklo bude romanticky bubnovat déšť, a ona rychle zapomene, že kdy milovala muže, který ji nechtěl… pokud ho kdy opravdu milovala.

Ted se nepřítomným pohledem vpíjel do dubových letokruhů psacího stolu, které se mu vlnily a rozplývaly před očima, zatímco hlavou se mu honily až příliš ostré a jasné vzpomínky na to, jak se na tomto místě vlnilo Coreenino tělo a rozplývalo se slastí při každém jeho doteku. Cítil živě, jak se tiskl na její poddajné, měkké tělo, líbal ji a zápolil s jejími ústy, která se tak snadno dala svést k rafinovaným hrám. Bude se s Barneym líbat také tak? Dokáže její vnitřní erotický náboj, kterým si ho podmanila, udělat dona Juana z každého muže, který se octne v její sféře vlivu?

Největší rána na něj však dolehla, když si uvědomil, že to nebyla Coreen, kdo jejich vášnivé předehře učinil přítrž. Dokonce ho prosila, aby se s ní miloval, teď a tady… To on to zkazil, to on neměl odvahu zajít dál a proměnit to, po čem léta toužil, v tu nejobyčejnější skutečnost. To prosté poznání bylo jako úder na solar plexus.

„Proboha ne,“ zasténal zdrceně a opřel pomačkaný, nevyspalý obličej do dlaní. Jeho vlastní hlas, ochraptělý pochybnou životosprávou jeho takzvané služební cesty, ho málem vylekal. Měl pocit, že opravdu ztrácí kontrolu nad svým životem. A to všechno jen proto, že sebou nechal vláčet hormony. Ne, nemohl se tomu poddat, ani kdyby byla „láska“ něco víc než sexuální pud. Musel by se přece Coreen vzdát tím spíš, kdyby ji opravdu miloval a věřil, že ona miluje jeho. Nebylo by pro ni přece dobré, kdyby měla jako čtyřicátnice na krku téměř důchodce. Byla pro něj moc mladá.

A co když ta její živelná vášeň vyvřela na povrch právě teď jen proto, že v tom domě hrůzy, kterým se jí stalo manželství, musela držet své pravé já pod pokličkou? Možná si namlouvala, že Teda miluje, snad o tom byla upřímně přesvědčená, ale ve skutečnosti jí hýbala sexuální frustrace a potřeba si dokázat, že je žádoucí, smyslná žena.

Jeho alkoholem zatemněná mysl uháněla jako o závod, ale jen v bludných kruzích. Coreen prostě po dlouhé pauze znovu objevila své potlačené ženství. Uvědomila si, že je schopná toužit po muži a zároveň v muži vzbuzovat touhu, a Ted byl po ruce. Ta představa mu vůbec nelichotila. Už desítky žen se ho pokusily využít a zvýšit si románkem s přitažlivým milionářem sebevědomí. Tohle bylo vlastně to samé v bleděmodrém.

Ať už svým výmyslům věřil nebo ne, připadal si jako v pasti – nedokázal se touhy po ní zbavit, byla to závislost tvrdší než jakákoli droga, opojnější než alkohol. Musel Coreen mít, potřeboval ji k životu jako vzduch a logické argumenty nebo mravní zásady ho od té touhy nikdy nemohly osvobodit. Kdyby ji býval po návratu zastihl doma, klekl by na kolena a prosil o odpuštění. Pokud by mu odpustila, zůstal by ještě chvíli na kolenou a požádal by ji o ruku.

Ale ona byla pryč – co když to byl osud, který mu dával ještě jednu šanci se pořádně rozmyslet, než udělá nějaký neuvážený krok? Byla pryč, a na Teda zase začaly dotírat strach a pochybnosti.

A žárlivé představy, neodbytné jako hejno bzučících much. Po koncertě ji Barney odveze domů a Coreen si bude za dveřmi, než se rozloučí, chvíli lámat hlavu, jestli ho má pozvat dál. Nakonec sebere odvahu a zeptá se, jestli by neměl chuť na šálek bylinkového čaje nebo výborné cappuccino z toho hypermoderního kosmického přístroje, co se Sandy koupili do kuchyně krátce předtím, než se vrátili do Jacobsvillu. Barney odpoví, že velmi rád, a zatímco ona bude cinkat šálky v kuchyni, posadí se na ten gauč, kvůli kterému se se Sandy málem pohádali ohledně barvy potahů, on si však rafinovaně sladěných tónů obýváku ani nestihne všimnout. Když se za pár minut Coreen usadí vedle něj, nohu přes nohu, osmělí se a… Představa, že se pod lem jejího trička dobývá jiná ruka než jeho, ho přiváděla do agónie. Bude s Barneym také tak povolná jako s ním? Pokud ji poháněl chtíč, proč by ho nemohla ukojit s někým jiným než s ním samým? Zatočila se mu hlava, když si vzpomněl, jak ho prosila, aby si ji vzal celou…

Znovu sáhl po lahvi a dolil si sklenici téměř po okraj. Potřeboval přece v něčem utopit vzpomínku na ty omámené, zamlžené oči, kterými ho hypnotizovala, když se jejich rty málem dotýkaly, ale chybělo ještě pár zoufale sladkých a nekonečných milimetrů… Chtěl utopit vzpomínku na ty její slastné, zajíkavé vzdechy, když tak jemně, dráždivě třel její korálové bradavky, ale ty svůdné, zvuky k němu doléhaly odkudsi z hlubin a opakovaly se stále dokola jako přeskakující gramofonová deska.

Proklínal se teď za to, jak ji od sebe odstrčil a zbaběle utekl. Jenže ať před ní ujel kamkoli, stejně ji vždycky vezl s sebou jako svůj stín. Nebylo kam se schovat, a pokud strčil hlavu do písku, vzpomínky ho začaly rozleptávat zevnitř.

Nedávalo to smysl. Nic v jeho životě už nedávalo smysl. Sen o poklidné staromládenecké existenci, na které si tak zakládal a kterou tak úzkostlivě střežil, se mu rozpadal pod rukama, ještě tu však nebylo nic určitého a hmatatelného, čím by jej nahradil.

Zíral na poloprázdnou karafu. Kolik drinků už v sobě měl? Jeden? Dva? Nebo byly tři? Přestal to počítat – důležité bylo, že se začínal cítit lépe, ačkoli nevěděl proč a smysl ve svém počínání nespatřoval žádný.

Sandy ho asi za hodinu našla s hlavou položenou na stole, vzor letokruhů jeho starožitného stolu otlačený na tváři.

„Ach ty chudáčku,“ zamlaskala znepokojeně a odnesla láhev zpátky do baru. „Ty prostě nepovolíš ani o píď, viď?“

„Ona mě opustila,“ zasténal neartikulovaně, jako by mluvil z nejhlubšího spánku či z deliria.

„Ne, ty jsi opustil ji,“ opravila ho, jako by ho uznávala za schopného komunikace. „Ona tě miluje.“

„Ne, to není pravda,“ odpověděl a nepříliš koordinovaně před sebou zašermoval pravou rukou. „Nikdy mě nemilovala. Je moc mladá, aby věděla, co to je.“

„Láska nezná věkové hranice,“ namítla Sandy. „Milovala tě celá ta léta, navzdory tomu, žes ji od sebe jen odháněl. Nejdřív jsi ji dohnal ke sňatku s Barrym. Teď to nejspíš bude Barney. Zničí si život. Promarní ho s jinými muži, ačkoli ve skutečnosti chce na celém světě jenom tebe, prošedivělého starého mizeru.“

„Proboha, já jsem na ni ale opravdu moc starý,“ naříkal. Najednou zněl jeho projev souvisleji, jako by pro něj bylo mnohem snadnější odříkávat svou starou omletou písničku. „Nemůžu si ji vzít, natožpak s ní mít děti! Copak nechápeš, že by mě měla brzo dost? Zjistila by, že měla jen popletenou hlavu dívčími sny a že manželství se starým páprdou je nuda! Za pár měsíců by se začala ohlížet po někom mladším a pružnějším a mě by to zničilo. Neměl bych sílu nechat ji, ať si jde!“

Svraštila čelo a snažila se srovnat si ta jeho opilecká vyznání nějak v hlavě. Uvědomoval si vůbec, co z té jeho tirády vyplývalo, s čím se jí svěřoval?

„Tede?“ pobídla ho jemně. „Ty o Coreen ve skutečnosti stojíš?“

Vzal hlavu do dlaní. „V životě jsem žádnou jinou nechtěl,“ vzlykl opile. „Od chvíle, kdy jsem ji poprvé viděl u nich v krámě v té staré košili a šortkách, mně byly všechny ty dámy z lepší společnosti, se kterými jsem se ukazoval na večírcích, úplně ukradené. Chtěl jsem Coreen tak strašně, jako žádnou jinou ženu, z celého srdce, vedle sebe, v náruči, v posteli…“ Ztěžka vzdychl a zabořil se tváří do stolu. Sandy, stojící nad ním, nevěřícně lapala po dechu: proboha, vždyť on Coreen miloval celou tu dobu!

Nevěděla, co si počít. Dělat těm dvěma složitým případům amorka už párkrát skončilo fiaskem. Na druhou stranu, mohla snad s klidným svědomím přihlížet, jak Ted ničí život sobě i její nejlepší kamarádce? Musela se aspoň pokusit to změnit! Ale jak?

Ráno moudřejší večera, řekla si. Momentálně ji nenapadal žádný lepší skutek než Teda napůl odvést, napůl odtáhnout na gauč a donést z jeho ložnice přehoz na postel, kterým ho přikryla.

„Jestli nic neuděláš, budeš toho litovat,“ pohrozila mu ještě, ačkoli už upadal do bezvědomí.

A litoval i svého alkoholového extempore, jakmile se uprostřed noci probudil s hlavou jako střep. Kromě toho ho bolel každičký sval, jako by z Nassau přivesloval, a žaludek měl jako na vodě. Odvlekl se z posledních sil do své studené a prázdné postele, kde zůstal až do druhého dne.

