Diana Palmer

Long, Tall Texans 12. Královna rodea

PRVNÍ KAPITOLA

Todd Burke se zabořil hlouběji do rozviklané židle stojící těsně nad železným hrazením arény rodea a podmračeně se rozhlížel kolem zpod svého stetsonu. Přehodil si nohu přes nohu, jak jen mu těsné džínsy dovolovaly, a začal studovat své zaprášené, vysoké boty krémové barvy. Ohodil se speciálně pro tuto příležitost, ale jaksi pozapomněl, co prachu bývá kolem zvířectva. Bylo to už dost dlouho, co pracoval na otcově ranči, a od Cherryina posledního rodea uplynulo už také pár měsíců.

Ta holka to na koni dovedla. Jen jediné jí chybělo: sebedůvěra. Toddova bývalá žena nebyla Cherryinou náhlou posedlostí rodeem zrovna dvakrát nadšená, na rozdíl od něj. Cherry byla to jediné, co mu zbylo po osmiletém manželství, které skončilo před šesti lety rozvodem plným zmatků. Dostal Cherry do své péče, protože Maric a její nový manžel byli příliš zaměstnáni obchodem, aby mohli vychovávat dítě. Cherry bylo nyní čtrnáct a občas to s ní bylo k nevydržení. Todd měl sám dost vlastních starostí s vedením velké počítačové společnosti. Cherry by si zasloužila více pozornosti, než jí mohl věnovat, předat otěže firmy svým podřízeným si však Todd dovolit nemohl. Byl ředitelem a jeho právní náplní bylo řídit chod věcí.

Byla to ale nuda. Už dávno nenacházel ve své práci výzvu, jako tomu bylo dříve. Vydělal si své milióny a nyní jeho bystrá, analytická mysl zahálela. Vzal si s krajní neochotou pár týdnů volna, aby využil dceřiných prázdnin k získání nového pohledu na život i svou práci, ale cítil se unavenější než kdy předtím.

Seděl, čekal, až přijde řada na Cherry a otravovalo ho to. Přistěhovali se spolu před nedávnem do Victorie v Texasu, kde se nacházely nové kanceláře vedení společnosti. Jacobsville, město, kde se konalo rodeo, bylo příjemné malé městečko jen kousek cesty z Victorie. Cherry si vyprosila, aby sem jeli, neboť šampiónka v barelovém jezdectví, její idol, ohlásila svou účast spojenou s převzetím jakési ceny. Samotný dívčin vstup do soutěže byl však poznamenán předčasnou rezignací, neboť nedokázala dobře zajet před publikem a věděla o tom.

Konečně zaznělo její jméno a Todd se napřímil. Sledoval dceru, skloněnou ke krku koně, jak vjíždí do arény, s širokým kloboukem, zpod něhož jí vlál copánek. Až na ten copánek vypadala jako on, měla jeho šedé oči a plavé vlasy. Bylo vidět, že bude vytáhlá jako on, a jako on byla dobrý jezdec. Po první zatáčce však zaváhala a kůň přešel do pomalého klusu. Hlasatel si soucitně povzdechl a v témže okamžiku Cherry chybu zopakovala.

Todd přihlížel, jak vyjíždí z arény. Nebylo mu lehko u srdce. Tolik doufala v úspěch, avšak jako obyčejně skončila dřív, než by si přála.

„To byla ostuda,“ zaslechl klidný ženský hlas zezdola. „Jela jak přimražená, všiml sis? Ta se pro rodeo nenarodila. Nemá na to nervy.“ Jakýsi muž jí dal za pravdu. Todda se nadřazenost v ženině hlase bolestně dotkla. S rostoucím hněvem se začal rozhlížet po majitelce. A pak ji spatřil, a zůstal jako opařený. Štíhlá krásná blondýnka, jež se tak nelichotivě Cherry Burkeové vyjádřila, si mohla blahopřát, že se její zdravotní stav rapidně zlepšuje. Poprvé po dlouhých měsících se Jane Parkerová mola obejít bez vozíčku či hole. A její kulhání nebylo už téměř vůbec patrné. Jistě, měla za sebou celodenní odpočinek, který si dopřála proto, aby byla schopná absolvovat slavnostní zahájení každoročního jacobsvillského rodea a vydržet až do konce, kdy měla převzít plaketu za svého otce. Tim se sice rozzlobil, když mu sdělila, že je rozhodnuta usednout na koně, nic s ní však nesvedl, vždyť šlo o jejího otce. Musela to udělat. Zastavila se u arény, doprovázená jedním ze zkušených jezdců, aby se podívala na mladé soutěžící v barelovém jezdectví. Byla to její disciplína, v níž od měšťanky až do nedávné minulosti získávala jednu trofej za druhou. Zaujala ji jedna dívka – spíše svou nešikovností než uměním. Sledovala ji až do konce a pak její jízdu podrobila vesměs negativní kritice. Bylo jí líto, že se ta dívka neumístila, ale vlastně se ani nebylo čemu divit.

Ta dívka měla hrůzu ze zatáček, což se projevovalo v tom, jak přitahovala koni otěže a brzdila ho. Musí být nová, usoudila, Jane, protože její jméno nikdy neslyšela. A jako rodilá Texasanka znala každého, kdo měl co do činění rodeem. Smála se na kovboje, který jí v úctě naslouchal, a vykročila, potřásajíc hlavou. Nekoukala na cestu: pokoušela se urovnat třásně na svém sklíčky posetém bílém kabátku, který se tak pěkně hodil k její dlouhé jezdecké sukni a botám, když tu znenadání těsně před ní udeřila o zem těžká masivní bota a zarazila ji v půli kroku.

Polekaně pohlédla dolů a střetla se s ocelově šedýma chladnýma očima v dlouhé, úzké tváři, lemované hustými plavými vlasy.

Kovboj, sedící na závěsu trajleru, splétal silnými prsty několik proužků surové kůže. A nepřestal, ani když promluvil.

„Slyšel jsem, co jste právě říkala tomu kovbojovi o Cherry Burkeové,“ řekl chladně. „Kdo, k čertu, jste, že si dovolujete kritizovat jezdce Cherryiny třídy?“ Zdvihla obočí a pozorně si ho prohlédla. Nikdy ho tady dole v Texasu ještě neviděla. „Prosím?“

„Co jste zač? Modelka?“ zabouřil. „Vypadáte v tom ohozu jako jedna z těch načinčanejch princezniček,“ dodal a v očích se mu zlostně zablýsklo. „Patříte k někomu z těch chlápků tady, nebo jste snad jedna ze zdejších atrakcí?“

Takový slovní útok od naprostého cizince neočekávala. Němě na něj zírala, příliš překvapená na to, aby se zmohla na odpověď. „Je pro vás snad otázka o více jak jedné slabice moc náročná?“ pokračoval. To ji vzpamatovalo. Zabodla do něj pohled. „Není to legrační? Byla bych řekla, že právě takové otázky jsou jediné, jakých jste schopen,“ odvětila klidným, kultivovaným hlasem. Sklouzla očima k jeho noze, která jí dosud blokovala cestu. „A uhněte nebo vám tu nohu zlomím, kovboji.“

„Taková nicka jako vy?“ řekl posměšně. „Jste na omylu. Já nejsem žádná nicka.“ Všimla si, jak vratce na tom závěsu sedí. Sehnula se a s bolestnou grimasou ho popadla za lýtko. Skulil se na zem jako pytel brambor a hrubě zaklel.

Oprášila si ruce a šla dál, vědoma si úsměvů dvou kovbojů, kteří právě procházeli kolem.

Tim Harley, předák z jejího ranče, muž středního věku, ji čekal u brány s Bracketem, jejím medovým valachem s bílou hřívou. Přidržel jí koně a s nesouhlasným výrazem v obličeji pozoroval, jak se namáhavě šplhá do sedla. „Neměla bys to dělat,“ řekl. „Je moc brzo.“

„Táta by to taky udělal,“ namítla. „Jacobsville byl jeho domov a je to i můj domov. Nemohla jsem odmítnout pozvání k převzetí plakety, kterou mu město vyjadřuje svou úctu. Dnešní rodeo je vlastně věnováno jemu.“ „Mohlas ji převzít na zemi.“

Podívala se na něj dolů. „Poslyš, nebyla jsem vždycky mrzák…“ „Ale, proboha!“ Její pozornost přilákala hudební skupina, která právě začala hrát. Uklidnila vylekaného koně a snažila se nevšímat si blonďatého kovboje, který se k ní blížil. Než se k ní dostal, připojili se k ní další jezdci a zaštítili ji z boku.

Klání mladých nadějí zakončilo večerní program. Vítězové byli vyhlášeni a odměněni. Skupina spustila „Žluté růže z Texasu.“ Otevřela se brána. Jane mírně pobídla Bracketa, a ten se dal do pomalého klusu. Každý otřes pro ni byl pravé peklo, ale skousla ret a vydržela to.

Jestli vydrží objet celou arénu, to nevěděla, avšak rozhodla se pokusit se o to. Přinutila se k úsměvu, sundala z hlavy stetson a zamávala jásajícímu davu. Většina z těch lidí kolem znala jejího otce a téměř stejně tolik jich znalo i ji. Než ji zranění přinutilo ve čtyřiadvaceti ukončit kariéru, stala se legendou v barelovém jezdectví. Její otec o ní vždy tvrdil, že je na koni jako doma. Snažila se nemyslet na chvíli, kdy ho viděla naposledy. Chtěla si ho pamatovat takového, jaký býval…

„Není jako obrázek?“ zeptal se Bob Harris ze své novinářské kabiny. „Slečna Jane Parkerová, dámy a pánové! Dvojnásobná světová šampiónka v barelovém jezdectví a absolutní jednička loňské ženské divize. I když se už rozloučila s ringem, na koni je stále nedostižná!“

Opájela se těmi povzbudivými slovy a nějak se jí podařilo nespadnout z koně nebo nerozplakat se bolestí. Dokončila svou exhibici a teď už ji čekal jen ten nejslavnostnější okamžik, kvůli němuž vlastně všechno absolvovala.

Bob Harris se spustil dolů do arény. Přistoupil k ní a natáhl k ní ruku s plaketou. „Ne abys teď spadla,“ ucedil s dlaní na mikrofonu.

„Vážení,“ pokračoval, „jak všichni víte, Oren Parker se zabil letos při autonehodě. Po čtyři roky nenašel v tomhle rodeu přemožitele a kromě toho byl světovým šampiónem v házení lasem. Dovolte mi věnovat tohle rodeo jeho památce a předat Jane tuhle plaketu jako hold jejímu otci, za zásluhy na rozvoji tohohle podniku a za jeho nepřekonatelné umění. Slečna Jane Parkerová, dámy a pánové!“

Ochozy zabouřily potleskem. Jane, zamávala plaketou, a když jí Bob přistrčil mikrofon k ústům, v rychlosti poděkovala organizátorům i všem přítomným. Nakonec poděkovala ještě jednou Bobovi a vycválala z arény.

Zjistila, že není schopná sesednout, a překvapilo ji to. Další překvapení ji čekalo za bránou, překvapení v podobě rozzlobeného blonďatého kovboje.

Popadl uzdu jejího koně a podíval se na ni. „Vy teda vůbec nevypadáte na to, co o vás napovídali,“ řekl posměšně. „Jezdíte jako úplný začátečník. Nechápu, jak jste se s tímhle stylem vůbec kdy mohla dostat do finále. Že by z úcty k vašemu tátovi?“

Nebýt té bolesti, která ji sužovala, byla by ho v tu chvíli kopla přímo do obličeje. Litovala, že toho není schopná. „Že by trefa do černého?“ pokračoval. „Jen klid, Jane, už jdu!“ zaslechla za sebou drsný mužský hlas. „Zatracenej blázne,“ zavrčel Tim, když k ní doběhl. „Nemůžeš slézt, co? Oukej, pomůžu ti. Tak pojď. Pomalu. Nechvátej.“ Vzal od ní plaketu a čekal.

„To ji vždycky musíte sundávat z koně?“ utrousil líně cizinec. „A já žil v domnění, že hvězdy rodea se dokážou vyškrábat do sedla i slézt dolů samy.“

Neměl texaský přízvuk. Vlastně neměl žádný přízvuk. Jane, uvažovala, odkud asi může být.

Tim si ho změřil pohledem. „S tou svojí pusou se tady u nás co nevidět dostanete do pěkného maléru,“ řekl mu. „A zvláště, pokud si do ní berete, Jane.“

Obrátil se k němu zády a natáhl, k Jane ruce. „Tak pojď, holčičko,“ vybídl ji týmž tónem, jakým s ní mluvil, když jí bylo šest let. „No tak, žádnej strach. Tim tě spadnout nenechá.“

Přihlížející kovboj se zamračil. Náhle si uvědomil, jak bledá je dívčina tvář a jak zatíná zuby při každém pohybu. Ten vrásčitý chlapík toho měl taky dost. I když, Jane nebyla nijak velká, něco určitě vážila.

Postoupil kupředu. „Já jí pomůžu,“ řekl a stoupl si před Tima. „Hlavně jí nenechte spadnout,“ řekl Tim rychle. „Ten korzet na zádech by ji asi moc neochránil.“

„Korzet?“ Vtom pochopil. Ucítil jeho tvrdé žebrování, když ji jemně uchopil v pase. Zavřela oči a zpod víček jí začaly téci slzy. „Nemůžu,“ vzlykla zlomeně. „Dejte mi ruce kolem krku,“ řekl rozhodně. „Nadzdvihnu vás a tak budete moci vyklouznout ze třmenů. Hlavně v klidu.“

Usmála se mdle na ustaraného Tima. „Nebruč, Time,“ řekla chraptivě. „Když už jsem do toho šla, dotáhnu to až do konce.“ Zhluboka se nadechla, zatnula zuby a natáhla se.

Bolest, která jí projela zády, byla nesnesitelná. Jane, však ani nezasténala. Vůbec nevěděla, jak se ocitla v kovbojově bezpečném náručí. „Kam jí chcete složit?“ zeptal se. Tim zaváhal. Věděl však, že dívka nebude schopná chůze, a sám by ji neunesl. „Pojďte tudy,“ odpověděl a vydal se napřed.

Zastavil po pár stech metrech před malým, útulným přívěsem s poměrně velkým odpočívadlem. Na něm stála pohovka a vedle ní vozík pro invalidy. Když ho kovboj spatřil, tvář se mu zkřivila.

„Říkal jsem ti to,“ vybuchl Tim. „Říkal jsem ti, abys to nedělala! Všechno to léčení je teď nanic!“ „Ne… tam ne!“ zvolala Jane, když ji kovboj začal ukládat na vozík. „Tam ne, proboha!“

„To je pro tebe to nejlepší místo, holka jedna bláznivá!“ řekl Tim. „Na pohovku, prosím,“ zašeptala. Vzlykla. „Přinesu ti prášky proti bolesti a něco k pití,“ oznámil Tim a zmizel v kuchyňce. „Děkuju vám,“ řekla, neochotně Jane kovbojovi. Nemohla zapomenout, jak s ní před chvílí mluvil.

„Není zač,“ pospíšil si. „Měla jste mě zastavit dřív, než jsem ze sebe udělal naprostýho pitomce. Řekl bych, že jste zapomněla z jezdectví víc, než se Cherry kdy naučí. Cherry je moje dcera,“ řekl.

Pochopila. Posunula se a tvář se jí bolestně zkřivila. „Je mi líto, že jste si mou kritiku vyložil špatně, omlouvat se ale nebudu,“ řekla chladně. „Má talent, ale bojí se při obrátkách. Někdo by jí měl pomoci… zvládnout ten strach. A koně.“ „Já sice jezdím, ale o rodeu nevím vůbec nic,“ řekl, „i když jsme u nás ve Wyomingu do něj stejní blázni jako vy Texasané.“

„Jste z Wyomingu?“ zeptala se se zájmem. „Jo. Přestěhovali jsme se do Texasu před pár týdny, aby…“ Zarazil se. Pocítil náhlou nechuť říkat jí cokoli o sobě a své práci. „Aby byla Cherry blíž k své matce,“ zaimprovizoval. Pravda však byla trochu jiná. Marie nebyla zrovna mateřský typ. Na Cherry kladla občas až příliš přehnané nároky. Pouze shodou okolností se Marie s novým manželem přestěhovala z Houstonu právě do Victorie ve stejnou dobu, kdy sem Todd přemístil ředitelství své společnosti.

„Žije se svým novým manželem ve Victorii.“ Zadívala se na něj. „Jezdí její matka na koni? Možná by jí mohla pomoci.“ Zavrtěl hlavou. „Ta koně nesnáší. Dokonce Cherry rodeo zakázala, ale já si prosadil svou. Cherry rodeem žije.“ „Tak to je dobře, že se mu může věnovat,“ přitakala, Jane. Bylo jí dívky líto. Věděla dobře, jaké to je, vyrůstat bez matky. Její matka zemřela na zápal plic, sotva začala chodit do školy.

Přišel Tim a podal jí dvě pilulky a plechovku koly. Spolkla léky a s chutí se napila. Nepřála si nic jiného, než aby ta bolest rychle polevila. „Díky, Time,“ řekla a povzdechla si. Kovboj stál nad ní a starostlivě si ji prohlížel. „Jste v pořádku?“ „Jasně,“ řekla. „Nejsem žádná padavka. Díky za pomoc.“ Nepřekypovala přátelstvím, ale on to ani neočekával. Kývl hlavou na pozdrav a odcházel.

Tim ho dohonil. „Díky za pomoc, cizinče,“ řekl. „Sám bych to nezvládnul.“ Potřásli si rukama. „Bylo mi potěšením,“ řekl Todd. Pak se zastavil. „Co se jí vlastně stalo?“ zeptal se.„Jeli s jejím tátou v autě a měli nehodu,“ odpověděl muž. „Byl na místě mrtev a Jenny tam s ním ležela tři hodiny, než přišla pomoc. Mysleli si, že má zlomenou páteř.“ Todd se prudce nadechl.

„Byl to naštěstí jen výhřez plotýnky. Bolí to ale jako čert a strašně pomalu se to hojí, a bolet jí to bude asi celý život. Ale zázraky se dějí. Ještě nedávno se nemohla ani pohnout, a dneska už chodí,“ dumal nahlas. „Ten dnešek sice krapet přepískla, ale to neznamená, že by byla nějaká padavka. Táta by na ni byl pyšnej. Škoda jen, že už si nezazávodí v rodeu.“ „Proč, ksakru, na toho koně lezla?“

„Aby všem ukázala, že pokud je naživu, nevzdá se,“ odvětil Tim prostě. „Přeslech jsem vaše jméno, cizinče.“ „Burke. Todd Burke.“ „A já jsem Tim Harley. Vážně mě těší.“

„Mě taktéž.“ Na okamžik zaváhal a pak vyrazil podél ochozů pryč. Nevzpomínal si, že by se někdy v životě cítil tak divně, jako teď. Třeba je to tím, že jsem se dosud nikdy nepotkal s takhle sebevědomou ženskou, pomyslel si. V uších mu zazněla Timova slova: není to žádná padavka. To tedy skutečně není. Todd nepochyboval, že zase jednou, v blízké budoucnosti, usedne na koně, i když o závodech si bude moci už nechat jen zdát. O to více si vyčítal, že se nechal strhnout vztekem a předvedl se jí v tom nejhorším světle.

Pokud šlo o Cherry, byl velice citlivý a vesměs nepatřičně reagoval. Cítil se provinile, avšak jako obvykle, i nyní už bylo pozdě uvést věci na pravou míru. Trpce se ušklíbl. Zasloužím si to, pomyslel si. Jsem hulvát. Hulvát a pitomec. Ponořený v chmurných úvahách zamířil ke své dceři, zabrané do vzrušeného rozhovoru s jedním z klaunů, jež také patřily k rodeu. Viděl jsi ji, tati? Tu blondýnu, co přebírala plaketu?“ zavolala na něj. „To byla sama, Jane Parkerová!“

„Viděl jsem ji.“ Podíval se upřeně na mladého kovboje. Ten se nervózně zakřenil, mrkl na Cherry a práskl do bot. „To jsi opravdu nemusel,“ povzdechla si Cherry. „Je mi čtrnáct, víš?“ „Jo, vím.“ Vzal ji kolem ramen. „Bylas dobrá, vážně. Jsem na tebe hrdej.“ „Díky! Kam jsi vlastně zmizel?“ „Pomáhal jsem tvému idolu do jejího trajleru,“ řekl.

„Mému idolu… to jako slečně Parkerové?!“ „Právě té. Pochroumala si záda, proto už nejezdí. Ale i tak si zaslouží obdiv.“ „Je ten nejlepší rodeový jezdec, jakého jsem kdy viděla,“ přidala se Cherry. „Vlastně jsem sem chtěla jet jen kvůli ní. Byla jsem tak zklamaná, když jsem zjistila, že už nejezdí. Netušila jsem, že má něco se zády.“

„Ani já ne,“ zamumlal. Přitiskl si dcerku k sobě. „Moc se ti nevěnuju, co? Slibuju ale, že ti to vynahradím, až budeme spolu na dovolené.“ „A co třeba hned teď?“ zazubila se na něj. „Mohl bys mě představit slečně Parkerové.“ Odkašlal si. Co by si asi o něm myslela, kdyby jí řekl, jak se se slečnou Parkerovou seznámil?

„Je tak hezká,“ vzdychla Cherry, aniž by čekala na odpověď. „Hezčí než máma.“ Pak se ušklíbla. „Máma nechce, abych příští týden přijela. Řekla ti to?“ „Ano.“ Jak se kvůli tomu pohádali, si nechal pro sebe. Marie věnovala Cherry pouze tolik času, kolik musela. Opustila je před šesti lety kvůli jinému muži. O Cherry tvrdila, že je nezvládnutelná. Že na ni nestačí. Dívku to hluboce zasáhlo a Todda přinutilo omezit svou účast na schůzích výkonné rady společnosti. Nevadilo mu to. Spíše naopak. Byl rád, že může být se svou dcerou.

„Co na něm vidí?“ zeptala se Cherry znenadání. Zavrtěla nechápavě hlavou. „Je tak příšerně vybíravý, hlavně, co se týče oblékání. Nemá rád zvířata, ani děti.“ „Je slavný. Jeho kniha se stala bestselerem. Je už celé týdny na čele žebříčku New York Times,“ řekl Todd. „Ty jsi taky úspěšný. A bohatý,“ namítla Cherry. „To ano, ale nejsem taková klasa, jako on. Nemám titul z Harvardu.“

„On taky ne,“ zachichotala se Cherry. „Nedokončil studium. Slyšela jsem to od mámy.“ Pokrčil rameny. „To je jedno. Hlavně, že je s ním tvá matka šťastná.“ „Už jí nemáš rád?“ zeptala se. Zaváhal. „Ne tak, abych ji chtěl mít za ženu,“ řekl upřímně. „Manželství je pro lidi, co jsou spolu šťastní. Tvá matka se nemohla smířit s tím, že trávím tolik času v práci.“

„A taky už měla dost mě.“ Zavrtěl hlavou. „Má tě ráda, svým způsobem. O tom není pochyb. Problém byl v tom, že čím déle jsme spolu byli, tím méně jsme si měli co říci. Až jsme se nakonec rozešli.“ „Potřebuješ někoho, kdo by se o tebe staral,“ řekla Cherry vážně. „Já se jednoho dne vdám, a co potom?“ Zasmál se. „Potom budu sám.“ „Jo,“ přitakala. „Sám s těma ženskýma, co přede mnou tajíš.“ Odkašlal si. „Cherry…“

„Já jen, že nejsem slepá,“ přerušila ho. „Chci říct, že bys potřeboval někoho, kdo by na tebe doma čekal, když se vrátíš ze svých služebních cest. Já chci totiž na podzim začít chodit do školy ve Victorii. Internátní školy mám už po krk.“ „To jsi mi ale nikdy neřekla,“ namítl překvapeně. „Nechtěla jsem,“ přiznala se zdráhavě. „Ale už toho mám vážně dost. Ještě štěstí, že už jsou prázdniny.“ Vzhlédla k němu. „Jsem moc ráda, že sis vzal dovolenou. Můžeme být pořád spolu, jen my dva.“

„Myslel jsem na to už dlouho,“ přiznal. „A mám radost, že můžu na chvíli vypnout,“ lhal přesvědčivě a uvažoval, jak vůbec přežije to nicnedělání. Zazubila se. „Skvělé! Můžeš mi pomoci naučit se zvládnout ty zatáčky. Nevím, jestli sis všiml, ale vůbec mi nejdou.“ Vzpomněl si, co o ní říkala Jane Parkerová, a k svému překvapení zjistil, že přemýšlí o tom, nakolik by bylo užitečné, kdyby vzal Cherry za Jane. „Něco by se s tím snad dělat dalo,“ uvažoval nahlas. „Měl bych jeden nápad.“Vážně? Jaký?“ „Počkej a uvidíš.“ Vykročili k vozu. „Což takhle jít se někam najíst? Nevím, jak ty, ale já umírám hlady.“

„Já taky. Mám chuť na čínu.“ „Skvělý nápad.“ Nasedli do staré fordky, kterou si pronajal do té doby, než mu opraví jeho Ferrari, a vyrazili do Jacobsville. Když dojedli, vrátili se zpět k aréně a absolvovali zbytek odpoledního programu. Cherry zajela ještě jednou – bohužel, stejně bídně, jako poprvé. Když vyjížděla z arény, tekly jí slzy. „No tak, no tak,“ chlácholil ji Todd. „Řím také nevyrostl za jeden den.“

„V Římě neměli rodeo!“ vzlykla. „To asi ne, ale jde o tentýž princip.“ Něžně ji objal. „Hlavu vzhůru, holčičko. Tohle je teprve začátek. Budeš dobrá, uvidíš.“ „Jen ztrácím čas,“ řekla a otřela si oči. „Měla bych s tím skončit, a to hned.“ „Ještě nikdo nic nedokázal tím, že se vzdal hned po prvním neúspěchu,“ řekl. „Kde bych asi teď byl já, kdybych rezignoval, když se mi nepovedlo prodat můj první program?“

„Ne tam, kde jsi teď, to je jasné,“ připustila. „V software na tebe nikdo nemá, tati. Ten nový textový editor je fantastický! Každý ve škole je z něj úplně paf! Seminární práce se s ním dělají úplně samy!“ „Jsem rád, že celé to naše trápení bylo k něčemu,“ řekl. Zašklebil se na ni. „Teď pracujeme na novém programu pro účetnictví.“ „Oh, účetnictví,“ řekla s despektem. „Jak se vůbec někdo může o něco tak příšerně nudného zajímat?“

„Tisíce drobných firem,“ odpověděl pohotově. „A můžeme jim za to být vděčni. Nebýt jich, byli bychom teď v pěkné bryndě.“ Zatímco mluvil, Cherry se rozhlížela kolem. Náhle se jí rozjasnila tvář. „Támhle je slečna Parkerová! Podívej!“ A vzápětí se její úsměv vytratil. „Oh, bože…“ Otočil se. Jane, byla na vozíčku a Tim ji tlačil k jejímu trajleru. V džínsech, béžovém tričku a teniskách vypadala nečekaně křehce. Poraženě. Todd se vzpamatoval. Vzpomněl si, co před chvílí slíbil Cherry, a rozběhl se k nim.

DRUHÁ KAPITOLA

„Slečno Parkerová!“ zavolal. Podívala se po hlase a uviděla, jak se k ní blíží spolu s dívkou s blonďatým copem, jejíž jízdu před chvílí sledovala. Pocítila náhlou rozmrzelost: nechtěla, aby ji viděli – a zejména on, který ji tak ranil – takhle, na vozíčku pro invalidy. „Ano?“ procedila skrz zatnuté zuby. „Tohle je Cherry, moje dcera,“ řekl a postrčil dívku dopředu. „Chtěla se s vámi seznámit.“

Určitě se ani nenamáhal přemýšlet, zda o to stojím já, pomyslela si, Jane. „Ráda tě vidím,“ řekla dívce na půl úst. „Co se vám stalo?“ vybafla Cherry. Janina tvář se zkřivila bolestí. „Měla autonehodu,“ odpověděl dceři Todd, „a je od tebe krajně neslušné takhle se ptát.“

Cherry se začervenala. „Mrzí mě to, vážně. Promiňte.“ Bez skrupulí přistoupila k vozíku, a dřepla si vedle, Jane. „Viděla jsem každičké video s vámi. Byla jste nejlepší na světě,“ řekla nadšeně. „Nemohla jsem jezdit po rodeích, tak mi táta od lidí, co je natáčeli, koupil spoustu kazet. Mám hrozný potíže se zatáčkami. Táta sice jezdí, ale o rodeu neví nic. Že jo, tati?“ Položila ruku na Janinu paži. „Budete zase jezdit?“

„Cherry!“ vybuchl Todd. „To je v pořádku,“ řekla Jane klidně. Dívala se do dívčiných šedých průzračných očí a nenašla v nich ani stopu lítosti. Pouze upřímný zájem a zvědavost. Trochu se uvolnila a usmála se. „Ne,“ řekla. „Nemyslím, že ještě budu schopná jezdit. Závodně určitě ne.“ „Kéž bych vám tak mohla pomoci,“ řekla Cherry. „Chci jít na medicínu a věnovat se chirurgii. Mám výbornou z přírodních věd i z matematiky, a táta říkal, že bych to mohla zkusit na Hopkinsově škole. Ta je na medicínu nejlepší!“

„Chirurgii,“ zopakovala, Jane překvapeně. Usmála se. „Ještě jsem se nesetkala s nikým, kdo by v tomhle věku snil o chirurgii.“ Cherry se nafoukla. „Teď už jednoho znáte. Přála bych si, abyste ještě mohla jezdit,“ řekla, Jane. „Chtěla jsem od vás odkoukat alespoň trochu vašeho umění. Hlavně co se týče těch strašných zatáček.“ Jane, náhle pocítila smutek. Dívala se do dívčiných zářících očí a viděla v nich sebe samu v témže věku. Sklopila zrak. „Omlouvám se, ale mám za sebou perný den a ta bolest je nesnesitelná. Navíc jsme ještě absolvovali dlouhé pohovory.“

„Pohovory?“ zajímala se Cherry. „Ano. Sháníme obchodního manažera,“ řekla, Jane a věnovala smutný pohled Timovi. „Tim nezvládá účetnictví. Dělá sice ochotně předáka, ale od otcovy smrti jsme už přišli o pěkný balík peněz, protože v téhle otázce jsme oba naprostí diletanti.“ „Páni! Zrovna na tohle je expert můj táta,“ vyhrkla dívka. „Je úplný čaroděj, pokud jde o peníze. Vede účetnictví své počí –“ „Malé počítačové společnosti ve Victorii, která mě zaměstnává,“ řekl rychle Todd a vrhl po své dceři pohled, který nepotřeboval komentáře. Zmlkla a uculila se.

