Diana Palmer

Long, Tall Texans 14. Lék na smutek

PRVNÍ KAPITOLA

Noha toho malého chlapce značně krvácela. Doktorka Louise Blakelyová sice přesně věděla, co by měla udělat, ale vyvinout na ránu ten správný tlak, aby z proříznuté tepny přestala do hnědé prosincové trávy stříkat krev, bylo složité.

„Au, to bolí!“ vykřikl malý Matt a oči se mu zalily slzami. „Au!“

„Musíme to krvácení zastavit,“ řekla na to doktorka Blakelyová konejšivým hlasem. Pak se na hocha usmála a krátce na něj upřela tmavě hnědé oči. „Až se nám to podaří, maminka ti koupí zmrzlinu. Já se u ní přimluvím. Co ty na to?“

Zvedla hlavu a zahleděla se na pobledlou ženu, která klečela vedle ní a souhlasně pokyvovala hlavou.

„Tak co říkáš?“

„No…“ vysoukal ze sebe chlapec, zatímco si oběma rukama svíral nohu nad místem, kde se mu doktorka Blakelyová snažila zastavit krvácení.

„Už jenom chviličku,“ snažila se ho povzbudit. Pak znovu zvedla hlavu a natočila ji za zvukem blížící se sirény. Sanitka už byla nedaleko.

Na její žádost ji přivolal jeden z chodců. Jacobsville bylo sice malé město, záchranná služba tu ale fungovala spolehlivě. „Čeká tě projížďka skutečnou sanitkou,“ řekla dítěti. „Až v pondělí ráno přijdeš do školy, budeš o tom moci vyprávět spolužákům. Ti se teda budou divit!“

Chlapec při zmínce o škole okamžitě zbystřil pozornost. „Myslíte, že si mě v nemocnici nechají?“ zeptal se s nadějí v hlase. „Třeba bych tam mohl zůstat celý týden.“ Upřel na ni pohled plný očekávání.

„No, myslím si, že z nemocnice tentokrát víc než ošetřovnu neuvidíš,“ prohlásila Louise a pobaveně se zasmála. „Až tě za chvíli naloží do sanitky, pořádně se koukej kolem sebe a dávej pozor, ať ti nic důležitého neunikne. Ne každý má to štěstí, že se mu skoro nic nestane a ještě se projede sanitkou.“

„To tedy budu!“

Když sanitka dorazila a zastavila vedle policejního hlídkového vozu, vyskočili z ní dva lidé – muž a žena – otevřeli zadní dveře sanitky a vytáhli z ní nosítka. Zatímco pak chlapce nakládali, Louise ženu informovala o hochových zraněních a řekla jí, co je třeba udělat. Byla totiž zaměstnaná v místní nemocnici, kam měl být chlapec převezen, a chtěla sanitku následovat ve svém autě.

Policejní důstojník, který dosud zpovídal lehkomyslného řidiče, jenž hocha jedoucího na kole srazil, přistoupil k Louise.

„Bylo štěstí, že jste zrovna obědvala v té restauraci,“ poznamenal policista s úsměvem. „To zranění vypadalo dost špatně.“

„Bude v pořádku,“ prohlásila Louise a zavřela svou lékařskou brašnu. Když opouštěla ordinaci, pokaždé si ji brala s sebou do auta, a tentokrát se to vyplatilo.

„Vy jste spolupracovnicí doktora Coltraina?“ zeptal se nečekaně policista.

„Ano,“ odvětila stručně Louise.

Nic dalšího necítila potřebu dodávat. Výraz v důstojníkově tváři byl víc než jen výmluvný. Všichni lidé žijící v Jacobsvillu a bezprostředním okolí věděli, že potřeba doktora Coltraina mít nějakého partnera je stejně malá, jako tomu u něj bylo s alkoholem. Během těch několika měsíců, co se starala o část jeho pacientů, to dal najevo víc než jasně.

„Je to dobrý člověk,“ dodal vzápětí policista. „Když mé ženě vypověděly službu plíce, doktor Coltrain jí zachránil život.“ Při té vzpomínce se lehce pousmál. „Nic ho nerozháže. No, z toho, co jsem měl před chvílí možnost vidět, soudím, že vás taky ne. Umíte se rychle a správně rozhodovat. To je v případě nějaké nenadálé situace hodně důležité.“

„Děkuji.“ Usmála se na policistu a zamířila ke svému malému šedému fordu.

Nemocniční čekárna byla jako obvykle plná lidí. Byla sobota, přičemž počet nehod a úrazů se vždy o víkendu skoro zdvojnásoboval. Lidé se snažili sportovat, pouštěli se do oprav domů, prořezávali stromy a dělali spoustu dalších věcí, na které ve všední dny neměli čas. A při těch činnostech se dost často zraňovali.

Louise s úsměvem kývla na pozdrav několika pacientům, které už znala, a pokračovala dále v chůzi za vozíkem s Mattem, jehož jeden ze zaměstnanců nemocnice převážel na vy-šetřovnu.