Když pozdě dopoledne vstal a vypil nechutný rozpustný lék, neutralizující příznaky kocoviny, byl zase ve formě. Necítil se sice jako rybička, ale byl aspoň sám sebou. Včerejší fňukání musí hodit za záda, rozhodl se. Ty nevítané emoce musí zvládnout, a ne je ventilovat před Sandy. Když přišel do kuchyně, připravovala se s kávou v ruce nad nějakými lejstry na jakési pracovní jednání a Ted si sedl naproti ní. Nasadil sebejistý, svěží a odpočatý výraz, jako by se právě vrátil z dovolené a svět byl jeden velký rozkvetlý růžový sad.

„Mám dneska odpoledne nějakou práci ve Victorii,“ informovala ho. „Jestli se zdržím déle, přespím nejspíš u Coreen.“

„Posluž si, jak je libo.“

„Nechceš jí něco vzkázat?“ Pohlédl jí zpříma do očí. „Ne.“ Opřela se pohodlně o opěradlo židle a založila ruce na prsou. „Už jsi s tím svým vznešeným odříkáním promarnil dva roky života, svého i Coreenina,“ řekla mu bez servítků. „Barney je obyčejný, povrchní kluk, se kterým nemá nic společného. Nejspíš by jí nikdy neublížil tak jako Barry, ale byla by s ním zrovna tak nešťastná. Představ si, že se hrne rovnou do dalšího špatného manželství.“ Nechávalo ho to zřejmě chladným. „Je to její život. Za svoje chyby si zodpovídá sama.“

„Ty jsi její největší chyba,“ vykřikla a položila s bouchnutím hrnek na stůl. „Nikdy nikoho jiného nemilovala a myslím, že ani nikdy nebude, není toho schopná. A od tebe se nedočkala ničeho jiného než odmítání, zlomeného srdce a krutostí.“ Vstala a hněvivě mu pohlédla do očí. „Někdy mě mrzí, že jsem se s ní vůbec spřátelila. Kdybychom se my dvě nepotkaly, možná by jí to ušetřilo spoustu trápení.“

Chladně se střetl s jejím rozzlobeným pohledem. „Nemáš právo se plést do mého soukromého života, ani do Coreenina.“

„To nemám vůbec v úmyslu,“ odvětila. „Ani mě nenapadne vám dělat dohazovačku, na to se spolehni. Ale ty bys měl zase zvážit, jestli by ses neměl držet od Coreen v uctivé vzdálenosti, dokud se nějak nedá dohromady po tom, co za poslední roky prožila.“

Sklopil oči, jako by intenzivně pozoroval cosi na svém talíři.

„To byl můj záměr od samého začátku.“

„Výborně. Možná se nakonec v Barneym mýlím. Možná ještě bude to nejlepší, co Coreen v životě potkalo.“

Sevřel svůj šálek tak pevně, až mu zbělely klouby na rukou. „Jo, možná jo.“

Sandy ho ještě chvíli pozorovala, neviděla však smysl v dalších hádkách. Svůj život si její bratříček opravdu bude muset vyhrát nebo prohrát sám za sebe. Když odcházela, ještě tam seděl, skřípal zuby a očima provrtával desku stolu.

Coreen ve Victorii Barneyho opravdu objevila. Nebo spíš on objevil ji. Potkali se jednoho dne v místním bufetu, kam šli původně oba dva za jediným účelem – rychle se najíst. Zaradovala se, když uviděla známou tvář, a Barney zrovna tak. Hned si domluvili, že se sejdou a něco podniknou. Dobře se na první schůzce bavili a vídali se od té doby čím dál častěji.

Ten den, kdy měla Sandy práci ve Victorii, opravdu přišla ke Coreen přespat. O Tedovi se před svou kamarádkou nezmínila, zato Coreen jí začala živě vyprávět o Barneym. Prý je s ním báječná zábava, mají společné zájmy a ona nechce jen vzdychat sama doma. Rozhodla se prý, že milovat Teda by ji zabilo, pokud by s tím neskoncovala, a tak byla připravena hodit minulost za hlavu a začít nový život.

Snažila se, avšak Sandy její hrdinskou přetvářku snadno prohlédla – jinými slovy, viděla jí až do žaludku a dobře věděla, že Coreen se jen snaží zakrýt svou depresi. Mohla jen doufat, že její bratr ví, co dělá. Možná právě ztratil poslední příležitost být šťastný. Přála ale štěstí i Coreen. Možná jí je s Barneym opravdu dobře a trochu péče a přátelské pohody si určitě po tom všem zaslouží.

Kamarádství mezi Coreen a Barneym však nikdy nemohlo přerůst v lásku, na čemž se naštěstí oba dva dobře shodovali. Těšila je vzájemná společnost, ale oběma bylo jasné, že nic víc čekat nemohou. A nešlo jen o to, že Coreen v koutku duše ještě stále myslela na Teda. Barney potkal ženu, do které se na první pohled zamiloval, ona však byla vdaná. Neměl momentálně žádnou naději, že by jeho lásku opětovala, a právě to ho sblížilo s Coreen: oběma zmítaly city, které nikdy nemohli vyjádřit ani naplnit, a tak si rozuměli i beze slov.

Stali se z nich tedy spojenci a zlomené srdce bylo ve dvou snesitelnější. Navíc je bavily stejné filmy, a tak chodili v pátek večer společně do půjčovny a pak se u Coreen doma dívali na velké hvězdy stříbrného plátna, chroustali popcorn a popíjeli kolu.

Sandy byl jejich nový páteční rituál sympatický a ta dětinská nevinnost ji až dojímala. Často pak trávila večer před obrazovkou s nimi a také se s Barneym rychle spřátelila.

„Trávíš poslední dobou ve Victorii hodně času,“ poznamenal jednou v pátek odpoledne Ted. „Co tě tam tak láká?“

„Coreen, samozřejmě. A taky Barney.“

Viditelně ztuhl. „Barney?“

„Někdy se s nimi u Coreen dívám na filmy,“ objasnila mu se špatně utajovaným zadostiučiněním. „Jsou poslední dobou pořád spolu a v pátek večer je domácí kino.“

Dusno v místnosti by se v tu chvíli dalo krájet. V Tedově ocelově modrých očích, připomínajících zatažené nebe před bouřkou, se nebezpečně zablýsklo. „Oni spolu spí v mém vlastním bytě?“ zaburácel.

„Prosím tě, posloucháš se vůbec, co říkáš?“ opáčila Sandy klidně. „Opravdu si myslíš, že se Coreen hned vrhá s každým do postele? A kromě toho, tebe se to přece netýká, ne?“

Ted však byl úplně zaslepený žárlivostí a nedokázal o tom jasně uvažovat. Hlavou mu zase kroužily ty nejdivočejší a nejabsurdnější představy Coreen s Barneym na jeho gauči.

„Ty opravdu nechápeš, jakých surovostí se Barry vůči ní dopouštěl?“ peskovala ho jeho sestra. „Myslíš si snad, že vede promiskuitní život po tom, co zkusila? Nevíš, že ji cokoli intimního děsí?“

„Se mnou tedy ne,“ odsekl. Vyklouzlo mu to z úst, než si stihl rozmyslet, co říká, a odhalil tak sestře víc než měl v úmyslu.

Vypoulila oči a obloučky jejích obočí se zavlnily v nesouhlasném údivu. Otevřela ústa, ale jen na prázdno zalapala po dechu.

„Nespal jsem s ní, jestli tě to zajímá, takže si vyprošuju ty nesouhlasné pohledy,“ zasyčel s kyselým úsměvem. „Ještě pořád mám svoje zásady.“

„Ale ty intimnosti sis s Coreen stejně mohl ušetřit,“ vypravila ze sebe.

„Ona mě taky mohla ušetřit,“ opáčil.

Trochu povolila.

„Promiň, ale ty zřejmě nevíš, co jí děláš? Myslíš si, že jí prokazuješ nějakou vznešenou službu a trápíš ji pro její vlastní dobro?“

Odvrátil se.

„Ty si nepamatuješ, jaké to bylo, když jsme byli malí?“

„Pamatuju, velmi dobře, ale ty asi ne,“ odtušila příkře. „Matka tátu nikdy nemilovala, ani před svatbou ani po ní. Zamilovala se jen do jeho životního stylu, do jeho majetku. Nechtěla ani nás, protože jsme do jejích představ sladkého života nezapadali. Prakticky ji donutil mít děti, protože do nich byl sám blázen.“

„Ne, když se brali, tak ho milovala,“ trval Ted zdrceně na svém. „Jinak by se s ní táta přece neoženil.“

„Tomu přece sám nevěříš. Jen tu lež používáš jako zbraň proti Coreen, aby sis ji udržel od těla. Je to falešná záminka, proč nedat Coreen, co chce, proč si nevzít, po čem sám toužíš.“

Neodpovídal. Po jeho tváři se přelévala směs bolesti a zmatku.

„No tak, vyklop to,“ pobídla ho náhle. „Pojďme si to vyříkat na rovinu. Co je ten skutečný důvod?“

Střílela od boku, ale zřejmě se trefila, protože Ted celý zbledl. Za jeho věčnými výmluvami tedy muselo ještě něco být!

„No tak, mluv!“ poroučela mu.

Zaťal zuby.

„Barry mi řekl, že se zamilovala jen do mých peněz a o nic jiného jí nešlo. Když zjistila, že je nedostane, změnila strategii a rozhodla se smířit s jeho menším, ale pořád ještě slušným majetkem.“

„A ty jsi byl takový osel, žes mu na tu špínu skočil. Spolkl jsi to i s navijákem.“

„Znělo to pravděpodobně. Vždyť se na mě podívej,“ mumlal zahanbeně. „Jsem o šestnáct let starší. Barry tvrdil, že spolu vypadáme směšně, že se nám lidé na ulici smějí. Obstarožní seladon a nevinná naivka.“

„Barry na tebe žárlil a zneužil tvého slabého místa,“ řekla smířlivě. „Nemůžeš tomu ale doopravdy věřit, Tede. Aspoň ne teď, s odstupem, když víš, co všechno se mezitím stalo.“

Odstrčil kávu z dosahu svých nervózních prstů, které bubnovaly po šálku, a rezignovaně se opřel. „Už se mi přece jednou něco podobného stalo,“ připomněl jí. „Když mi bylo šestadvacet, málem jsem se oženil s Edií.“

„Ano, já vím,“ přitakala Sandy. „A pak jsi zjistil, že už se vytahuje před kamarádkami, co všechno si koupí, sotva tě dostane do chomoutu a v peněžence bude mít novou kreditní kartu. Nevím, jak jsi té potvoře mohl vůbec naletět.“

Suše se zasmál. „Já taky ne. Dobrá, máš pravdu. Coreen chce mě, ne moje peníze, to vím. Ale chtít nestačí. Možná se podvědomě snaží jen získat zpátky sebedůvěru, kterou ztratila, když jí Barry namluvil, že je frigidní.“

„To se nedá vyloučit,“ připustila. „Pak by pro ni byl Barney možná ten pravý.“

Tvář mu ztuhla. „Aspoň věkem je jí blíž než já.“

„Ano, to je,“ souhlasila. „A moc dobře si rozumějí, opravdu si padli do oka. On je k ní tak něžný a pozorný, pravý opak Barryho. Vodí ji do společnosti, kupuje jí květiny a dokonce jí uvaří, když je unavená. Hodný kluk.“

Cítil, jak se mu svírá žaludek. Dosud, aspoň když uvažoval racionálně, a ne v záchvatu žárlivosti, si z těch střípků, které zaslechl od Sandy, mohl poskládat docela neškodnou skládačku – měl pocit, že Barney je pro Coreen cosi jako vrba, do které se může vymluvit, kamarád, u kterého si ani neuvědomuje, že je to také muž. Teď si najednou nebyl tak jistý.