„Zvládnete i účetní uzávěrku?“ ozval se Tim. „Jistě.“ Tim se podíval na Jane. „Od té doby, co bydlíme s Meg u tebe v domě, je předákův domek volný,“ poznamenal. „Mohli by tam bydlet. A ty bys aspoň tady slečnu naučila, jak se jezdí kolem překážek. Aspoň bys měla nějaký rozptýlení „Time!“ okřikla, ho Jane zlostně. Podívala se s obavami na Todda, jenž ji pobaveně pozoroval. „Jsem si jistá, že má své práce dost.“

„To ano,“ řekl. „Vést účetnictví mé – té počítačové společnosti mi ale nezabere všechen čas. Vlastně si myslím, že by mě bavilo dělat chvíli něco jiného.“ Zamyslel se. „Jestli máte zájem, půjdu do toho,“ řekl poněkud lhostejně. Jane sklopila oči. „Moc bych si přála vítězit,“ řekla toužebně Cherry. „Ale asi se toho nikdy nedočkám. Jsem tak nešikovná, že je škoda, aby za mě táta platil startovné a tak.“ Jane se na ni zamračila. Pak přelétla pohledem k němu, stojícímu zde jako kovboj z filmu, se semknutými rty. Evidentně se musel hodně ovládat, aby se nezačal smát. Jí.

„Nevezme vás,“ řekl Tim odevzdaně. „Je příliš hrdá na to, aby si přiznala, že jste právě ten, koho potřebuje. Radši nechá ranč zkrachovat, zatímco bude sedět na verandě a litovat se.“ „K čertu s tebou!“ odsekla. Tim se zachechtal. „Vidíte ty oči?“ zeptal se Todda. „Jak dva safíry. Strčila by do kapsy nejednu modelku, ale přitom kolem sebe dokáže akorát sekat drápy, když se k ní někdo přiblíží.“ Todd se na ni se zájmem díval. „Dvoutýdenní zkušební lhůta?“ zeptal se s úsměvem. „Abychom viděli, jak spolu budeme vycházet? Za tak krátkou dobu toho nemůžu moc zkazit, spíš vám v mnohém pomůžu. Mám své metody.“

„Hůř už na tom být nemůžeme,“ připomněl, Tim Jane. Jane v duchu zvažovala všechna pro a proti. Měl dceru: to byla jistá záruka spolehlivosti. A navíc vypadal spolehlivě. Najmout někoho cizího by znamenalo vystavit se nebezpečí, že bude okradena – ne-li něco horšího. „Myslím, že bychom to mohli zkusit,“ řekla nakonec. „Pokud jste pro. Ranč ale příliš neprosperuje, takže vám nemůžu platit nějak moc.“ Řekla konkrétní sumu. „Plus jídlo a ubytování zdarma. Vím, že to není nic moc, takže pochopím, když –“

„Pokud budu mít čas dělat svou vlastní práci po večerech, dohodneme se,“ řekl Todd a bedlivě se vyhýbal pohledu na Cherry. Doufal jen, že ji nepopadne záchvat pravdomluvnosti právě teď. „Nebude váš šéf proti?“ zeptala se, Jane. Odkašlal si. „Je velice tolerantní. Možná proto, že jsem sám s dcerou.“ Přikývla. „Tak dobrá. Pojedete s námi na ranč, pokud už dnes nemáte nic na práci?“

„Už nic nemáme,“ ujistila ji Cherry. „Už jsem zvorala, co se dalo, a mám z toho akorát pěknou depresi.“ „Neblázni,“ řekla jí Jane přátelsky. „Na koni to umíš. Jen se musíš zbavit toho hloupého strachu, že v zatáčce sletíš.“ „jak to víte?“ vydechla Cherry. „Protože jsem měla úplně stejný strach, když jsem začínala. Zapomeň na to. Budu tě trénovat. Za chvíli si začneš vozit domů trofeje.“

„Opravdu?“: Jane se, zasmála. „Opravdu. Jdeme, Time.“ Dovezl ji k přívěsu a otevřel dveře. „Tahat tenhle krám s sebou je trochu praštěný,“ poznamenal Tim k Toddovi, „ale Jane si musí mít kde odpočinout. Vobrazili jsme takhle už všechna rodea široko daleko. Jane se, občas zdráhá, ale nakonec jede.“ „Jako Bracket,“ poznamenala, Jane a podívala se k zadnímu přívěsu, v němž koně přepravovali.

„Jako Bracket,“ souhlasil Tim. Sklonil se k Jane. „Tak, a teď dovnitř.“ Todd ho předešel. „Bude mi ctí se toho zhostit,“ nabídl se. Tim se zazubil a ani neskrýval svou úlevu. Todd opatrně zdvihl, Jane z vozíčku a pomohl jí na sedadlo do kabiny vozu. Pustila se ho a usmála se. „Díky.“ Pokrčil rameny a úsměv jí vrátil. „Rádo se stalo. Kam s vozíkem, Time?“

Složil jej a předák s ním vyšplhal do trajleru. Ještě než odjeli, dal Toddovi instrukce, kde v Jacobsville se nachází jejich ranč. „Tati!“ řekla se smíchem Cherry. „Opravdu to chceš podniknout? Co tomu řekne, až se dozví pravdu?“ „To budeme řešit, až k tomu dojde. Nabídka je lákavá jak pro mě, tak i pro tebe, nebo se mýlím?“ zeptal se. „Ale co tvoje společnost?“„Za prvé mám schopné zaměstnance a za druhé jsem na dovolené.“ Prohrábl si vlasy. „Budeme to i nadále brát jako letní prázdniny,“ ujistil ji. „Aspoň budeme mít čas být spolu.“

„To bych moc ráda,“ řekla posmutněle. „Za čtyři roky budu na škole a uvidíme se tak sotva dvakrát do roka. Budu se muset ohánět.“ „Jsi šikovná. Zvládneš to.“ „Jo, já vím,“ potvrdila s úsměvem. „A ty budeš mít veškerou lékařskou péči zdarma.“ „Už se nemůžu dočkat.“ „Nebuď sarkastický,“ napomenula ho. „Ani ke mně, ani ke slečně Parkerové.“ „Myslím, že mě příliš v lásce nemá.“ „Ty ji taky ne, je to tak?“ zeptala se pohotově. Vrazil ruce do kapes a zamračil se. „Nic proti ní nemám.“

„Když ji nemáš rád, proč jí chceš pomoci?“ Na to neměl odpověď. Kdo vlastně je? Přemýšlel. Ženská na vozíčku, co vypadá jako pouťová atrakce. Osamělá, postižená, a jako by toho nebylo už tak dost, navíc nucená čelit potížím ekonomického charakteru. Bylo mu jí líto, což bylo zvláštní, neboť od té doby, co se mu rozsypalo manželství, jeho ohledy vůči ženám dosáhly minima. Samozřejmě, občas potřeboval cítit v náruči nějakou ženu, ale to rozhodně nebyl případ, Jane Parkerové. Proč jí vlastně chci pomoci? Ptal se sám sebe. Nevěděl.

„Možná proto, že je mi jí líto,“ odpověděl nakonec.

„To mně taky, ale neměli bychom jí to dát najevo,“ řekla Cherry pevně. „Je velice hrdá, všiml sis?“ Přikývl. „Hrdá a prchlivá.“ „Jako bys mluvil o sobě.“ Prudce se po Cherry podíval, ale ta se jen nevinně uculovala. V nově zakoupeném luxusním domě ve Victoru sbalili to nejnutnější na pár dní, vysvětlili poněkud zmatené hospodyni Rose, proč odjíždějí, a půjčenou fordkou vyrazili směrem na Jacobsville.

Pohled, který se jim naskytl, když přijížděli k ranči, nebyl příliš povzbudivý. Chatrný plot z prken a ostnatého drátu by sotva vydržel nápor stáda dobytka, kdyby pojalo úmysl vzít ho útokem. Stáj dosud stála, ale jen na čestné slovo. Výmoly v neudržované cestě podél větrného mlýna byly dosud naplněny vodou posledního deště. Dvůr byl až na pár růžových keřů pustý. Pár dalších květin lemovalo prostornou verandu dvoupatrového stavení, pobitého překládanými prkny, kdysi nabarvenými na bílo. Jeden ze schodů se zbortil a čekal na opravení. K verandě vedla rampa, zřejmě narychlo postavená pro Janin vozíček. Vedle domku, který by garáží nazval jen nadmíru tolerantní člověk, stál trajler s přívěsem pro koně. Předákovo hnízdečko obrůstala příliš vysoká, dlouhý čas nekosená tráva, a Todd se jen modlil, aby uvnitř byly alespoň dvě místnosti. Nejzachovalejší se jevil jednopatrový domek kousek odtud, s houpacími křesly na verandě.

„Tak teda vítejte,“ zahalekal Tim a nedovolil Toddovi dokončit úvahu, jde-li o noclehárnu. Vystoupili a Todd si s předákem potřásl rukou. „Díky. Můžeme si někam odnést naše věci?“ zeptal se a zabloudil pohledem k boudě. „Tam bydlí starouš Hughes,“ zachechtal se Tim. „Pomáhá mi dohlížet na zvířectvo. Moc toho sice nezvládne, ale už tu dělá od dětství. Nemůžeme ho poslat do důchodu, dokud mu nebude pětašedesát. To bude za dva roky. Vaše království bude tady.“ Obrátil se a vedl je k domnělé noclehárně. Todd vydechl úlevou.

„Bude potřebovat trochu dát do kupy, jako všechno tady: třeba si s tím poradíte. Jíst můžete s námi v domě. Jsou tu tři další pomocníci, co opravují ploty a starají se o stroje, setí a tak dál. Teď, mimo sezónu, dělají jen na půl úvazku.“ Dům nevypadal vůbec špatně. Měl tři velké ložnice a malý obývací pokoj. Kuchyně působila prakticky nedotčeně. „Mohla bych se učit vařit,“ navrhla Cherry při pohledu na kuchyňský sporák. „Ne, nemohla,“ usadil ji Todd. „Na to budeš mít dost času později.“

„Moje manželka Meg vás to naučí, když budete chtít,“ nabídl se Tim. „Má ráda mládež. Vlastní děti mít nemohla. Až se zabydlíte, zastavte se v domě. Dáme si sendvič a něco k pití.“ „Jak se daří slečně Parkerové?“ zeptala se Cherry. Tim se zašklebil. „Leží. Není jí dobře. Už jsem volal doktorovi.“ Zavrtěl hlavou. „Říkal jsem jí, aby nelezla na toho koně, ale copak si dá říct? Nikdy mě neposlouchala, ani když byla malá holka. Platil na ni jen její táta, ale ten už je na věčnosti.“

„S tím koněm to nebyl zrovna dobrý nápad,“ souhlasil Todd. „Za to může ta její pýcha,“ řekl Tim. „Nějaký novinář napsal článek o rodeu a poznamenal, že chudák, Jane Parkerová zřejmě přijede převzít plaketu za svého otce na vozíčku, protože je mrzák.“ Todd se nasupil. „V jakých novinách to bylo?“ „Ve zdejším týdeníku,“ odpověděl Tim. „Moc se jí to dotklo. Řekl jsem jí, že to má na svědomí nejspíš mladej Sikes. I když teprve nedávno dodělal školu, myslí si, že si těma svejma článkama o rodeu vypíše Pullitzerovu cenu, zelenáč,“ ušklíbl se.

Todd si to jméno dobře zapamatoval. „Přijede ten doktor?“ zeptal se.

„Jistě,“ řekl rančer. „Jeho táta byl Janiným kmotrem. Jsou dobří přátelé. Možná že sem ale pošle svojí asistentku, Lou.“ Zachechtal se. „Ti dva se vůbec nesnášejí. Nechápu, jak spolu můžou… ehm, pracovat.“ „Doktor není ženatý?“ Rančer zavrtěl hlavou. „Pokoušel se o, Jane, ale ta ho od té autonehody úplně ignoruje. Nechce se s nikým zaplést.“ „Přece nebude na vozíčku do smrti,“ zabručel Todd, když kráčeli k domu. „To ne, ale bolestí se už nejspíš nikdy úplně nezbaví.“ Zamyslel se. „Máte s ní nějaký úmysly?“ zeptal se Todda na rovinu.

Todd se usmál. „Je velice přitažlivá a líbí se mi, jaká je, ale mám za sebou nevydařené manželství a nechci riskovat další omyl. Na to, abych si zahrával s Jane, nejsem dost bezohledný.“ Tim si povzdechl. „Díky, že jste mi to řekl. Je teď zranitelnější, než si vůbec připouští. Má jenom mě… teda mě a Meg. My jsme teď její rodina.“ „To má ovšem štěstí,“ řekl uznale Todd. Tim pokrčil rameny. „Zase tak moc ne. Kdyby; měla štěstí, nebyla by na vozíčku.“

Vystoupili po schodech na verandu. Tim ukázal na rozbitý schod. „Pořád myslím na to, že ho opravím, ale nějak se mi nedostává čas. Teď, když jste tu vy, mi ho třeba trocha vybude.“ „Můžu vám pomoci, když budete chtít,“ nabídl se Todd. „Práce se dřevem je můj koníček.“ „No ne!“ zvolal Tim a tvář se mu rozjasnila. „Támhle vzadu máme dílnu. Postavili jsme ji před lety pro Janinýho tátu. Všechen nábytek, co je v domě, udělal on. Bude moc ráda, když to tam zase ožije.“

„Myslíte?“ zeptal se Todd pochybovačně. „Můžete se jí na to zeptat.“ Vešli do obývacího pokoje. Jane, ležela na pohovce. Byla pobledlá. Cherry seděla schoulená v křesle vedle pohovky, s hlavou položenou na rukou, a poslouchala pozorně, co jí její idol povídá. „Doktor tu bude co nevidět,“ řekl jí Tim. Popleskal ji něžně po rameni. „Drž se, holka.“ Usmála se na něj. „Díky, Time. Co bych si je bez tebe počala?“ „Doufám, že ještě dlouho nebudeš muset tenhle problém řešit,“ řekl suše.

„To zní slibně,“ řekla. Pak se podívala na Todda. Podráždilo ji, jak se tváří. „Nejsem mrzák,“ vyštěkla. Poklekl vedle pohovky a odhrnul jí pramen vlasů z tváře. Ucítil, že jsou vlhké, vlhké od slz, kterými tiše bojovala s bolestmi, jež ji tak mučily. Potřeba chránit ji, kterou si v tu chvíli uvědomil, byla něco, s čím vůbec nepočítal.

„Nemáte žádné léky?“ „Mám,“ řekla, zaskočená jeho starostlivostí, „ale vůbec nezabírají.“ Usmál se na ni. „A kdo za to může?“ Ušklíbla se. „Nelezla bych na koně, nebýt toho zatraceného pisálka,“ řekla nevrle. „Napsal o mně, že jsem mrzák!“ „Okamžitě s Cherry jedeme do města a vytřeseme mu duši z těla.“ Namáhavě se usmála. „Polijte ho od hlavy až k patě inkoustem, zabalte ho do těch jeho novin a pověste ho na tiskařský lis.“

„Dneska už tiskařské lisy nemají,“ řekla Cherry zasvěceně. „Všechno je to ofset. Nuda.“ V Janiných očích se pobaveně zablýsklo. „No páni! Ty jsi ale informovaná!“ Cherry se zazubila. „Jeden z mých nových učitelů kdysi dělal v novinách. Teď učí angličtinu.“ „Ta ví všechno,“ řekl Todd rezignovaně. „Jen se ptejte.“ „Všechno ne, tati,“ pospíšila si Cherry „Nevím, jak jezdit zatáčky.“ „Slyším auto,“ přerušil je Tim. Podíval se z okna. „To je doktor.“

Todd se podíval po Jane. Sklopila zrak a Todd se zamračil. Že by přece jen neměla čisté svědomí, pokud jde o toho doktůrka? Zvedl se. Do pokoje vstoupil vysoký muž s rezavými vlasy a černou taškou v ruce. Byl oblečen v hezkém šedém obleku westernového střihu, doplněném bílou košilí a černou tenkou kravatou. Na nohou měl nezbytné vysoké boty. Smekl šedý stetson a hodil ho na polici. Bledě modrýma očima se rozhlédl po pokoji a zastavil se u podmračeného Todda.

„To je doktor Jebediah Coltrain,“ představil Tim štíhlého muže. „Když byl mladší, každý mu říkával Coppere.“ „Teď už si nikdo netroufne. Alespoň ne v mé přítomnosti,“ řekl doktor. Ani on se neusmíval. „A tohle je Todd Burke a jeho dcera Cherry,“ pokračoval Tim. „Todd se nám bude starat o účetnictví.“ Coltrain mlčel. Probodl Todda pohledem a pak mu krátce pokývl. Ruku mu nepodal. Na Cherry se usmá, pokud ovšem to, co provedly jeho tenké rty, byl úsměv.

„Tak jakou hloupost jsi vyvedla tentokrát?“ zeptal se, Jane nedůtklivě. „Jezdila jsi na koni, tipl bych si.“ Podívala se na něj s bolestí v očích. „Nemohla jsem do arény na vozíčku,“ řekla popuzeně, „po tom, co o mně napsal ten chytrák.“ Cosi zabručel a začal ji prohmatávat s takovou důvěrností, že Todd zaskřípal zuby. „Natažený sval,“ oznámil nakonec. „Budeš muset zůstat pár dní v posteli na relaxátoru. Půjčili jste si ten trakční aparát, jak jsem vám říkal?“ „Jo. I když neradi,“ řekl Tim a zachechtal se. „Tak začneme.“

Zdvihl ji jako peříčko a nesl ji do ložnice. Todd, který se už jen stěží ovládal, je následoval. Coltrain se po něm ohlédl s posměšným úšklebkem na rtech. Na to, aby poznal žárlivost, nemusel ani být doktor. Položil opatrně, Jane na postel s vyřezávanými sloupky, nad níž byl pověšen trakční aparát. „Nepotřebuješ si odskočit, než tě do toho zapřáhnu?“ zeptal se neomaleně. „Ne,“ řekla se zatnutými zuby. „Jen do toho.“

Upevnil svorku tak, aby zdvihla její pravou nohu a vyvinula příjemný tlak na poraněný bok, který ani operace nedokázala patřičně napravit, zázraky se konat nebudou, ale pomoci by to mělo,“ řekl Coltrain. „Neber příště tak vážně, co o tobě napíše nějaký idiot.“ „To se ti to mluví, když nepsal o tobě!“ Zdvihl obočí. „To by si netroufl,“ řekl prostě. O tom nepochybovala. Zavřela oči. „Bolí to.“ Coltrain sáhl do své aktovky a vytáhl malou lahvičku a injekční stříkačku. Podal Toddovi nějaký balíček. „Otevřete to a potřete s tím hrdlo lahvičky.“

Způsob jeho řeči prozrazoval, že je zvyklý na poslušnost. Todd si nikdy nenechal poroučet: tentokrát však udělal výjimku. Věřil tomu doktorovi, i když se mu moc nechtělo. Coltrain překlopil lahvičku, vbodl, do ní jehlu a nasál patřičné množství tišícího prostředku. Podal Toddovi další balíček, tentokrát obsahující alkoholem napuštěnou vatu. „Teď jí tím potřete ruku. Tady.“ Ukázal na žílu na Janině pravé paži. Todd se na něj podezíravě podíval.

„Není to návykové,“ řekl doktor mírně. „Vím, co dělám.“ Todd jen cosi zabručel a udělal, oč byl žádán. Cítil se trapně, že projevil starost o ženu, kterou sotva znal. Coltrain zkušeně zavedl jehlu do žíly. „Díky, Coppere,“ řekla, Jane. Pokrčil rameny. „Přátelé jsou od toho, aby si pomáhali,“ řekl. Vytáhl z aktovky jakési léky a podal je Toddovi. „Ber si dva každých šest hodin, když budeš mít velké bolesti. Jsou silnější než ty, co jsem ti dal,“ řekl, Jane. „Když to bude hodně vážné, můžeš je brát po pěti hodinách.

Častěji ale ne.“ Zapnul tašku a povzbudivě se na Jane usmál. „Drž se. Přijedu se na tebe zítra podívat.“ „Fajn,“ řekla se zavřenýma očima. „Budu tu s vámi sedět, než usnete,“ nabídla se Cherry, a Jane se na ni vděčně usmála. Coltrain trhl bradou směrem k obývacímu pokoji a zamířil tam. Tim s Toddem ho následovali. Zavřel dveře. „Chci ji rentgenovat,“ řekl bez úvodu. „Myslím, že má poraněný sval, ale krk bych na to nedal. Lézt na koně bylo to poslední, co potřebovala.“

„Pokoušel jsem se jí to rozmluvit,“ řekl Tim. „O tom nepochybuji. Taky vás neviním. Vím, jak je to s ní těžké.“ Podíval se na Todda. „Dokážete jí zabránit, aby na něj zase nesedla?“ Todd se líně usmál. „Můžu to zkusit.“ „Zkuste,“ řekl doktor. „Potřebuje, aby na ni teď někdo dohlížel. Má tendenci pořád si něco dokazovat.“ Sáhl po svém stetsonu a vykročil ke dveřím. „Dneska má moc velké bolesti na to, abych ji převezl do nemocnice. Pošlu pro ni zítra sanitku. Nebude se jí to moc líbit.“

„Ale poslechne,“ řekl Todd. Coltrain se poprvé zasmál. „Chtěl bych být mouchou na zdi, až se tu zítra ta sanitka objeví.“ Zazvonil telefon a Todd ho zvedl. Ohlásil se, pak se zašklebil a předal sluchátko Coltrainovi. Doktorova tvář rázem ztuhla. „Jo. Ne. Na to kašlu! Dělám, co uznám za vhodné. Jestli se ti to nelíbí, tak sbohem.“ Přehodil si sluchátko do druhé ruky a přelétl pohledem po obou překvapeně se tvářících mužích. „Promluvíme si o tom, až se vrátím,“ štěkl. „Jo, udělej to.“ Vztekle zavěsil. „Zavolejte, kdyby bylo potřeba.“

Když odjel, Tim tiše hvízdl. „To nemůže mít dlouhé trvání.“ „Co?“ zajímal se Todd. „Jeho spolupráce s Lou,“ řekl a zavrtěl hlavou. „On se drží starých metod, kdežto ona obhajuje nejmodernější technologie. Jednoho krásného dne jeden druhého zabijí.“ Todd pocítil nejasnou úlevu, že se doktor musí zabývat někým jiným, než Jane. Důvěrnost, s jakou se Coltrain k Jane choval, se mu totiž vůbec nelíbila.

TŘETÍ KAPITOLA

Jane, měla neklidnou noc. Když se Cherry odebrala do postele, posadil se u, Jane Todd. Tim mu předal knihy už dříve a tak si je vzal s sebou. Prošel si je, zatímco spala, a když viděl černé na bílém to rozhazování, naskočily mu na čele hluboké vrásky. Ranč byl takřka na pokraji krachu, a nebylo to rozhodně nezbytné. Vedle dobytka měla, Jane i čtyři plnokrevné hřebce, z nichž dva si vydobyli ostruhy v regionálních soutěžích. Jenže pak zemřel její otec. Jane, nenapadlo hřebce připustit, což byla chyba. Vybavení ranče bylo zastaralé, každá oprava trvala věčnost, takže odpisy z daní nestály za řeč. Z toho, co viděl, vyvodil, že je na ranči hodně, co zlepšovat a opravovat. Ranč mohl být velice výnosný, šlo jen o to, efektivně ho využívat.

Zamračil se, až mu silné brýle sklouzly po nose. Najednou měl pocit, že ho někdo pozoruje. Zvedl hlavu a setkal se se zvědavým pohledem modrých očí. „Nevěděla jsem, že nosíte brýle,“ řekla, Jane ospale. „Jsem dalekozraký,“ řekl s úsměvem. „Lidi si kvůli těm brýlím myslí, že je mi přes čtyřicet.“ Dotkl se brýlí. „Trochu mi to vadí.“ Zamyšleně se na něj dívala. „Kolik vám vlastně je?“

„Třicet pět,“ řekl. „A vám?“ Zazubila se. „Pětadvacet. Úplné dítě ve srovnání s vámi.“ Zdvihl obočí. „Musíte se cítit líp.“ „Trochu.“ Pomalu se nadechla. „Protiví se mi být bezmocná.“ „Nebudete bezmocná napořád,“ připomněl jí. „Jednou si na rehabilitaci a prášky ani nevzpomenete. Berte to jako dočasnou nepříjemnost.“ „Vsadila bych se, že vy jste nikdy v životě bezmocný nebyl.“

„Jednou jsem měl zápal plic,“ zavzpomínal. Zamračil se. Byl na tom špatně, protože si neuvědomil, jak vážný jeho kašel je, dokud mu horečka nevylétla na čtyřicítku a nemohl bolestí chodit ani dýchat. Doktor mu neochotně dovolil domácí léčbu, ovšem pod podmínkou, že o něj bude velice pečlivě postaráno. Jenže Marie odešla na párty se svou nejlepší přítelkyní. A s vítězoslavným úsměvem. Je to jen nachlazení, říkala. Ta párty pro ni byla důležitější než on. Začala podnikat jako návrhářka bytových interiérů a na té párty se měla setkat s několika svými potenciálními zákaznicemi. Nemohla si takovou příležitost nechat ujít.

„Vraťte se zpátky,“ řekla, Jane tiše. Trhl sebou. „Promiňte.“ „Co se stalo?“ Pokrčil rameny. „Nic moc. Měl jsem zápal plic a moje manželka mě nechala doma a odešla na večírek.“ „A?“ naléhala. „Jste jako buldok, víte to?“ řekl jí. „A zvědavá až hrůza.“ „Já vím,“ řekla prostě. „Pokračujte.“ „Po tom večírku šla ještě do nočního klubu a vrátila se domů až ráno. Někam mi uklidila antibiotika a já nevěděl kam, a navíc mi bylo tak zle, že jsem nemohl vstát a hledat je. Když přišla, byl jsem v deliriu. Musela zavolat pohotovost a ta mě odvezla do nemocnice. Měl jsem vážně namále. Bylo to v tom roce, kdy se narodila Cherry.“

„Ta mrcha,“ řekla, Jane na adresu jeho bývalé manželky. „A to jste s ní zůstal?“ „Byla těhotná,“ odpověděl. „Věděl jsem, že kdybychom se rozvedli, dítě by si nenechala. A já ho chtěl.“ Řekl to v rozpacích a Jane se pousmála. „Všimla jsem si, že své otcovství berete vážně.“ „Vždycky jsem chtěl mít děti,“ řekl. „Byl jsem jedináček. To je pro dítě z velkého ranče zlý. Proto jsem jich chtěl mít víc, ale…“ Pokrčil rameny. „Jsem rád, že mám Cherry.“

„Její matka ji nechtěla?“ Zamračil se. „Marii se hodí, jen když má hosty a chce se předvést, jak skvělá a milující matka je. Pomáhá jí to v jejím byznysu. Je návrhářkou bytových interiérů a většinu jejích zákazníků tvoří bohatí, velice konzervativní Texasané. Ten typ lidí, co má rád usazené muže a schopné ženy, víte?“

„Cherry to ví?“ „Nemůže to nevidět. Je bystrá. Ve většině věcí se s Marií jakž takž shodneme, ale nenechám ji rozhodovat o Cherryině životě. Rodeo,“ odpověděl na Janinu nevyslovenou otázku, „Marie neschvaluje.“ „Ale Cherry přesto jezdí.“ Přikývl. „Dostal jsem Cherry do své péče,“ řekl významně. „A Cherry vás zbožňuje,“ řekla, Jane. Usmála se, omámená prášky. „Zdá se mi, že lítám. Nevím, co mi ten Coltrain dal, ale je to síla.“

„Coltrain je tak trochu samorost, zdá se mi,“ řekl. „Vždycky byl takový. Mám ho moc ráda.“ „Ráda?“ zeptal se a přimhouřil oči. „Ráda.“ Bránila se spánku. Rukama pohladila přikrývku. „Zpočátku jsem o něj stála, ale když s ním jsem, cítím něco jiného. Myslím, že jsem chladná, víte,“ zašeptala ospale. „Ne necítím ty věci… co ženy mají cítit… ohledně mužů.“ Usnula.

Todd seděl a díval se na ni, lehce zmaten jejím podivným prohlášením. Byla k zulíbání. Určitě ji muži přitahovali, o tom nezapochyboval ani na okamžik. A určitě měla milence: alespoň Coltraina, pokud ne nikoho jiného. Ta myšlenka byla nesnesitelná. Přinutil se věnovat pozornost účetním knihám. Janin intimní život nebyl jeho starost.

Ambulance přijela ráno v deset hodin a Jane vybuchla jak sopka, když jí Todd řekl, že Coltrain trvá na rentgenovém vyšetření. „Nikam nepojedu!“ zahřímala. „Říkám to jasně? Do žádného špitálu nejedu!“ „Chce vás jen zrentgenovat, aby se ujistil, že nemáte něco zlomeného,“ vysvětloval jí. Byl na to sám. Tim se prozíravě vypravil zařídit cosi do města a Meg odešla na nákup. Cherry vzala s sebou.

Nic jsem si nezlomila!“ řekla zlostně. Vyvlékla se z rehabilitačního zařízení, aby mohla jít do koupelny. Nyní seděla na posteli, na sobě světle modré bavlněné pyžamo. Rozcuchané vlasy jí spadaly na ramena. „Nepůjdu!“ trvala na svém a změřila si přísným pohledem zřízence s pojízdnými nosítky. „Jděte s tím někam!“ „Nikam nechoďte,“ řekl muži Todd. Přistoupil k Jane. „Coltrain řekl, abyste jela. Tak honem.“

Vyvalila oči. „Říkám, že se odsud ani…“ vychrlila na něj. Víc nestihla. Popadl ji do náruče, opřel si ji opatrně o hruď a vykročil k nosítkům. Ucítila, jak jí ňadra klouzají po jeho hrudi, a začalo se v ní odehrávat něco neuvěřitelného. Hlasitě vzdychla. Jediným mužem, který ji až dosud viděl takto nedbale oblečenou, byl Coltrain, a to ještě pouze jako lékař. A nyní, nyní byla v náruči muže, náhle slabá jak moucha, neschopná se pohnout, ač se její tělo celé chvělo… touhou.

Ten pocit trval bohužel jen do té chvíle, kdy ji Todd uložil na nosítka a zřízenec ji přikryl bílým plátnem. Zkušeně ji vyvezl ze dveří k čekající sanitce. „Pojedu za vámi v autě,“ řekl Todd. Z jejího pohledu, tak zvláštního a nového, se cítil nesvůj. Nemohl nezaznamenat její prudkou reakci na jeho blízkost. I její oči prozrazovaly, co se s ní děje. „No ne, žádné protesty? Žádné odmlouvání?“ škádlil ji na oko překvapeně. Udělal by cokoli, jen aby se na něj přestala tak hladově dívat.

Zatnula zuby. „Jste propuštěn!“ vyhrkla. „Oh, nemůžete mě propustit,“ řekl přesvědčeně.

„Proč bych nemohla?“ „Protože přijdete o ranč, když to uděláte,“ řekl. „Já ho můžu zachránit.“ Zaváhala. „Jak?“ „Promluvíme si o tom, až si necháte udělat ten rentgen,“ odpověděl. Ustoupil a zřízenec zabouchl za Jane dveře sanitky. „Říkala jsem ti, že jsem v pořádku!“ zuřila, Jane, když si Coltrain prostudoval rentgenové snímky a ujistil ji, že nenašel nic zlomeného ani naštípnutého.