Na chodbě narazila na doktora Coltraina, který se právě vracel z chirurgického oddělení. Na některých lékařích vypadal zelený chirurgický oděv hrozně, nebo spíš oni v něm, pro Coltraina to ale neplatilo. Právě naopak. I přes pevně staženou pokrývku hlavy, která zakrývala podstatnou část jeho hustých zrzavých vlasů, vypadal elegantně a velmi působivě.

„Co tady děláte?“ zeptal se jí doktor Coltrain nevrlým hlasem. „Je přece sobota. Dneska má být všechna práce na mně.“

To je celý on, pomyslela si Louise. Zase dělá ukvapené závěry. Pocítila potřebu říct mu něco pěkně od plic, nakonec se však ovládla.

„Došlo k autonehodě. Auto srazilo malého chlapce,“ začala vysvětlovat.

„Od toho tady přece máme záchranou službu,“ namítl doktor Coltrain a zamračil se na ni.

„Ale já jsem ne…“

„Ať už se to víckrát nestane,“ přerušil ji neomaleným způsobem. „Jinak si promluvím s panem Wrightem, a vy dostanete výpověď. Řekl jsem to dostatečně jasně?“ procedil přes zuby.

Wright byl správce nemocnice, a jako takový na Coltrainova slova dal. To ostatně musel, protože Coltrain tu zastával funkci hlavního lékaře.

„Budete mě chvíli poslouchat?“ zeptala se Louise rozhořčeně. „Došlo k nehodě a já byla poblíž. Musela jsem přece něco udělat!“

„Tak jdete, doktorko?“ ozval se netrpělivě muž, který opodál čekal s Mattem.

Doktor Coltrain na něj krátce pohlédl a pak znovu upřel oči na Louisů. Poté se zamračil a strhnul si pokrývku hlavy i roušku. Z očí mu přitom vyzařovala hrozba.

„Jestli si nedostatky ve sféře sociálního života musíte řešit tímto náhražkovým způsobem, možná byste měla zvážit možnost přestěhovat se někam jinam, paní kolegyně,“ dodal pak sarkasticky.

Louise otevřela ústa, aby mu odpověděla, Coltrain se ale otočil a zamířil pryč. Bezmocně zaťala pěsti. Nemohla se obhájit, protože ji vůbec nepustil ke slovu. A když už se jí podařilo něco říct, okamžitě ji přerušil. Stejně by ale nemělo smysl snažit se jakkoli argumentovat a něco vysvětlovat. Ať totiž udělala či řekla cokoli, pokaždé to bylo špatně. S tím hrozným chlapem se jednoduše nedalo normálně mluvit.

„Jednou přijde den a ty si něco zlomíš,“ zavrčela směrem k jeho vzdalujícím se zádům. „Pak uvidíš, jak může být sádra pohodlná!“

Mladá sestřička, která zrovna procházela okolo, se na okamžik zastavila a poklepala jí po rameni. „Ale no tak, paní doktorko, už to děláte zase.“

Louise se kousla do rtu. Celá nemocnice si už z toho dělala legraci. Každý její rozhovor s doktorem Coltrainem totiž končil její samomluvou. V praxi to znamenalo, že si pro sebe něco mumlala skoro pořád. Pravděpodobně z toho Coltrain občas něco zaslechl, avšak ať už si myslel cokoli, nikdy na to nezareagoval.

Louise tiše zavrčela, otočila se a vydala se za ošetřovatelem a Mattem.

Ošetření zraněného chlapce trvalo přibližně hodinu, protože Louise musela zašít víc než jen tu jednu ošklivou ránu. Zatímco se mu věnovala, napadlo ji, že jeho matka mu bude muset koupit celou hromadu zmrzliny. Jeden kopeček by byl jako záplata na tu bolest nedostatečný. A mýlila se ještě v něčem jiném – Matt bude muset zůstat v nemocnici přes noc. V tom ale problém neviděla. Mezi svými vrstevníky bude ještě populárnější a bude mít o čem vyprávět. Uměla si ho docela dobře představit, jak svým spolužákům vypráví, co všechno může člověka potkat, když se rozhodne projet se na kole po městě.

Jako by jí Mattova matka četla myšlenky.

„Co se týče toho pitomého kola,“ prohlásila kategoricky znějícím hlasem, „můžu vás ubezpečit, že na ulici s ním už ani nepáchne!“

Louise přikývla a s lékařskou brašnou v ruce opustila ošetřovnu. Napadlo ji přitom, že v těch džínsech, tričku a teniskách určitě nebudí dojem lékařky, ale spíše studentky o prázdninách. Dlouhé blonďaté vlasy si jako obvykle upravila do drdolu a nepoužila žádná líčidla, která by mohla ještě více zvýraznit její plné rty či hluboké tmavě hnědé oči.

Existoval jen jeden jediný muž, kterému se chtěla líbit – ten, kterého milovala – jenže ten by nezaregistroval ani to, kdyby do jeho ordinace přišla celá pomazaná dehtem a vyválená v peří. „Měděnka“ Coltrain se o Louisů Blakelyovou zajímal pouze jako o pracovitou a spolehlivou spolupracovnici. To samozřejmě neznamenalo, že by se někdy o její práci pochvalně zmínil. Naopak – neustále ji jen kritizoval.