„Ano, asi máš pravdu,“ vypravil ze sebe navzdory pocitu, že se dusí.

„Jsem ráda, že ses rozhodl ji nechat být, Tede,“ řekla jemně. „Pokud nemáš co jí nabídnout, je to slušnost. Postavila se konečně v životě na vlastní nohy. Když nejsi v dohledu, je to úplně jiná žena.“

„Jak jiná?“ zeptal se nedůvěřivě.

„Je šťastná,“ odpověděla prostě.

Vstal a beze slova odešel z místnosti. Sandy sledovala jeho shrbená záda se špatným svědomím. Pokud Coreen svůj nezájem jen předstírala, pokud Teda ještě stále milovala, pak jí Sandy nechtěně možná právě pošlapala štěstí.

Byla neděle. Coreen zašla s Barneym do kostela a pak ho vyprovodila na letiště na dvoudenní služební cestu. Byt byl teď velmi tichý. Chvíli surfovala po televizních kanálech, nemohla však najít nic, na co by se opravdu chtěla dívat.

Zazvonění zvonku bylo téměř vítané vyrušení, ale čekat něco více než podomního obchodníka s nějakými nepotřebnými nesmysly nebo nějakou nudící se sousedku, která dostala chuť si popovídat nad šálkem kávy, nemohla. Ani na jedno vlastně neměla Coreen náladu.

V džínsech a tričku, bosá, se za nespokojeného mumlání vypravila ke dveřím a vykoukla kukátkem na chodbu. Ruka, kterou se chystala sundat bezpečnostní řetěz, jí zkameněla. Před ní, za vypouklým, zkreslujícím sklem kukátka, se vznášela Tedova zakaboněná tvář v životní velikosti a originálním provedení. Pevně zavřela oči, jestli ten přízrak přece jen nezmizí, a opřela se o dveře, protože se jí podlomila kolena. Srdce jí bilo na poplach.

„Otevři dveře, Coreen,“ nařídil jí, jako by jí přišel udělat domovní prohlídku.

„Jak vůbec víš, že jsem doma?“ obořila se na něj. „Mohla bych být pryč!“

„Očividnější doma, takže otevři,“ dožadoval se znovu.

Vzdychla. Měla držet jazyk za zuby a dělat mrtvého brouka, ale na to už bylo pozdě.

Sundala řetěz a neochotně pootevřela dveře. „Tak pojď dál,“ pozvala ho nepříliš pohostinně. „Koneckonců je to tvůj byt, já jsem tu jen nájemnice.“

Zavřel za sebou a následoval ji do obýváku, kde si sundal smetanově bílý stetson a položil ho na pult domácího baru. Měl na sobě oblek a kravatu, které působily velmi formálně. Očima mimoděk spočinul na jejích drobných bosých nohou a stěží potlačil něžný úsměv. Nové džínsy, které na ní ještě neviděl, jí padly jako ulité, a vytahané tričko, propagující turistický ruch v Texasu, na ní vypadalo velmi sexy, nejspíš proto, že bylo málem průhledné.

„Jak se máš?“ zeptal se, jako by byl její starý známý, který se jen nezávazně zastavil na kus řeči, protože měl náhodou cestu kolem.

Posadila se na boční opěradlo velkého polstrovaného křesla. „Jak vidíš,“ opáčila stejně nenuceně, ačkoli jen stěží ovládala hlas, aby se jí nechvěl.

Přehlédl očima rozlehlou místnost. Nebyly v ní téměř žádné známky, že tu někdo bydlí. Byla tu Coreen, zatím po sobě však nezanechala žádné stopy.

„Jak vidíš, nábytek jsem ti nerozštípala sekerou, ani jsem do něj nevyryla nápisy,“ poznamenala. Očividně si jeho zvědavý pohled špatně vyložila.

„Takže v pátek v noci se nekonají žádné řecko-římské zápasy s Barneym na mém gauči?“ odtušil s takovou dávkou jedu v hlase, jaké byl vůbec schopný.

Zvedla hrdě bradu.

„Můžeme se klidně dívat na filmy u Barneyho, jestli ti vadí, že sem chodí,“ opáčila.

Jejich pohledy se střetly, jako by o sebe zacinkala ostří kordů, Coreen se však už nenechala snadno zahnat na útěk. Za těch pár týdnů od Barryho smrti se jí podařilo znovu nalézt ztracenou sebedůvěru a postavit se pevně na vlastní nohy. Ted navzdory svému žárlivému hněvu pocítil také cosi jako pýchu.

„Je mi ukradené, co s Barneym děláš,“ řekl.

Jako by to nevěděla i bez říkání! Klidně se jí vypařil ze života a vyrazil si s Lillian na výlet.

Vypadal ale vyčerpaně, vůbec ne jako záletník, který se nedávno vrátil z dalšího dobyvatelského dobrodružství. Tváře měl propadlé a kolem očí i úst se mu rýsovaly nové vrásky.

„Vypadáš unaveně.“ V jejím hlase mimoděk zazněla něha.

Ted se ošil, jako by mu někdo šlápl na kuří oko.

„Ach ano, já vím,“ vzdychla ztěžka. „Ty nesneseš, abych se o tebe starala. Tak promiň, že jsem něco řekla.“

Strčil ruce do kapes svých drahých značkových kalhot a popošel k oknu. Byl zatažený letní den, ve vzduchu visel vlhký opar a mraky na obzoru slibovaly déšť.

„Proč jsi přijel, Tede?“ zeptala se po dlouhém, napjatém tichu.

Zůstal stát zády k ní, jako by pozoroval cosi důležitého kdesi v dáli. „Chtěl jsem vědět, jestli jsi v pořádku.“

Raději se zdržela výkladu, aby se zase šeredně nezmýlila.

„Ano, jsem v pořádku. Mám dobrou práci, poznávám nové lidi, nové přátele. Nepotřebuju tu rentu od Barryho. Umožňuje závěť, abych ji odmítla a věnovala ty peníze na dobročinné účely?“

Zamračeně se k ní obrátil. „Taková gesta vůbec nejsou potřeba,“ řekl chladně.

„Není to gesto. Já opravdu nechci Barryho peníze. Nikdy jsem o ně nestála.“ Usmála se, když viděla, jak zaraženě se tváří. „Zklamala jsem tě? Bylo pro tebe pohodlnější si myslet, že jsem zlatokopka, která si ho vzala pro peníze?“

Nereagoval. „Na to, že bys je odmítla, se nicméně v závěti asi nemyslelo. Pak asi zůstanou ležet ladem.“

Pokrčila lhostejně rameny. „Dělej si s nimi, co chceš, ale já s nimi nechci mít nic společného. Nebýt táty, stejně bych si Barryho nikdy nevzala. Obětovala jsem se, ale aspoň k něčemu to bylo – táta měl zdravotní péči, jakou potřeboval.“ Polkl.

„Proč jsi nepožádala o pomoc mě?“ vypravil ze sebe.

Udiveně zvedla obočí. „To by mě v životě nenapadlo!“

„S tvým otcem jsem se přátelil i obchodoval,“ odpověděl. „Udělal bych pro něj, co by bylo v mých silách.“

Uhnula pohledem. Před očima se jí míhaly dávné výjevy a rozhovory.

Ted vycítil, že se jí cosi honí hlavou, a přistoupil o pár kroků blíž k ní. „Ty přede mnou ještě něco tajíš?“

Chvíli mu váhavě hleděla do očí. „Barry mě varoval, abych tě o žádnou finanční pomoc nežádala. Řekl, že jsi mu navrhl, aby si mě vzal, protože jsi chtěl ode mě mít pokoj. Prostě se pojistil, aby mě ani nenapadlo za tebou jít.“

Rozčileně vydechl. „Proboha, tak proto tedy,“ hlesl zdrceně.

„Ale ani kdyby nebylo Barryho čachrů, Tede, nešla bych za tebou,“ pokračovala tiše. „Dal jsi mi jasně najevo, že o mě nestojíš. A když jsme se přece potkali…“

„Když jsme se přece potkali, nikdy jsem ti neudělal nic dobrého, já vím,“ dokončil za ni. „Barry mě měl omotaného kolem prstu. Nechtěl mě k tobě pustit a podařilo se mu to. Namluvil mi, že mě nenávidíš.“

Zvedla oči právě včas, aby zahlédla v jeho tváři lítost, kterou v něm ty vzpomínky vyvolávaly.

„Nikdy jsem ale nic takového neřekla,“ namítla jemně.

„Opravdu ne?“ Trpce se zasmál. „Barry tvrdil, že sis ho vzala jen kvůli tomu, že jsi věřila, že má ještě víc peněz než já.“

DESÁTÁ KAPITOLA

Trpce se usmál, když viděl, jak se tváří. „Ano, já vím,“ zamumlal. „Vždycky jsem uvěřil těm nejhorším pomluvám o tobě… ale on dal všem těm výmyslům tak logickou, pravděpodobnou formu. Dva roky mě krmil jednou lží za druhou a já mu na ně na všechny skočil.“

Rozpačitě si přihladila tričko na bocích a uhnula pohledem. „Nebyly to jen lži,“ vzdychla. „Řekl ti, že jsem frigidní, a to je pravda.“

„Se mnou určitě ne.“

Vzpomínka na ty slastné chvíle, ve kterých k němu Coreen rozhodně nebyla chladná, v něm znovu rozechvěla strunu vzrušení.