„Já ti ale neřekl, že jsi v pořádku,“ opáčil Coltrain klidně. Vrazil ruce do kapes bílého pláště. „Říkal jsem, že nemáš nic zlomeného. Měla jsi štěstí,“ řekl ironicky. „U všech svatých, holka, chceš, by z tebe byl nadosmrti mrzák?“ Skousla ret. „Ne,“ zabručela. „Tak si o to přestaň koledovat,“ řekl. „Proč musíš pořád prosazovat svou? Vykašli se na toho reportéra. Jestli je tak hloupý, že nedokáže napsat pravdu, odrovná se brzy sám. Pokud se tak už nestalo,“ dodal. „Co tím chceš říct?“

„Chci říct, že zdejší jezdecká asociace mu zakázala přístup do arény,“ odpověděl. Vyvalila na něj oči. „Ale rodeo je tady u nás nejvýznamnějším sportem. Zvláště v tomhle období!“ „Já vím,“ řekl. Usmál se. „Sedím v jeho radě.“ „Takže je to tvoje dílo,“ řekla. „Mám na tom významný podíl,“ opravil ji. „Bylo to jednomyslně schváleno. Přál bych ti, abys byla mohla vidět Craiga Foxe, když mu bylo oznámeno, že jeho nový reportér má zákaz vstupu do všech arén v okolí.“ Popotáhl si kravatu. „A navíc, železářství a autoopravna stáhly z novin tenhle týden své inzeráty. Synové obou majitelů totiž závodí v rodeu.“

„Páni,“ vydechla, Jane. „Chápu, proč se v posledním vydání ten reportér uchýlil k veřejné omluvě,“ dodal. „Až ti přijdou noviny, nezapomeň se kouknout na redakční stránku.“ Popleskal ji po rameni. „Pěkně si sype popel na hlavu.“ Rozesmála se. Po její špatné náladě nezbylo ani stopy. „Jsi ďábel!“ „Jsi moje přítelkyně,“ řekl s úsměvem, u něj tak vzácným. „A ty můj přítel.“ Natáhla se a vzala ho za ruku. „Díky, Coppere.“ Přikývl. Právě v tu chvíli vešli do pokoje Todd Burke a doktorka Lou Blakelyová. Výjev, který spatřili, je přikoval na místě.

„Až budete hotov, ráda bych s vámi mluvila, doktore Coltraine,“ řekla Lou, velice pohledná blondýnka, klidně. „Měla jsem tu Neda Rogerse na nějakých testech. Nejsou vůbec dobré. Mám obavy. Nechala jsem ho odejít domů, ale měli bychom ho znovu pozvat, kvůli výsledkům.“ Nechal Janinu ruku a obrátil se ke kolegyni. „Je to tak naléhavé, že to nemohlo počkat, až… skončím se svými pacienty?“ zeptal se stroze. „Kdo je u telefonu?“

Zrudla. „Právě jsem skončila se svými vlastními pacienty,“ řekla, rozhněvaná, že ji podezírá z toho, že ho sleduje. „A je poledne,“ řekla významně. „Čas, kdy obědvám. Betty je už po obědě, tak si sedla k telefonu.“ „Poledne?“ Podíval se na hodinky. „Vážně.“ Obrátil se zpět k Jane.

„Odvezu, Jane domů, jestli jste s ní hotov,“ nabídl se pohotově Todd. „Musím se zeptat na pár věcí ohledně mé práce. Bez toho se nemohu hnout z místa.“ Lou se na Todda se zájmem zadívala. Usmála se. „Jsem doktorka Louise Blakelyová,“ řekla a podala mu ruku. „Partnerka doktora Coltraina.“ „Asistentka,“ řekl Coltrain hrubě a sjel ji pohledem. V jeho očích nebyla ani špetka zájmu, vůbec nic, kromě chladu.

„Todd Burke,“ představil se Todd a usmál se. Těší mě, paní doktorko.“ Lou pohlédla na Coltraina. „Smlouva, kterou jsem podepsala, tvrdí, že jsme partneři, doktore Coltraine,“ nedala se odradit Lou. „Na celý jeden rok.“ Neodpověděl. Místo toho se znovu otočil k Jane a usmál se jedním ze svých vzácných úsměvů. „Kdybys mě potřebovala, stačí zavolat. Stejně budu nablízku. A neber si to tak, ano?“ Jane, mu úsměv oplatila. „Ano.“

Pohladil ji po rameni a pak vykročil ke dveřím. „Tak pojďme,“ vyzval Lou. „Podíváme se na ty Rogersovy testy.“ Todd sledoval, jak odcházejí, a pak pomohl, Jane na vozíček, který sestra zatím přivezla do pokoje. Vyvezla ji k východu a Todd ji naložil do svého vozu. Promluvil až po hodné chvíli. „Žárlíte na Lou?“ vyhrkl, neboť měl stále před očima pohled, kterým vyprovodila Coltraina s kolegyní.

„Kvůli Copperovi? Ne,“ řekla. „Přemýšlela jsem o Lou. Je tak… jak bych to řekla… křehká, vedle něj. Je to podivné, protože ve skutečnosti je to nesmírně silná, nezávislá žena.“ „Možná je do něj zamilovaná,“ nadhodil Todd. „Pro její dobro doufám, že ne,“ odvětila. „Copper je zapřisáhlý starý mládenec. Jeho práce je pro něj vším. Má rád ženy, ale jen jako zpestření života.“ Když viděla, jak se usmál, zajiskřilo jí v očích. „Vidím, že víte, co mám na mysli. Asi zastáváte tentýž přístup.“ Přikývl. „Člověk, který se spálil, se vyhýbá ohni jako čert kříži,“ řekl. Zabrzdil na červenou, pak vyrazil vpřed a zahnul po silnici směrem k ranči.

Vyjeli z města. Dívala se ven na ubíhající krajinu, posetou květy. „Rozumím vám,“ řekla. „To jsem rád,“ odvětil, „protože když jsem vás ráno nesl v náručí, ve vašich očích bylo něco, co mě vyděsilo.“ Zdvihla obočí. „Jste hrubý,“ řekla. „Ano, jsem. Přišel jsem na to, že je snazší být upřímný, než něco předstírat.“ Stiskl volant. „Jste hezká a myslím, že se mi s vámi bude dobře pracovat. Nejsem tu ale kvůli nějakému milostnému románku. Láká mě perspektiva moci zachránit váš ranč, ne svést vás.“

Nezpozoroval žádnou reakci. Založila si nenucené ruce na prsou a opřela se pohodlněji v sedadle. Své pocity si nechala pro sebe. „Aha,“ řekla jen. „A teď jste se urazila,“ neudržel se. „A budete trucovat celý den.“ Nuceně se zasmála. „Jsem ohromená, jak skvěle mě znáte, pane Burke,“ řekla. „A ta vaše skromnost! Něco tak uklidňujícího!“ Čelo mu zbrázdily vrásky. Takový posměch neočekával. „Pardon?“

„Cítíte, jak po vás vášnivě toužím, a proto jste mě předem varoval. Netušila jsem, že jsem tak nebezpečná. Dokonce i na vozíčku.“ Zacukala obočím. „Když jste tak děsně atraktivní, pane Burke, nemáte strach být se mnou v autě? Co když se na vás vrhnu?“ Byl vyvedený z míry. Podíval se na ni a auto zahnulo ke straně. Zaklel a honem ho zase vyrovnal.

Jane, se začala bavit. Netušila, že Todd je tím typem muže, co se dá tak snadno znervóznit. Nemohla se dočkat, až se jí to povede podruhé. „Děláte ze mě náfuku,“ začal. „Skutečně? Vypadá to totiž, že se domníváte, že vám žádná normální ženská nedokáže odolat.“ Podrážděně sykl. „Překrucujete úplně má slova.“ „Přitahujete mě,“ řekla. „Jste pro mě ztělesněním mužské dokonalosti. Myslím, že jste hrozně sexy. Fešák, a navíc inteligent. Rozdáme si to hned nebo mám počkat, až zastavíte?“

Vůz sebou opět škubl. Todd musel dupnout na brzdu, aby nevjel do škarpy. „Slečno Parkerová!“ Bavila se, jako už dlouho ne. Smála se, a dokonce se musela krotit, aby se nesmála ještě víc. „Oh, omlouvám se,“ řekla kajícně. „Opravdu se omlouvám.“ Zahnul na cestu k ranči. Zuby měl křečovitě zatnuté. Měl vztek. Nechal se ukolébat a dal jí možnost, aby z něj udělala naprostého pitomce a to se mu vůbec nelíbilo. Nebyl zvyklý na to, aby ho ženy porážely ve slovních přestřelkách.

Marie byla občas sarkastická a jedovatá, nikdy však nad ním nenabyla vrchu. Jane, byla jiná. „Takhle jsem se nezasmála už celé měsíce,“ řekla, klidnější, že zastavil. „Omlouvám se, ale nemohla jsem si pomoct.“ Vypnul motor a otočil se k ní. V očích mu jiskřilo a musel se hodně ovládat. „Nerad někomu sloužím jako terč vtípků,“ řekl stručně. „Když si to zapamatujete, budeme spolu vycházet docela dobře.“ Její oči byly pro změnu chladné jako led. „Budeme spolu vycházet ještě líp, když si zapamatujete, že nemám ráda muže, co se mnou mluví jako s potrhlou puberťačkou, která sní o idolech.“ „Slečno Parkerová,“ procedil skrz zuby. „Nejsem žádnej zelenáč. Vím, jak žena reaguje. „O tom nepochybuji. S vašimi zkušenostmi,“ skočila mu do řeči. „Já jsem teď byla nějaký čas sama,“ dodala, „a odvykla jsem si na dotyky. Takže než se pustíte do dešifrování mých reakcí, měl byste si uvědomit, že bych tak reagovala na dotyk každého muže.“

Přestávalo ho to bavit. „Odnesu vás domů,“ řekl s chladnou zdvořilostí. „Ne, neodnesete,“ řekla sladce. Její pohled ho však leptal jako kyselina. „Požádejte, prosím, Tima, aby přijel s vozíčkem. Zjistila jsem, že mám radši vozíček než vás.“ Vmetla mu urážku do tváře, ale marně čekala na jeho reakci. „Přivezu ho,“ bylo jediné, co řekl. Nechal ji v autě a odešel do domu, kde se k němu připojil Tim.

„Jak je jí?“ zeptal se okamžitě. „Má mizernou náladu, ale fyzicky je v pořádku,“ odpověděl Todd. Zašklebil se. „Vytočil jsem jí.“ „To je dobrý znamení,“ usmál se rančer. „Potřebuje, aby s ní někdo občas zatřásl. Škoda, že nemá ráda Coppera,“ dodal s povzdechem. „Ten by pro ni byl skvělý.“ „Protože je doktor?“ zeptal se Todd podrážděně. „Protože spolu vyrůstali a Copper ví leccos o rančerství,“ zněla odpověď. „Nikdy by nenechal tenhle ranč tak zpustnout.“ Zabodl pohled do Todda. „Myslíte, že nás můžete vytáhnout z té finanční krize, do které jsme se dostali díky mně?“

Todd si přitáhl vozíček. „Myslím, že jo,“ řekl. „Není to tak zlé, jak si myslíte. Jde jen o zefektivnění provozu a využití všech dostupných zdrojů. Nějaký čas to ale potrvá,“ řekl a tlačil vozíček na verandu. „Zázraky nečekejte.“ „To nečekám,“ ujistil ho Tim. „Proč jí nevezmete jen tak do náruče?“ zeptal se vzápětí. „Nestarejte se,“ ucedil Todd. Tim překvapeně zamrkal. Vykročil za Toddem a jako u vytržení sledoval němou hru, v níž Todd bez jediného slova vyndává, Jane z auta, ukládá ji na vozíček a tlačí ji po rampě na verandu. Dusila v sobě ostrá slova a on krotil svůj vztek. Tim se díval a zamlouvalo se mu to. Jane, alespoň už nezabředala do chmurných myšlenek. Zase se v ní probudil život.

„Todde, zavoláte Cherry? Dávám oběd na stůl,“ ozvala se z kuchyně Meg. „Jistě.“ Odvezl auto a šel pro dceru, která jezdila na koni v oplocené aréně. Trénovala zatáčky. „Ahoj, tati,“ zavolala a zamávala na něj. „Jak ti to jde?“ zahulákal na ni. „Bezvadně! Učím se to nejdřív pomalu, jak říkala Jane. Jak je jí?“ „Je v pořádku,“ odpověděl. „Meg servíruje oběd. Dej koně do stáje a přijď, ať na tebe něco zbude.“ „Už jdu!“ Zasunul ruce do kapes a loudal se zpátky k domu. Jane, s Timem seděli v pokoji za stolem, a Meg jim podávala kávu a sendviče. Todd si umyl ruce a přidal se k nim. Všichni počkali na Cherry, která přiběhla o pár minut později.

„To je ono. Chce se na to pořádně posilnit, než se zase zaboříte do těch počtů,“ zachechtal se Tim, když viděl, jak Todd vyplenil tác se sendviči, dříve než ho podal dceři. Ta se obsloužila a začala vyprávět cosi Meg a Timovi. „Zbožňuju muže se zdravou chutí k jídlu,“ popíchla ho polohlasně, Jane, sedící vedle něj. Todd po ní hodil pohledem. Dojedla a naklonila se k němu. Začichala. „Hmmm,“ zavrněla tak, aby ji nikdo jiný neslyšel. „Co to používáte za kolínskou? Je hrozně sexy.“

Neodpověděl. S pohledem chladným a ostrým jak ocel sáhl po šálku kávy. „Jane, Todd říkal, že nás zřejmě bude schopen dostat z nejhoršího,“ ozval se Tim. „Opravdu?“ usmála se na něj. „A budeme si to moci dovolit?“ Usrkl kávy. „Bude třeba si načas utáhnout opasky, pokud jste to myslela takhle,“ řekl a raději hrál nechápavého. Pak se na ni přímo podíval. „A budete si muset vypůjčit tolik, aby to pokrylo určité inovace.“ Pomalu vydechla. „Bála jsem se, že to řeknete. Myslím, že nám další půjčku nikdo neposkytne.“

„Ale ano,“ řekl. Neměl chuť začít jí vysvětlovat, že jeho jméno je dostatečně mocným zaklínadlem, jež mu otevře úvěr v každé bance. Uvažoval v cifrách, ze kterých by se jí zamotala hlava. Nechtěl ji znepokojovat pojmy jako krytí, záruka, investice. Přijal, koneckonců, roli strážného anděla, ne obchodního partnera. Kousla se do dolního rtu. Po jejím humoru nezbylo ani stopy. „Co pro to budeme muset udělat?“ Hrubě načrtl změny, které vymyslel: stavební úpravy, chov koní, pronájem neužívané půdy a žádost o příspěvek na zušlechtění půdy.

Jane, zatajila dech. Obrázek, který Todd nakreslil… obrázek ranče, jehož prosperita a soběstačnost stojí nikoli na dobytku, ale na koních, byl vlastně do detailů shodný s vizí jejího otce. Když však zemřel, k realizování jeho plánů jí zbyla pouze dobrá vůle. O ekonomice nevěděla vůbec nic. „Kromě toho je tu vaše jméno,“ pokračoval Todd. „Dobře známé jméno. Byl by hřích nevyužít toho. Nenapadlo vás někdy spojit ho s nějakou řadou westernového oblečení? Ostatní hvězdy rodea to už dávno dělají. Proč ne vy?“ „To… to bych nemohla,“ řekla zdráhavě. „Proč ne?“ „Nehodlám se nechat fotografovat na vozíčku!“

„To by ani nebylo třeba,“ řekl nevzrušeně. „Nebudete na něm věčně. Copak vám to doktor neřekl?“ Začala si masírovat spánky. Rozbolela ji hlava. Z něj. Poprvé. Kolikrát mě to ještě čeká? Pomyslela si trpce. „Nemyslím si, že by někoho zajímalo oblečení, propagované někým, kdo už je odepsaný.“ „Vy ještě nejste odepsaná,“ zasáhla Cherry. „Jste legenda. Páni! V jezdecké škole, kam jsem chodila, měli vaše plakáty úplně všude!“

Vzpomněla si na ten plakát. Nikdy ji nenapadlo zabývat se tím, zda se prodává, nebo ne. Věnovala Cherry bezvýrazný pohled. „Nepamatuješ se, co jsem ti říkal?“ otázal se Tim. „Že museli pro obrovský zájem udělat dotisk těch plakátů? Ale to bylo krátce po nehodě. Asi ti to jen tak prolítlo jedním uchem tam a druhým ven.“ „Ovšem,“ řekla. „Byla jsem v šoku.“ Přelétla pohledem k Toddovi. „Je-li nějaká šance, že by ranč mohl prosperovat, jdu do toho. Přece to nevzdám. Co se týče finančních prostředků, máte volnou ruku. Jen mi říkejte, co mám dělat. Udělám to. Udělám všechno.“ „Skvělé,“ řekl Todd. „Jsem si jist, že vyhrajeme.“

ČTVRTÁ KAPITOLA

Todd si vymohl, že požádat o půjčku do jacobsvillské banky pojede sám. Bankovní úředník se zavázal k mlčení a převzal od Todda písemnou záruku spojenou s krytím. Stačilo jen pár telefonátů, a bylo to. Nyní už mohl bez obav odstartovat svůj program na oživení ranče. Když, Jane uviděla první účet, málem ji musel křísit. „To si nemohu dovolit,“ zasípala. „Ale můžete,“ řekl Todd rozhodně. Posadil se na stůl naproti ní. „Co si, ale nemůžete dovolit, je čekat, až ranč zkrachuje úplně. Perspektivně vzato, údržba přijde mnohem levněji, než výměna všeho, co vlastníte.“

Zasténala. „Ale elektrický plot…!“ „Levnější než dřevo s ostnatým drátem, a navíc bezpečnější pro hospodářské zvířectvo,“ doplnil pohotově. „Také jsem kontaktoval Úřad pro ochranu přírodních zdrojů ohledně asistence při vybudování vodního rezervoáru pro hospodářské účely.“ „Nádrže,“ hlesla. „Tady v Texasu tomu říkáme nádrž.“ Zvedl obočí, ale zdržel se poznámek. „Dále,“ pokračoval, „dále jsem zařídil opravu střechy domu. Prosakuje jí voda, a kdybychom to včas opravili, shnila by a musela by se postavit nová.“

„Jak jen za to všechno zaplatím?“ lamentovala. „Jsem rád, že jste se zeptala,“ řekl s úsměvem. Zaklonil se a dal si nohu na trnož nejbližší židle. Byl koneckonců ve své pracovně. Jane, se na něj nemohla vynadívat, jak v této pozici vynikly jeho fyzické dispozice. „Nu?“ naléhala. „Nabízím dva z vašich hřebců k plemenným účelům,“ řekl. „Mají nesmírně cenný rodokmen a v dražbě proto vylétnou pořádně vysoko. Také se chystám koupit dvě nebo tři dobré chovné klisny. Ty nám dají další šampióny. Jejich potomstvo rozšíří naše chovné stádo, a ty koně, které nezužitkujeme na chov, prodáme.“ „Budeme potřebovat větší stáje,“ namítla.

„Postavíme je,“ řekl. „Už jsem kontaktoval dodavatele.“ „Nenacházím slov,“ řekla, Jane a opřela se. „Tohle všechno, ale bude trvat nějakou dobu, a zatím ranč zkrachuje úplně,“ dodala starostlivě. „A právě nyní přichází řada na váš úkol,“ řekl klidně. „Spojil jsem se s jednou oděvní firmou v Houstonu. Přáli by si, abyste dělala reklamu jedné řadě ženského oblečení, určené, podobně jako džíny, zejména pro volný čas.“ „Vědí, že…?“ Přikývl. „Nebudou vás fotit na vozíčku.“ Pak jí řekl částku, kterou nabízejí, a Jane, polil ruměnec. „Vymýšlíte si!“ zvolala.

Zavrtěl hlavou. „Ani v nejmenším. Budete se přirozeně chtít s výrobcem setkat. Ani jsem neočekával, že byste propůjčila své jméno oblečení, které ani neznáte.“ Jane, hořela vzrušením. Představa, že nějaké šaty ponesou její jméno, byla úžasná, Jane si však uvědomila, že s radostí bude lépe ještě počkat. Nejprve musí podepsat smlouvu. „Nehodlám podporovat něco laciného a ošklivého,“ souhlasila.

„Jsem si naprosto jistý, že jde o renomovanou značku,“ řekl Todd. „Žádný pochybný podnik. Nakonec, uvidíte sama. Rádi by se u vás zastavili příští pátek.“ Usmála se. „Dobře.“ Se zájmem ji pozoroval. Tvář jí hrála vzrušením, v očích jí hořely plamínky. Stal se z ní někdo úplně jiný. Jen vlasy, spletené do copu, byly stejné. Pár pramínků vyklouzlo a svezlo se jí do obličeje. Netrpělivě je odhodila, čímž se mu na okamžik otevřel pohled na její ňadra, dřímající pod modrým pleteným pulovrem.

„Nechte toho,“ řekla znenadání a podívala se na něj. „Když na vás nesmím dělat oči já, nesmíte to dělat ani vy.“ Zdvihl obočí v mírném překvapení. „Nevzpomínám si, že bych řekl, že na mě nesmíte dělat oči.“ „Ale ano, řekl jste to. A dost jasně. Jsme obchodní partneři, a ráda bych, aby tomu tak bylo i nadále.“ Tiše se zasmál. „Víte jistě, že to chcete?“ zeptal se, pohrávaje si s každým slovem.

Byla si vědoma toho, že z ní opět udělal malou, nesamostatnou holku, rozhodně však neměla v úmyslu dovolit mu nabýt trvalé převahy. Usmála se. „Vím to jistě,“ řekla. „A v ten pátek, v kolik hodin se ti lidé chtějí se mnou setkat?“ Do příštího čtvrtka bylo připraveno vše pro setkání se zástupci oděvní firmy. Probíhaly stavební úpravy domu a pro neustávající hluk nebylo slyšet vlastního slova.

Jane, s Cherry utekly hned po snídani do stájí. Todd byl zalezlý v pracovně a snažil se telefonovat. Jane, nechápala, jak v tom rachotu kladiv může něco slyšet.

„To je hrozný kravál!“ úpěla s hlavou v dlaních. „Nejradši bych ty tesaře poslala domů.“ „Ale až vyspraví ty díry,“ řekla Cherry opovážlivě. Osedlala svou polokrevnou kobylku, kterou jí koupil otec. „Pojmenovala jsem jí Peříčko. Není krásná?“ zeptala se. „Moc krásná, a dokáže objet překážky se zavázanýma očima,“ ujistila ji, Jane. „Musíš jí věřit, Cherry. Uvolni se. Netahej za otěže. Když to zvládneš, uvidíš, co dokáže.“ Cherry se shrbila. „To nedokážu,“ řekla smutně. Usadila se, na žok sena vedle Jane a držela uzdu pasoucí se kobylce. „Snažím se, ale když se rozběhne moc rychle…“

„Tak máš strach, že spadneš,“ dokončila za ni, Jane. „Hmm, to taky,“ přiznala Cherry. Vytáhla z žoku stéblo a začala ho žmoulat mezi prsty. „Hlavně se ale bojím o ni. Když jsem poprvé závodila, jedna ze soutěžících spadla a strhla koně s sebou. Kůň si zlomil nohu. Chtěli ho… chtěli ji utratit, ale já prosila tak dlouho, dokud mi ji táta nekoupil. Máme ji ve Wyomingu a vede se jí dobře, ale já od té doby jezdím jako svázaná.“ To, Jane nevěděla. Vzala dívku kolem ramen a přitiskla ji k sobě.

„To se stává jen velice, velice zřídka,“ utěšovala ji. „Lidé, co jezdí rodeo, své koně milují. Jejich zdraví je pro ně nejpřednější. Jezdím už dvacet let, od pěti, a nikdy pode mnou žádný kůň nepadl. Nikdy. Padala jsem jenom já,“ řekla vesele. „A jednou jsem si dokonce zlomila žebro. Ale to byla jen nešťastná náhoda.“ „Opravdu?“ zeptala se Cherry. „Opravdu. Jezdecké umění je postavené především na spolehlivém, vytrénovaném koni, kterému nemusíš prakticky vůbec vnucovat svou vůli. Sledovala jsi někdy pozorně dobré jezdce?“ „Jistě. Je to úžasný pohled. Dobří jezdci prostě jenom sedí v sedle a kůň sám dělá veškerou práci.“

„Přesně tak. Trénovaný kůň ví, co má dělat, a dělá to. Problém nastane v okamžiku, kdy si jezdec myslí, že umí víc než kůň a snaží se převzít kontrolu.“ Cherry vykulila oči. „Ano. Ano!“ Jane, se usmála. „Vidím, že už tomu začínáš rozumět.“ „No aby ne!“ „Tak to měj na paměti, když vedeš Peříčko arénou,“ nabádala ji, Jane. „A nespěchej. Chce to klid.“ „Chce to klid,“ opakovala si Cherry. „Máte poradu?“ zeptal se Todd od brány. „Řešíme nějaké ženské problémy,“ zavolala na něj Cherry a zasmála se. „Chceš se na mě podívat?“

„Hned, jen co si promluvím se šéfem.“ „Myslela jsem, že šéf jsi ty,“ řekla polohlasně, když došla k otci. „To jsem si taky myslel,“ řekl. Společně se zasmáli. „Tak nashle, Jane!“ zvolala Cherry. Odvedla Peříčko stranou a nasedla. Vypadá šťastně,“ poznamenal Todd. Měl na sobě džíny, vysoké boty a modře vzorovanou košili. Šedý stetson mu stínil oči. Se svými širokými rameny, útlými boky a dlouhýma nohama vypadal každým coulem jako jezdec rodea. Jane, se snažila nevšimnout si toho, ale neuspěla. Ještě štěstí, že ve stáji panovalo šero.

„Hovořili jsme o ježdění. Řekla mi o tom poraněném koni, co jste jí koupil. To od vás bylo moc hezké.“ „Hezké.“ Pokrčil rameny. „Neměl jsem na vybranou, když začala natahovat. Nemám rád slzy.“ „To si musím pamatovat.“ Pozorně se na ni zadíval. „Cherryiny slzy,“ řekl důrazně. „Vůči ostatním jsem imunní.“

Spráskla ruce. „Zatracený pech!“ Přejel po ní očima. Kousek od ní stály opřené berle. „To je nebezpečné,“ řekl varovně. „Zvláště venku na štěrku. Mohla byste upadnout a ublížit si.“ „Úspěchy se rodí v bolesti,“ zafilozofovala si. „Nebaví mě ležet nečinně v posteli. To nikam nevede.“

Rozhodl se její poznámku ignorovat. „Hovořil jsem s Cherryinou matkou,“ řekl. „Chce jí tento víkend mít u sebe. Vezme ji na nákupy, takže ji budu muset zítra kolem desáté ráno odvézt. Když všechno půjde hladce, měl bych být zpátky dřív, než přijedou zástupci té oděvní firmy. V každém případě byste ale měla pozvat svého právního zástupce, aby si smlouvu přečetl, než ji podepíšete.“ „To vím,“ řekla. „Výborně.“ Vstala a přitáhla si berle. Opřela se o ně. „Vychází Cherry s matkou dobře?“ zeptala se, zatímco zvolna kráčeli k ohradě, kde trénovala Cherry.

„Ano. Většinou. Cherry ale nemá ráda Mariina nového manžela.“ „To se dá očekávat. Slyšela jsem, že hodně dětí z rozvedených manželství v sobě živí naději, že se jejich rodiče zase dříve či později k sobě vrátí.“ „Cherry ne. Před rozvodem si prožila své. Být vystavena každodenním hádkám není právě optimální způsob, jak prožít dětství.“ „To chápu.“ „Hádali se vaši rodiče někdy?“ zeptal se. „Nepamatuji se. Matka mi umřela, když jsem začala chodit do školy. Vychovával mě táta. Táta a Tim s Meg, abych byla přesná,“ dodala.

„Muselo to pro vás být zlé, když umřel.“ Přikývla. „Aspoň že mi zbyl Tim a Meg. Tak to pro mě bylo trochu lehčí. A ač to zní divně, pomohlo mi i mé zranění. Měla jsem s čím bojovat. Kdybych jen seděla a lamentovala, asi bych se zbláznila. Moc mi chybí.“ Zachvěl se jí hlas. Todd se na ni podíval se smíšenými pocity. „Moje máma umřela před devíti lety,“ řekl. „Táta dva roky po ní. Pamatuji se, jak mi bylo. Měli jsme k sobě velice blízko.“

„To je mi líto.“ Pokrčil bezmocně rameny. „Lidé se rodí a umírají. To je život.“ „I když to víte, stejně vás každé úmrtí znovu raní.“ „To ano.“ Zastavili se u ohrady. Cherry se skláněla k Peříčku a tiše jí cosi říkala. Když zahlédla Todda s, Jane, zazubila se a pobídla koně do klusu. Viděli, jak se uvolnila, přizpůsobila se klusu a zavřela oči. Peříčko, objela první překážku tak hladce, jako by kolem ní proplula, a nezměněným tempem zamířila k další, na opačném konci. Obkroužila ji se stejnou lehkostí a obdobně si počínala i v dalších případech, dokud Cherry radostně nezavýskla a nenavedla ji ke straně ohrady, kde stáli oba překvapení diváci.

„Viděli jste to?“ vyhrkla a smála se a plakala zároveň. „Viděli jste to? Tati? Jane? Dokázala jsem to!“ „Viděli,“ řekla, Jane s úsměvem. „Byla jsi ohromná, Cherry!“ „Vy jste ohromná,“ špitla dívka. „To vy jste mi řekla, jak na to. Už nikdy nebudu mít strach. Peříčko sama ví, co má dělat. Já se mohu jen vézt.“ „Přesně tak. Hlavně v klidu. Žádný spěch.“ „Já jsem klidná, nebo ne?“ vyzvídala Cherry.

„Jsi jednička,“ řekl Todd a zářil stejně jako jeho dcera. „Jsem na tebe pyšný.“ „Díky, tati!“ Znovu se zasmála a odcválala pryč. „Jen to nepřeháněj!“ zavolal za ní. „Neboj se!“ křikla přes rameno. „Žádný spěch,“ poznamenala, Jane s mírným sarkasmem. Todd přimhouřil oči. Podíval se na ni. Vypadala křehce, avšak její štíhlé tělo bylo dokonale tvarované. Ňadra se odvážně tyčila pod svetříkem. Měla rozpuštěné vlasy a moc jí to slušelo. „Žádný spěch,“ řekl polohlasně sám sobě. Jane, zachytila skrytý význam jeho slov a vzhlédla. Jejich pohledy se střetly. Zvedl ruku a položil ji, Jane na tvář, přičemž palcem pohladil její horní ret, až se zachvěl. Nedostávalo se, jí dechu. Namáhavě polkla a pootevřela ústa ve snaze říci něco, co by nastalou situaci zbavilo napětí.

A pak, aniž věděla, jak se to stalo, stála těsně u něj. Tak blízko, že mohla vidět, jak mu pulsuje tepna na krku. Cítila teplo, které vyzařovalo jeho tělo. Utápěla se v jeho vůni a nebránila se. Stál jako vytesaný z kamene. Téměř se ho dotýkala a srdce jí prudce bilo. Zahleděla se na jeho pevně semknuté rty a zdálo se jí, že je cítí na svých rtech, horké a lačné jako ona sama. To, co zažívala, pro ni bylo něčím naprosto novým. Posunula se blíž, až ucítila jeho tělo proti svému… jeho nohy, prsa, břicho, boky. Tiše zasténala a přitiskla se k němu. Vtom se ozvalo Timovo hvízdnutí, Peříčko, zařehtala a křehké kouzlo toho neskutečného okamžiku bylo to tam.

Jane, se odtrhla od Todda tak prudce, že se zapotácela a narazila na ohradu. Zachytil ji, aby neupadla, a bál se na ni podívat. „Jděte k čertu!“ zavrčel jen. Uhodila ho otevřenou dlaní do prsou. „To vy jste začal!“ obvinila ho zlostně. „Vy jděte k čertu!“ „Todde! Jede sem ten stavitel!“ zahalekal Tim z cesty. „Říkal jsem vám,“ pokračoval Todd, „že nemám chuť na nějakou avantýru.“ „Chcete říct, že jsem si začala já?“ vykřikla dotčeně. „Vždyť sotva stojím na nohou!“

„A ne snad? Já se na vás nepřilepil.“ „Todde!“ zavolal Tim, tentokrát již netrpělivě. Ohlédl se po něm. „Už jdu!“ Tim ukázal zdvižený palec a jal se vítat příchozího. Jane, stála s vyzývavě vztyčenou hlavou a propalovala ho pohledem. „Umíte to s chlapama, to se musí nechat,“ ucedil. „Měla jste nejspíš víc milenců než já milenek.“ „A ani jsem jim nemusela platit!“ Zalapal po dechu. Výhružně se nad ní sklonil. „Vy…“ zahřímal. Zapřela se berlemi a pozorovala ho s výsměšným pošklebkem.

Todd se vzpamatoval. Ani berle jí neubraly na hrdosti. Proti své vůli se jí musel obdivovat. „Až se uzdravíte,“ řekl prorocky, „vyřídíme si to spolu.“ „Copak, copak, siláku, nechcete si špinit ruce s ženskou, co chodí o berlích?“ popíchla ho. Neubránil se smíchu. „S ženskou, co má jazyk jako had,“ poopravil ji. „Čarodějnice!“ „Dobytku!“ Pobaveně zvedl obočí. „To patřilo mně?“ „Vidíte tu snad někoho jiného?“ Nekonečně dlouhý okamžik studoval její tvář, zčervenalou rozrušením, s pocuchanými vlasy a očima vrhajícíma modré blesky. Nechtěl se nechat vtáhnout do další neperspektivní známosti, avšak pokušení bylo tak silné. Někoho takového jako, Jane dosud nepotkal.

„A přestaňte tu nade mnou slintat,“ vzpamatovala ho, Jane. „Optimisto,“ odsekl. Odfrkla si a obrátila se k němu zády. „Chci být u toho, až budete mluvit s tím dodavatelem. Jde o můj ranč.“ „Právě to jsem měl v úmyslu,“ ujistil ji. „Proto jsem ho pozval.“ „Mohl byste mi dát dopředu pár rad,“ řekla nevrle. „Proto jsem sem za vámi přišel,“ vysvětlil. „Bohužel jsme se ale nechali unést svými emocemi.“ „Vy jste se nechal unést,“ osopila se na něj. „Vy jste si začal.“ „S vaší vydatnou pomocí,“ podotkl. „Zajímalo by mě, kolik chlapů bylo třeba, aby se z vás stala taková čertice…“

Ani se nenamáhala po něm ohlédnout. Začala se sunout pryč, tak rychle, jak jí jen berle dovolovaly. „Kdybych uměla balancovat na jedné noze, přerazila bych vám berlu o tu vaší prázdnou hlavou,“ řekla mrazivě. „K doktůrkovi jste asi vlídnější,“ zamumlal, „že po vás tak jede.“ „Je to náhodou slušný člověk,“ řekla. „A zná mě.“ „O tom nepochybuji,“ řekl významně. Krev se jí nahrnula do tváře. Jít po štěrkové cestě nebylo vůbec snadné. Odfoukla pramen vlasů, který jí spadl do obličeje, a trápila se dál. Dodavatel se opíral o kapotu zeleného mercedesu a čekal na ně. Byl vytáhlý, opálený a elegantní, s dlouhými černými vlasy sepnutými vzadu gumičkou.

„To je Sloan Hayes,“ představil ho Todd. Mladý muž, který nezapřel své indiánské předky, si potřásl rukou s Jane. „Ještě jsme se nesetkali, ale znám vás velice dobře, z doslechu,“ řekla, Jane se zdvořilým úsměvem. Byla překvapená, že ho Todd zná. „Tohle nebude zrovna velký kšeft…“ začala. Jsme rádi, že ho mám,“ řekl přívětivě Hayes. „Poslední dobou se nám zakázky moc nehrnou,“ vysvětlil. „Tady váš, ehm, manažer, prošel plány se mnou, ale chtěl, abyste je viděla i vy, než bude projekt hotov. Přinesl jsem je s sebou.“

„To je od vás hezké,“ usmála se, Jane. Uznale se na ni podíval. „Měl bych poznamenat, že jsem celý život fanouškem rodea. Viděl jsem vás jezdit.“ Zavrtěl hlavou. „Zatracená smůla, ta vaše nehoda. Moc mě to mrzí.“ Jeho otevřenost ji překvapila, avšak neurazila. „Mě to taky mrzí, ale co naplat: život na nás straží všelijaké pasti.“ „Tušíte, čím nahradíte rodeo?“ pokračoval. Usmála se. „Což takhle chovem koní?“ „Skvělé,“ řekl nadšeně. „Sám bych to lépe nevymyslel.“ Zadíval se na ni o poznání pozorněji.

Toddova tvář se protáhla. „Co ty plány?“ připomněl mu. Sloan se po něm podíval. „Už pro ně jdu.“ „Prostudujeme si je v pracovně,“ řekla, Jane. „Time, poprosil bys Meg, aby udělala kávu a přinesla nám ji, až bude hotová? A koláč.“ „Jasná věc,“ řekl Tim a zazubil se. Zatímco Todd čekal na Hayese, přitočila se k němu, Jane. „Je velice milý,“ řekla se zájmem. „Myslím, že si během stavby užijeme spoustu legrace.“ „Jen se nenechte moc unést panem stavbyvedoucím,“ varoval ji. „Není to zrovna typ na ženění.“

„Proto jste najal zrovna jeho? Díky!“ řekla pobaveně a zářivě se usmála, když k nim přistoupil Sloan s plány. „Dovolte, pomůžu vám s těmi berlemi,“ nabídl se dvorně stavitel, když vešli do domu. „Oh, díky!“ zadeklamovala, Jane. Todd šel za nimi a skřípal zuby. To se nám to komplikuje, myslel si. Jako by nestačil ten zrzavý doktůrek. Velice rychle však tu myšlenku zahnal a přiměl se plně soustředit na nadcházející obchodní jednání. Prošli si plány. Jane, k nim měla několik otázek, jinak však byla s tím, co stavitel nakreslil, nadmíru spokojená.

„Musí být stáj tak velká?“ zeptala se nakonec nad kávou a vynikajícím citrónovým koláčem, který dovedla péci jen Meg. „Musí, pokud to s tím chovem koní myslíte vážně,“ odpověděl Sloan. „Musíte jim připravit perfektní podmínky. To je něco, čeho si zákazníci všímají na prvním místě. Vůbec se připravte na rušnější společenský život, bude to nezbytné. Taky bude nutné provést nějaké úpravy domu, aby s rančem dokonale ladil.“ Jane, se s obavami podívala na Todda. „Můžete si to dovolit,“ uklidnil ji. „Úvěr je zajištěn.“ „Tak daleko dopředu jsem nemyslela,“ řekla starostlivě.

„Bude nutné s tím začít,“ řekl Sloan. „Tahle změna odstartuje další. Je to závazek.“ Sklopila oči k zemi. Nebyla si jistá, zda vůbec takové změny chce. „Promluvíme si o tom později,“ vysvobodil ji Todd. „Zatím si to nechte projít hlavou. Takové rozhodnutí chce čas. Sloan musí stejně nejdřív dokončit nějakou menší zakázku.“ Je to tak,“ řekl stavitel s úsměvem. „Nemusíte přistoupit na všechno. Zvažte pečlivě důsledky, teprve pak se rozhodněte.“ „Udělám to tak,“ řekla, Jane s úlevou. „Děkuju za vaši trpělivost.“

Vyrobil jeden okouzlující úsměv speciálně pro ni. „Oh, jsem pověstný svou trpělivostí,“ řekl s mírnou ironií. „Zeptejte se Todda.“ Todd se na něj ušklíbl. „Nechtěj, abych kvůli tobě lhal.“ „Já bych to pro tebe udělal,“ řekl Sloan. „Vlastně to dělám,“ opravil se. Měl pravdu. Stavěl totiž sklad pro Toddovu počítačovou společnost, takže s ním nyní sdílel jeho tajemství. „Dej si ještě kafe a sklapni,“ zamumlal Todd a zpražil ho pohledem. „Rozkaz,“ plácl Sloan. „Takže, co se týče hospodářských budov,“ obrátil se na Jane, „navrhuji…“

Když odjel, měla, Jane už určitou představu o tom, jak bude ranč po všech proměnách vypadat. Náklady byly značné, tuto skutečnost však zastiňovala perspektiva neméně vysokých výnosů. První krok nicméně musela udělat sama. Aby si to vše mohla dovolit, musela uzavřít smlouvu s oděvním výrobcem. Nechtěla se k ničemu zavázat, dokud se s ním nesetká osobně. A k tomu mělo dojít zítra.

PÁTÁ KAPITOLA

Jane, toho tu noc mnoho nenaspala: měla plnou hlavu schůzky s lidmi z oděvní firmy. Když konečně usnula, vzbudil ji za chvíli Todd, odvážející Cherry k matce do Victorie. „Vrátím se dřív, než přijedou,“ slíbil jí. „A přestaňte na to myslet.“ „Pokusím se. Jde ale o důležité rozhodnutí. Doufám jen, že po mně nebudou chtít, abych dala své jméno něčemu, co se mi nelíbí.“ Vzala kolem ramen Cherry a dívka se k ní přitiskla a něžně ji objala. „Užij si to u matky,“ popřála jí, Jane. „A něco pěkného si kupte.“

„Jasně. Vy na sebe dávejte pozor. Žádný tancování,“ mrkla na ni a kývla směrem k berlím. Jane, se zasmála. „Slibuju.“ „Na shledanou v pondělí.“ Jane, přikývla a ještě oběma zamávala. Připadalo jí, že Todd je rád, že může vypadnout. Třeba si taky potřebuje trochu vydechnout, jako já, přemýšlela. Zajímalo ji, zda plánuje strávit víkend na ranči, nebo někde jinde. Určitě má nějaké přítelkyně, které se už nemohou dočkat, až se objeví, pomyslela si trpce. Není divu, s jeho vizáží… Svým způsobem byla vlastně ráda, že byla ušetřena jeho pozornosti, jeho zájmu. To včerejší vzplanutí, ať bylo, jak chtělo krátké, ji varovalo, a ještě teď se jí podlomila kolena, když si je vybavila. Nebyl ten typ muže, co si začíná s nezkušenými ženami. Také netušil, že i Jane je nezkušená, a ona rozhodně neměla v úmyslu prozradit mu to.

Vešla dovnitř. Cítila se nyní mnohem volněji. Prošla účetní knihy a udivilo ji, co všechno stačil udělat za tu relativně krátkou dobu. Co se týkalo čísel, byl opravdu kouzelník. Jak může člověka s takovým citem pro obchod uspokojovat práce pro někoho jiného? Napadlo ji. Jistě by to dotáhl daleko, kdyby se postavil na vlastní nohy. Třeba mu chybí ctižádostivost, uzavřela a přestala se tou myšlenkou zabývat.

Jistě by okamžitě změnila názor, kdyby ho o pár hodin později viděla sedět za stolem ředitelské kanceláře v sídle Burke - Hathaway Business Systems. Hathawayovu firmu koupil již před časem, jméno bývalého šéfa však ponechal v názvu. Na rozdíl od něj byl Hathaway v jižním Texasu známý a jeho jméno prospívalo obchodu. Vyřídil pár naléhavých telefonátů, nadiktoval pár dopisů a zařídil, aby zbývající záležitosti byly vyřízeny prostřednictvím faxu. Své sekretářce řekl, že se jí ozve s instrukcemi, když bude potřebovat poslat nějaké písemnosti. Cítil sice trochu vinu, že toto vše podniká za zády, Jane, ale připomněl si, že jí řekl, že bude pracovat pro ni a současně se bude věnovat vlastní práci. A to vlastně dělal.

Věděl, že se to jednou může stát neúnosným, ale neviděl nejmenší důvod, proč by, Jane měl přiznat, kdo ve skutečnosti je. Byla dočasně handicapovaná a jemu jí bylo líto. Rozhodl se, že jí pomůže. Byla to výzva. Změna. Práce se stala rutinou, objednávka střídala objednávku. Kromě toho měl na všechno schopné lidi. Na něj zůstala jen reprezentace společnosti, uzavírání smluv, jejich podepisování. A schůze, zasedání, konference. Přivedl svou společnost až do žebříčku Fortune 500. Byl šéf, byl prezident. Pouhá loutka.

Na Parkerově ranči tomu však bylo jinak. Tam byl skutečně potřebný. Na něm záviselo, zda ranč zbankrotuje, nebo ne. Bavilo ho, být v této situaci. Na takový vítr, který mu nyní zavál do plachet, čekal dlouho. Cítil se skvěle. A i Cherry pobyt na ranči svědčil. Našla v, Jane dobrou přítelkyni a hlavně perfektní učitelku rodea. Nové poslání prospělo i Jane. Už nebyla taková hromádka neštěstí jako dříve, ba co víc, překypovala sebejistotou, rozhodnutá dostat se do takové fyzické kondice, jakou jí zranění dovolí. Stručně řečeno, stát se obchodním manažerem Jane bylo jedním z nejlepších rozhodnutí v Toddově životě.

Jestli tomu tak je, proč se pak cítím pořád tak nespokojeně? Uvažoval, zatímco podepisoval dopisy. Měli bychom být s, Jane přátelé, ale nejsme. Místo toho mezi námi existuje jakési permanentní napětí. Vzpomněl si, jak v ní včera probudil její ženské cítění, a zalitoval toho. Zapomněl, jak je nyní přecitlivělá a snadno zranitelná. Kdyby aspoň nebyla tak přitažlivá, pomyslel si a vzedmul se v něm vztek. Znepokojovala ho otázka, zda měla nebo má nějakého milence. Doktor o ní měl očividně zájem, ale Todd nezpozoroval nic, co by svědčilo o nějakém intimnějším vztahu mezi ním a jí. Kdyby byli milenci, nedokázali by svůj poměr skrývat. O tom byl zcela přesvědčen.

„Pane Burke, podepište laskavě ještě tuto smlouvu,“ vyzvala ho vlídně jeho sekretářka a zapíchla prst tam, kde měl připojit svůj podpis. „Ovšem. Promiňte.“ Podepsal všechny tři kopie a přistrčil jí je. „Ještě něco, co nemůže počkat?“ „Ne, pane. Pro tentokrát je to vše.“ Vstal zpoza stolu. „Budu teď většinou mimo,“ řekl. „Ale nechal jsem vám číslo, kde budu k zastižení, dojde-li k něčemu mimořádnému.“ Podíval se na ni. „Mimořádnému, rozumíte?“ „Ano, pane,“ odvětila slečna Emoryová naprosto nevzrušeně. Pak se usmála. „Přejete si zůstat neprozrazen, nemýlím-li se.“

Krátce se zasmál. „Nemýlíte. Doufám, že se na vás mohu spolehnout.“ „Jistě, pane.“ „Budu vás pravidelně kontaktovat. Vyskytne-li se něco urgentního, pošlete mi fax. Není nutné cokoli vysvětlovat, jen napište, abych vám zavolal. Podepište se pouze svým křestním jménem. Kdyby se to dostalo někomu do rukou, budou si aspoň myslet, že mě shání nějaká moje přítelkyně.“ Slečna Emoryová se zachichotala. „Rozumím.“ Složil papíry do složky na okraji stolu a nechal slečnu Emoryovou jejím dohadům. Měl pocit, že se bude z příštích několika týdnů snažit vytěžit víc, než obvykle dostávala, a doufal jen, že ho jeho krátkodobé angažmá v Jacobsville nepřijde příliš draho.

Zástupcem ředitele firmy SlimTogs - oblečení pro volný čas, se ukázala být mladá žena jménem Micki Laneová. Měla sympatický úsměv a překvapivě pevný stisk. Jane, se zalíbila na první pohled. Její společník byl však bohužel z úplně jiného těsta. Rick Wardell byl mocný reklamní agent, vtíravý a nepříjemný jako jeho strnulý úsměv. Okamžitě odsoudil Micki do role pouhého pozorovatele a začal vysvětlovat, co bude podnik od Jane vyžadovat, pokud se rozhodne zkusit to s ní.

Micki se pokusila protestovat, proti Wardellově výmluvnosti neměla však šanci. Jane naštěstí ano. „Moment,“ přerušila ho nekompromisně uprostřed věty. „Neřekla jsem, že je pro mě tahle reklama životně důležitá. A co víc, nehodlám propůjčit své jméno něčemu, co jsem ani neviděla.“ „Naše firma je ale velmi dobře známá,“ namítl Rick už méně přesvědčivě. „Pro většinu lidí ano, o tom nepochybuji,“ pokračovala, Jane. „Já o vás ale nic nevím,“ řekla důrazně. „Jsem odkojená rodeem, mohu-li to tak říct, a dosáhla jsem v něm určité proslulosti. To znamená, že pokud budu propagovat výrobek, spousta mých příznivců si ho koupí. Proto chci mít jistotu, že si koupí něco skutečně pěkného, něco, co vydrží, a cenově dostupného.“

Rickovi ztuhly rysy. „Poslyšte, má milá, zdá se, že nechápete, že vám prokazujeme čest…“ začal podrážděně. „Nikdo mi nebude říkat má milá, pokud mu to nedovolím,“ přerušila ho, Jane. „Nejsem žádná holka z plakátu.“ V očích se jí hněvivě zablýskalo a muž, který si uvědomil, že překročil jistou mez, okamžitě sklapl. Než stačila, Jane cokoli dodat, objevil se Toddův půjčený vůz a se skřípěním zastavil vedle Rickova nablýskaného červeného sporťáku. Todd vystoupil a stačil mu jediný pohled, aby se zorientoval v situaci.

„Burke! Jsem rád, že jste tu. Mám obavy, že slečna Parkerová ne zcela chápe, jakou laskavost jí prokazujeme naší nabídkou,“ oslovil ho Rick a smál se na něj jako na svého věrného spojence. „Snad byste jí to mohl trochu vysvětlit.“ „Nemýlíte se náhodou tak trochu vy?“ zeptal se ho s medově sladkým úsměvem Todd. „Nebo vás vaši obchodní zástupci zapomněli informovat, že je nejrůznější butiky doslova bombardují závaznými objednávkami na jakékoli zboží, jež ponese jméno, Jane Parkerové?“

Rick se nervózně zasmál. „No, ovšemže ano, ale…“ Znovu se zasmál. „Třeba bychom mohli začít znovu od začátku…?“ Todd se zaměřil na Micki. „Slečna Laneová, že?“ zeptal se. Přistoupil k ní a podal jí ruku. „Promiňte, ale myslel jsem, že vás sem poslali vyjednávat se slečnou Parkerovou,“ řekl důrazně. Díval se při tom na Wardella. „To ano,“ řekla Micki. „Pan Wardell je reklamní agent.“ Jane, se na Ricka jízlivě usmála. Měla mu co splácet. „Abyste měl co reklamovat, musím nejdřív podepsat smlouvu. A, upřímně řečeno, pochybuji, že něco takového udělám. Nicméně vám děkuji za návštěvu, pane Wardelle. Vám také, slečno Laneová.“

Micki odstrčila Ricka a udělala krok vpřed. „Ráda bych vám ukázala naši novou řadu džínsů,“ řekla mírně, „spolu s tričky, imitujícími styl rodea, tedy s třásněmi, flitry a korálky. Mohou se prát pračce, aniž by hrozilo nebezpečí, že se srazí nebo ztratí barvu. Myslím, že by se vám mohly líbit…“ Na Jane ženin výstup udělal dojem. Usmála se. „Nuže…“ Micki probodla pohledem nepřátelsky se tvářícího Ricka. „Pan Wardell se ke mně připojil, protože vás chtěl poznat. Doufám, že nás teď nechá o samotě probrat všechny náležitosti naší dohody. Je to tak, pane Wardelle?“ zeptala se s nadhledem.

Nejistě se usmál, pak si odkašlal. „To bude asi nejlepší.“ Zazubil se. „Rád jsem vás poznal, slečno Parkerová. Doufám, že spolu uděláme oboustranně výhodný obchod. Pane Burke,“ pokývl Toddovi. Pak se otočil a vyrazil k svému vozu. „Byla bych docela ráda, kdyby v té smlouvě bylo zakotveno, že mi tenhle chlápek nesmí na oči,“ řekla, Jane a vyprovázela Ricka nenávistným pohledem. „Nesnáším, když se mnou někdo jedná takhle povýšeně!“ „Rick má své nedostatky, ale dokázal by prodat Eskymákům led. Děláme všechno proto, aby pochopil, že žije ve dvacátém století,“ řekla Micki shovívavě. „Mohu vám teď ukázat ty vzorky?“

„Hmm… proč ne?“ řekla, Jane. Micki se usmála a odešla k svému sedanu. „Vypadá to, že jsem přijel v pravý čas,“ poznamenal Todd. Jane, k němu vzhlédla. „V pravý čas, abyste tomu chlapovi zachránil jeho bídnej život,“ řekla nevrle. „Ten blahosklonný, nadutý par…“ „Je vynikající obchodník,“ přerušil ji Todd. „Ale na vás zřejmě zvolil špatnou taktiku.“ „Doufám, že si to dobře zapamatuje.“ Todd vyprskl smíchy. Zbožňoval ji, když se zlobila. „Vy se ale umíte vztekat.“ „Kdykoliv. Stačí říct.“

„Klid,“ řekl. „Nenutím vás, abyste to podepsala. Bylo by to pro vás ale výhodné. Musíte někde sehnat peníze na všechny ty opravy. A tahle smlouva by vám je zajistila. A jestli jsou ty modely tak dobré, jak tvrdí Micki, neměla byste váhat.“ Mezitím se vrátila Micki a Todd si ji teprve teď pozorně prohlédl. Byla hezká. Měla černé rovné vlasy, tmavé oči a olivovou pleť. Usmála se. „Neposadíme se?“ zeptala se. „Jsem celý den na nohou a už sotva stojím.“ Jane, musela chtě nechtě ocenit Mickiina diplomatického ducha. A dříve, než si prohlédla modely, které Micki přinesla na ukázku, rozhodla se smlouvu podepsat.

Předala smlouvu svému právnímu zástupci, s Micki se však rozloučila slibem, že do toho půjde. Radost neskrývající žena se s oběma rozloučila a odjela, vyprovázená Toddovým zamyšleným pohledem. „Je svobodná,“ poznamenala, Jane a dříve, než si zděšeně uvědomila, že z ní mluví žárlivost, dodala ještě: „A navíc moc hezká.“ Obrátil se k ní, ruce zabořené v kapsách. Pod žlutým sportovním svetrem se mu dmula hruď. „To je,“ souhlasil. „Ale nedotknutelná.“ „Proč?“ „Zásadně nesvádím obchodní partnery,“ řekl přímo. „Kazí mi to dojem.“

Tázavě zdvihla obočí. „Netušila jsem, že něco takového je pro účetního důležité.“ Pro účetního ne. Ale pro výkonného ředitele moc, pomyslel si. Jen tak dál, kamaráde, pogratuloval si. Málem ses prozradil. Musel se tomu zasmát. „Třeba pro ni jednou budu pracovat,“ řekl na vysvětlenou. „S potenciální šéfovou si není radno nic začínat.“ „Stejně jako se současnou?“ zareagovala okamžitě. Zašklebila se. „Díky bohu!“ Zamračil se. „Jsem rád, že se vám ulevilo.“

„Omlouvám se. Vyklouzlo mi to samo. Zapomeňte na to.“ Pohodlně se opřela, dala si dlaň na ústa a zívla. „Byl to dlouhý den. Chce se mi spát.“ „Proč si nezdřímnete tady na pohovce?“ zeptal se. „Já musím dodělat nějaké výpočty a Meg a Tim odešli na nákupy. Nebo máte něco na práci?“ „Zrovna teď ne,“ zívla. Natáhla se na pohovku a sykla při tom bolestí. „Zdá se, že jsem v trošku horší kondici, než jsem si myslela,“ řekla se sebevědomým úsměvem. Vsunula si pod hlavu polštář. „S těmi berlemi není vůbec lehké chodit.“ Zavřela oči. „Jenže když já tak nenávidím ten vozíček.“

„Spěte,“ řekl jí. Zůstal stát a prohlížel si ji. Měla tělo i tvář modelky. Todd si však nemohl dovolit věnovat jí příliš pozornosti. Připomněl si, že je tu jen načas a že se brzy vrátí do světa velkého byznysu. Musel být objektivní a zdrženlivý.

Vzdychl a odebral se do své pracovny. Měl vyřídit spoustu vlastních záležitostí a počítal, že mu to bude trvat až do večeře. Janiny záležitosti bude muset na chvíli odsunout stranou, ale vrátí se k nim hned, jak bude moci. Byl spokojený. Zase měl co dělat.

Jak ubíhal čas, vytvořilo se, mezi Jane a Cherry pevné citové pouto. Nehnuly se jedna od druhé a většinu času trávily v ohradě, kde Cherry pilovala jezdeckou techniku. A lepšila se. Nabyla sebevědomí a zatáčky pro ni přestaly být noční můrou. Stačilo dát Peříčku volnost, a ta si s nimi poradila sama. Jane, byla na svou žákyni právem hrdá – a neméně hrdá mohla být i na sebe. Psychická pohoda, do níž se dostávala, začínala mít příznivý vliv i na její rehabilitaci.

Naproti tomu pro Todda byl pobyt na ranči den ode dne těžší. Nešlo ani tak o práci. Účetnictví bylo v pořádku a rekonstrukce probíhala celkem hladce. Problém byl jinde. Čelit celý čas její blízkosti bylo učiněné peklo. Stačil sebemenší náhodný dotyk a srdce se mu rozběhlo jako splašený kůň. Při delším pohledu se rozklepal jako narkoman, kterému byla odepřena droga. Přitom se často přistihl, jak na ni civí, jen tak, bez důvodu, prostě jen proto, že v tom našel zalíbení. Začal být mrzutý a náladový. Strávil spoustu času s Micki Laneovou: rozebírali spolu jednotlivé body smlouvy, kterou právní zástupce uznal jako nezávadnou. Micki o něj měla bezesporu zájem, a Todd potřeboval rozptýlení. A tak jí zavolal a pozval ji zatančit si.

Taneční zábava v jacobsvillském zábavním středisku se konala jednou v měsíci. Než měla onu nehodu, navštěvovala je, Jane pravidelně, většinou s Copperem Coltrainem. Nyní se však tančení musela vzdát. Když se Cherry mezi řečí zmínila, že tam její táta jde s tou mladou šéfovou přes oděvy pro volný čas, pocítila, Jane, jak v ní zahlodaly zuby žárlivosti. Micki měla ráda, ale bylo pro ni těžké představit si ji vedle Todda. Aspoň že mi tu zůstane Cherry, utěšovala se, ale moc to nepomáhalo.

Jenže Cherry dostala na poslední chvíli pozvání od své matky, aby s ní strávila víkend, a odjela autobusem do Victorie. Pak přišli, Tim s Meg, že také odcházejí. Jane, začala propadat chmurám. Než večer odešel, aby vyzvedl Micki, všiml si Todd, jak je, Jane pobledlá. Zastavil se a pohrával si s klíčky od vozu. „Nevadí vám, že tu zůstanete sama?“ zeptal se. „Jistě že ne,“ řekla, Jane hrdě. „Jsem na to zvyklá. Tim a Meg alespoň jednou měsíčně jezdí navštívit svou dceru,“ vysvětlila.

Vypadal znepokojeně. Myšlenka, že ji tu nechá samotnou na ranči, tak daleko od sousedů, se mu vůbec nezamlouvala. „Tohle není velkoměsto,“ řekla podrážděně. „Chci říct, že se sem nikdo nevloupe a nezabije mě, proboha. A jestli jo, mám támhle pušku, a umím s ní zacházet!“ „Pokud vůbec budete mít čas ji nabít,“ poznamenal. „Víte, kde jsou náboje?“ Ušklíbla se. „Najdu je, když bude třeba.“ Rozhodil rukama. „Díky! To jste mě uklidnila. Doufám jen, že ten případný vetřelec bude natolik slušný, že počká, až je najdete!“ „Je mi skoro dvacet šest let, pane Burke!“ vybuchla. „Dokážu se o sebe postarat. Nepotřebuju chůvu, víte? Jen si klidně běžte po svých. Já si alespoň užiju klidný večer s knihou.“

„To si bezesporu užijete,“ řekl sarkasticky. Natáhl se ke stolku vedle pohovky a vzal do ruky knihu, kterou si tam Jane, připravila. „Bitva u Alamo. Jak poučné!“ „Zajímá mě historie,“ řekla. „Milostné romány by vám daly víc,“ namítl. „Trocha zprostředkovaného potěšení je lepší než nic, věřte mi.“ V očích se jí zablýsklo. „Až budu mít chuť na milostný román, dám přednost realitě.“ „To mi lichotí,“ řekl provokativně. „S vámi?“ vybuchla. „S vámi nikdy! O tom si můžete nechat jen zdát. Nevzrušujete mě!“

„Skutečně?“ Sklonil se k ní. Jane, odvrátila tvář, ale přitáhl si majetnicky její hlavu a políbil ji. Instinktivně se vzepřela, aby ho odstrčila, ale nepodařilo se jí to. Námahou pootevřela ústa a ucítila mátovou vůni jeho dechu. Vzrušovalo ji to, jakkoli se snažila ovládnout se. Sevřela prsty jeho košili v chabém protestu. Pak však ucítila jeho prsty na krku a zatajil se v ní dech. Jeho další polibek ji přesvědčil, že nemá cenu se bránit, a toto vědomí strhlo hráze její touhy. Zachytil její ruku a vedl ji napříč svou hrudí, tam a nazpátek, zatímco jeho horké rty zvolna rozehřívaly a odemykaly její.

Zasténání, které si vymohl, ho vzrušilo natolik, že se přestal ovládat. V příštím okamžiku ležel na měkké pohovce: ještě měkčí bylo její tělo, které cítil pod sebou. Hladil ji, něžně a přitom naléhavě, vychutnával měkkost jejích ramen, jejích stehen, a každý jeho polibek prozrazoval, co v daném okamžiku cítí a prožívá. Bylo takové ticho, že Jane, slyšela tlukot vlastního srdce. A pak ucítila, jak jí jeho ruka vklouzla pod halenku, jak se jí jeho dlaň vpaluje do kůže na zádech, jako by si ji chtěla označit. Jeho koleno se jí vetřelo mezi nohy a ona mu instinktivně udělala místo.