Zahleděla se mu do tváře, jako by ji cosi trápilo. „Na vztahu mezi mužem a ženou je přece víc než pár polibků, to dobře víš. A já jsem v posteli ze svého manžela udělala trosku – byla moje vina, že se nikdy na nic nezmohl, když jsme to zkoušeli…“

Jeho tvář napjatě strnula. „Co tím chceš říct, že se nikdy na nic nezmohl? Promiň, ale to snad nemyslíš úplně doslova?!“

Zadívala se do země a cítila, jak se jí po tváři rozlévá ruměnec studu.

„Coreen?“ Jeho tón byl měkký, trpělivý. Nechtěl ji vyděsit. Nemohl však uvěřit bizarní skutečnosti, která se před ním začínala rýsovat. „Myslíš to doopravdy, že jste s Barrym nikdy…“

Sklopila oči, jako by se tak před ním mohla schovat, a nejradši by se byla propadla do země. „Ano, doopravdy,“ zašeptala přiškrceně. „Prostě jsem jako žena nebyla dost přitažlivá a vzrušující, aby…“

„To snad není možné!“ Jeho hlas zněl pobaveně, ačkoli se jí vůbec nechtěl posmívat ani se jí nijak jinak dotknout – představa, že by mohla být ještě panna, v něm však vyvolávala až bujaré veselí. Poklekl vedle jejího křesla, tak blízko, že viděla jen jeho tvář a ty průzračně modré oči, rozjasněné údivem. „Zopakuj mi to prosím tě ještě jednou: Barry se s tebou nikdy nemiloval od začátku až do konce?“

„Do konce?“ Byla tak zmatená rozpaky, že ani pořádně neslyšela, co jí říká.

Zopakoval jí to tedy srozumitelnějšími, mnohem lidovějšími slovy.

Zrudla až po kořínky vlasů a vyskočila. „Proboha, Tede, nech toho!“ okřikla ho.

Ted se však mrštně postavil spolu s ní, chytl ji a pevně objal dřív, než stihla utéct. Tvář, která jí před několika málo okamžiky skrz kukátko připadala tak zasmušilá a vážná, nyní zkrásněla vzrušením. Sevřel ji pevně v nadloktí a jemně s ní zatřásl. „No tak, řekni mi to ještě jednou, když mi dělá tak dobře to slyšet!“ naléhal na ni a jeho tělem se rozlévaly nové a nové vlny touhy.

„Tak dobře, dobře!“ vykřikla, jen aby od něj už měla pokoj. „Ne, nemiloval se se mnou až do konce, nikdy jsme to nedělali, ať tomu říkáš, jak chceš.“ Zdálo se, že se jí ulevilo, když ta slova dostala z úst.

Chvíli jí fascinovaně hleděl do očí, kterýma před ním marně uhýbala, a nezmohl se na slovo. Když se konečně probral z šoku a začal tu informaci vstřebávat, celý ožil vzrušením. Shlížel na Coreen s rozpačitou něhou.

„Takže ty jsi ještě panna,“ vypravil ze sebe nakonec.

Probodla ho vzpurně očima. „A co má být, není to nakažlivé,“ odsekla.

Zdálo se, že je to pro něj navzdory zjevné radosti přece jen silné kafe. Zaklel, pustil ji a začal přecházet po místnosti. Bylo toho na něj moc. Coreen nikdy neměla muže. Byla vdaná, zneužívaná, bitá, ale nikdy nenaplnila manželský svazek s Barrym. Byla počestná, v každém slova smyslu.

Přejel si hřbetem ruky po čele, na kterém vyvstávaly krůpěje potu.

„Co na tom záleží?“ zeptala se nakvašeně. „Na někoho, kdo se mnou nechce mít nic společného, strkáš nos do mých docela soukromých věcí, nezdá se ti?“

„Ty nic nechápeš, viď, Corrie,“ hlesl tiše, aniž se k ní otočil.

Ne, nechápala. „A co mám podle tebe pochopit?“ pobídla ho k odpovědi.

Sevřel ruce, zastrčené v kapsách, v pěst. Stálo ho hodně přemáhání, aby ovládl touhu, která ho poháněla ve slabinách jako ostruhy. Měl chuť ji zahrnout něžnostmi, vzít si ji teď a tady, vynahradit jí všechno, na co léta marně čekala a o čem snila.

Pokud však nechtěl způsobit ještě větší zmatek, musel si zachovat chladnou hlavu. Zdlouha se nadechl a vyhlédl kamsi z okna. „Promiň, že se ti pletu do soukromí, ale je to důležité. Opověz mi: co cítíš k Barneymu?“ Ohlédl se na ni přes rameno. „A prosím neříkej mi, že mi do toho nic není – to by bylo příliš lehké.“

„Ne, není,“ řekla. „Ale když to chceš vědět, jsme přátelé. Baví nás stejné věci.“

„Takže do něj nejsi zamilovaná?“

S potěšením by Tedovi namluvila, že je do Barneyho zamilovaná až po uši, ale nestihla včas uhnout očima a nikdy by se jí nepodařilo zalhat dost věrohodně.

„Mám ho ráda, je sympatický,“ řekla vyhýbavě. „Ale na lásku nejsem připravená,“ dodala odhodlaně. „Mám za sebou jedno katastrofální manželství, a to mi zatím stačilo.“

„Ano, já vím, a nejenom to…“ Dlouze vydechl a zadíval se na ni, jak vzdorovitě, se vzpřímenými zády sedí na opěradle křesla, tak dojemně půvabná ve svém bojovném rozpoložení. „Mám ale ještě jednu otázku: jsi šťastná, Corrie?“

„Prosím tě, kdo je dneska šťastný?“ Mávla nad jeho otázkou cynicky rukou, to gesto však nepůsobilo přesvědčivě. Bylo mu jasné, že ve svém srdci skrývá mnohem víc samoty a smutku, než je ochotná ukázat světu. Odhrnula si pramen vlasů za ucho. „Můžu snad říct, že jsem spokojená.“

„Spokojená?“ Takové vlažné, bezobsažné slovo. Nehodilo se k někomu jako Coreen, k ženě, která kdysi vyzařovala štěstí a krásu, dokud se neobjevil Barry a neudělal jí ze života peklo. Ted dobře věděl, že on sám k jejímu štěstí také nijak zvlášť nepřispěl. Všechny ty roky se staral jen o sebe, o to, aby mu někdo nezlomil srdce. Neuvědomoval si, kolikrát při tom zlomil srdce jí, kolikrát k ní byl bezohledný a krutý.

„Určitě jsi mi to všechno, co se mezi námi stalo, musela mít často za zlé,“ řekl stísněně. „Nedivil bych se ani, kdybys mi vyčítala, že jsem tě vehnal Barrymu přímo do náruče.“

„Nelichoť si, že jsi pro mě tak důležitý. Za svůj život jsem zodpovědná jen já sama, a pokud udělám chybu, nezbývá, než abych za ni zaplatila. Nemám potřebu svádět své problémy na jiné.“

Přejel nervózními prsty po hladké desce baru. „Ano, já vím, jsi samostatná. To jsem si o sobě také až donedávna myslel.“ V jeho očích se usadila jakási zvláštní nostalgie. „Ale možná jsem se mýlil.“

„Ty? Ale vůbec ne, ty nikoho nepotřebuješ.“ Zasmála se. „Ty si přece naprosto vystačíš.“. Prudce se k ní otočil. „Nemám nikoho než Sandy.“ Jeho hlas byl tlumený, ale naléhavý. „Nikoho jiného. A až se vdá, zůstanu sám se svými vznešenými zásadami a se svým rádoby čistým svědomím. Myslíš, že mě to bude za dlouhých nocí hřát, Corrie? Myslíš, že nebudu ve tmě toužit po ženě v náruči?“

To pomyšlení ji vůbec nedojímalo. „Ty přece nemusíš být v posteli sám, když nechceš. Můžeš velmi snadno dostat jakoukoli ženu.“

Zvedl jedno obočí. „Dostat, to ano. Nezapomínej, že jsem nechutně bohatý.“

„Ano, to ví v Texasu každý,“ přikývla.

Pokrčil rameny. „A právě v tom je problém. V mém věku už si nikdy nemůžu být jistý, co ke mně ženy přitahuje, když se mnou flirtují.“

Znělo to, jako by se chtěl dostat k nějakému závažnému sdělení, ale nemohl sebrat odvahu. Coreen přerušila nepříjemné ticho.

„Nedáš si šálek kávy?“

Změnu tématu přijal vděčně. „Rád. Ale ne moc silné – silného kafe už jsem si dneska užil dost,“ usmál se.

Odešla do kuchyně připravit kávu, celou dobu však vnímala, jak ji z obýváku zamyšleně sleduje. Zůstal v uctivé vzdálenosti, dokud všechno nepřipravila na podnos. Teprve pak jí vyšel naproti ke dveřím a sám odnesl naložený tác na konferenční stolek.

„Včera jsem pekla nějaké cukroví,“ řekla a pokynula rukou k talířku koláčků.

„Jak víš, že jsem na sladké?“ Labužnicky zamlaskal a posadil se na gauč vedle ní. Sundal si sako a kravatu a vyhrnul si rukávy bílé lněné košile. Pár horních knoflíků měl rozepnutých a vypadal chlapecky a nenuceně. Coreen jen stěží zaháněla vzpomínky na to, jak mu knoflíčky sama rozepínala, jak ho pod nimi líbala a laskala jeho rozpálenou, hladkou kůži.

„Kvůli těm vejcím na tvůj oblíbený čokoládový dortík jsi tehdy trochu vyváděl, vzpomínáš?“ řekla žertem.

Zakousl se do koláčku a usmál se. „Jak jsi věděla, že citrónovou příchuť mám ještě radši než čokoládu? Ty jsi mě čekala?“ škádlil ji.