Pak se ji na okamžik podařilo osvobodit se od jeho polibku. Prudce se nadechla a ta špetka vzduchu probudila k činnosti její mysl. „Ne…“ vydechla trhaně. Neslyšel ji. Levou rukou bloudil v jejích rozpuštěných vlasech, zatímco pravou zápolil s perleťovými knoflíky své košile. Přitiskla se k němu a vdechovala svěží vůni vody po holení. Jeho vlasy ji lechtaly v tváři. Kdesi v pozadí její mysli zablikala myšlenka, že ta vůně není určena jí, ale jiné ženě. Posunul se a přitiskl si její hlavu k hrudi. Rty nahmatala jeho bradavku: vzala ji do úst a uvědomila si, že právě to si přál. Zalíbilo se jí to, zvláště když uslyšela jeho tiché zasténání.

Zaváhala, ale přitáhl ji zpět. Podvolila se. Vzala jeho bradavku do úst a začala ji sát jako dětsko. Todd se zachvěl. Došlo jí, že ho nyní má ve své moci, že ho může ovládat. Uvolnila se. Držel se jejích vlasů jako příslovečný tonoucí stébla a vedl jí hlavu tam, kde ji chtěl mít. Když ho políbila, zasténal ještě hlasitěji, a Jane, se neubránila smíchu, spokojená sama se sebou. Přetočil se na záda. Jane, zvedla hlavu a zvědavě se na něj podívala. Oči mu zářily rozjitřenými city a otevřenými ústy hltal vzduch, ohřátý žárem jejich těl. Usmál se na ni a nadzvedl se, aby mohl shodit košili. Přitom jí nepřestával hledět do očí.

Přitiskla mu ruce k jeho klenuté hrudi, prsty čechrala hebké chlupy a zaujatě pozorovala, co se mu odehrává ve tváři. Chytil ji za ruce a přitiskl si je pevně k hrudi. Cítila, jak mu divoce tluče srdce. „Nevíte, co dál?“ přerušil pro ni tak příjemnou hru chladnou otázkou. „Potřebujete snad příručku?“ Překvapeně zamrkala a okamžitě se vzpamatovala. Prudce se nadechla a odtrhla se od něj. Posunula se o kousek dál a sedla si, zuby zaťaté probuzenou bolestí. Napadlo ji, jak asi vypadá s těmi rozcuchanými vlasy a napuchlými rty, a začervenala se studem. Oči měla doširoka otevřené. Chvíli na ni upřeně hleděl, jako by si nemohl vzpomenout, kdo je.

Po pravdě řečeno, jen velice vzdáleně nyní připomínala tu pobledlou, vyrovnanou ženu, kterou každý den vídal. To ho vrátilo do reality. Co to, ksakru, dělám? Obořil se v duchu sám na sebe. Jak jsem mohl takhle ztratit kontrolu? S tlumeným zaklením vyskočil a začal si zapínat košili, jako by tím chtěl spoutat prudce se dmoucí hruď. Jak jsem jen mohl? Opakoval si stále a stále dokola. Taková pitomost… Jane, si připadala jako ve zlém snu. Už na něj nikdy ani nepromluvím, rozhodla se. Vzala svou knihu, otevřela ji a pokusila se číst. Slova se jí však před očima slévala v černou šmouhu.

Zapnul si košili a zastrčil ji do kalhot. Ruce se mu třásly a to v něm probudilo vztek. Nemohl se smířit s tím, že stačil jediný dotyk a přestal se ovládat. Marně vzpomínal, zda se mu něco takového stalo s Marií. A Jane? Ta si tu teď sedí, jako by se nic nestalo. „Nemáte mi co říct?“ vybuchl a probodl ji ledově chladným pohledem. „Můžete mi třeba zopakovat, že vás nevzrušuji,“ řekl posměšně. Hleděla dál do knihy. Její tvář postrádala jakýkoli výraz. Neřekla jediné slovo. Přešel ke dveřím. „Zamknu za sebou.“ Přikývla. Odešel. Srdce mu stále bilo jako o závod a neměl důvěru ve své nohy. Nenáviděl Jane. Nenáviděl ji za to, co s ním udělala. Nevěděl, jak se s tím vyrovnat. Stále ji viděl, jak sedí na pohovce, mlčící, nepřítomná. Byl by rád věděl, co se jí honí hlavou. Zaklel. Škubl za dveře auta, nasedl. Vlastně je úplně jedno, co si myslí, řekl si. Protože tohle se už nikdy nestane. Nastartoval a snažil se při tom myslet na Micki.

ŠESTÁ KAPITOLA

Nešlo mu to. Vůbec. Micki byla sice okouzlující a sotva by si mohl přát lepší společnost, jenže když ji držel při tanci, bylo mu to pouze příjemné. Nic víc necítil. Po té prudké vášni, kterou v něm probouzel jediný Janin pohled, nebylo ani památky. „Je to od vás velice milé, že jste mě sem pozval,“ řekla Micki s úsměvem. „Nebude to ale vadit, Jane?“ Chtělo se mu zařvat, místo toho ale jen stroze odpověděl: „Jane je můj zaměstnavatel.“ „Oh, promiňte. Já jen, víte… Podle toho, jak se dívala…“ Chytil se toho. „Jste si myslela co?“ vyzvídal, ačkoli se snažil vypadat naprosto nezaujatě. Zasmála se, vrtíc hlavou. „Myslela jsem, že je do vás zamilovaná,“ přiznala se.

Zrudl a vypadl z tempa. „To je absurdní,“ řekl. „Ne tak docela,“ oponovala Micki. „Jste na ni evidentně milý a vzhledem k tomu, co ji potkalo, v ní vaše pozornost může vyvolat nejrůznější city. Pan Kemble, její právní zástupce, mi prozradil, že jste ji takřka zázračně a v poslední chvíli zachránil před krachem.“ Nevypadal, že by ho takovéto ocenění potěšilo. „Snad. Pravdou ale je, že s jejím rančem se skutečně dají dělat zázraky. Stačilo trochu přemýšlet.“ „Čehož jste se úspěšně zhostil. Jane je úžasná, nemyslíte? Naše reklamní oddělení se nadchlo pro myšlenku udělat s ní televizní kampaň, protože je nesmírně fotogenická.“

„Je na ni celkem příjemný pohled,“ souhlasil neochotně. „A přitom je tak skromná. Vím o ní už řadu let a není divu, vždyť pocházím z Jacobsville. Říká se, že se o ní doktor Coltraine přestal ucházet, když jste se objevil vy. Ti dva spolu bývali vidět hodně dlouho. Neřekla bych, že je to romantický typ, ale Jane to zřejmě nevadilo. Všichni si mysleli, že se nakonec vezmou.“ Ztuhla mu tvář. „Opravdu? Vždyť za ní chodí jen jako doktor za pacientkou.“ Micki potlačila úsměv. „To jsem nevěděla.“ Trhl rameny. „Jsem si jistý, že kdyby o něj stála, už by si ho dávno vzala.“

„Nevím. Většina mužů si myslí, že žena tak půvabná, jako Jane, má na každém prstě deset nápadníků, a nemají chuť mařit čas. A mnohdy, paradoxně, právě z tohoto důvodu je taková žena sama. Což mi připomíná, že, Jane jsem nikdy s nikým neviděla – kromě Coltraina, samozřejmě.“ Coltrain. Začínal být alergický na to jméno. „V jejím věku se dá očekávat, že má nějaký ten milostný poměr za sebou.“ „Myslíte?“ zeptala se nevzrušeně. „Pokud ano, tak se odehrál v přísné tajnosti. Její pověst je naprosto bezúhonná.“

Roztočil ji dokola v rytmu hudby. „Co říkáte té kapele?“ zeptal se s příjemným úsměvem. Zachichotala se. „Jsou báječní, ne? Miluju dobrý twostep.“ Stále více rozladěný, odvezl Todd Micki domů. Letmo ji políbil, nechal ji stát přede dveřmi a vyrazil zpátky na ranč. Večer, který prožil, by se dal označit za příjemný… kdyby se mu v mysli pořád nevracelo předchozí vášnivé střetnutí s Jane. Kdyby si Micki nechala pro sebe své domněnky. Její poznámka o tom, že ho, Jane s největší pravděpodobností miluje, ho rozhodila natolik, že Micki opustil mnohem dříve, než opravdu musel.

Podíval se na hodinky: bylo sotva jedenáct. Vrátit se domů takhle brzy by znamenalo koledovat si o pěkný malér, uvědomil si a zastavil se v jednom malém venkovském baru na pár piv. Když odcházel, byla již téměř jedna hodina po půlnoci a za příchod v jednu po půlnoci se chlap jeho kalibru už opravdu nemusel stydět. Měl v úmyslu jít rovnou do domku, který obýval s Cherry, ale rozsvícená světla nad vchodem do Janina domu a fakt, že nikde neviděl Timovo auto, ho přiměly změnit plán. S mírnými obavami přistoupil ke dveřím a stiskl kliku. Bylo odemčeno. Otevřel je a tentokrát již značně znepokojený vešel dovnitř, zabouchl za sebou a opatrně prošel pokojem a pracovnou, až stanul u dveří ložnice.

Škvírou pode dveřmi pronikalo světlo. Otevřel a Jane polekaně zvedla hlavu. Ještě stále si četla, stačila se však převléknout do modré saténové noční košile s úzkými ramínky a hlubokým výstřihem, otevírajícím výhled na slibně se tyčící kopečky ňader. V tom mdlém světle lampy je kouzelná, pomyslel si bezmocně. Věděl, že je to ta nejkrásnější žena, jakou kdy viděl. Hlavou mu blesklo, co všechno se ještě skrývá pod tenkou modrou látkou, a celé jeho tělo ztuhlo. „Proč, k čertu, jsou přední dveře odemčené?“ zavrčel. „Nejsou odemčené,“ řekla, Jane mírně. „Zamkla jsem je a nechala rozsvíceno, aby Meg a lim…“

„Bylo odemčeno,“ přerušil ji důrazně. „A ti dva se ještě nevrátili. Zkontrolovala jste záznamník?“ Zamračila se. „Ne. Vzala jsem si pár aspirinů proti bolesti a pak si šla lehnout,“ začala. Odtrhl od ní oči a stálo ho to nesmírné úsilí. „Zkusím, jestli tam není nějaký vzkaz.“ Odešel a ulevilo se mu. Kontrolka záznamníku na stole v obývacím pokoji svítila. Přehrál si vzkaz. Byl od Tima, jak jinak: oznamoval, že zůstanou s Meg u dcery přes noc, aby mohli jít příští den ráno všichni společně do kostela.

Znovu nařídil záznamník a snažil se vymyslet, co dál. Vařila se v něm krev. Dal si sice jen dvě piva, ale na lačný žaludek, a když se k tomu přidala představa, Jane v tenké noční košili, hlava se mu točila jako o závod. Co kdybych šel za ní a tu košili z ní stáhl? Blesklo mu hlavou. Uvítala by to? Pokud mě miluje… Zaklel a prohrábl si bezradně vlasy. Měl bych vypadnout, usoudil, dřív než udělám nějakou pitomost. Došel až k hlavním dveřím, ale nemohl se přinutit vyjít z domu. Po krátkém boji se svým svědomím kapituloval. Vždycky mi může říci ne, pomyslel si. Přitom však cítil, že to neřekne. Zamkl dveře, zhasl venkovní světla stejně jako světla v obývacím pokoji a pracovně a vešel do Janiny ložnice.

Jane, odložila knihu a podívala se na něj. „Volali?“ zeptala se přiškrceně. Ani ona nemohla zapomenout na krátké flirtování a s každou další hodinou, jež z něj dělala minulost, toužila intenzivněji po odvetě. Jediný pohled na jeho napjatou tvář jí prozradil, že její touhu sdílí. Od té chvíle, kdy odešel, na něj myslela tolikrát, že v sobě udusila veškerý pud sebezáchovy, veškerou pýchu. Láska k němu ji stravovala zaživa. „Přijedou až zítra,“ odpověděl hlasem připomínajícím kostelní zvon. Dívala se na něj bezbrannýma, polekanýma očima a dovolila mu vyčíst z nich vše, co se v ní odehrávalo.

S pokřiveným úsměvem za sebou zavřel dveře a zamkl. Pak, aniž z ní spustil oči, stiskl vypínač noční lampy. Pokoj zalila tma. V té tmě bylo slyšet Janin zrychlený dech. Rozeznávala sotva jeho obrysy, které jako by nabyly na velikosti. Pak se zhoupla postel a Todd se posadil vedle ní. Neviditelná ruka svlékla ramínka její noční košile a nechala ji sklouznout k bokům. Cítila, jak se chvěje, v témže rytmu, jako její dech. Věděla, že není žádná síla, která by ji vytrhla z jeho náruče. Zasténala, prosebně, bolestně, nedočkavě. „Měl bych se na místě propadnout,“ zasípal Todd. A pak se zmocnil jejích čekajících úst, zatímco ji něžně, ale přitom naléhavě pokládal na postel.

Jane, dosud nikdy nepoznala muže, ale prudkost jejích reakcí Toddovi tuto skutečnost zatajila. Hlad, s kterým přijímala jeho neméně hladové polibky, a obratnost, s kterou mu pomohla vysvléknout sebe samu z košile a kalhotek, ho natolik zbavily obezřetnosti, že vůbec nezaznamenal, jak zoufalé a bezradné jsou ruce, jež mu bloudí po hrudi. Voněla po květinách a líbat ji bylo jako pít z jejích květů rosu smíchanou s nektarem. To líbání probouzelo touhu po důkladnějším poznání. Svlékl se a přitiskl k sobě její horké tělo. „Bereš něco?“ zeptal se chraptivě se rty přitisknutými k jejím. „Co… cože?“ vypravila ze sebe. „Užíváš nějaké antikoncepční pilulky?“? „N-ne.“ Zasténal a zašátral po peněžence. Naštěstí byl patřičně vybaven. Už se nedokázal moc dlouho ovládat. To, co s jeho tělem dokázala udělat, Jane, bylo neuvěřitelné. A nekontrolovatelné. Jeho otázka probudila, Jane k vědomí. Uvědomila si, co ji čeká, a věděla, že se tomu nevyhne. Bylo už příliš pozdě. A, koneckonců, byla ráda, že je pozdě.

„Budu pozorný, lásko,“ zašeptal a přitáhl si ji k sobě. Ležel na boku, ohleduplný vůči jejím poraněným zádům. Vnikl jí nohou mezi stehna.“Teď. Jen hezky pomalu.“ Zaťala mu nehty do ramen a vzlykla. Bolelo ji to a ta bolest v ní uhasila oheň, který až dosud živila její touha. Todd si uvědomil, že cosi není v pořádku. Znehybněl s rukama svírajícíma její hebké boky. Mocně oddechoval. „Jane?“ dostal ze sebe. A pak mu to došlo. Jane, zasténala. Roztřásl se úsilím stáhnout se zpět, aspoň na chvíli. „Oh, bože!“ vzlykl. „Netušil jsem…“ Hlas se mu zlomil. „Já musím! Odpusť mi to, ale nemůžu přestat! Nemůžu!“ A vrhl se vpřed, hluchý a slepý a ztracený.

Jane vykřikla a prudká bolest jí prolétla celým tělem. Todd ji zaslechl jakoby z obrovské dálky. Nenáviděl se, za to, že příčinou té bolesti byl on. Ten frustrující pocit však v příštím okamžiku rozcupoval vír čiré rozkoše, který udělal z jeho těla beztvarou masu, aby mu o pár nekonečných vteřin později vdechl nový život. Vzpamatoval se. Slíbal jí slzy z tváře a hladil ji s takovou něhou, až se sám nepoznával. „Odpusť mi,“ prosil úpěnlivě. „Odpusť mi, prosím! Bylo už příliš pozdě, když mi to došlo…“

Položila si hlavu na jeho zpocenou hruď a zavřela oči. K tomu, co právě prožila, se přidala ještě silná bolest zad. „Je ti pětadvacet,“ řekl mírně a hladil ji po vlasech. „Pro koho sis to šetřila? Pro manžela?“ „To není žádná legrace,“ vzlykla. „Řekl bych, že jo,“ vydechl. „Při tom tvém lpění na tradicích ani není divu.“ Jane, se kousla do rtu. „Mohl bys, prosím, odejít?“ Políbil ji na zavřené oči. „Ne. Ne, dokud ti nedám všechno, co mám.“ „Já už ti to podruhé nedovolím!“ řekla vzrušeně a uhodila ho. „Bolí to!“

Zlehka ji políbil na rty. Pak uchopil její dlaň a přitiskl si ji ke rtům. „Poprvé to bolívá,“ řekl něžně. „Alespoň se to říká. Ale tentokrát budu něžný.“ „Nechci…!“ Zadusil její protesty svými ústy. Otevřel jazykem její rty, rukama cestoval po jejím těle, pomalu a něžně, a trpělivě čekal, až se v ní rozhoří oheň. Netrvalo to dlouho. Přitiskla se k němu, jako by zapomněla na bolest, kterou jí před chvílí způsobil.

Tentokrát byl pozorný. Ležel na zádech a splynul s ní bez jediného rušivého pohybu. Rukama ji svíral v bocích a pohyboval s ní tak, aby mohla zcela vychutnat ten pocit plnosti. Vzlykla bezmocně a tiskla se k němu. „Oh… ne“ šeptala trhaně, když cítila, jak se všechny její smysly předhánějí ve snaze plně ji uspokojit. „Nebraň se,“ zašeptal hlasem, jehož měkkost vůbec neladila s tím, co právě vykonávalo jeho tělo. Zavzlykala a její boky ožily. „To je ono,“ vydechl. „Pojď! Poddej se tomu!“ Slyšela staccato jeho slov v zrychlujícím se rytmu. A pak, v příštím okamžiku, se s ní noc zhoupla až ke hvězdám a přiměla ji zapomenout na všechno kromě momentálního pocitu naprosté a vybuchující rozkoše.

Zvrátila se na postel a chvěla se, jako by už nikdy neměla přestat, a ani nevnímala tichý smích muže, který ji dosud držel v rukou a který si na vlastní uspokojení počkal tak dlouho, dokud si nevychutnal její. Leželi vedle sebe, mlčeli a tma kolem nich pomalu chladla. Její ňadra byla hebká jako úsvit. Todd se zlehka posunul, aby mohl na hrudi cítit jejich dotek.

Rukama sklouzl po jejích bocích až tam, kde byli dosud spojeni, a přitiskl ji znovu k sobě. Zalapala po dechu. Cítit ho takhle bylo nesnesitelně příjemné. Vyložil si to jinak. „To je dobré,“ řekl tiše. „Byla jsi chráněná. V obou případech.“ Cítila takové rozpaky, že nevěděla, co říci. Nevěděla, co bude následovat. Protáhl se a zasmál se. „Ale bylo to jen taktak,“ přiznal. „Co tvoje záda, v pořádku?“ „Ano,“ řekla se sebezapřením. Opatrně ji nadzvedl a odtáhl se. Sáhl na podlahu, nahmátl její košili a kalhotky a položil jí oba kusy oděvu na prsa. Naklonil se k ní a něžně ji políbil. „Radši se obleč,“ řekl tiše. „Je chladno.“

Začala se nešikovně oblékat a poslouchala, jak Todd vedle postele dělá totéž. V očích ji pálily slzy a nenáviděla se za to, k čemu dala své svolení. Kam jsem dala rozum? Přemýšlela. Ještě, že on byl natolik při smyslech, aby se postaral o ochranu. A co teď? Jak se mu jen budu moci podívat do očí? Okamžitě pozná, co k němu cítím. Ale co on? Co cítí on? Dosud neřekl, ani nenaznačil, nic, z čehož by se mohla dobrat pravdy. Jistoty.

Natáhl se k ní, přehodil přes ni pokrývku a prsty jí sčesal vlasy z tváře. „Teď hezky spi,“ řekl a doufal, že jeho hlas neprozradil, jak trapně se cítí. Její tváře byly vlhké od slz. Nenávidí mě? Uvažoval. Lituje toho, co se stalo? Pochopila něco z toho? Bál se, že i když se snažil, jak jen mohl, dal jí méně, než si sám vzal. Odvrátila tvář a Todd ji nechal o samotě. Ráno moudřejší večera, říkal si, ale příliš tomu nevěřil. Jane, se probudila celá rozlámaná. Zamrkala oslněná denním světlem – a pak si vzpomněla. Namáhavě se posadila.

Podívala se na ložní prádlo a ušklíbla se. Skvrny na prostěradle prozrazovaly, k čemu zde v noci došlo. Vyškrábala se z postele, stáhla prostěradlo a hodila ho na zem, na něj pak kalhotky a noční košili. Odešla do koupelny a důkladně se vysprchovala. Pak si oblékla džínsy, žluté tričko s kulatým výstřihem a plátěnky. Shrábla prádlo a nacpala ho do pračky. „Počkat, to je moje práce,“ postěžovala si s veselým úsměvem Meg, když se vrátila domů a uslyšela hukot pračky a sušičky. „Neměla jsem co dělat,“ lhala přesvědčivě, Jane. „Všichni jste odjeli pryč, kromě Todda, ale ten šel tancovat s Micki Laneovou a vrátil se pozdě v noci.“

„S Micki, hmm,“ řekla zamyšleně Meg. „Myslela jsem, jestli se ti třeba nelíbí.“ Jane, pokrčila rameny. „Je moc milý. A perfektní, co se týče účetnictví.“ Milý. Meg rezignovaně vzdychla a přesunula se do kuchyně připravit oběd. Když byl po nějaké době oběd hotov, Todd ještě nebyl doma a prodlužoval tak do nekonečna Janin strach a nejistotu. Třeba jsem se mu tak znechutila svou neschopností, že už si se mnou nechce ani sednout ke stolu, napadlo ji v narůstajícím zoufalství. „Kde je Todd?“ zeptala se Meg. Postavila salát a chléb na stůl a utřela si ruce. „Nevím,“ řekla, Jane po pravdě. „Ještě jsem ho dnes neviděla.“

„Že by si nechal ujít oběd? To mi k němu nějak nesedí,“ přemýšlela Meg nahlas. Podívala se z okna. „Jeho auto je pryč.“ „Třeba má rande s Micki,“ navrhla nesměle, Jane. Meg se na ni podívala a její tvář odrážela její pochyby. „Třeba,“ řekla po chvíli. „No, nic naplat, tak se najíme bez něj. Zavolám Tima.“ Todd se objevil těsně před setměním. Přivezl Cherry. Zajel pro ni, i když bylo dohodnuto, že se vrátí autobusem. Třeba se cítil stejně nepříjemně jako já teď, pomyslela si, Jane. Toužila po jediném: zapomenout na to, co se stalo. Když přišli, seděla na pohovce a sledovala zprávy.

„Jaký byl víkend?“ zeptala se dívky. „Ne moc povedený,“ řekla Cherry bez bližšího vysvětlení. Usmála se na Jane. „Zdáte se mi být trochu pobledlá. Jste v pořádku?“ Stále ještě se bránila pohlédnout na Todda. „Je mi fajn. Celý den jsem prolenošila.“ „Mám ještě nějakou práci. Vezmu si účetní knihy s sebou, když dovolíte,“ vstoupil do hovoru Todd. „Samozřejmě,“ řekla s pohledem upřeným k jeho bradě. Dokonce se usmála. „Jedli jste?“ „Cestou jsme se stavili na večeři,“ řekl Todd stroze. Na okamžik se vzdálil. Pak se vrátil s knihami vraženými v podpaží. „Jdeme. Řekni dobrou noc, Cherry.“

„Dobrou noc,“ popřála dívka poslušně. Okamžitě vycítila zvláštní napětí, panující mezi oběma dospělými. Asi se zase pohádali, zatímco jsem byla pryč, usoudila, posmutnělá z toho, že její otec a její nová přítelkyně spolu nejsou schopni vyjít. Jane, jí též popřála dobrou noc a vrátila se k sledování televize, hlavu plnou poplašných zpráv o tom, co bude dál. Zedníci se činili a dokončili rekonstrukci přesně podle plánu. Jane, si vyšla podívat se na novou stáj a užasla. Firma odvedla skutečně dobrou práci.

Dalším krokem bylo koupit chovné klisny. Jane spolu s Toddem a Cherry navštívili aukci na velice známém ranči v místě zvaném Corpus CHristi. Jane, s Toddem studovali katalog, aby se nemuseli podívat jeden na druhého, a Cherry se rozplývala nadšením nad každým koněm, kterého vyvedli na plochu. Jane, měla na koně oko. Dokonce i její otec dával při nákupu na její cit. Todd její schopnost rozpoznal takřka okamžitě a zachoval se podle vzoru jejího otce. Koupili tři dobré klisny a navíc hříbě skvělého rodokmenu. Todd zařídil přepravu koní na ranč a pak se znovu připojil Cherry a Jane.

„Nezastavíme se cestou zpátky na zmrzlinu?“ zeptala se Cherry a setřela si pot z čela. „Je příšerný horko!“ „Jen jestli není, Jane příliš unavená,“ řekl Todd stroze. „Cítím se dobře,“ ozvala se, Jane a vzala Cherry kolem ramen. Vyšla si bez berlí a počínala si více než zdatně. Dvakrát či třikrát musela dokonce potlačit nutkání skočit na koně a pořádně ho prohnat. Začínala věřit, že se jednou skutečně zase vyhoupne do sedla a bude jezdit. „Zastavíme se támhle dole u cesty,“ navrhl Todd. Dole u cesty stála malá cukrárna, příjemně zastíněná stromy. I když byla trochu zastrčená, obklopovalo ji nečekaně mnoho aut a venkovní stolky byly téměř všechny obsazené.

„Sedneme si dozadu pod stromy,“ řekla Cherry. „Obsadíme s Jane místa a ty jdi objednat, tati. Já si dám čokoládový koktejl.“ Obrátil se k Jane. „A co si budeš přát ty?“ zeptal se zdvořile. „Dám si totéž, díky,“ řekla a vyhnula se jeho pohledu. Otočila se k němu zády a odcházela s Cherry ke stolku. Todd ji sledoval hladovýma očima. Dostal se do situace, jíž se celé dny tak úspěšně vyhýbal, i když ke klidu měl daleko. V noci nemohl spát. Trápily ho výčitky svědomí, že ji připravil o to, co opatrovala pro svého muže: o neposkvrněnost. Nedivil se, že se na něj ani nepodívá. Když vešel do místnosti, kde právě byla, našla si vždy nějaký důvod, aby mohla odejít. Byla tichá a zdrženlivá, kromě chvil, kdy se kolem ní točila Cherry. A za to všechno mohl on.

Uvědomil si, že se ho prodavač už poněkolikáté ptá, co si bude přát. Objednal a pak s tácem s koktejly vyšel ven do denního žáru. Seděli u stolku a beze spěchu popíjeli chladné osvěžující koktejly. „Taky milujete čokoládu?“ zeptala se nadšeně Cherry. Jane, se na ni usmála. „Ano, ale ona nemiluje mě. Občas mi přivodí pěknou migrénu.“ „Proč jsi to, k čertu, neřekla?“ utrhl se na ni Todd. Překvapeně se na něj podívala. Netušila, že mu taková maličkost dokáže tolik hnout žlučí. „Protože čokoládu miluju,“ řekla mírně. „Což neznamená, že si musíš úmyslně přivodit bolení hlavy.“ Teď byla řada na ní, aby se rozzlobila. „Budu jíst a pít, na co mám chuť! Nejsi můj opatrovník!“

„Uhm… Co říkáte tomu hříběti, Jane?“ zasáhla Cherry. „Cože?“ zeptala se Jane nepřítomně. Odvážně odrážela blesky vyletující z Toddových očí. Ta bouře pozvolna odeznívala, místo ochlazení však, navzdory přírodním zákonům, nastoupil žár. Cherry se potutelně usmála. „Dojdu ještě pro nějaké ubrousky,“ oznámila. Ani si nevšimli, že odešla. Byli soustředěni sami na sebe, s pohledy zkříženými jako meče. Todd se natáhl přes stůl a vzal Jane za ruce. „Což takhle přestat předstírat, že se nic nestalo?“ řekl podrážděně.

SEDMÁ KAPITOLA

Jeho prsty se proplétaly s jejími a Jane, to pozorovala jako u vytržení, aniž si uvědomovala, že v očích se jí promítá každé hnutí její mysli. „Obcházeli jsme to celé dny,“ řekl Todd chraptivě. „Chci tě. Pořád tě chci,“ dodal zlomeně. „Víc než jsem koho kdy chtěl.“ Odtrhla od něj pohled a zadívala se zpět na jejich ruce, hrající si svou vlastní hru. „Nemělo se to vůbec stát.“ „Já vím,“ řekl k jejímu překvapení. „Ale stalo se to. A něco tak krásného jsem snad ještě nikdy neprožil, Jane. Myslím, že bychom spolu mohli dosáhnout naprosté spokojenosti.“ Rychle vzhlédla, ale nebyla to láska, co našla v jeho očích. Jen touha. Hlad. Pouhý hlad. „Chceš říct, že bychom mohli mít poměr,“ upřesnila a byla zcela klidná.

Přikývl a zničil tak její sny o něčem trvalejším. „Vím, jak chutná manželství,“ řekl s notnou dávkou hořkosti. „A přestal jsem v něj věřit,“ dodal. „Nemůžeš ale popřít, že když jsme spolu, za chvíli sršíme jako ohňostroj. Žádné závazky, žádné následky… to je má nabídka.“ „A co Cherry?“ zeptala se věcně. „Cherry je čtrnáct let,“ odpověděl. „Ví, že nejsem mnich. Už nežije v pohádkách.“ Oči jí náhle potemněly smutkem. „Ne? Obávám se však, že já ano.“ Vytrhla se mu. Zdvihl překvapeně obočí. „Teď si děláš legraci, že? Neočekáváš přece, že si vezmeš nějakého chlapa a zůstaneš s ním do konce života, že ne?“ řekl výsměšně.

„Přesně to očekávám, i přesto… přesto, co se stalo tu noc,“ odvětila hrdě. „Věřím v lásku a myslím si, že lidé mohou žít spolu, pokud mají společné zájmy a ochotu svůj vztah neustále budovat.“ Napřímil se a jeho ústa se proměnila v tenkou čáru. „Myslíš, že jsme se o to s Marií nesnažili?“ zeptal se. „K tomu je třeba dvou lidí, oddaných…“ „Oddaný, to je to pravé slovo,“ řekl a drsně se zasmál. „Lidi, co se vezmou, by si měli být oddaní!“ Pochopila, že se dál nedostanou, a přepadla ji beznaděj. Smutně se usmála. „Je mi líto. Nemám za sebou nevydařené manželství, a navíc stále věřím na pohádky, na šťastné konce. Šance na nějaký poměr mezi námi dvěma, Todde, je nulová.“

Přimhouřil oči jako střelec. „Líbilo se ti, co jsem s tebou dělal.“ Pokrčila rameny a přiměla se k úsměvu. „Jistě, že se mi to líbilo. Bylo to úžasné. Díky.“ Zatvářil se uraženě. Krev se mu nahrnula do tváře a chystal se promluvit, jenže právě v tu chvíli se vrátila Cherry s ubrousky. „Tady jsou,“ řekla a položila je na stůl. „Není to paráda, takhle si posedět ve stínu?“ Todd spolkl, co se chystal říci. Dopil koktejl a vstal. „Radši pojedeme,“ řekl místo toho. „Čeká mě ještě spousta papírování.“

„Ale, tati…“ osmělila se Cherry, ale pohled, kterým po ní střelil, ji okamžitě umlčel. „Dobře, dobře. Promiň!“ Zašklebila se, obrátila do sebe koktejl a vstala současně s Jane. Všichni tři vyrazili k autu. Příštích pár dní bylo pěkně dusných. Jane, asistovala u Cherryina tréninku a domlouvala s Micki Laneovou detaily ohledně reklamní kampaně. „Bude nezbytné udělat pár reklamních fotek,“ řekla Micki. „Kdy byste mohla přijet do Victorie?“ Jane, vybrala vhodný den a Micki se nabídla, že pro ni přijede. Jane, to však rázně odmítla, s tím, že ji tam doveze někdo z ranče. Jediným důvodem bylo, že nechtěla, aby se Micki setkala s Toddem. Nesnesla by to.

„Tak fajn,“ řekla Micki, „jak chcete. A jak se má Todd? Už se dlouho neozval.“ „Má se dobře. Vlastně je pořád v jednom kole,“ odpověděla Jane. „Stavíme novou stáj a Todd se tam odtud prakticky na krok nehne.“ „Ach tak,“ řekla Micki. „Asi to ještě nějakou dobu potrvá, co?“ „Asi ano,“ přikývla Jane. Sama si přála, aby ta zakázka už byla u konce. Téměř se teď s Toddem neviděla a chyběl jí… skoro tak, jako chyběl Cherry. „Takže v pátek, platí?“ ujistila se Micki. „V pátek v devět,“ potvrdila Jane. O svém výletě do Victorie se nezmínila ani Toddovi, ani Cherry. Chtěla to říci jen Timovi a byla si jistá, že ji tam odveze.

Před tím však musela ještě absolvovat prohlídku u doktora Coltraina. „Je to mnohem, mnohem lepší,“ konstatoval. „Až na ty hrozné kruhy pod očima,“ dodal. „Burke ti asi dává zabrat, co?“ Zlostně si ho přeměřila. „Co dělá Burke, se tě vůbec netýká.“ Zazubil se na ni. „Nejsem slepej, na rozdíl od tebe.“ „Co tím chceš říct?“ „Ale nic. Jednou na to přijdeš sama.“ Pohodlně se rozvalil v židli a otočil se dokola. „Myslím, že můžeš začít víc chodit. Hlavně se ale nepřepínej.“ „A co jezdění na koni?“ Zaváhal. „Jen krátce, a s maximální opatrností,“ řekl. „Dej si záležet na výběru koně. Ten tvůj valach by mohl být dobrý, ale i tak pozor.“

„Bracket je hodný,“ řekla přesvědčeně. „Nikdy by mě neshodil.“ „Každý kůň tě shodí, když mu dáš příležitost, to víš sama moc dobře.“ Jane, zapomněla, že Coltrain prakticky vyrostl v sedle. Dokonce jezdíval i rodeo. A dobře. Vydělával si jím na studia. „Budu opatrná,“ ujistila ho. „Co je pravdy na tom, že budeš mít vlastní kolekci oděvů?“ změnil nečekaně téma. Usmála se. „Meg se pochlubila tvé mámě, že?“ zeptala se. „Je to tak. Budu propagovat dámskou kolekci jedné oděvní firmy. Dokonce budu i v televizi,“ pochlubila se. „V pátek jedu do Victorie. Udělají se mnou nějaké fotky do magazínů.“

„Jak tam pojedeš?“ „Napadlo mě požádat Tima…“ „A proč ne mě?“ řekl s úsměvem. „Jedu do tamní nemocnice k jednomu případu leukémie. Ten chlapík býval můj pacient. Můžeš se svézt se mnou.“ „Možná se tam zdržím celý den,“ upozornila ho. Pokrčil rameny. „Nějak se zaměstnám.“ Vděčně se na něj usmála. „To je skvělé. Děkuji ti.“ „Vyzvednu tě na ranči kolem půl deváté.“ „Fajn. Budu se těšit.“ „Jak ses dostala sem?“ vyzvídal dál. „Meg mě tu vysadila cestou na nákup. Bude na mě čekat na parkovišti.“ „Proč tě nepřivezl Burke?“ Zrudla. „Protože jsem ho o to nepožádala!“ Zatvářil se pochybovačně. „Aha, chápu.“ Zvedla se. „Ne, nechápeš. Díky za svezení. Uvidíme se ráno.“ „Jane.“ Zastavila se ve dveřích a otočila se.

„Chceš mi ještě něco říci?“ zeptal se. Zrudla ještě více. Rozuměla mu velice dobře. „Ne,“ řekla zastřeným hlasem. „Oukej. Proč tedy potom ty rozpaky?“ zeptal se mírně a usmál se na ni s překvapivou dávkou citu. „Nezapomeň, kdybys mě potřebovala, stačí jen slovo. Ovšem ani moje trpělivost není nekonečná.“ Nadechla se. „Oh, Coppere, já vím,“ řekla ztrápeně. „Přála bych si…“ „Ne, nepřála,“ přemítal nahlas. Smutně se usmál. „Před pár lety jsem do tebe byl šíleně zamilovaný, ale asi jsem propásl vhodnou příležitost. Jen slepec by neviděl, co s tebou ten Burke udělal. Buď aspoň opatrná, ano? Jsi v těchto věcech tak nezkušená…“

„Budu opatrná,“ slíbila. „Je skvělé mít takového přítele, jako jsi ty.“ „Nápodobně,“ opáčil. Vyrušilo je nedbalé zaklepání a ve dveřích se objevila Lou Blakelyová. „Promiňte,“ řekla s pohledem upřeným na Jane. „Pan Harris odmítá mluvit se mnou o svých hemeroidech. Mohl byste…?“ „Za minutu jsem tam,“ řekl zbytečně ostře. Zavřela dveře. „Jsi na ni pěkně hrubý, víš to?“ poznamenala, Jane. „Je to moc milá žena. Když na ni takhle štěkáš, hluboce se jí to dotýká, copak si to neuvědomuješ?“ „Ale jo,“ řekl nepřesvědčivě. „Uvědomuju.“ Nechala to být, rozloučila se a šla na parkoviště.

Když spolu s Meg dorazila na ranč, našla na verandě rozzářenou Cherry. „Dokázala jsem to!“ zvolala nadšeně dívka. „Zajela sem rychlejší čas! A vůbec jsem se nebála! Oh, Jane, jsem tak šťastná. Už se nemůžu dočkat, až bude další rodeo.“ „Jsem šťastná stejně jako ty, ty moje malá šampiónko,“ řekla, Jane s láskou. „A vím jistě, že to dotáhneš daleko.“ „Spokojila bych se s tím, kdybych byla aspoň z poloviny tak dobrá, jako vy,“ špitla s posvátnou úctou. Jane se rozesmála. „To je v současné době docela snadné.“

„Nemluvte hlouposti,“ řekla Cherry odvážně. „Jste, Jane Parkerová, jednou provždy. Jste slavná! A budete ještě více, až se vaše jméno objeví v reklamách.“ „Hmm, to uvidíme. Znáš to pořekadlo: Neříkej hop, dokud nepřeskočíš.“ Fotografování – Jane, se rozhodla, že se přece jen pochlubí – se dostalo na přetřes hned při večeři. „Ráno tě do Victorie hodím,“ nabídl se ochotně Tim. „Nebo Todd, jestli bude ochotnej se na chvíli odtrhnout od té stáje,“ dodal a podíval se s rošťáckým úsměvem na Todda, který se skláněl nad svým kuřetem s bramborovou kaší a tvářil se smrtelně vážně.

Todd se podíval na Jane. „Když bude chtít, tak proč ne?“ řekl lhostejně. „Díky vám oběma,“ řekla, Jane s úsměvem, „ale už jsem se domluvila s Copperem. Zavolali ho tam k nějakému případu a nabídl mi, abych jela s ním.“ „Ten doktůrek je ale žádaný, co?“ zeptal se s pohledem znovu upřeným do talíře. „Jo, to je. Je tu v kraji dost známý. Absolvoval jako jeden z nejlepších,“ dodala. „Je velice inteligentní.“ Todda, kterému nebylo dopřáno chlubit se univerzitním vzděláním, se její poznámka nepříjemně dotkla. Vydělal sice milióny a ve světě obchodu jeho jméno znal téměř každý, ale přesto, setkal-li se ve své branži s někým vzdělanějším, cítil vůni němu zášť. Nemohl si pomoci.

„Můj táta je taky schopný,“ postavila se na jeho stranu Cherry. „I když není doktor, může se pochlubit slušnou hromadou…“ „Cherry,“ řekl Todd varovně. „Slušnou hromadou přátel,“ doplnila chápavá Cherry a uculila se na otce. „A navíc je to fešák.“

Rozhovor sklouzl k tématu, s nímž si Jane za žádnou cenu nechtěla zahrávat. Dojedla, odsunula talíř a sáhla po sklenici mléka. „To kuře bylo vynikající, Meg,“ poznamenala. „Je to radost, zase vidět, jak vám všem chutná,“ řekla rozvážně Meg. „Už mě nebavilo vařit jen pro sebe a Tima a Cherry.“ Todd do sebe obrátil svou kávu a zvedl se. „Musím ještě trochu zapracovat na účetních knihách,“ řekl na půl pusy. „Dneska vám přišlo pár faxů,“ vzpomněla si Meg. „Jeden od nějaké Julie,“ dodala a zamrkala na Todda. „Kdo je Julie?“ zeptala se Cherry. Vzápětí se plácla do čela. „Aha, Julie!“ Toddův pohled ji umlčel. „Řekla bych, že jí chybíš,“ odvážila se ještě dodat.

„To si dokážu představit,“ zabručel Todd a mimoděk ho napadlo, kolik aspirinů musela už Julie Emoryová spolykat, zatímco si on lenoší v Jacobsville na ranči. „Radši se jí ozvu. Na účet volaného, samozřejmě,“ dodal a přelétl pohledem po Jane. „Nemám v úmyslu zneužívat své pozice tady.“ Jane, jen krátce přikývla. Takže je tu jiná žena, pomyslela si. Jaké překvapení… Když odešel, hovor se stal spontánnějším. Po chvíli se vzdálil i Tim a Meg začala sklízet nádobí. „Přemýšlela jste někdy o tom, že byste si vzala doktora Coltraina?“ zeptala se Cherry.

„Ano. Jednou jsem o tom uvažovala,“ přiznala se, Jane. „Je velice zajímavý a máme mnoho společného. Nikdy jsem ale necítila takový ten…takovou přitažlivost, kterou by na mě musel muž působit, abych si ho vzala.“ „Jinými slovy, zkrátka jste necítila potřebu spát s ním,“ řekla Cherry věcně. „Cherry!“ „Jane… Je mi čtrnáct let,“ řekla dívka mírně. „Slyším o tom ve škole a díky tátově otevřenosti se můžu v televizi dívat skoro na všechno. Ale přesto, nebo právě proto, si v mém věku nechci s těmito věcmi nic začínat,“ dodala vážně. „Je to nebezpečný. Kromě toho jsem romantik. Myslím, že je krásné, počkat až do svatební noci. A představte si,“ řekla a zachichotala se při tom, „že i někteří kluci to tak cítí. Třeba Mark, co se mnou chodí do školy. Říká, že si radši počká na tu pravou. Tak se prý alespoň vyvaruje pohlavních chorob.“

„Čeho?“ „Pohlavních chorob,“ zopakovala dívka. „Jane, cožpak se nedíváte na televizi?“ Jane, si odkašlala. „No, asi ne na ty správné programy, řekla bych.“ „Pak je na mně, abych vás trochu poučila,“ řekla Cherry. „Vaši vám o těchhle věcech nic neříkali?“ „Ale ano, jenže… zatím nikdy jsem neměla žádného kluka ráda tolik, aby…“ Zaváhala. Vzpomněla si na Todda. „No jo, jasně. Ani doktora?“ pokračovala ve výslechu Cherry. Jane, zavrtěla hlavou. „To je smutný.“

„Jednou někoho potkám, třeba brzy,“ řekla, Jane a zamyšleně vzhlédla. Před ní stál Todd a zvědavě ji pozoroval. „Ahoj, tati!“ zvolala Cherry, „Právě dělám, Jane přednášku o sexu.“ Zavrtěla hlavou a vstala. „A to jsem si myslela, jak jsem zaostalá! Nashle, Jane, jdu si trochu zajezdit.“ Vyřítila se ze dveří, a jelikož Meg byla v kuchyni zaměstnána mytím nádobí, zůstali Todd, a Jane sami. „Potřebuješ, aby tě čtrnáctiletá holka poučovala o sexu?“ otázal se. „Myslel jsem, že ses naučila všechno potřebné ode mě.“ Sklonila hlavu. „Asi ne.“ Obešel stůl a zůstal stát vedle ní. „Proč si zapírat, že se nám to oběma líbilo?“ zeptal se. „Chceš mě a já chci tebe. Na tom není nic špatného.“

Vzhlédla k němu. „Já chci víc než fyzický kontakt.“ Dotkl se zlehka její tváře. „Víš to jistě?“ zeptal se tiše. Ušklíbla se a chtěla ucuknout, ale vzal ji za bradu a přinutil ji dívat se mu do očí. „Tak krásná,“ řekl. „A tak naivní. Chceš modré z nebe. Ale to ti dát nemůžu, Jane. Můžu ti místo něj poskytnout rozkoš, takovou rozkoš, že si budeš přát, aby nikdy neskončila.“ Dala mu dlaň na ústa. „To nesmíš!“ zašeptala rozčileně a podívala se ke kuchyni. Chytil ji za zápěstí a přiměl ji vstát. Přitáhl si ji k sobě tak těsně, že se jejich těla zcela dotýkala. „Neznepokojuj se. Meg by nevadilo, kdyby nás viděla líbat se. Nikomu by to nevadilo, kromě tebe.“ Sklonil se k ní a řekl s ústy těsně u jejích: „Můžeš si nalhávat, co chceš, ale když k tobě natáhnu ruce, přijdeš ke mně. Když ti nabídnu svá ústa, vezmeš si je. Jsi jako loutka, holčičko,“ zašeptal horce.

Chtěla protestovat. Chtěla odmítnout. Ale byl tak blízko. Tak blízko, že se jí točila hlava z jeho vůně. Z jeho tepla. Naklonil se k ní ještě blíž. „To je v pořádku,“ zašeptal a otřel se ústy o její horečnatě suché rty. „Vezmi si, co chceš.“ Nenáviděla ho. Nenáviděla jeho aroganci. Políbila ho. Zemřela by, kdyby ho nepolíbila. Bylo to tak opojné, chutnat jeho ústa a zároveň dole na svém těle cítit jeho vzrušení. Rukou si pohrával s jejími vlasy a ona ho líbala, jako by v příštím okamžiku měl nastat konec světa. Cítila chuť kávy a kořenitou vůni vody po holení. Začínaly ji opouštět síly a matně si uvědomila, že na něm visí celou svou vahou.

Teprve nyní odložil lejstra, která až dosud svíral v druhé ruce, a prudce ji objal. Otevřel ústa a její rty ho napodobily: jeho jazyk dělal s jejími ústy totéž, co dělala jejich těla oné noci před pár dny. Zasténala a zachvěla se. Rukama sochaře hnětl její tvárné tělo, tvaroval její ňadra a vychutnával, jak rostou pod jeho doteky. Vzpomněl si, jak chutnala té noci, jak se mu otevřela, a popadl ji za boky a hruběji k sobě přimáčkl. Vykřikla.

Polekaně zvedl hlavu a uviděl její bolestně staženou tvář. „Copak? Záda?“ zeptal se s námahou. „Ano,“ vydechla. „Promiň.“ Odhrnul jí vlasy z obličeje. „Promiň, holčičko. Nechtěl jsem… Nikdy bych ti nedokázal ublížit, copak to nevíš?“ „Ublížil jsi mi…“ vyhrkla. Oči se mu horečnatě zaleskly. „Bože, já, vím! Já, vím!“ Pohodil hlavou. „Ale, já neměl tušení…“ Zachvěl se. „Myslel jsem, že snad umřu hanbou. Prosila jsi mě, abych přestal, ale já…“ Něžně ji políbil. „Ty nevíš, jaké je chtít někoho tak strašně moc, že se ti zatemní rozum, že klidně obětuješ svou čest, svou hrdost. To ty nemůžeš vědět,“ šeptal trhaně. „Nedokázal jsem přestat. Odpusť mi.“

Zavřela oči. „To je v pořádku. Myslím…“ zaváhala a hlavou jí zavířily vzpomínky, „…myslím, že jsem pochopila… potom.“ Zasypal ji polibky. „A já myslel, že se snad nikdy nepřestaneš chvět,“ zašeptal. „Vzpomínáš, jak jsem se smál? To bylo z čiré radosti, že jsem tě dokázal tolik potěšit.“ „Tak proto…?“ „Ano.“ Podržel v dlaních její hlavu a zahleděl se jí hluboko do očí. „Spi se mnou dnes v noci. Chci ti dát všechno. Chci se s tebou milovat, dokud mi neusneš v náručí.“ Toužila po tom, a její oči mu to řekly. Jenže stejně dobře jako tu extatickou rozkoš si pamatovala jeho chlad, když bylo po všem. Odešel bez jediné odpovědi, bez jediné omluvy. Věděla, že by se to opakovalo. Nemiloval ji.

Zavřela oči, aby ho neviděla. Poddat se znamenalo vydat se po cestě k sebezáhubě.

„Ne,“ řekla pevně. „Ne, Todde. Jednou bylo víc než dost.“ Zamračil se. Sevřel jí ramena. „To nemyslíš vážně.“ vydechl. Odhodlaně se na něj podívala. „Myslím to vážně,“ řekla mírně. Pak se odtáhla a ustoupila.“ Nemám ráda slepé uličky.“ „Chceš sliby,“ řekl stroze. „Také ne,“ řekla. „Sliby jsou jen slova. Co chci já, jsou léta společného života. A děti.“ Její tvář se vyjasnila. „Hodně dětí.“ „Já mám dítě,“ vyšlo z jeho pevně semknutých úst. Nepřestávala se na něj dívat. „Já vím. Cherry je úžasná. Ale já chci své vlastní. A manžela. Rodinu.“ Vzedmul se v něm vztek a smísil se s neukojenou touhou. „Nebyl by to báječný svět, kdyby každej dostal to, co chce?“

„To jistě.“ Poodstoupila o pár kroků a zachytila se opěradla židle. „Možná, že nikdy nebudu mít, co chci. Ale mám a budu mít své sny. A ty jsou krásné,“ dodala. „Mnohem krásnější než pár týdnů bezuzdného sexu, končících tvým odchodem jednou provždy.“ Jeho tvář vypadala jako vyřezaná z kamene. „Bezuzdného sexu?“ „Ano. Milování bez lásky.“ „Ty malý pokrytče,“ řekl a sáhl po ní. Značkoval ji svými hladovými polibky, když vtom se otevřely dveře a v nich zůstala jako přimražená stát Cherry.

OSMÁ KAPITOLA

Todd prudce zvedl hlavu a Jane se od něj odtáhla, zardělá rozpaky. „Pardon,“ zahučela Cherry a pak se zazubila. Hledám Meg. Nenechte se vůbec rušit.“ Prohnala se kolem nich, vlétla do kuchyně a zavřela za sebou dveře. „Omlouvám se,“ řekl Todd. „Byl to hloupej nálad.“ Jane, nevěděla, co považuje za hloupý nápad, a proto neodpověděla. Posadila se, aby dala odpočinout bolavým zádům. Todd přemýšlel, jakým vysvětlením doplnit svou omluvu, nic ho však nenapadlo. „Promiň,“ řekl krátce a shrábl ze stolu papíry. Radši se vrátím k práci.“ Když o pár minut později vykoukla opatrně Cherry z kuchyně, našla tam, Jane samotnou. Ušklíbla se.

„Nechtěla jsem vás vyrušit,“ řekla jí. „Nečekala jsem… Páni! Nikdy jsem neviděla tátu někoho takhle líbat! Ani mou mámu, když jsem byla ještě malá!“ Jane, se začervenala. „Bylo to… nedopatření,“ vykoktala. „Pěkné nedopatření!“ Cherry se zakuckala smíchem. „Líbí se vám?“ „Raději si nedělej o mně a tvém otci žádné iluze,“ řekla, Jane jako bez života. „To nemá žádnou budoucnost. On se nechce ženit, já zas naopak nechci nic jiného.“ Cherry se zatvářila zklamaně. „Oh.“ „Ty jsi ale pořád moje kamarádka, Cherry,“ usmála se, Jane. „Platí?“ Vysloužila si za to dívčin úsměv, i když na něj musela chvíli čekat. „Platí.“

Fotografování zabralo téměř celý den. Fotograf byl milý, ochotný a trpělivý. Jane, bolely záda po tom, jak s ní Todd zacvičil, ale nedávala to na sobě znát. To nebyl její styl. „A je to,“ řekla Micki poté, co hovořila s fotografem. „Jack tvrdí, že má pár skvělých záběrů. Uděláme z nich výběr a pak se vám ozveme. Jo, také se budou konat nějaké propagační akce, rodeo a něco při příležitosti otevření našeho nového obchodu. Dáme vám zkrátka vědět.“ „Díky,“ řekla, Jane. „Už se na to těším.“ „A my se těšíme na vás,“ řekla Micki s příjemným úsměvem. „Jste moc fajn. Oh, tak mě napadá: Todd s vámi nepřijel?“ Zavrtěla hlavou. „Ten se ani nehne z ranče. Mí vlastní lidé dělají, co řekne on, ne já. Dá mi spoustu práce převzít zase kontrolu nad rančem, až odejde.“

„Chystá se odejít?“ „Zatím ještě ne,“ odpověděla, Jane. Zvědavé otázky, které jí kladla Micki, jí nebyly příliš po chuti, nemohla si však dovolit říci jí to a odhalit své pravé city vůči Toddovi. „Je ohromně přitažlivý,“ řekla Micki zasněně. „Počítám, že má celé zástupy milenek.“ „O tom nepochybuju,“ řekla, Jane. „Dokonce faxují.“ Micki se zasmála. „Hmm, tak to asi nemám žádnou šanci. A co vy? Nejste do něj zamilovaná, doufám.“ To bych musela stát ve frontě a čekat, až na mě dojde řada,“ řekla, Jane s úsměvem a zavrtěla hlavou. „Že, ale my dvě máme smůlu, co? Takového chlapa, jako je on, potká ženská jednou za život, aby zjistila, že už ho má jiná.“ Zavrtěla hlavou, asi je mi souzeno zůstat starou pannou.“

„Manželství není všechno,“ řekla, Jane. „Můžete se stát ředitelkou vaší obchodní společnosti. „Všechno je možné. Jenže já v sobě opatruji takovou malou zvrácenou touhu po horách špinavého nádobí, pokakaných plínek a manželových košil. Ostuda, co? Neříkejte o tom nikomu.“ „Vy, skrytá hospodyňka! No ne!“ Micki se zachichotala. „Mám ráda svou práci, přijdu si na pěkné peníze. Neměla bych si stěžovat. Ale jde o to, že už mě občas nebaví být sama.“ „A koho to baví?“ zeptala se, Jane. „Bohužel někdy nemáme jinou možnost.“ „To je fakt. Ozvu se brzy, platí? Mějte se.“ „Vy taky.“ Jane, sešla dolů a zatelefonovala do nemocnice. Copper pro ni přijel, ale místo, aby ji zavezl domů, vzal ji do nejlepší restaurace ve Victorii na večeři. Ale já na to nejsem oblečena,“ bránila se, ukázala na svou halenku a dlouhou sukni.

„Ani já ne,“ řekl lhostejně. „Tak na nás holt budou civět, mně to nevadí. Tobě snad jo?“ Zasmála se. „Vůbec ne. Bude mi potěšením.“ Večeře v nóbl prostředí proběhla v nesmírně příjemné atmosféře, k níž svým dílem přispěl i Coltrainův výběr – humr, steak a salát, navrch s koláčem politým zmrzlinou. „O tom zákusku se mi bude zdát ještě léta,“ konstatovala, Jane cestou domů. „To mně taky.“ Pootočila se, aby na něj viděla. Byl plně soustředěný, když řídil. Stejně soustředěný bude asi i na operačním sále, usoudila. Byl věhlasným chirurgem a jeho specializací byly plicní poruchy. Dokonce si ho žádaly i mnohé nemocnice ve velkých městech. V posledních letech se však držel spíše doma a Jane, toužila dovědět se, co za tím vězí.

„Chceš mít děti?“ zeptala se bez úvodu. Krátce se zasmál. „Ovšem. Mám to brát jako nabídku?“ Začervenala se. „Nemluv hlouposti.“ Podíval se na ni. „Řekni jediné slovo. Je to na tobě. Mám rád děti a nevyhýbám se manželství. A my dva toho máme společného mnohem více, než mnohá manželství.“ „To ano. Chybí tu akorát jedno jediné.“ Trpce se usmál. „To moc dobře vím.“ „Člověk nemůže mít všechno.“ „Já vím,“ řekl. „Ale nemohl bych žít s ženou, která by se mnou šla do postele s evidentním sebezapřením, Jane. To je naprosto vyloučené.“ Pohladila ho po ruce, jíž držel řadicí páku. „Moc mě to mrzí,“ řekla tiše. „Přála bych si, abych cítila něco víc.“

Zatnul ruku v pěst. „To ty cítíš, ale bohužel ne ke mně. K Burkemu.“ Nepopřela to. „Burke si chce jen užít, než se vrátí do Victorie.“ „A co chceš ty?“ „Já? Já se chci vdát. A mít děti.“ „Kdybys mu dala čas, třeba by začal chtít totéž.“ „Pokud bych se mu ovšem dřív nezprotivila.“ „V životě nejsou žádné záruky,“ řekl věcně a podíval se na ni. „Holka, ty jsi přímo vzorový migrenik. Netroufl bych si ti kvůli tomu předepsat žádné antikoncepční pilulky. Jsou však i jiné osvědčené metody.“

„Coppere!“ Poplácal ji po ruce. „No tak, nejsi malá holka, nikdo není svatý.“ „Překvapuješ mě.“ „Ale nepřekvapuju. A já zase nejsem překvapen, nebo znechucen, faktem, že se chováš jako dospělá žena. Sex je přirozenou součástí života, a to součástí velice krásnou. Málokdo však dokáže objevit, co všechno skýtá. Burke si tě možná nechce vzít, ale miluje tě.“ „Cože?!“ „A ty to víš, jenže si to nechceš připustit. Je to na něm vidět na první pohled. Žárlil, hned když mě poprvé uviděl.“ „To mohla být jen sexuální zášť.“ „To mohla. Ale nebyla. Ta jeho ochranná péče o tebe je až dojemná.“ Usmál se na ni. „Má za sebou nepovedené manželství, a bojí se riskovat: podruhé. Ale třeba si to rozmyslí – když ho přesvědčíš, že neudělá tutéž špatnou zkušenost. Nestojí to za trochu snahy?“

„Za trochu snahy?“ Ušklíbla se. „Já nevím. Já…“ „Miluje tě,“ přerušil její rozpaky. „A ty jeho. Připadá mi jako obyčejný, konvenční chlápek. Pro takové je manželství jednou z priorit. A nezapomeň, že má dceru.“ „Ale tvrdí, že se nikdy neožení.“ „Prezident tvrdil, že nezvýší daně.“ Podívala se na něj a rozesmála se. „Neustupuj ale svým zásadám,“ poradil jí. „Dokážeš si udržovat jeho pozornost i bez toho, že by ses před ním svlékla.“ „To doufám.“ „Fajn. A teď mi vyprávěj o té reklamní smlouvě.“ Udělala to, šťastná, že aspoň na chvíli může zapomenout na Todda. Domů se dostali až večer. Ještě se ani nestačila rozloučit s Copperem a už ji čekal ve dveřích Todd. „Kdes byla?“ zavrčel. Překvapeně se na něj podívala. „Na večeři.“ „A potom?“ dožadoval se odpovědi.

„A potom,“ řekla a ztišila hlas do vzrušujícího šepotu, „jsme zaparkovali u silnice a milovali se na zadním sedadle tak vášnivě, že praskly všechny čtyři pneumatiky.“ Chvíli se na ni upřeně díval a pak se náhle rozesmál. „Pitomost!“ Přistoupila k němu blíže a položila mu ruce na prsa. „Nemohla bych se milovat s nikým jiným než s tebou,“ řekla přesně v souladu s novou taktikou: říkat mu za každých okolností jen pravdu. „Miluji tě.“ Zůstal na ni nevěřícně koukat. Hltal její půvab a zatoužil cítit ty krásné ruce na nahé hrudi, tak jako té nedávné noci, kdy se milovali. Jednu z těch rukou vzal a položil si ji na tvář.

„A já miluju tebe,“ řekl naprosto nepřipravené, Jane. „Miloval jsem tě už té noci, kdy jsem se tě zmocnil.“ Políbil její zavřené oči. „Lidé nedokáží jeden druhého tak dokonale uspokojit, pokud se nemilují. To jsi nevěděla?“ „Ne,“ zašeptala, užaslá tím objevem. Sklonil se k jejím rtům a políbil je. „Nerozmyslíš si to?“ zeptal se hlasem chvějícím se vzrušením a doufal, že Jane, pochopí, co má na mysli. Uhnula před ním. „Copper mi nedá antikoncepční pilulky, kvůli migréně,“ řekla bez obalu. Cítila, jak ztuhl. „Ty jsi s tím doktůrkem mluvila o antikoncepci?“ „Ne! To on s tím začal, sám od sebe. Ví, že tě mám ráda.“

Něco na tom, co řekla, se mu příliš nelíbilo. Trvalo jen chvíli, než si uvědomil, co – a prudce se od ní odtáhl. Držel ji za ramena. „Nesmíš brát antikoncepční pilulky?“ „Přesně tak. Takže tu vždy bude riziko otěhotnění. A kdyby… k tomu došlo, nechala bych si to,“ řekla pevně. „Proto už nechci riskovat… s tebou.“ Nadechla se. „Minule se nic nestalo.“ „Pojistil jsem se,“ řekl. „Já vím. Chybička se ale občas vloudí.“ Začaly ho napadat nejrůznější scénáře. Mít s Jane dítě by byla katastrofa. Za takových okolností by nemohl odejít. Vybavilo se mu, jaké to bylo vychovávat Cherry. A co kdyby to byl tentokrát syn? Napadlo ho.