To ji popudilo. „Samozřejmě že ne! Citrónovou polevu mám sama ráda, takže tu arogantní samolibost si klidně odpusť!“

„Ale prosím tě, mé arogantní samolibosti odzvonilo, Corrie. Přišla mě už v životě příliš draho. Mohla bys mi nalít do kafe trochu smetany? A prosím bez cukru.“

Poslechla ho, jako by byla jeho servírka nebo sekretářka, zatímco on si tam seděl jako nějaké veličenstvo a arogantní samolibost z něj vyzařovala na hony. Vzhledem k tomu, že spolu asi kávu v životě často pít nebudou a byl tu jen na návštěvě, se však rozhodla tuto jeho vlastnost velkoryse přehlédnout.

Podala mu porcelánový šálek a sledovala, jak si ho i s podšálkem opatrně pokládá na stehno. Byl tak urostlý, měl tak přirozené, pevné svaly… přistihla se, jak na něj zírá, a rychle zabořila oči do své kávy, jako by chtěla pod černou hladinou zahlédnout cosi velmi důležitého.

„To cukroví jsi opravdu pekla sama?“ pokusil se Ted o nenáročnou konverzační otázku.

Přikývla.

„Poslední dobou ráda čtu kuchařky. Dlouho jsem nedělala žádné moučníky. Táta měl cukrovku, sladké nesměl a já ho před ním nechtěla jíst.“

„Co se mě týče, můžeš péct sladké, kdykoli tě napadne,“ zamumlal s plnou pusou, když si vzal další kousek. „Je to moc dobré.“

„Díky.“ Ukousla miniaturní sousto, ale na jídlo neměla ani pomyšlení. „Jak se má Sandy?“

„Stýská se jí. Stejně jako Shepovi.“

„Přivezla mi ho na návštěvu,“ poznamenala s úsměvem.

„Já vím. V noci pro tebe kňučí.“

Srdce se jí sevřelo lítostí. „Jakmile si pronajmu něco svého, kde nebude moct poškrábat cizí nábytek, vezmu si ho k sobě domů.“

„Existuje snazší způsob. Proč se nevrátíš domů ty?“

Ta otázka ji zarazila.

„Na ranči přece nejsem doma.“

Dopil kávu, odložil šálek na stůl a znovu se pohodlně opřel. Pak si s pohledem upřeným na Coreen rozepnul zbývající knoflíčky na košili. Nemohla spustit oči z rozevírající se látky, která vzápětí odhalila jeho mohutná prsa a ploché břicho, ochmýřené jemnými chloupky.

Pootevřela mimoděk rty a doufala, že Ted neuslyší její zrychlený dech. „Nemám ti ještě nalít kávu?“ zeptala se bezmocně, ale byl to chabý pokus o záchranu.

Pomalu zakroutil hlavou. Vytáhl dolní okraj košile z kalhot a rozepnul si pásek. Vyndal ho z poutek a hodil vedle gauče. Pak si ležérně natáhl nohy před sebe a vyzývavě se na ni usmál.

„Pojď ke mně,“ pobídl ji hlasem měkkým a teplým jako samet.

Oči se jí rozšířily úlekem a srdce jí začalo bít jako o závod. Nebylo fér, že ji zase sváděl a provokoval – nemohlo to dopadnout jinak, než že z ní zase udělá blázna. Spodní ret se jí rozechvěl. Touha se mísila se strachem – ne z milování, ale z toho, že si to Ted zase rozmyslí.

Ten se však zvolna usmíval a koutek úst měl na jedné straně uličnicky zdvižený, jako by mu lichotilo, že mu Coreen nemůže odolat. Tvářil se, jako by si tím byl naprosto jistý a s odmítnutím vůbec nepočítal.

„Máš strach?“ zeptal se jemně. „Budeme to dělat tak zvolna, jak si budeš přát. Nebudu tě nutit do ničeho, co sama nebudeš chtít, slibuju.“

Do očí jí náhle vhrkly palčivé slzy. Pamatovala si příliš jasně, kdy bylo jejich milování naposledy takhle na dosah a jak to dopadlo. „Bavíš se dobře, Tede?“ zeptala se přiškrceně. „Co kdybys mě pro změnu třeba zbil? Možná by to bylo lepší než tenhle výsměch.“ Vstala a rázným tempem se vydala ke dveřím.

On však byl rychlejší. Byla sotva pár kroků od něj, když ji strhl do náruče a přitiskl si její slzami zmáčenou tvář na prsa. Znehybněla. Oči měla zavřené, vdechovala jeho čistou, mužnou vůni a cítila teplo jeho těla, které ji zahalovalo jako plášť.

„Neplač, miláčku,“ zašeptal v těsné blízkosti, až ji jeho rty zalechtaly na spánku. Hlas se mu chvěl a jeho ruce ji svíraly, jako by ji chtěl rozdrtit. „Nezahrávám si s tebou. Teď už vím, co chci. Přísahám.“

„Skončí to tak, jako vždycky!“ vzlykla zoufale a bezmocně ho plácla dlaní do prsou. „Copak nevíš, že už jsi mi ublížil dost? Co ještě chceš?“

Hruď se mu nadzvedla v mohutném povzdechu a chmýří jeho chloupků ji přitom jemně pohladilo po tváři. „Ublížil jsem ti, já vím, ale také jsem ublížil sobě. Bude to znít divně, ale myslel jsem to dobře – i když teď se to může zdát nesmyslné.“ Jemně jí nadzvedl bradu, aby jí viděl do tváře, na které viděl cestičky slz, smutek a vzrušení. „Dobře se na mě podívej, Coreen. Nejsem žádný mladík.“

„Všiml sis někdy, o kolik je Abby Ballengerová mladší, než její manžel?“ zeptala se vážně. Vážný rozhovor jí teď připadal přijatelnější než další hra bez konce.

Ano, té harmonické, nerozlučné dvojice si dobře všiml, i když se před tím snažil zavírat oči, protože to byla fakta, která odporovala jeho teorii. Mezi manželi, kteří spolu byli šťastní už dlouhá léta, byl zhruba stejný rozdíl jako mezi ním a Coreen.

Svraštil čelo. „Ano,“ přiznal. „Šťastné manželství jako to jejich je v dnešní době vzácný úkaz.“

„Mají tři syny,“ připomněla mu. „Jsou spolu od nepaměti a Abby by za Calhouna dýchala.“

„On za ni určitě taky,“ přitakal.

Pohlédla na jeho širokou, dominantní bradu a krásně řezané, svůdné rty. V tom hřejivém objetí se proti své vůli rychle měnila ve vláčnou, poddajnou hmotu, se kterou si mohl dělat, co se mu zlíbí. Nejradši by se podvolila a zůstala v jeho náruči navždy. Nesměla ale zapomínat, že ty krásné chvíle s ním pokaždé záhy skončily, že to nikdy nebylo víc než pár vášnivých polibků, kterých pak vždy litovala a draze za ně zaplatila.

Sklopila oči a pohlédla na jeho prsa. „Můj čas už vypršel, nebo ne?“ zeptala se. Stálo ji velké přemáhání, aby na ně nepřitiskla rty a nezasypala je krátkými, dráždivými polibky.

„Vypršel?“ Neklidně se zavrtěl, jako by četl její roztoužené myšlenky.

„Copak už zase necítíš vinu a nemáš chuť mě odehnat něčím nepříjemným a krutým, co bys mi řekl?“ Tentokrát chtěla mít jasno v tom, co má za lubem. Pokud nechtěl nic víc než sex, zřejmě by ho neodmítla, neměla by sílu. Lepší pravda než falešné sliby. O předehru bez dohry už však nestála.

Stiskl zamyšleně rty a zadíval se přes její hlavu kamsi do dálky.

„Takové věci snad dělám?“

„Měla jsem ten dojem.“

Dlouze, něžně ji pohladil po vlasech a znovu si přitiskl její hebkou, hedvábnou tvář na obnaženou hruď. Z toho doteku se v něm rozlévaly něžné vlnky rozkoše. „Pocitu viny se už asi nikdy nezbavím,“ přiznal tlumeným, hlubokým hlasem. „Neměl jsem dopustit to, co se ti stalo s Barrym.“

„A jak bys tomu mohl zabránit?“ zeptala se trpce. „Obětoval by ses snad kvůli mně?“

„Nebyla by to taková oběť.“ Nejprve jí přitiskl rty na čelo a chvíli tak zůstal, pak pokryl její spánky a oči něžnými polibky. Vzal její tvář do dlaně a palcem pohladil její pootevřené rty. „Slyšíš, jak mi tluče srdce?“ zeptal se zadýchaně.

„Ano… velmi rychle.“

Pomalu, líně sklouzl rukou dolů na její ňadro a vzal ho opatrně do dlaně. „Tobě taky,“ zamumlal jí do vlasů. „Jako o závod.“

Nedokázala by své vzrušení utajit, protože její tělo ji zrazovalo na všech frontách. Chvěla se, celá znachovělá a zadýchaná.

„Pojď ke mně blíž,“ zašeptal jen kousek od jejích úst. „Opři se o mě… tak… celá.“

„Není to nebezpečné?“ špitla. Vzpomněla si, jak ji před lety v otcově krámě poprvé poučil, že sex je nebezpečná hra.

„Ano, je.“ Věděl, že až se v nich obou vznítí plamen vášně, bude velmi těžké si nad ním udržet kontrolu.

Přisunula se o krůček blíž k němu a zajíkla se, když ji sevřel ve svých silných pažích a ona se octla celá v jeho hřejivém objetí. Vyzařovalo z něj teplo a pevnost jako ze skály rozpálené sluncem na břehu moře. Nebylo čeho se bát, ačkoli měla pocit, že vstupuje na neznámé území.

„Až úplně ke mně,“ pobídl ji a sklouzl rukou po jejích zádech až dolů, aby si ji mohl přitisknout na boky a na své vzrušené mužství. „Cítíš, jak moc tě chci? Už to před tebou nechci skrývat.“

Rozprostřenými dlaněmi se mu opřela o holá prsa. Cítila, jak se pod jejími lehkými doteky rozechvívá. Vybavila si ten pocit moci, který už s ním jednou prožila. Mohla s ním dělat zrovna takové věci jako on jí a přivádět ho zrovna tak o rozum.

„Jen mě klidně hlaď,“ vybízel ji zastřeným hlasem a mezi slovy jí při tom laskal rty lehkými polibky. „Vím, že mě zase doženeš k šílenství, ale teď už to nevadí.“

Zvolna opsala rukama malé kroužky na jeho prsou. Ve středu dlaní přitom cítila jeho ztuhlé, vzrušené a horké bradavky. „Líbí se ti to?“ Pohlédla mu do očí, potemnělých slastí. Byl to přesvědčivější důkaz než jeho ujištění.

„Líbí, to přece vidíš.“ Otřel se o ni nosem a zlehka ji políbil. V tichu pokoje se rozléhal jejich přerývaný dech. „Ale ještě víc by se mi to líbilo, kdyby nás už vůbec nic neoddělovalo.“

Coreen blesklo hlavou, že se musela zbláznit, ale už nebyla cesta zpátky. Doufala, že to šílenství je nakažlivé a tentokrát mu s Tedem oba podlehnou. Cítila, jak jí vklouzl pod vyhrnuté tričko a jednou rukou hravě rozepnul sponku podprsenky. Tenké košíčky z chladivého saténu, lemované nahoře krajkou, sjely dolů a její hebká ňadra mu byla vydaná na pospas. Ztopořenými bradavkami se při každém nádechu a výdechu třela o jeho jemně porostlou hruď a dráždila tak sebe i jeho k nesnesení.

„Proboha,“ zasténal a celý strnul, jako by se potřeboval na chvíli uklidnit, než bude mít sílu pokračovat.

Také se přestala hýbat a pohlédla mu do očí, jako by čekala ujištění, že tohle je to pravé.

Rozechvěle vzal její tvář do dlaní a zaklonil ji, aby jí viděl do očí, potemnělých a omámených touhou. Kousl ji jemně do spodního rtu, aby ji přinutil pootevřít ústa a pustit se s ním do dalšího kola milostného zápolení.

Poddala se bez námitek dalšímu dobyvačnému polibku, ve kterém byl Ted zároveň dobyvatelem a zároveň obětí, vtahovanou do svůdných, nepoznaných hlubin. Rukama nedočkavě pátral po jejím útlém těle, jako by se snažil si zapamatovat jeho něžné, pevné obliny, žádné hlazení však nemohlo uhasit požár, který se v ní rozhořel. Pořád nebyl tak blízko, jak ho chtěla mít, pořád ho neměla jako žena muže. Rozedraným hlasem zašeptala, že chce víc.

„Existuje už jen jeden způsob, jak si být blíž,“ odpověděl zadýchaně. „A oba dobře víme, co to je.“

„Ano,“ zasténala táhle. Pevně ho objala kolem ramen a nedočkavými prsty hnětla svaly jeho zad a paží. „Ach prosím, Tede!“

Sklonil se k ní a vzal ji do náruče, jako by hodlal jejích pobídek uposlechnout. Divoké jiskry v jeho očích ji sváděly a děsily zároveň. Na okamžik se zastavil a mlčky se na ni zadíval, jako by žádal o svolení, ačkoli ve svém vzrušení tu otázku nedovedl vyslovit.

Zabořila tvář do jeho teplého hrdla a přitiskla se k němu, aby se přestala chvět. Na všechno by mu řekla ano – chtěla cokoli, co jí mohl dát. Pokud to nemůže být na celý život, bude to aspoň teď a tady.

Paže, kterými ji objímal, se mu chvěly. Touha otřásala jeho tělem jako horečka.

„Aspoň mi udělej dítě,“ zašeptala zoufale. „Jestli mi nemůžeš dát víc, dej mi aspoň to.“

Ta slova jím projela jako další šíp touhy. Cítil, jak se mu vláčně, poddajně přelévá v náruči, jak je připravena přijmout cokoli, co jí dá. Pohled do jejích roztoužených očí ho zasáhl hluboko do srdce.

„Ach, Corrie!“ zašeptal.

„Šokovala jsem tě? Opravdu chci tak moc?“ hlesla bezmocně. „Vím, že se nechceš vázat, ale nic od tebe nebudu chtít, to ti slibuju.“

Nezmohl se na slovo. Přitiskl si ji na srdce a tiše ji houpal, ačkoli potřeboval utěšit spíš sebe než ji.

„Ach Tede, copak ty nechceš dítě?“ Hlas se jí zadrhl. „Vychovávala bych ho, jak nejlépe bych dokázala, a ty bys ho mohl navštěvovat, když bys chtěl…“

Zavřel oči a zasténal. Přitom ji nechtěně sevřel tak, až ji mačkal.

Kousla se do rtu. Ted nehybně stál a držel ji v náruči, jako by oba zkameněli pouhý krůček od naplnění své touhy. Bála se, že ho svou žádostí vyděsila, že teď, když odkryla své karty a odhalila své nejtajnější přání, už její blízkost a intenzitu nesnese. Měla strach, že všechno zkazila, a nevěděla, co dělat.

Přinutila se zpomalit dech a doufala, že jí srdce přestane tak divoce bít. Nedokázala se mu teď podívat do očí. Klesla tentokrát příliš nízko, zapomněla na veškerou pýchu a vydala se všanc. Bude o ni mít ještě zájem? Při svých dosavadních zkušenostech o tom pochybovala.

Zmobilizovala v sobě poslední zbytky důstojnosti. „Prosím tě pusť mě, Tede,“ požádala ho vystřízlivělým hlasem.

Přejel rty po jejích vlhkých, slzami zmáčených očích a přinutil ji je zavřít. Donesl ji ke křeslu a pomalu, opatrně se na něj posadil s ní v náruči, jako by byla nějaký vzácný, křehký klenot.

„Tede?“ opakovala.

Otřel se o ni hladce oholenou tváří, slastně přivřel oči a naslepo hledal její sladká ústa. Byla měkká a poddajná. V okamžiku, kdy je začal líbat, se mu všechny zmatené myšlenky vypařily z hlavy a na jejich místo nastoupila extáze. Nejradši by Coreen celou pokryl polibky.

Položila dlaň na jeho tvář a přejížděla její jemně modelované rysy, jako by se je chtěla naučit nazpaměť. Jeho souměrná krása jí připomínala antickou sochu. Když se dotkla bříškem palce jeho přivřených očí, ucítila, že v nich stojí slzy. Překvapeně sebou trhla, když si uvědomila, jak je rozrušený, a pokusila se od něj odtáhnout, aby mu viděla do tváře.

Klidně se střetl s jejím pohledem a nepokoušel se své pohnutí skrýt. Zdálo se, že se vyznává ze svých citů, že se nestydí za svůj pláč.

„Lež klidně,“ požádal ji zadýchaným hlasem. Svlékl jí přes hlavu tričko, které měla vykasané pod bradou, a nedbale ho odhodil kamsi na podlahu. Zlehka pak objel dlaní kontury jejích oblých, pevných ňader a opatrně se přitom vyhýbal jejímu nedávnému poranění.

V Coreen se tajil dech. Zapomněla na své pochybnosti. Ten okamžik byl nabitý nadějí.

Sklonil se nad ní a s neopakovatelnou něhou ji začal líbat podél dlouhé jizvy, jako by chtěl být balzámem na všechny její bolesti.

Pak se sklonil k její vztyčené bradavce, otřel se o ni a vzal ji do úst. Tak dlouho zkoušel jazykem a zuby její citlivost a tvrdost, až se Coreen zajíkala vzrušením.

„Kdybys měla děti, kojila bys je?“ zeptal se nečekaně.

Zaplavil ji mateřský cit. „Samozřejmě! Vždycky jsem o tom snila!“

Pootevřel ústa a znovu ji nenasytně laskal a sál, až se k němu divoce vzepjala, prsty zabořené v jeho hustých vlasech.

Opět se od ní na okamžik odtrhl, aby se mohl nadechnout. „Víš, asi nebudu ve svém věku tak plodný – už nejsem žádný mladík,“ vypravil ze sebe. „Udělat dítě by mi mohlo chvíli trvat.“

Pokud šlo o Coreen, neměla vůbec nic proti tomu, pokoušet se o potomka třeba opakovaně.

Vzala jeho tvář do dlaní a rozzářeně mu pohlédla do očí.

Vyprostil se z jejího objetí a vtiskl tvář mezi její ňadra. Pomalu, promyšleně ji pak líbal níž a níž, až se zadýchaně zastavil na jejím bříšku.

Teď už křeslo nestačilo. Zvedl ji za ruku a odvedl ji na gauč, kde ji položil a lehl si vedle ní. Jejich nohy se instinktivně propletly.

Položil hlavu na polštář a Coreen se uvelebila na jeho prsou. Slyšela, jak mu tluče srdce, a na spánku cítila závany jeho teplého dechu. Ten okamžik měl v sobě tolik intimity, že ho snad nemohl předčit ani samotný sexuální akt.

„Proč jsi přestal?“ zeptala se opile.

Pohladil ji po zádech až dolů, na hladkou plošinku nad jejím zadečkem. „Přece nebudeme dělat dítě dřív, než se vezmeme, vysvětlil jemně.

Ztuhla. „Ale… vždyť jsi říkal…“

Převalil ji na bok a pohlédl do jejích zjihlých, modrých očí. „Řekl jsem ti přece, že bychom se mohli pokusit o dítě,“ zašeptal. „Neřekl jsem ale, že musí být nemanželské.“

„Ty se ale přece nechceš ženit!“

Slíbal slzy, které jí vhrkly do očí, na tváři úsměv, který v ní vzbuzoval naději. „Ne, to nechci,“ přitakal tiše. „Protože se bojím, že mě budeš mít za chvíli dost a budeš chtít někoho mladšího. Ale s tím se asi budu muset vyrovnat, až to přijde.“

Milujícím pohledem se mu vpila do tváře. „Tak to se načekáš,“ zašeptala. „Zamilovala jsem se do tebe, když mi bylo stěží dvacet. Od té doby jsem tě nepřestala milovat na jediný den. Vzdala bych se kvůli tobě domova, hrdosti, sebeúcty… dala bych za tebe život.“

Tvář mu zjihla. „Ach Corrie…“

„To je dobré, Tede. Já vím, že ty necítíš nic tak silného, jako já,“ pokračovala tichým hlasem. „Ale možná že přesto, až budeme mít děti a ty si je zamiluješ, budeš se mnou šťastný.“

Zaplavovaly ho mocné city, které ho málem dusily, takže nedokázal klidně promluvit. Jemně se dotkl jejích rtů a marně hledal vhodná slova. „Je to pro mě tak těžké,“ začal ztěžka.