„Jsi nějaký tichý,“ poznamenala. „Jo.“ Pokývala hlavou. „Bude lépe nezačínat něco, co nemůžeme skončit,“ řekla a podívala se na něj. Opětoval její pohled a prsty zlehka pohladil její rty. A pak se neovládl a řekl: „Marie se mnou nechtěla mít dítě. Brala antikoncepci, jenže na to občas zapomněla. Jednou jsme byli oba opilí. Jen díky tomu přišla Cherry na svět…“ „Och, můj bože!“ „Šokuje tě to?“ zeptal se bez zájmu. „Nechtěla dítě, Jane. Jsou lidé, kteří nechtějí děti.“ „Ale teď Cherry miluje.“ „Stejně jako já. Víš, když se narodila a dali mi ji pochovat, rozbrečel jsem se. Bylo to tak neuvěřitelné, mít vlastní dětsko.“ Jeho tvář poznamenalo něco z toho dojetí, o kterém mluvil, rychle se však ovládl. Vzal, Jane kolem boků. „Mluvila jsi o riziku otěhotnění. Tehdy v noci tě to ale příliš netrápilo. Řekni mi pravdu: chtěla jsi otěhotnět, že?“

Podívala se na zem. „Co chci nebo nechci, je čistě moje věc, a jsem jen ráda, že to dopadlo, jak to dopadlo.“ „Dobrá. Co když ale…“ Zasmála se. „Netvař se tak tragicky. Všechno je v pořádku. Vrátíš se do Victorie ke své práci a já budu úspěšně prodávat oblečení nesoucí mé jméno. Bude nám oběma dobře.“ „Vezmeš si Coltraina?“ zeptal se. „Nemiluji ho,“ řekla posmutněle. „Kdyby ano, vzala bych si ho okamžitě.“ „Mnohá manželství fungují i bez takovéhle velké citové investice.“ „A mnohá bez ní brzy končí.“ O tom neměl chuť diskutovat. Raději ji políbil. „Pořád tě budu chtít. Kdybys změnila názor, stačí říct.“ „Nemohu, Todde. Promiň.“ Otočila se a odešla.

Příští pátek zavezl Todd Cherry do Victorie k matce. Zůstal také ve městě, aby vyřídil, co se mu zatím nahromadilo na jeho ředitelském stole, a aby alespoň na chvíli zapomněl na, Jane. Toužil po ní tak, že mu to bránilo rozumně uvažovat. Dům, kde žila Marie s Williamem, svým novým manželem, byl oslnivě bílé stavení viktoriánského stylu s dřevěnou výzdobou na hranici nevkusu, obklopené dokonale udržovaným trávníkem, z něhož kousek dál vyrůstala besídka s věžičkou. „Tvůj otec se zdá být nějak z formy,“ poznamenala Marie, když si odvedla Cherry dovnitř. „Myslím, že je to kvůli Jane,“ zazubila se dívka. „Přistihla jsem je, jak se líbají!“ pochlubila se a zdůraznila to přikývnutím.

Marie nervózně mávla rukou. „Todd říkal něco o tom, že se už nehodlá podruhé oženit,“ řekla. „Říct se dá ledacos,“ namítla Cherry s tajemným úsměvem. „Jane, mi pomáhá s jezděním. Říká, že jsem v sedle ztělesněná elegance. Chtěla bych být jako ona,“ řekla zasněně. „Je tak hezká, a co dokázala. Dokonce bude dělat reklamu nějakým dámským šatům. Bude v televizi v magazínech… Páni! Ta se má!“ Marie o Todda už nestála: jejich manželství bylo součástí historie. Šlo jí však o přízeň Cherry, a skutečnost, že si dceřiny city, které si osvojovala, postupně získává nějaká vysloužilá hvězda rodea, v ní zákonitě probudilo silnou žárlivost.

„Myslím, že bychom zítra spolu mohli jít zase nakupovat,“ pokusila se zaujmout Cherry. Cherry se chystala něco říci, pak ale jen vzdychla. „Tak jo.“ „Měla by ses víc zajímat o oblékání. Máš na to už věk,“ řekla Marie ve snaze nalézt s dcerou společnou řeč. „Vždyť mě to zajímá,“ namítla dívka. „Třeba jezdecké oblečení. Spíš by mě ale potěšily nějaké nové knížky o koních a o medicíně.“ „Knížky! Taková ztráta času!“ Cherry se na matku zadívala. „Chci studovat medicínu, mami,“ řekla důrazně. Marie ji popleskala po rameni. „Jsi moc mladá, drahoušku. Ještě mnohokrát změníš své rozhodnutí.“ „To není pravda. Jane, věří, že to myslím vážně.“

Marie si ji přeměřila chladným pohledem. „Tak, a to by stačilo,“ řekla. „Už nechci o té, Jane slyšet ani slovo. A neodmlouvej své matce.“ Cherry se zakabonila. „Promiň.“ Marie si uhladila vlasy. „Což takhle dát si čaj? Měla jsem velice rušné ráno.“ Copak? Aranžovala jsi květiny? Pomyslela si Cherry s despektem a přiměla se usmát se na matku, která v porovnání s činorodou a zvídavou Jane byla naprosto nudná osoba. Jediné, co ji zajímalo, byl její šatník a společnost.

Cherry si vzpomínala, že když byla malá, vídala matku s otcem jen zřídka pohromadě, neboť Marie nenáviděla koně a vše, co s nimi souviselo, a neměla zájem o čtení ani o počítače,čemuž holdoval Todd. Cherry měla daleko blíže k otci, a proto se mezi nimi vytvořilo tak silné pouto. Napadlo ji, zda si její otec vůbec všiml, jak blízké jim oběma jsou Janiny zájmy. Bylo patrné, že ho přitahuje fyzicky, ale zdálo se, že se vůbec nenamáhá poznat ji hlouběji. Nic naplat, budu jim v tomto směru muset trochu pomoci, rozhodla se. Vzpomněla si, s jakým zaujetím hovořila, Jane o Coltrainovi, když ji měl nedávno vézt do Victorie, a jak ji to zarazilo. Doktor je pro tátu nelehká konkurence, uvažovala. S tím se musí něco udělat. Představila si, Jane jako svou novou matku a jen stěží dokázala myslet na něco jiného.

Marie s Williamem měli na sobotní noc program, proto se Marie rozhodla, že odveze Cherry zpátky na ranč. Zavolala Toddovi do práce, aby mu to oznámila, ale Todd byl zrovna zaneprázdněn, tak mu nechala alespoň vzkaz u slečny Emoryové, která slíbila, že mu ho předá hned, jak to bude možné. Marie naložila Cherry do svého stříbrného mercedesu a vyjeli. Celé dva dny přemýšlela, jak obnovit svůj vliv na dceru, až dospěla k řešení, které se jí opravdu zamlouvalo. „Ví, Jane, že je tvůj táta bohatý?“ zeptala se. „Eh, kdepak!“ zvolala Cherry. „Dokonce ani netuší, že vlastní počítačovou společnost. Jediné, co jí řekl, bylo, že je účetním v jedné firmě ve Victorii.“

„No ne. Nač to tajemství?“ „Víš, tátovi bylo, Jane líto,“ řekla dívka bezelstně. „Poranila si záda při autonehodě a nemohla chodit. S rančem to šlo z kopce. Neměla peníze, aby ho zachránila. Tak jí táta z náhlého popudu nabídl, že se pokusí ranč postavit na nohy. Nechal ho zrekonstruovat, nakoupil nová zvířata, dokonce Jane, zařídil i tu reklamní smlouvu… to všechno za pár týdnů. Slyšela jsem, jak říká, že v nejbližší době začne ranč vracet, co do něj bylo investováno.“

„Kde vzala peníze na to všechno? Říkala jsi přece, že žádné neměla,“ zeptala se Marie s dobře hranou lhostejností.

„Byla úplně na mizině, říkal táta,“ svěřovala se dál nic netušící Cherry. „Vzal si v bance půjčku s ručením. Ona o tom nemá ani tušení.“ To by se dalo využít, pomyslela si Marie. „Pověz mi něco o té, Jane,“ vyzvala dceru. Cherry se nenechala dvakrát pobízet a než dojely do Jacobsville, věděla Marie vše, co potřebovala, aby mohla tu svou špinavou hru dovést do vítězného konce. „Moc bych si přála, abys strávila zbytek léta u mě,“ řekla Marie, ještě než vystoupili. „Mohli bychom spolu jet do Nassau nebo na Jamajku. A třeba i na Martinik.“ „To by bylo báječné, opravdu, ale musím trénovat na srpnové rodeo,“ vysvětlila Cherry. „Mám ještě hodně co zlepšovat.“

„Oh, ti koně!“ zvolala Marie roztrpčeně. „Taková špinavá záliba!“ „Náhodou jsou velice čistí. Támhle je Jane!“ Marie vystoupila z vozu a rozhlédla se. Žena, kterou viděla přicházet, byla oblečená v džínech a růžovém tričku. Po zádech jí splýval blonďatý cop a její tvář se obešla bez make-upu, aniž by ztratila cokoli na své kráse. Byla štíhlá, elegantní a z půvabného držení těla by nikdo nikdy neuhodl, že měla vážnou autonehodu. Marie vedle ní vypadala tuctově. Nedivila se, že si ta žena Todda i Cherry tak snadno získala, a nenáviděla ji od prvního okamžiku. „Jane, tohle je moje matka. Mami, tohle je Jane,“ představila obě ženy zářící Cherry.

„Mnohé jsem o vás slyšela, slečno Parkerová,“ řekla Marie rezervovaně. „Jsem tak ráda, že vás konečně poznávám.“ „Říkejte mi Jane, prosím.“ Vzala Cherry přátelsky kolem ramen. Cherry k ní vzhlédla s láskyplným úsměvem, který kdysi patříval bezvýhradně Marii. „Stýskalo se mi,“ řekla, Jane dívce. „Mně taky,“ odvětila Cherry a Marie se mimoděk otřásla nevolí. „Přála byste si čaj, paní…“ „Oh, říkejte mi Marie. Ano, uvítala bych šálek,“ pronesla Marie s chladnou zdvořilostí. Jane, se zašklebila. „Měla jsem na mysli sklenku chlazeného čaje.“

„Může být.“ „Nuže, pojďte dál.“ Zavedla ji do prostorného obývacího pokoje. Marii se okamžitě draly na jazyk mnohé kritické poznámky ohledně interiéru, přemohla se však a spolkla je. Ani na okamžik nezapomněla na svůj plán a prvním krokem bylo získat si Janinu důvěru.

„Mohla bys, prosím, dojít za Meg a požádat ji, aby nám donesla čaj a nějaké sušenky?“ řekla, Jane Cherry. „Jasně. Už letím!“ Marie se na Janino vyzvání posadila na širokou, pohodlně polstrovanou pohovku. „Překvapila jste mě,“ začala s přívětivým úsměvem. „Když mi můj manžel… pardon, můj bývalý manžel…,“ opravila se, „řekl, že ve volném čase pomáhá nějaké nešťastné chromé ženě tady dole v Jacobsville na ranči, představovala jsem si někoho staršího.“

DEVÁTÁ KAPITOLA

V prvním okamžiku měla, Jane dojem, že se přeslechla. Když se však naklonila k Marii blíže a pořezala se o led jejích očí, věděla, že ne. „Nejsem chromá,“ řekla. „Dočasně trochu omezená v pohybu, to možná, ale žádný mrzák.“ „Oh, omlouvám se. Zřejmě jsem to špatně pochopila. Co na tom ale záleží. Pravdou zůstává, že se vás Toddovi zželelo. Pohnuté osudy jsou jeho slabostí. Tím se snad jedině dá vysvětlit,“ dodala a nadechla se k hlavnímu úderu, „proč multimilionář jako on, hlava mezinárodní korporace, obětuje svou dovolenou, aby vytáhl ze srabu nějaký bezvýznamný ranč.“ Jane, ztuhla. Zírala na Marii, ale stěží ji viděla. „Pardon?“ Marie povytáhla obočí v dobře předstíraném údivu. „Vy jste to nevěděla?“ Decentně se zasmála. „To je k nevíře! Psalo se o něm v bůhvíkolika ekonomických magazínech. Ale vy zřejmě takové věci nečtete, napadá mě,“ dodala a významně spočinula pohledem na nejnovějším čísle časopisu zabývajícího se jezdectvím.

„Nečtu ekonomické magazíny, to ne,“ řekla, Jane s námahou. Ruka jí mimoděk vylétla k hrdlu. „Todd to považoval zřejmě za dobrou zábavu, předstírat, že je pouhý účetní,“ poznamenala Marie a opřela se v pohovce. „Přitom to pro něj musí být tak ponižující, žít tady v tomhle,“ řekla a mávnutím ruky obsáhla celý ranč, „a jezdit v tom ubožáčkem pronajatém sedanu, zatímco mu doma řidič dvakrát týdně projíždí jeho Ferrari a Rollse, aby se jim neucpaly ventily.“ Rolls. Ferrari. Multimilionář. Mariina slova vířila, Jane v hlavě se silou tornáda. „Ale vždyť vede účetnictví,“ snažila se přesvědčit sama sebe a probudit se z toho zlého snu, z toho krutého žertu.

„Na čísla má hlavu, to ano,“ připustila Marie. „Je úplný matematický génius, a ani na to nemusel studovat.“ „Ale… proč?“ zaúpěla, Jane. „Proč mi neřekl pravdu?“ „Domnívám se, že se bál, že byste se zhlédla v jeho bankovním kontu,“ řekla Marie a bedlivě Jane pozorovala. „Už to zažil mnohokrát. U chudáka, jako jste vy, si zřejmě dával ještě větší pozor.“ Janina tvář připomínala v tu chvíli kamennou masku. Pomalu se postavila. „Dokážu se uživit sama,“ řekla chladně. „Nepotřebuju ničí almužnu, ničí lítost.“ „Jistěže nepotřebujete,“ řekla Marie. „Jsem si jistá, že by vám Todd nakonec stejně řekl pravdu.“ Jane, zatnula ruce v pěst. Za dveřmi se ozvaly kroky a hned nato se do pokoje vřítila udýchaná Cherry. „Meg říká, že to bude… Jane! Co se stalo?“ Starostlivě se na ni podívala. „Vypadáte, jako byste uviděla ducha!“

„Jste opravdu velmi bledá,“ přidala se Marie. S obavami se podívala na svou dceru. Uvědomila si, že riskovala až příliš. Cherry ji probodla pohledem. „Cos jí řekla, mami?“ Marie vstala a nervózně si třela ruce o sebe. „Nic jiného než pravdu,“ hájila se. „Stejně by na to přišla.“ „Pravdu o tátovi?“ útočila dál Cherry. Když matka přikývla, zavřela oči a trhaně se nadýchla. Nemohla tomu uvěřit. Mariina jistota se počala rychle vytrácet. Neklidně se rozhlédla kolem. „Myslím, že půjdu,“ řekla. „To je vážně skvělý nápad, matko,“ ucedila Cherry. „Bude lépe, když se tu nepotkáš s tátou.

Marie sebou bezděky trhla. „Neměla jsem úmyslu…“ „Běžte,“ přerušila ji, Jane. „Nejvyšší čas,“ přisadila si Cherry. „Takhle se mnou nemluv! Jsem tvá matka!“ okřikla ji Marie, které už tekly nervy. „A právě za to se stydím,“ řekla Cherry chraptivě. „Víc než kdy jindy!“ Marie zalapala po dechu. Její bledé oči se zalily slzami. „Jen jsem chtěla…“ vzlykla. Cherry se k ní otočila zády. Marie na okamžik zaváhala: pak sebrala kabelku a už byla u dveří. Slzy jí stékaly po tvářích. Jane, se znovu posadila. „Je pravda, co říkala?“ zeptala se nešťastně se tvářící Cherry. „Je pravda, že tvůj otec je majitelem počítačové společnosti, že má Ferrari a Rolls Royce a že tráví dovolenou tím, že mi pomáhá zachránit ranč, protože je mu mě líto?“

„Tak to není! Tak to vůbec není!“ zvolala Cherry. „To jen máma žárlí, že o vás tak hodně mluvím. Myslím, že jsem ji naštvala, když jsem jí dala najevo, jak málo máme společného. Je to moje vina. Oh, Jane…!“ Jane, se zhluboka nadechla a složila ruce do klína. „Mě se to hned nezdálo,“ řekla jakoby sama k sobě. „Bylo mi divné, proč člověk tak schopný jako on dosud pracuje pro někoho jiného. Byla jsem tak hloupá! A on si ze mě celou dobu střílel!“ „Nedělal to proto, aby vám ublížil,“ hájila Cherry otce. „Chtěl vám jen pomoci, Jane. A pak, když jsme tu už nějaký čas byli, nevěděl, jak vám to má říct. To je ten důvod, proč si nechal pravdu pro sebe. Má vás rád.“

Rád. Říkal, že mě miluje, honilo se, Jane hlavou. Před lidmi, které milujeme, ale nemáme žádná tajemství. Lhal mi. Nechal mě zamilovat se do něj, i když musel předem vědět, že to nemá, nemůže mít, žádnou budoucnost. Kdyby byl pouhý správce účtů, pak možná. Jenže on je mocný obchodník. Multimilionář. Co by pro něj mohla znamenat obyčejná vesnická holka z Texasu, která nemá nic, ani vychování? Vždyť by mě ani nemohl vzít někam do společnosti, abych mu neudělala ostudu! „Řekněte něco,“ poprosila plačtivě Cherry. Jane, však nemohla. Cítila se podvedená a nemohla se s tím smířit. Napadlo ji, že se Todd dnes vrátí. Jak se mu jen bude moci podívat do očí… teď, když všechno ví?

V tu chvíli ji napadlo spásné řešení. Copper. Pozvu Coppera na večeři, spřádala plán. Vysvětlím mu, o co běží, a sehrajeme pro pana byznysmena divadlo. Vždyť ho přece nemám ráda… To jsem si jen namlouvala… „Nechci, aby se tvůj otec dověděl, že znám pravdu,“ řekla, Jane po chvíli uvažování. „Řeknu mu to později.“ „Ona není ve skutečnosti tak mstivá,“ řekla Cherry na obhajobu své matky. „Je jen povrchní a žárlivá. A přitom ani neví, jak se mnou mluvit. To umíte vy, Jane. Nebudete mě teď kvůli ní nenávidět?“ „Cherry!“ zvolala upřímně pohoršená, Jane. „Jak bych tě mohla nenávidět!“ Cherryina tvář se rozjasnila. „Takže jsme pořád přítelkyně?“ zeptala se nesměle. „Samozřejmě. Na tom se nic nezměnilo.“ „Oh, díkybohu,“ vydechla Cherry. „Zůstaneme přítelkyně,“ pokračovala, Jane, „i když jsem dospěla k závěru, že žádný vztah mezi mnou a tvým otcem nemůže fungovat. Není rančerský typ.“

Cherry se zamračila. „Vždyť vyrostl na ranči ve Wyomingu.“ „To nic neznamená,“ trvala na svém, Jane. „Když je prezidentem společnosti, je pořád i v jednom kole. A to já nechci.“ Cherry viděla, jak se hroutí její nejmilejší sen. „Mohla byste ho trochu víc poznat, než usoudíte, že vám jeho způsob života nevyhovuje.“ Jane, se usmála a zavrtěla hlavou. „Ne. Je tu totiž ještě Copper, doktor Coltrain. To je člověk, který mi vyhovuje. Kterého dobře znám. Je z Jacobsville a jeho rodina tu žije tak dlouho, jako moje. Hodíme se k sobě. Což mi připomíná,“ lhala srdnatě, „že jsem ho pozvala dnes na večeři.“ Neřekla jste mi o tom,“ řekla Cherry vyčítavě.

„Nevěděla jsem, že tu budeš,“ odpověděla, Jane tentokrát po pravdě. „Domnívala jsem se, že přijedeš zítra se svým tátou.“ „No jo, to je pravda,“ připustila Cherry. „Budeme samozřejmě rádi, když povečeříš s námi,“ nabídla jí a jen doufala, že Cherry odmítne. Zároveň zaříkávala osud, aby byl Copper večer volný a přijal pozvání a pomohl jí tak vybřednout ze lží, s jejichž pomocí se snažila zachránit si tvář. „Předpokládám, že se půjdeme s tátou navečeřet někam ven, až přijde, jako obvykle,“ uklidnila ji nevědomky Cherry. „To bude jistě příjemnější.“ „Povězte mi jedno, Jane: nemáte ho ani trochu ráda?“ zeptala se Cherry a neměla daleko k slzám.

„Je velice milý,“ řekla, Jane bez váhání. „Je velice milý a já jsem jeho velkým dlužníkem.“ Cherry to už nemohla dál poslouchat. Mdle se usmála, zamumlala cosi na omluvu a odporoučela se k domku, který obývala s otcem. Teprve pak si Jane, mohla dovolit otevřít stavidla svému žalu a zklamání a plakala ještě, když vešla Meg s tácem s koláči a čajem. Zarazila se v půli místnosti a celá vylekaná se zeptala, plačící Jane: „Už odjela? A co se tu vlastně stalo?“ Jane, si horlivě otírala tváře. „Všechno!“ vykřikla. „Ten mizera! Ten had!“ „Mluvíš o Toddovi, děvče? Co ti ten náš účetní udělal?“ „Účetní?“ zvolala Jane vztekle. „Je to ředitel počítačové společnosti! Milionář!“ Meg se zarazila a pak vybuchla smíchy. „Prosím tě! Střílej si z někoho jiného!“ „Je to pravda! Má doma Rolls Royce!“

Meg položila podnos na stůl. „Kdo ti tohle nakukal? Todd přece není žádný milionář.“ „Ale je,“ řekla, Jane. „Řekla mi to jeho bývalá manželka a Cherry to potvrdila – respektive, nepopřela to. Její matka mohla lhát, ale Cherry by mi nelhala nikdy!“ Meg si přestala být jistá. Zamračila se. „Jestli je opravdu milionář, proč se ti tady stará o účetnictví?“ „Protože jsem ubohý mrzák, proto!“ řekla a zdálo se, že opět propukne v pláč. „Bylo mu mě líto, tak obětoval dovolenou na to, aby mi pomohl.“ Složila hlavu do dlaní. „Už se nedivím, proč mi banka poskytla půjčku. Vzal ručení na sebe. Jak mu to jen budu moci splatit?“

Meg si otřela ruce do zástěry a naklonila se k Jane. „Uklidni se, holka. Počkej, až se Todd vrátí, a promluv si s ním.“ „A co mu mám říct?“ „Že jsi nevěděla…“ „A že teď už vím?“ opáčila. „Když mu řeknu, že vím, že je bohatý, už si nikdy nebude jistý, jestli mám ráda jeho nebo jeho peníze. Možná si bude myslet, že znám pravdu celou dobu. Jeho bývalá manželka říkala, že o něm psaly všechny ekonomické magazíny.“ „Aha, už ti rozumím.“ Jane, vstala. „Ale to je jedno. Uklidním ho. A Copper mi v tom pomůže.“ „Copper?“ „Samozřejmě,“ řekla. „Todd si stejně myslí, že s ním něco mám. Proč mu tedy nedat za pravdu? Copper řekl, že by si mě vzal okamžitě, kdybych byla pro.“ „To přece není důvod k tomu, aby ses za něj provdala! Copper si zaslouží víc!“ Jane, se zarazila. „Ovšem, že si zaslouží víc. Chci ho taky požádat jen o to, abychom to na něj sehráli.“

Meg si oddechla. „Když myslíš, že ho tím nezraníš…“ „Určitě ne.“ Uvědomila si, že o tomto riziku vůbec nepřemýšlela, v té chvíli jí to však bylo jedno. Šlo jí jen o jedno: zvítězit nad Toddem a zachránit si svou čest. Jak předpokládala, Copper byl ochoten pomoci jí a přijal pozvání na večeři. Seděli nad smaženým kuřetem se zeleninou, i když na večeři bylo ještě trochu brzy. „Je to opravdu tak vážný problém, že má prachy?“ zeptal se nenuceně Copper. „Mohl by to být problém pro něj, kdyby ho napadlo, že to byl ten důvod, proč jsem o něj měla zájem,“ řekla. „Toho bych se nebál.“ „Z jakého důvodu?“ „Protože tě miluje, ženská bláznivá,“ řekl Copper netrpělivě. „Dostane pořádný vztek, ale ne na tebe. Nechtěl bych být na místě jeho bývalé.“ „Možná jí naopak poděkuje,“ namítla, Jane. „Určitě už mu to lezlo na nervy, hrát si na prostého úředníčka.“ „Podle mě je pro něj daleko těžší smířit se s faktem, že ho jako prostého úředníčka máš ráda.“ „Jak si může být jistý, že jsem nevěděla hned od začátku, kdo je?“

Copper pokýval hlavou. Ta otázka měla logiku. Pak se však usmál. „Protože mu Cherry řekne, jak to s tebou zamávalo.“ „Třeba jsem dobrá herečka. Cherryina matka tvrdila, že ho kvůli penězům už chtěla dostat spousta žen.“ „Nemyslíš, že právě proto je schopný rozeznat takovouhle pijavici od ženské, která o něj skutečně stojí?“ „Já nevím,“ přiznala upřímně. „Podívej…“ Otevřely se dveře a do jídelny vtrhl Todd. Byl oblečen do šedého obleku s bílou košilí a hedvábnou kravatou. Na nohou měl boty z ručně vydělané kůže. Jeho levé zápěstí zdobily hodinky značky Rolex a pečetní prsten s diamantem. Byl sám sebou a celá jeho postava jakoby tím nabyla na celistvosti. Očima vyhledal, Jane. „Když mi slečna Emoryová předala Mariin vzkaz, okamžitě jsem zrušil schůzku,“ řekl a v jeho tváři nebylo ani stopy po nejistotě. „Počkal jsem na ni doma. Vyslechl jsem si její verzi a rád bych teď slyšel vaši.“

Copper si odkašlal, pro případ, že si ho Todd dosud nevšiml. „Já vím. Oceňuji váš smysl pro dramatičnost,“ poznamenal Todd a pak se podíval na doktora. „Víte, jakou roli tu vlastně hrajete?“ zeptal se ho. Copper se usmál. „Ovšem. Jsem totiž hlavní hrdina,“ řekl. „Nebylo by ale jednodušší začít tím, že si nalijeme čistého vína?“ dodal. „Předpokládám, že jste se celou tu dobu jen nebavil na Janin účet.“ Todd se zasmál, ale nebyla v tom ani špetka veselí. Strčil ruce do kapes a podíval se na Jane. „Jestli jsem se bavil? Odložil jsem všechna jednání o fúzi podniků, všechny mezinárodní kontrakty čekají na schválení, akcionáři volají dvakrát denně… Ne, nebavil jsem se. Nechal jsem plavat všechnu svojí práci, abych se pokusil zachránit tenhle ranč před krachem, aby Jane, zůstala aspoň střecha nad hlavou. To byl můj motiv. A jak jsem jednou začal, už jsem to nedokázal zastavit. Nebylo jak.“

„Mohl jsi mi říct pravdu,“ řekla, Jane upjatě. „Jakou pravdu?“ zeptal se mírně. „Že se mi tě zželelo, protože jsem viděl, že i přes to zranění jsi neztratila vůli bojovat? Protože jsem viděl, že jsi na nejlepší cestě přijít o všechno jenom proto, že si nevíš rady s účetnictvím? S tím bych asi nepochodil.“ „Díky za všechno, cos pro mě udělal,“ řekla, Jane a odvrátila se. „Ale teď, když jsi mě postavil na nohy, udržím se na nich už sama.“ „To jistě,“ souhlasil. „Máš licenční smlouvu a k tomu slušné chovné stádo. Máš vyhráno. A byla bys měla i beze mě, jen kdyby býval Tim byl trochu silnější v matematice. Byl to úkol pro prvňáka. Teď už to chce jen zdatného rančera. A to ty jsi.“

Jeho chvála ji vyvedla z míry. Aspoň něco, říkala si. Avšak tu vzdálenost, která mezi nimi nyní, po Toddově odhalení byla, nemohla zmenšit žádná slova uznání.

„A co ty?“ zeptala se. „Na mě čekají mé obchody,“ řekl. „Cherry co nevidět začne škola, takže bychom byli stejně, odjeli, byť třeba o pár dní později. Cherry ti bude navždy vděčná za to, co jsi ji naučila. Teď má šanci něco v rodeu dokázat.“ „Cherry je moje kamarádka. A bude jí pořád.“ „A co já?“ upravil její předchozí otázku. Vzhlédla k němu. „Jsem ti vděčná za to, cos pro mě udělal. Ale určitě vidíš, že žijeme každý v jiném světě.“ Povzdychla si. „Já se nehodím do tvého, ty se nehodíš do mého. Nedá se nic dělat, že to vzalo takovýhle konec.“

„Možná by byla stačila jen trocha ochoty z tvé strany,“ řekl kousavě. „Proč bych se měla snažit?“ opáčila. „Jsem spokojená se svým životem. Naprosto spokojená. Velice si vážím tvé pomoci. Tu půjčku splatím.“ Tvář mu ztuhla. „O tom jsem nikdy ani na chvíli nezapochyboval. Nešlo to ale z mé kapsy. Jsem jen ručitelem.“ Přikývla. „Díky.“ Musel zatnout zuby. Chtěl mluvit dál, říci mnohem více, ale přizvaný kompars mu v tom bránil. Střelil pohledem po Copperovi. „Mám vypadnout?“ zeptal se chápavý doktor. „Neopovažuj se,“ zareagovala bezprostředně, Jane. „Bojíš se mě?“ zamumlal Todd s úsměškem na rtech. „Už jsme si řekli všechno,“ odpověděla. „Až na jediné: sbohem.“ „Cherry bude nešťastná.“

Prudce se nadechla. „Ano, já vím. Je mi to líto. Nechci jí ublížit. Nic jiného se ale nedá dělat.“ Zatvářil se odmítavě. „Vždycky existuje nějaká další možnost,“ poznamenal. „Pokud nechceš skončit znovu v existenčních problémech, budeš potřebovat obchodního manažera. Řekni Timovi, aby mi v pondělí zavolal. Já mu to vysvětlím.“ „Díky, ale o to se postarám už sama.“ „Pak tedy dobrou noc vespolek.“ „Děkuju ti za všechno,“ dodala, Jane náhle nejistým hlasem. Podíval se na ni a zdálo se, jako by se pokoušel silou vůle vytáhnout z ní ještě nějaký dodatek. „Za všechno?“ řekl, když se nedočkal. Zrudla. Zřejmě ho to uspokojilo, protože se drsně zasmál, pokývl Coltrainovi a odešel. Copper se na ni podíval. „Ty blázne. Pýcha je pro tebe důležitější než on?“ „V tomhle okamžiku ano,“ řekla odměřeně, ale její chvějící se brada ji usvědčovala ze lži. „Ten nadutý, nesnesitelný…“

„Mělas tenhle soudní proces odložit o pár dní: do té doby by sis alespoň v klidu rozmyslela, co doopravdy chceš,“ vyjádřil svůj názor. „Ukvapenost se často nevyplácí.“ „To je vaše profesionální stanovisko, pane doktore?“ zeptala se výsměšně. „Osobní, profesionální… co na tom záleží?“ odpověděl. „Budeš litovat, že jsi mu nedala šanci vyjádřit se.“ „Dala jsem mu ji,“ řekla. „A on se vyjádřil.“ „Bránil se. Na víc mu nezbyl čas. A díky mé přítomnosti ani nemohl mluvit tak, jak by chtěl.“ „Nemohlo to dopadnout lépe,“ řekla, Jane. „Pokud chceš zůstat do konce života sama, pak nemohu než souhlasit.“ Přisedl si blíže. „Nechci tě strašit, ale možná jsi ztratila svou poslední šanci. On má taky svou hrdost, a nemá jí zrovna málo. Sotva můžeš očekávat, že se připlazí zpátky a bude se tě doprošovat. Já bych to taky neudělal.“

Jane, to věděla, nechtěla o tom ale teď slyšet. Vstala. „Děkuji, že jsi přišel. Pochybuji, že bych to svedla takhle vyřešit, kdybys tu nebyl ty.“ „Od toho jsou přátelé,“ řekl. Zvedl se též a položil jí ruce na ramena. „Ještě ho můžeš zastavit. Ještě je tady. Máš šanci uvést věci na pravou míru.“ „Už se stalo,“ řekla. „Ne, nestalo. S tou tvojí chladnou rezervovanou zdvořilostí jsi ho dokázala akorát tak urazit.“ „Díky za tvůj názor, ale svůj život si dokážu vyřešit sama.“ „Co tu pak dělám já?“ Váhavě se na něj podívala. „Ty jsi tu jako morální podpora.“ Usmál se. „Díky za upřímnost.“ „Omlouvám se. Opravdu jsem ti velice vděčná, že sis udělal čas a přijel jsi sem.“

„Rádo se stalo. Doufám, že pro mě uděláš to samé, až se ocitnu v podobné situaci. Ale řeknu ti jedno: nevyřešila jsi vůbec nic. Jen jsi celý problém uložila ad acta.“ „Zachránila jsem svou čest,“ namítla. „A budeš dál osamělá.“ Vzhlédla. „Na to jsem připravená. Byla jsem sama, než přišel. Dokážu být sama. Mám střechu nad hlavou, účetnictví bez jediné chybičky, ranč ve stavu, o jakém snil můj táta a vzhledem k tomu, že už jsem se téměř dala do pořádku, ho budu schopná v takovém stavu udržovat, když ne víc.“ „Tvůj táta by si taky přál vidět tě šťastnou.“

Usmála se. „To ano. Byl, ale realista. Věděl by, že Todd by si mě stejně nevzal,“ řekla vyrovnaně. „Ty to víš také. Nejsem ten typ, s kterým se žení boháči. Jsem neotesaná venkovanka, které je jedno, co má na sobě a které stačí k jednomu jídlu jen jeden příbor.“ „Všechno by ses mohla naučit. Jsi krásná, elegantní dívka. Máš šarm, který by ti většina žen z nóbl společnosti mohla závidět.“ Usmála se na něj. „Jsi vážně poklad.“ Povzdechl si a podíval se na hodinky. „Musím jít. Je čas na vizitu. Zavolej, kdybys mě potřebovala. A nech si ještě projít hlavou, o čem jsme mluvili. Sama nejsi dokonalá, tak proč bys to měla vyžadovat od ostatních?“

„Nikdy jsem mu nelhala,“ ohradila se dotčeně. „Vlastně si vůbec nevzpomínám, že bych někdy v životě lhala.“ „Vzbudila jsi v něm přesvědčení, že spolu máme poměr. To je lež.“ „Naznačování,“ opravila ho. „Žádný zákon nezakazuje dělat náznaky.“ „To si musím zapamatovat.“ Sklonil se k ní a políbil ji na tvář. „Tak se měj.“ „Ty taky.“ Dívala se za ním, jak odchází. Dům jí najednou připadal prázdnější než kdy předtím. Pak poodhrnula záclonu a viděla Todda s Cherry, jak naposledy šlapou po cestě k zaparkovanému vozu. Podívala se k jejich domu a tma za zavřenými okny jí řekla, že už to takhle bude navždy.

DESÁTÁ KAPITOLA

Bez Todda a Cherry jako by se na ranči zastavil život, i když vše fungovalo, jak mělo. Jane, byla rozený organizátor a svou stereotypní každodenní práci si dokázala zpestřit realizováním nových a nových nápadů. Navazovala kontakty, inzerovala, obchodovala… vše tak hravě, že Tim nevycházel z úžasu. Také reklamní spolupráce se slibně rozvíjela. V televizi byly odvysílány první reklamy a výrobce jí oznámil, že takřka přes noc nabyla poptávka po jejích oděvech takového rozměru, že ji jen stěží stačí uspokojovat. Jane, si zvykala, jaké to je, být známá a úspěšná. Paradoxně však trpěla samotou více než kdy dřív. Nemohla jezdit: jednou se o to pokusila a příštích několik dní musela strávit v posteli s bolavými zády. Naučila se Toddovy účetní praktiky a mohla již vést účetnictví docela sama. Samota ji nutila k přemýšlení: ať s ním však začala, kde chtěla, vždycky skončila u Todda.

Toddovi zaměstnanci prožívali opravdové peklo. Od chvíle, co se vrátil do Victorie, viděl všude, v každém oddělení, které navštívil, jen samé nedostatky. Stoly sekretářek byly pobryndané. Nová výrobní divize navrhovala všechno, jen ne to, co by si Todd představoval. Co víc, lidé byli nepořádní: našel jednu disketu povalovat se na stole vedle šálku kávy. Marketingové oddělení nebylo dostatečně průbojné. A dokonce Toddova osobní sekretářka, po léta nedotknutelná slečna Emoryová, dostala co proto za svou kartotéku, když se rozladěnému Toddovi nepodařilo najít jistý spis tam, kde očekával, že by měl být. Doma to nebylo o nic lepší. Cherry si musela vyslechnout kritická slova týkající se výběru oblečení, v němž si usmyslela zahájit nový školní rok, a nedostatečného zájmu o kurs programování. Bylo jí řečeno, že skončí v kriminále, protože se dívala na populární kreslený seriál pro dospělé na jednom hudebním kanále. To však nebylo ani zdaleka všechno: když Todd onu jednu jedinou epizodu shlédl, okamžitě zavolal servisní kabelové společnosti a vyžádal si, aby mu kanál, který seriál vysílal, odpojili.

Cherry ho chápala. Našla si pro jejich četné střety univerzální vysvětlení: generační problém. Když jí však odhlásil magazín o jezdectví poté, co v něm našel článek o Jane, řekla si, že tentokrát zašel příliš daleko. „Tati,“ troufla si vyslovit svou výtku nahlas právě ten týden, kdy se mělo ve Victorii konat rodeo, jehož se měla zúčastnit, „nemyslíš, že poslední dobou trochu moc prudíš?“ Zvedl hlavu od Wall Street Journal, do něhož byl právě ponořen. „Co že to dělám?“ „Trochu přehnaně reaguješ,“ vysvětlila. „Víš, jako třeba že jsi odhlásil ten magazín, a tak.“ Odkašlala si a snažila se nenechat se zastrašit pohledem, který jí věnoval. „Upřímně řečeno, dokonce i slečna Emoryová se, po tom, cos ji seřval za ten dopis, co napsala, uchýlila ke slovu, který určitě ještě v životě nevypustila z pusy… a to se radši vůbec nezmiňuji o Chrisovi. Poslat ho za jeho nový program… no, vždyť víš, kam, to jsi tedy vážně trochu přehnal.“

Spustil ruce s novinami do klína. „Je to snad moje chyba, že lidi kolem mě najednou přestali dělat, co je třeba?“ zeptal se. „Od lidí, které zaměstnávám, vyžaduji odpovědnost, plné nasazení a především kvalitní práci. Na to mám přece právo. A co se týče toho televizního škváru a magazínu, k tomu jsem ti už své řekl.“ „V tom posledním čísle se psalo o Jane,“ řekla Cherry. „Měla tam celostránkový inzerát a v článku o ní byly i její barevné fotky. Vypadala úžasně, viď?“ Podíval se stranou. „Nevšiml jsem si.“ „Fakt?“ zeptala se se zájmem. „Tak proč se ti ten magazín válel na stole otevřený právě tam, co byly ty fotky?“ Podrážděně sebou škubl. „Nemáš náhodou dělat domácí úkoly?“ „Ale tati, škola ještě nezačala.“ Zamračil se. „Ne?“ Vstala ze židle. „Myslím, že bys jí měl zavolat.“

„Zavolat!“ Hodil noviny na zem. „Takový nesmysl! Vždyť by se se mnou vůbec nebavila! Když si vzpomenu na ty její řeči o rozdílných světech…“ „Mohl by ses pokusit ukázat jí, že se plete.“ „A jaký by to mělo smysl?“ zabručel. „Když zjistila, kdo jsem, ztratila veškerý zájem.“ Cherry se usmála. „Škoda. Hodili byste se k sobě. A líbila by se mi jako máma.“ „Ty máš mámu,“ připomněl jí důrazně. „Nemluvíme spolu, copak sis nevšiml?“ zeptala se. „Ublížila, Jane.“ Sklopil zrak. „Všiml. A nemysli si, že jsem jí kvůli tomu neřekl své. Je ale těhotná, jak jsem vyrozuměl. Byla velice přecitlivělá, už když čekala tebe.“ „Snad jí to dítě změní k lepšímu,“ řekla Cherry. „Teď ale, co s Jane?“ „Coby? Vezme si toho doktora a budou spolu mít malý doktůrčata,“ zavrčel.

Cherry se uculila. „To sotva, když je blázen do tebe. A ty do ní. Jen si to nechceš přiznat. To se radši budeš vozit po těch chudákách, co zaměstnáváš, a jediným výsledkem bude, že ti budou za zády nadávat nebo se začnou po víkendech opíjet!“ „To nedělají!“ „Chris jo, po tom, cos mu hodil na hlavu jeho program,“ informovala ho Cherry. „A taky říkal, že se odstěhuje do Kalifornie a vyvine pro všechny naštvané zaměstnance speciální virtuální program, s kterým jim umožní proměnit své šéfy v louže bláta a zasypat je kamením.“ „Ten mizera.“ Vzdychl. „Myslím, že mu budu muset zvýšit plat. Nebo vrátí virtuální realitu o dvacet let zpátky.“ Cherry se rozesmála. „A Jane?“ nenechala se odbýt. „Přestaň mi dávat tuhle otázku!“ „Vsadím se, že probrečí celé noci, protože si myslí, že pro tebe není dost dobrá.“ Zvážněl. „Cože?“

„Ona si to myslí. Když jí máma řekla, že se topíš v prachách, zbledla, jak kdyby na ní sáhla smrt. Po tom mámině extempore se chudák stydí za to, že nečte magazíny pro intelektuály a že je naprosto nemožná, pokud jde o společenský život.“ „No tohle!“ rozhořčil se Todd. „Jane, na tom není o nic hůře než tvoje matka!“ „To ona ale neví. Má nedostatečné sebehodnocení.“ „Ušetři mě, těch psychologických termínů, ano?“ „To mám od Merry. Říkala, že já mám sebehodnocení velice vysoké.“ „To je od ní hezký.“ „Nejspíš to je tím, že, Jane má jen střední vzdělání…“ „To já přece taky, proboha!“ „…a že se necítí dobře mezi lidmi z vyšších kruhů…“ „Víš, jak nenávidím večírky,“ zahučel. „…a myslí si, že někoho takového, jako je ona, bys nikdy nemohl brát jako sobě rovného.“

„Takovouhle pitomost jsem ještě nikdy neslyšel! Copak neví, jak je krásná? Krásná a něžná a k zulíbání,“ dodal zastřeným hlasem a zachvěl se pod sílou oživlých vzpomínek. „Má všechny přednosti, které jen žena může mít.“ „To tomu doktorovi určitě neuniklo,“ řekla Cherry pohotově. „Jo, a vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby si ho, tak zklamaná, jako teď je, vzala. Ten by byl štěstím bez sebe. Miluje jí.“ Todd se nechal vyprovokovat. „Ona ale nemiluje jeho,“ řekl přesvědčeně. „Plno lidí se bere, i když se nemilují. Je to dobrý doktor. Měla by se s ním dobře. Kromě toho jsou už od dětství přátelé. Jsem si jistá, že by spolu byli šťastní.“

„Cherry…!“ „Ale tati, tobě to přece může být jedno,“ prohodila Cherry s předstíranou lhostejností. „Ty si ji přece vzít nechceš.“ „Čerta starého nechci!“ Cherry vykulila oči. „Chceš?“ Zaváhal a chystal se popřít to, pak si však jen unaveně povzdechl. „Jasně, že chci. Ale je pozdě. Nebyl jsem k ní upřímný hned od samotného začátku. Udělal jsem tolik chyb, že pochybuji, že se mnou vůbec bude chtít mluvit.“ „Jestli tě miluje, tak bude.“ „Ovšem,“ řekl trpce. „Jakmile uslyší můj hlas v telefonu, zavěsí. Když bude vědět, že přijedu na ranč, odjede. Za těch pár týdnů tam jsem ji poznal dost na to, abych věděl, jak zareaguje.“ Cherry se nad tím zamyslela. Měl pravdu. Jane, se bude chovat jako poraněná lvice.

Pak dostala nápad. „Rodeo,“ řekla stručně. „Jane, určitě ví, že budu soutěžit. Myslíš, že si mě nechá ujít, když mi věnovala tolik svého času?“ „Ne,“ řekl po krátkém přemýšlení. „Ale určitě udělá všechno pro to, abychom ji nepoznali.“ „To asi jo.“ Zazubila se. „Ale mohl bys pověřit Chrise, aby se po ní podíval, až bude sedět mezi diváky.“ „Chris se na mě vykašle…“ „Nevykašle, když mu zvýšíš plat.“ Zasténal. „Proč já tě vůbec poslouchám.“ „Protože nám jde o stejnou věc,“ řekla. „Když ji poprosíš o odpuštění…“ „Rozhodně nemám v úmyslu se jí doprošovat!“ Zazubila se. „Najdi si nějaký přijatelný způsob.“ „To zrovna!“

Tim s Meg poobědvali s Jane a pak se rozpovídali o tom, čím žila Victoria a přilehlé okolí: o rodeu. „Pojedeš se podívat na Cherry?“ zeptal se Tim, Jane. Změřila si ho přísným pohledem. „Ne. Bude tam on.“ „Jasně, že tam bude. Je to její táta.“ Jane, se přehrabovala v jídle. „Moc ráda bych ji viděla. Ale nechci se setkat s ním.“ „Můžeš si uvázat na hlavu šátek a vzít si tmavé brýle,“ poradila jí Meg. „A šaty. V těch tě rozhodně nepozná. Zvláště, když si sedneš někam nahoru. On bude určitě přímo u ohrady.“ Jane, o tom zapřemýšlela. „Jo, to by snad šlo,“ připustila. „Dá se očekávat, že tam bude pěkný nával. A kromě toho, pochybuji, že by mě hledal.“

„To si piš, že bude…“ vyhrkl Tim a škubl sebou, když ho Meg pod stolem kopla do holeně. „Chci říct, že nebude,“ opravil se. Jane, přelétla pohledem z jednoho na druhého. „Nechystáte náhodou vy dva něco?“ „Nebesa! Ovšemže ne,“ zvolala Meg pohoršené. Pak se usmála. „Jen bychom taky rádi viděli, jak se jí povede.“ Jane, to přesvědčilo. „No, asi si to přece jen nenechám ujít,“ řekla a kývla na Tima. „Pokud mě tam zavezeš.“ „To se ví. A mohl bych vzít i Meg.“ „To bych byla moc ráda,“ řekla Meg a napjatě čekala, co na to Jane.

„Tak to bychom sebou měli hodit,“ uzavřela, Jane a mrkla na hodinky. „Je to přece jen kousek cesty.“ Oblékla se do jednoduchých zelenobílých letních šatů a bílého svetříku, sepnula si vlasy a schovala je pod šátek. Nezapomněla ani na tmavé brýle, které jí poradila Meg. Meg nakoukla dovnitř. „Bude to stačit?“ zeptala se, Jane. „Určitě,“ ujistila ji hospodyně a odešla. Jane, se ještě jednou podívala do zrcadla a spokojeně pokývala hlavou. Takhle vymóděnou mě nepozná nikdo, natož Todd, pomyslela si. Nemohla tušit, že Meg mezitím podle předem připraveného spikleneckého plánu zavolala Cherry a podala jí její podrobný popis.

„Jsem to, ale mrcha,“ posteskla si Meg do telefonu. „Tím se netrapte,“ uklidnila ji Cherry. „Je to pro dobro věci. Jane, s tátou nám nakonec budou vděční.“ „Jane je jak tělo bez duše.“ „To táta taky, a jestli to tak půjde dál, tak bude brzy i bez zaměstnanců,“ svěřila se Cherry. „Je to zkrátka na nás. Takže na shledanou večer. Moc se těším.“ „Zlom vaz, holčičko,“ řekla Meg. „Budeme ti všichni držet palce.“ „Děkuju. Budu to potřebovat. Hlavně, aby tam byla, Jane. Pojedu jen pro ni.“ „Bude tam, nedělej si starosti.“ Meg uslyšela kroky a rychle zavěsila. „Propána! Ani já bych tě nepoznala,“ řekla, Jane.

„Hlavně, aby mě nepoznal Todd. Setkání s ním bych asi nepřežila,“ zabručela, Jane a přitáhla si šátek. „Doufám, že Cherry vyhraje,“ dodala. „To my taky,“ ujistil ji Tim. Bylo to pro ni trpké, znovu si připomenout, že ona sama se v aréně už nikdy neobjeví, ale statečně tomu čelila. Smutek nad ztrátou Todda ji teď soužil mnohem více. Jejím dnům vládl stesk a nenaplněná touha. Byla přesvědčená, že on necítí vůbec nic. Muž jeho postavení přece nemůže stát o obyčejnou holku z ranče, říkala si. Ten má mnohem vyšší ambice. Přitahují ho takové ženy, jako je Marie: rezervované, sebejisté, samostatné. Často se vracela k tomu, co jí Marie řekla, a usoudila, že to všechno byla pravda. Toddovi jí bylo zkrátka líto. Ona o jeho soucit však nestála. Nepotřebovala ho.

Připomněla si, proč sem vlastně přijela. Tušila, že tento večer bude patřit Cherry, a chtěla být při tom. Navzdory okolnostem, za jakých se rozešly, zůstaly s Cherry kamarádky a psaly si. Jane, si nicméně byla jistá, že Todd jejich přátelství neschvaluje, a bála se, že se to křehké pouto mezi nimi časem přetrhne. Když dorazili k aréně, parkoviště bylo už téměř plné. Na pozadí temné oblohy zářily reflektory a slavnostní zahájení bylo v plném proudu. Koupili si lístky, a Jane, zamířila do posledních řad hlediště, pozorně se rozhlížejíc kolem. Meg s Timem zůstali dole. Posadila se a čekala. Svetr jí přišel vhod, protože večer byl poměrně chladný. Představa přívětivého tepla Toddovy náruče zaplavila její mysl a vyhnala všechny ostatní myšlenky. Věděla, že tu někde je, možná docela blízko.

Soutěž následovala soutěž. Před očima zasněné, Jane zápolili jezdci se vzpurnými mustangy, rozzuřenými býčky, v uších jí svištělo laso. Jako náměsíčná přihlížela vyhlášení vítězů a myslela přitom na Todda. Vzpamatoval ji až hlas konferenciéra, oznamující zahájení klání v barelovém jezdectví. Cherry přišla na řadu čtvrtá. Vzrušená, Jane seděla na samém kraji sedadla a drtila palce v dlaních, až jí zbělaly klouby. A když Cherry dosáhla rekordního času, který až dosud patřil právě jí, neznala její radost mezí. Věděla dopředu, že Cherry dnes večer už nikdo neporazí, a nebránila se slzám. Byla šťastná. Cítila se, jako by zvítězila ona sama… a nezvítězila vlastně? Vždyť to byly její zkušenosti, které přivedly Cherry až na vrchol.

Ve světle blesků fotoaparátů viděla svou pilnou žačku, jak se objímá se svým otcem. Todd! Věděla, jak chutná jeho objetí, a bolest, která jí projela, když si připomněla, že už se v něm nikdy nebude hřát, byla ochromující. Bylo načase odejít. Vstala a dala se opatrně dolů uličkou k místu, kde zanechala Tima a Meg. Nikde je však neviděla. Možná šli poblahopřát Cherry, pomyslela si a záviděla jim. Rozbolavělá smutkem zamířila na parkoviště, kde zaparkovali náklaďák. Zastavila se a znejistěla, když ho nenašla. Přitom byla přesvědčená, že stál přímo zde. Náhle ve tmě za sebou uslyšela jakýsi neurčitý zvuk. Než se však stačila ohlédnout, hmátly po ní dvě silné, důvěrně známé paže a zvedly ji ze země. Zápasila v jeho náruči, ale jen do té doby, než se mu podívala do očí. „Zahoď ty zatracený brýle,“ zavrčel Todd. Sundala je. „Jak jsi mě…?“ „Cherry byla domluvená s Timem a Meg,“ vysvětlil a zůstal stát před černým Ferrari. „Kde jsou teď?“

„Čekají na nás doma.“ Zadíval se jí do očí. „Budou čekat dlouho,“ řekl smyslně. „Musíme dohnat, co jsme zameškali.“ „Počkej, prosím,“ řekla nejistě. „Už jsem čekal víc než dost dlouho,“ vydechl a jeho rty jí zadusily v ústech všechny protesty. „Nebraň se,“ zašeptal, když cítil, jak se snaží osvobodit se. „Líbej mě.“ „Nemohu… Nesmíme… Nemá to…“ vykoktala a cítila závrať. „Můžeš, musíme a má to smysl,“ řekl a rozesmál se. „Vezmeme se a budeme mít hejno malých kovbojů. Holky i kluky.“ „Proč by sis bral takovou, jako jsem já?“ zeptala se. „Protože přesně takovou hledám: ženu, jejíž srdce je stejně něžné jako její tvář a její tělo, ženu, která miluje mě i mou dceru. Chci si tě vzít, Jane. Chci, abys byla má, navždy.“

Nevěřila tomu. Nevěřila, že se to skutečně odehrává. Byla jako opilá. „Vidím v tvých očích sny,“ řekl měkce. „Vezmi si mě, a já je všechny proměním ve skutečnost.“ „Ale já… nemám žádné vzdělání „Ani já ne,“ přerušil ji a ještě než otevřel dveře vozu, hladově ji políbil. „Já nevím, jak se chovat ve společnosti,“ namítla. „Ani já ne.“ Posadil ji na sedadlo a připoutal ji bezpečnostním pásem. „Nesnáším večírky a…“ „Ani já ne.“ Zabouchl dveře a vklouzl vedle ní. „Todde…“ Nastartoval, vycouval z parkoviště a hnal vůz pryč z města. Našel Janinu ruku a pevně ji stiskl. „Stýskalo se mi. A tobě?“ zeptal se. „Víc, než jsem si myslela, že je vůbec možné,“ přiznala se. „Chtěl jsem ti zavolat, nebo přijet, ale věděl jsem, že bys mě neposlouchala. Jsi svéhlavá jako Já.“ „Bohužel ano.“

„Přesto vím, že spolu budeme – dokážeme – vycházet. A když se náhodou pohádáme, zase se usmíříme.“ S úsměvem mu položila hlavu na rameno. „Ano.“ „A Cherry bude ta nejšťastnější holka v celé jacobsvillské škole.“ „Budeme žít v Jacobsville?“ zeptala se a trhla sebou. „Ovšem. Ještě musím pro ranč pár věcí udělat,“ odpověděl. „Ach tak. Už chápu. Chceš můj ranč, ty bídáku,“ obvinila ho a zakončila to smíchem. „Přesně tak,“ řekl ohnivě. „Protože beze mě skončíš zase v mínusu. Zapomeneš vyplnit objednávky pro zásobování, budeš psát čísla do nesprávných sloupců, zapomeneš si schovávat stvrzenky k daňovému přiznání…“

„Vlastně jsem už všechny tyhle chyby udělala,“ řekla bojácně. „Ach můj bože!“ „To ale teď nevadí. Ty nás zase postavíš na nohy,“ dodala a vryla si do paměti, že musí nadělat trochu zmatků v účetních knihách, než mu je předloží. „Koneckonců jsi úplně sám založil počítačovou společnost.“ Nasupeně se na ni podíval. „To bylo po všech stránkách jednodušší, než řídit ranč. V mé branži lidé udělají, co jim řeknu.“ „Já taky udělám, co mi řekneš. Někdy.“ „Právě toho jsem se bál.“ Zavřela oči. „Naučím tě zvyknout si na to.“ Zasmál se a vzal ji kolem ramen. „O tom nepochybuji.“ Po chvíli uviděl úzkou neudržovanou cestu a zabočil na ni. Zastavil o kus dál pod stromy, vypnul motor a natáhl se po Jane.

O několik nekonečných minut později seděli v tichém objetí, zabráni do svých vizí budoucnosti. „Musíme jet domů,“ zašeptal. „Víš to jistě?“ zeptala se a políbila ho dlouze na rty. Zasténal a vychutnával si ten okamžik. „Co vím jistě, je to, že bychom se měli obléknout.“ „Proč?“ Podíval se do zpětného zrcátka a začal se zapínat. „Protože zástupci zdejšího šerifa naprosto postrádají smysl pro romantiku,“ řekl s úšklebkem. „Jak to…“ začala a v tom okamžiku vnitřek vozu osvítila světla auta, které zastavilo za nimi. Vysoký muž přistoupil ke dveřím na straně řidiče a energicky zaklepal na okénko. Todd spustil okénko a na podmračeného uniformovaného muže se přívětivě zazubil. „Já vím. Tohle není to nejvhodnější místo. Jenže naše dcera a spousta dalších lidí právě okupují náš obývák, takže nemáme šanci ani na tu trochu soukromí, které si zasloužíme.“

Zástupce šerifa se pobaveně podíval na Jane a pak zpátky na Todda. „Vím přesně, o čem mluvíte. Já a moje žena máme čtyři dětska a ta nevytáhnou paty z domu. Zabavit je ale nedá zase takovou fušku. Na ty mé stačí video a pizza.“ „Je fajn potkat někoho, kdo má stejný trable,“ plácl Todd. „Ale stejně,“ ušklíbl se strážce pořádku, „tohle opravdu není…“ „To pravé místo,“ doplnil ho Todd. „Jasně. Jedeme hned domů.“ „Kupte jim video,“ doporučil muž. „Vážně to funguje. Pusťte jim nějaký z těch nových krváků a zapomenou na svět kolem sebe, to vám garantuju!“

„Bezvadný nápad. Díky!“ Usmál se. „Jsme s mojí ženou šestadvacet let,“ řekl a významně zamrkal. „Nevěřili byste, co všechno jsme si navymýšleli, jen abychom je zaměstnali. Hezký večer.“ Dotkl se okraje klobouku a vrátil se k svému vozu. „Myslel, že jsme manželé, a tys ho při tom nechal,“ durdila se naoko, Jane. „Proč ne, když za pár dní už jimi budeme,“ řekl. Vroucně ji políbil. „Nemůžu se dočkat.“ Vzala ho za ruku. „Já taky ne.“ Svatba se konala o pár dní později. Tim s Meg šli za svědky, nevěstinou družičkou byla pochopitelně Cherry. Byl to pouze skromný obřad, bez hostů a hostiny. Hned po svatbě odletěli novomanželé strávit krátké líbánky na Jamajku.

Jakmile se za nimi zavřely dveře pokoje v luxusním hotelu Montego Bay s vyhlídkou na záliv, chytil Todd, Jane, hodil ji na postel královských rozměrů a skočil vedle ní. „Opravdu… bychom měli jít… podívat se na moře,“ vypravila ze sebe na pokračování, kdykoli se jí podařilo utéci před jeho nedočkavými polibky. „To bychom měli.“ Rukou sjel po jejím těle a zastavil se u jejích kalhotek. „Chceš jít hned teď?“ zašeptal a jeho prsty vklouzly dovnitř. Zasténala. Tiše se zasmál a začal ji líbat tam, kde se otvíral výstřih jejích šatů. „Myslel jsem si to.“ V příštím okamžiku se jejich nahá těla už oddávala jedno druhému. Čas od času zvedl hlavu a díval se do její naprosto uvolněné, šťastné tváře. Když se proti němu vzepjala, přidržel ji rukou. „Pomalu,“ zašeptal. „Musíme dávat pozor na tvá záda.“

„Pomalu?“ zasténala. „Oh, Todde… já… umírám!“ Znovu se mu vzepjala vstříc a roztřásla se, jak její nitro zalévaly vlny rozkoše, jedna po druhé. Cítila, jak jí po tvářích tečou slzy, přesto se usmívala, šťastná a unavená, a přes ty slzy viděla, jak zkameněl uprostřed pohybu jako zasažený střelou a pak se na ni s výkřikem zhroutil. Leželi na boku, těsně u sebe, a namáhavě oddechovali.

„Jestli to takhle půjde dál,“ zašeptala s ústy přitisknutými k jeho hrdlu, „nepřežiju to.“ Zasmál se. „Mě, hrozí to samé.“ „Smál ses,“ obvinila ho. S námahou zvedl hlavu a podíval se jí do očí. „Oh, ano.“ Políbil ji. „Radostí z milování. Ještě nikdy jsem se necítil tak plně uspokojený.“ Plaše se usmála. „Ani já ne… I když tehdy, poprvé, to také stálo za to.“ Něžně ji políbil. „Máme před sebou roky a roky takového milování. A děti a život jako výzvu udělat si ho, co nejkrásnější. Nikdy tě nepřestanu milovat,“ řekl vroucně. Přitiskla se k němu. „Budu tě milovat do konce života,“ řekla. Zavřela oči. „A ještě déle.“ Políbili se a znovu v nich vzplál žár. Vzbudili se do slunečného rána.

„Snad nejsi unavená?“ zeptal se, když se pohnula v jeho objetí a zanaříkala, jak její ztuhlé svaly odmítly spolupracovat. „Budeš muset jíst víc ústřic.“ „Sním tebe místo ústřice, jestli mě teď nenecháš spát,“ pohrozila mu a přitulila se těsně k němu. „Vím, že jsme si řekli, že bude krásné počít naše děťátko tady, ale nejspíš zemřu vyčerpáním, než se nám to povede.“ Uchechtl se a políbil ji jemně na čelo. „Tak se tedy ještě trochu prospíme. Spokojená?“ „Spokojená.“ „A co záda… Jsou v pořádku?“ „V pořádku. Zdá se, že jsem objevila tu pravou terapii.“ „O důvod víc, abychom ji praktikovali dvakrát denně.“

Dala mu pusu na rameno. „Později. Dva dny jsem nezamhouřila oka. Nemohla jsem se zbavit myšlenky, že se tvá bývalá žena nějakým způsobem pokusí překazit svatbu.“ „To nebylo moc pravděpodobné,“ řekl a unaveně se zašklebil. „Cherryiny pohrůžky sehrály svou roli. Myslím, že z ní jednou bude velice vážený chirurg. Ten, kdo dokáže zatlačit do kouta Marii, nemůže mít nikdy problémy s nemocničním personálem.“ Jane, se usmála. „Aspoň spolu teď vycházejí lépe.“ „Ano, ale pro Marii to byla tvrdá lekce. Jestli se nebude chovat hezky k tobě, ztratí dceru. Proto se ti omluvila.“ Líně se protáhl. „Dokonce se nabídla, že až porodí, postará se o interiér tvého domu. Zadarmo.“

„Budu o tom přemýšlet.“ „Tentokrát to myslí dobře.“ „Já vím. Miluju tě.“ Usmál se. „Já miluju tebe.“ Přivinul si ji k sobě a přetáhl přes oba pokrývku. Venku, v dálce, se příboj tříštil o břeh. Jane, zavřela oči, ukolébána tím zvukem, a položila si hlavu na Toddovu hruď. Usnula, a i když byl den, zdály se jí překrásné sny.