S tichým povzdechem mu položila prst na ústa. „Nemusíš mi nic vysvětlovat.“

Uhnul očima a ona měla pocit, že si prohlíží její tělo. „Ta jizva mě mrzí,“ řekla a pohlédla na ni. „Možná časem vybledne.“

„Myslíš snad, že mně vadí?“ zeptal se pobaveně.

„Tede…“

„Tvoje prsa jsou dokonalá,“ zašeptal. „I s jizvou. Pro mě jsi celá dokonalá, odjakživa, od chvíle, co jsem tě potkal!“

Nevěděla, co na to říct.

Prohrábl se zpocenými vlasy, pohlédl na ni a ztěžka vzdychl. „Já už to takhle nevydržím, musím s tím něco udělat,“ vypravil ze sebe a odtáhl se kousek stranou.

Pak vstal a zamířil do kuchyně. Když se za pár minut vrátil, nesl čerstvou konvici kávy. Coreen se mezitím oblékla a čekala ho. Na její tváři se rozhostily rozpaky a nedokázala mu pohlédnout do očí.

Nalil jim oběma šálky kávy a dobře si všiml jejích nesmělých pohledů, které každou chvíli spočinuly na jeho mohutných, nahých prsou.

„Líbím se ti?“ zeptal se se škádlivou něhou.

„Možná ano. Ale nechci, aby sis o sobě tolik myslel…“

„Víc už si o sobě snad ani myslet nemůžu,“ zasmál se. „Nestává se mi každý den, aby se mi nabízela nevinná panna jako oběť. Neobětovaly se snad panny od nepaměti, ponejvíce nestvůrám?“

„Ty ale nejsi nestvůra,“ opáčila, než zvedla svůj šálek kávy k ústům. „A já se tě nebojím.“

„To jsem si všiml,“ odvětil suše. Opřel se o opěradlo gauče a vzal ji kolem ramen, aby si ji mohl znovu přitáhnout na prsa. Nohy si položil na stolek a líně je zkřížil. „Tak kde bys chtěla mít svatbu?“

Prudce k němu vzhlédla. „A jsi si tím jistý?“

Přikývl. „Stačí říct kde.“

„V Jacobsvillu, samozřejmě. A Sandy mi půjde za družičku.“

„Dobrá. A protože máš tak v lásce Ballengerovy, poprosím Calhouna, aby mi šel za svědka.“

Připadalo jí to všechno jako sen. Neuplynulo ani pár hodin od chvíle, co se tu Ted zjevil jako blesk z čistého nebe, a teď se chystal jim oběma převrátit život naruby. Mohla to vůbec být pravda?

Nadzvedl jí bradu.

„Víš, že v tobě můžu číst jako v otevřené knize? Bojíš se, že to nemyslím vážně?“ Přikývla.

Vzdychl. „Budeš si na mě muset zvyknout. Kolikrát řeknu věci tak sarkasticky a přitom to vůbec nemyslím zle. Taky snadno ztratím trpělivost a rozčiluju se, když by to vůbec nebylo nutné. Starého psa novým kouskům nenaučíš.“

„Já vím,“ usmála se. „Proto jsi mi koupil Shepa. Tebe už nezměním.“

Zvedl obočí. „A bereš mě tedy takového, jaký jsem, Corrie? Nerozmyslela sis to?“

Zahleděla se do svého šálku. „Proboha, Tede,“ zašeptala. „Vždyť víš, že s tebou chci mít dítě!“

Nejradši by jí ho udělal hned, ale pokud měla být svatba už zítra, chtěl, aby to bylo doma v Jacobsvillu, a ne teď na gauči. „A to ti ani nevadí, že jsem ti ještě neřekl, jak moc tě miluju? Víš, to je jeden z mých největších nedostatků, že jsem to ještě neudělal.“

Do očí jí vhrkly slzy a rty se jí rozechvěly. Nevěřícně pohladila bříškem palce jeho ústa. Ráda by mu jeho vyznání oplatila, ale nedokázala ze sebe vydat ani hlásku. Místo toho ho tedy aspoň zlehka, dlouze políbila na rty.

Vpíjel se do jejích temných zřítelnic, hlubokých jako oceán. „Miluju tě, Coreen,“ zašeptal tak tiše, jako by to byl jen další nádech a výdech.

„Já vím,“ hlesla málem neslyšně. „Já tebe taky, Tede. A je to tak silné, že když jsem čekala až dosud, tak na to dítě si ještě do zítřka klidně počkám.“

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Seděli spolu schoulení na gauči a najednou jim stačilo pár pohlazení. Už věděli, že nemají kam pospíchat. Teď si spolu mohli užít ještě poslední půlden sladkého očekávání.

„Proč se mi vlastně nevysměješ?“ řekl Ted náhle, jako by přemýšlel nahlas. „To tě ani nenapadlo, že bys mi to konečně mohla všechno vrátit? Za ta léta jsem tě musel tolikrát naštvat, že bych se nemohl divit, kdyby ses mi někdy chtěla pomstít.“

„Já se ale nechci mstít,“ zašeptala. „Já chci tebe, Tede,“ dodala rozechvěle. „Chci tě víc, než si dokážeš představit i v těch nejodvážnějších snech.“

„Tak to dokaž a zítra si mě vezmi,“ řekl zjihle. „Mimochodem, mám takový dojem, že jsi ještě neřekla ano,“ dodal mnohem lehčím, hravým tónem.

„Ano, zítra se vezmeme,“ přisvědčila se smíchem.

„Bez odkladů? Bez výmluv?“

Odhodlaně přikývla. „Bez výčitek? Bez pocitu viny?“ zeptala se zase za sebe.

Ted jí vážně pohlédl do očí. „Ano, Coreen. Už vím, že těch pár let mezi námi nás nikdy nerozdělí. Beze strachu a bez pochybností,“ slíbil.

Odpoledne se s ní rozloučil a Coreen, která si ještě stále připadala jako ve snu, odběhla do nákupní zóny, protože si chtěla i na malou svatbu pořídit něco zvláštního na sebe. Bylo jí líto, že Sandy nemůže být s ní, probírat se šaty na věšácích a pomoct jí u kabinek před zrcadlem vybrat ty nejslušivější, nelitovala ale, že nebude mít velkou slavnost. Koho by také pozvala? Rodinu už neměla a záleželo jí jen na Tedovi a na rodině, kterou bude mít jednou s ním.

Měla štěstí – v jednom malém butiku našla těsně před zavírací dobou kostýmek, který jí padl, jako by byl šitý na míru. Byl smetanově bílý, jednoduchý ale báječně střižený, se sukní těsně nad kolena a rafinovaně vypasovaným sáčkem. Doufala, že Ted nebude nic namítat ani proti meruňkově růžové hedvábné blůzce s perleťovými knoflíčky a rozhalenkou, ani proti lodičkám na vysokých podpatcích, které dávaly báječně vyniknout jejím dlouhým nohám. Svůj svatební úbor se jí pak v obchodě s doplňky podařilo korunovat smetanově bílým nízkým kloboučkem s krátkým síťovaným závojem. A jako zvláštní překvapení pro svého nastávajícího manžela si nakonec v oddělení prádla velkého obchodního domu vybrala bílou krajkovou soupravu podprsenky s kalhotkami a podvazkovým pásem.

Podle svůdného, rozpustilého úsměvu, se kterým ji její budoucí muž na druhý den dopoledne očekával před jacobsvillskou radnicí, myslel poslední dobou na to samé co ona, když vybírala to sexy prádélko. Telepaticky se zřejmě shodli i na volbě barev pro ten slavný den – Ted měl na sobě smetanově bílý oblek doplněný meruňkovou kravatou a kyticí růží ve stejném tónu, kterou jí předal spolu s polibkem na přivítanou. Vůbec nebyl tak nevinný jako jeho šťastná nevěsta.

Sandy se vystrojila za družičku do béžových, jemně háčkovaných šatů ke kolenům. Čekala je ve vstupní hale radnice spolu s poněkud zaskočenými Ballengerovými, kteří jim nakonec šli za svědky oba dva. To Coreen považovala za šťastné znamení a mnohem krásnější symbol než marcipánové panenky na třípatrovém dortu, o kterých snívala jako malá holka.

Po obřadu odešla celá společnost ještě na oběd do roztomilé rodinné restaurace nedaleko radnice. Přátelský majitel je usadil v odděleném salonku, který byl náhodou volný, takže to bylo málem jako objednaná svatební hostina. Coreeniny růže stály ve váze uprostřed stolu a těšily ji víc, než kdyby to byla květinová výzdoba objednaná měsíc předem. Častěji než na květinách však ulpěla pohledem na rozradostněné tváři muže po svém boku nebo na starším páru naproti. Jejich tiché porozumění beze slov ji naplňovalo nadějí. Pokud si po tolika letech budou s Tedem mít tolik co říct jako ti dva, bude se považovat za šťastnou ženu.

Po obědě a symbolickém přípitku šampaňským se rozloučili. Odcházeli s Tedem k autu zavěšeni jeden do druhého s naprostou přirozeností, jako by byli jedno tělo, jedna mysl, a za pár hodin už byli zpátky ve Victorii – rozhodli se na konec, že v domě na ranči je na novomanžele v líbánkách přece jen příliš ruchu a že dokud si tam nezařídí společnou ložnici, bude jejich hnízdečkem lásky byt, do kterého se Coreen přestěhovala.

„Způsobili jsme hotové pozdvižení,“ řekl jí Ted, když vešli do dveří. „Všichni si myslí, že jsem se musel zbláznit.“

„Já si to taky myslím,“ přisvědčila. „Ještě že jsme dva!“

Otočil se a pyšným, majetnickým pohledem spočinul na své manželce. Nadzvedl závojíček a stejně jako dopoledne v obřadní síni stvrdil jejich sňatek polibkem, který však byl nyní mnohem odvážnější než ten před matrikářkou.

„Chci tě,“ řekl odhodlaně. „Teď a tady.“

Cítila, jak se jí do tváří vlévá oheň – musela být růžová jako její hedvábná blůzka. Svatební noc odpoledne? Bůhvíproč si představovala, že půjdou třeba na procházku, že počkají do večera a ložnici jim ozáří plameny svíček… Očividně byla naivní. Ted chtěl být s ní teď, za denního světla, a to v takové intimitě, jak to jen bylo možné.

„Ach… teď hned? Vlastně proč ne,“ vypravila ze sebe.

Odmanévroval ji do ložnice, zamknul za nimi dveře a vyvěsil telefon. Okny však spadalo dovnitř jasné světlo a jí jeho žhnoucí, vášnivý pohled najednou naháněl strach. Znervózněla, když ji netrpělivě začal svlékat.

„Neudělám nic, co bys nechtěla,“ řekl zadýchaně, když jí sundal sáčko, blůzku i sukni. „Přísahám, že ti nikdy neublížím. A budu ten nejšťastnější člověk, když se mnou budeš žít.“ Kochal se pohledem na její bílé tělo, zakryté teď jen ještě bělostnějším, svůdným prádlem.

„Ach Tede, já budu nejšťastnější, když budeš se mnou.“

Rozepnul háček její podprsenky a svlékl ji. Když spatřil její pevná ňadra s korálovými, hrdě vztyčenými bradavkami, bylo stále těžší zachovat si trpělivost. Jedním zkušeným pohybem z ní stáhl zbývající dva kousky prádla i s punčochami a pak ji jemně položil na postel. Laskal ji ještě chvíli očima, ale Coreen to vnímala tak intenzivně, jako by to byly jeho horké, pevné ruce. Tiše vzdychla stěží zadržovanou touhou.

Posadil se na pelest a zul si boty. Když se začal svlékat, Coreen se odvrátila stranou. Ta chvíle bez jeho doteků ji znovu znejistěla – co když nebude reagovat dost rychle, dost spontánně, dost jako žena?

Za pár minut ji už však držel v náruči, svíral ji pod svým tělem a ona s rozkoší vstřebávala doteky jeho nahého, vzrušeného těla.

Otočil ji proti sobě na bok, aby ji mohl dlouhými, plynulými tahy hladit po zádech, a přitom začal dráždivě líbat její pootevřená, vzdychající ústa. Na břiše ucítila jeho horký, pevný úd.

„Otevři oči,“ prosil ji zastřeným, roztouženým hlasem. „Chci, aby ses dívala, jak z tebe udělám svou ženu.“

Jemně ji pohladil po vnitřní straně stehen a ona je instinktivně rozevřela. Vklínil se mezi její nohy a ona mu ochotně udělala místo. Užasle pozorovala jeho vzrušenou tvář, oči dokořán údivem a touhou, a čekala, co bude dál. K tomu, aby pohlédla dolů, kde se jejich těla měla spojit, neměla odvahu.

„Neboj se, nikam nepospícháme,“ zamumlal něžně, škádlivě. Zvolna se na ni položil. „Chci, aby sis na mě nejdřív zvykla. Nechci, abys měla z čehokoli strach. Uvidíš, bude se ti to líbit. Budeš mě prosit, abych ti to dal.“

Nic neříkala, jako by oněměla krásou toho okamžiku. Věřila každému jeho slovu, ačkoli ještě nemohla vědět, co má přesně na mysli. Vzápětí to však poznala, když se nad ní sklonil a hladovými ústy začal zkoumat každý centimetr jejího hedvábného těla. Jeho ruce přitom nedočkavě třely její křivky a rozdmýchávaly v ní žhnoucí, spalující touhu.

Celá se rozechvěla. Cítila, jak jí krev zběsile proudí v žilách. Touha pulzovala čím dál silněji ve středu jejího těla. Nadzvedla boky, aby ho nalákala blíž a aby ukojila tu strašnou potřebu mít ho uvnitř v sobě, on se však nenechal tak snadno svést a naopak se od ní odtáhl.

Když se to opakovalo potřetí, do očí jí vhrkly slzy. „Dej mi to už konečně, prosím,“ vzlykla a divoce se k němu vzepjala, prohnutá jako luk. „Už to nevydržím!“

„Ano, já tě taky chci, až to bolí!“ přitakal zastřeným, přerývaným hlasem. „Je to jako otevřená rána.“ Vklouzl rukama na její boky a přitáhl si ji k sobě. „Tak se dívej, Corrie!“

Nalehl na ni svým vztyčeným údem a pomalu jej zavedl do jejího připraveného, toužebně čekajícího těla.

Prudce vzdychla a zajíkla se. Ten intimní, dosud nepoznaný pocit byl silnější, než se kdy odvážila snít. Byla tak vzrušená a otevřená, že mu její panenství bylo jen nepatrnou překážkou. Omámeně prožívala ten okamžik, kdy jejich těla splynula v jedno.

Ted se nemohl vynadívat na její znachovělou, vzrušenou tvář. Ten okamžik překonal veškerá jeho očekávání. Byl její první muž a ona byla po všech těch letech konečně jeho.

Prsty se zaryl do její hebké kůže a zatajil dech. „Ach bože,“ zašeptal nad její extatickou tváří.

Vzhlédla k němu, oči zmáčené pláčem. Vyzařovala z nich však radost a nevěřícný, až posvátný údiv.

Zaťal zuby, ale už se nedokázal déle ovládat a držet zpátky. Přitiskl se celou vahou na její vláčné a povolné tělo a začal přirážet v divokém rytmu vášně.

Cítila na sobě jeho váhu, kterou ji tiskl k posteli, cítila jeho pevné, silné ruce, kterýma rozhoupal její boky.

„Miluj se se mnou, Corrie,“ zašeptal nad jejími pootevřenými ústy. „Ano, takhle… vezmi si mě celého, vezmi si mě, Corrie!“

Vykřikla, když se v ní rozlila vlna slasti a vynesla ji do nebe. Rozkoš zmítala jejím tělem jako divoký mořský příboj a připravovala ji o rozum.

Ted už v tom okamžiku nemohl déle čekat a také se přenesl přes vrchol rozkoše. Zasténal, přerývaně vydechl a bezvládně klesl na její tělo. Na několik dlouhých, zdánlivě nekonečných vteřin jejich duše splynuly.

Mokrým čelem spočinul na jejích prsou. Cítila, jak jí zběsile tluče srdce. Objala ho kolem ramen a něžně ho houpala.

„Už bych nevydržel čekat ani minutu,“ zašeptal zastřeným, hlubokým hlasem. „Ty roky čekání, roky bez ženy, kdy jsem tě ve snech objímal a pak se probudil a moje postel byla prázdná!“ Stiskl ji o něco pevněji a zasypal její ňadra polibky. „Teď jsi moje, Corrie, a už tě nikdy nepustím!“

Coreen se trochu probrala do reality. „Roky bez ženy?“ Nechápavě svraštila čelo.

„Ano, roky.“ Jemně se otřel tváří o její hebké hrdlo. „Corrie, skoro tři roky jsem neměl ženu,“ přiznal.

Ztuhla.

„Ale… co všechny ty fotografie v novinách!“

„To bylo jenom něco jako reprezentace,“ zasmál se suše. „Po žádné z těch žen, které mě doprovázely do společnosti, jsem ve skutečnosti ani netoužil. Netoužil jsem po nikom, jen po tobě. Miluju tě, Corrie. Vzdal bych se kvůli tobě domova, hrdosti, sebeúcty… dal bych za tebe život.“

Jako by ta slova už někde slyšela… bylo to její vlastní vyznání lásky a z Tedových úst znělo jako rajská hudba. Pokud ho myslel tak upřímně jako ona, pak je také nic jiného než život v ráji nečekalo. Zavřela oči a po tvářích jí začaly stékat horké slzy dojetí a vděčnosti.

Cítila, jak ji líbá po mokré, horké tváři, jak se ji snaží ukonejšit. Nadzvedl se nad ní a znovu vstoupil do jejího rozžhaveného, vláčného klína, tentokrát však tak láskyplně, že se rozplakala ještě víc. Teprve když se jejich společný rytmus zase zběsile zrychlil, utišila se. Za chvíli už spolu zase leželi na vrcholu slasti, jedno tělo, jedno duše, a veškeré myšlenky vybledly v explozi rozkoše.

Zůstal ležet schoulený na jejím teplém, měkkém těle a teprve po chvíli se převalil na záda, s Coreen nahoře. Jejich těla se přitom však ani na okamžik nerozdělila.

Nadechl se a cítil, jak se při každém nádechu a výdechu její tělo pohupuje spolu s ním.

„Miláčku, tak takové to bude pokaždé, když se budeme milovat,“ zašeptal jí tiše do ucha, zatímco ji hladil po zádech. Usmála se a políbila ho na prsa. „Ano, a milovat se budeme pořád,“ přisvědčila rozechvěle a přitiskla se k němu. „Už tě nikdy nepustím.“

V jeho líném úsměvu bylo znát, jak znavený je dlouhým milováním.

„Já tebe taky ne,“ ujistil ji a přivinul si ji na prsa. „Takže škoda, že tu není hotelový servis a nikdo nám nepřinese jídlo do postele.“

Coreen však už věděla, že si na jeho suchý a neromantický smysl pro humor bude ráda zvykat třeba celý život.

Když se Sandy o šest týdnů později dozvěděla, že bude tetičkou, rozzářila se nadšením.

„Že se nestydíte,“ kárala je žertem. „To se snad ani nesluší, šest týdnů po svatbě! Nikdo vám neuvěří, že jste se nemuseli brát.“

Ted vypadal tak hrdě, jak ho nikdo nepamatoval, a to bylo na pováženou. Objal Coreen, která k němu vzhlížela se zbožným obdivem, kolem ramen.

„Máme naspěch,“ vysvětlil.

„Ach tak?“ poznamenala Sandy s úsměvem.

„Já už nejsem žádný mladík,“ pokračoval, tentokrát už však v jeho hlase nebyla žádná lítost ani pochybnost.

„A uvažovali jsme také o rodinném baseballovém týmu,“ dodala Coreen naoko vážně.

Sandy vyprskla smíchy a oba je objala. „Jsem moc šťastná,“ zvolala, „ale co tomu řeknou lidi?“

„Ať si říkají, co chtějí,“ odpověděl na to Ted a políbil svou ženu na čelo. „Promarnil jsem dva roky života, když jsem neposlechl hlas svého srdce. Teď máme my dva co dohánět a já slibuju, že Coreen všechno vynahradím.“

Ta však nepotřebovala slyšet žádné sliby. Její vlastní srdce jí teď říkalo, že v jejím životě je konečně všechno na svém místě. A místa pro několik dětí bylo na Reganově ranči dost.