Louise často přemýšlela o tom, proč ji k sobě vůbec vzal, když ji evidentně nemohl ani cítit. Také by ráda věděla, proč sama zůstává na místě, kde je pouze trpěna. Existoval jen jeden důvod, který ji napadal – její láska k němu. Jednou ale určitě nastane doba, kdy i tento důvod

přestane stačit.

Chodbou se k ní rychlými kroky blížil doktor Drew Morris, jediný přítel, kterého v nemocnici měla. I on dneska operoval – na sobě měl totiž stejně jako doktor Coltrain zelený chirurgický oděv. Ale zatímco Coltrain prováděl hrudní chirurgii, Drew se musel spokojit s vyjímáním mandlí či slepých střev a s podobnými nenáročnými zákroky. Jeho specializací byla pediatrie. V případě Coltraina to byla hruď a plíce, přičemž jeho pacienty tvořili převážně starší lidé.

„Co tady děláš?“ zeptal se Drew Louisy udiveně. „Na vizitu už je pozdě. Navíc dneska ji měl mít, pokud se nepletu, Měděnka Coltrain.“

Měděnka.

Jen pár lidí mělo právo touto přezdívkou doktora Coltraina oslovovat. Louise mezi ně nepatřila.

Zašklebila se na Drewa. Byl přibližně stejně vysoký jako ona, měl tmavé vlasy a oči a vážil trochu víc, než by při své výšce měl. Byl to právě Drew Morris, kdo jí zavolal do nemocnice v Austinu, kde v době smrti svých rodičů pracovala, a pověděl jí o tom, že doktor Coltrain už delší dobu hledá nějakého partnera. Pochopila to jako možnost začít znova, navíc ve svém rodném městě. A stal se zázrak – Coltrain jí spolupráci nabídl už po desetiminutovém pohovoru.

„Před restaurací došlo k nehodě,“ řekla Drewovi na vysvětlenou. „Zrovna jsem tam obědvala. Do obchodu jsem vůbec nedošla,“ dodala pak s úšklebkem. „Ale to je jedno. Stejně nakupování nesnáším.“

„Kdo ho má rád?“ zeptal se Drew a usmál se. „Jinak je všechno v pořádku?“ Pokrčila rameny. „Všechno je při starém.“ Drew si založil ruce v bok a pokýval hlavou. „Je to moje vina. Domníval jsem se, že se to časem zlepší, ale zřejmě jsem se zmýlil. Už je to skoro rok a on se po tobě pořád vozí.“

Zacukalo jí v obličeji. Odvrátila sice hlavu, ale ne dost rychle, takže mu to neuniklo.

„Chudinko,“ pronesl konejšivým hlasem. „Je mi to moc líto. Asi jsem se tehdy ukvapil. Moc jsem tě tady chtěl mít. Myslel jsem si, že by ti po… po smrti rodičů prospěla změna. Vypadalo to jako vhodná příležitost. Měděnka patří k těm nejlepším chirurgům, jaké jsem kdy poznal, a ty jsi výborná rodinná lékařka. Zdálo se to být dobrý nápad, spojit vaše talenty. Když jsi převzala část jeho práce, mohl se více věnovat chirurgii.“ Povzdechl si. „Jak jsem se jen mohl takhle zmýlit?“

„Podepsala jsem jednoroční smlouvu,“ připomněla mu trochu rozechvělým hlasem Louise. „No a ten rok už skoro uběhl. Za chvíli budou Vánoce, za další týden si pověsíme na zeď nějaký nový kalendář a pak…“

„A pak?“

„Pak se asi vrátím do Austinu.“

„Mohla bys pracovat na pohotovosti,“ prohlásil Drew a zasmál se.

Často takhle spolu vtipkovali. Žádný z nemocničních lékařů totiž na pohotovosti nechtěl pracovat, a tak si vedení nemocnice muselo doktory pro pohotovostní službu najímat. Ta práce byla tak náročná, že jeden mladý lékař se ve dvě hodiny ráno uprostřed vyšetřování jistého známého hypochondra sebral, odešel a už se nikdy do nemocnice nevrátil.

Louise mu úsměv oplatila.

„Ne, děkuji. Dávám přednost soukromé praxi. Jen si zatím nemůžu dovolit nějakou si sama otevřít. Jsem odkázána na spolupráci. Však už nějakého nového partnera najdu. Někde v Texasu přece musí být nějaký lékař, který ve své ordinaci potřebuje pomoc.“

„Hloupost,“ prohlásil kategoricky Drew. „Pro tohle místo jsi jako stvořená.“

„Jako bych slyšela své rodiče,“ zamumlala se zachmuřenou tváří Louise. „Podle nich jsem taky nikdy neměla pravdu.“ Smutně si povzdechla. „Už dlouho se pohybuji v zaběhaných kolejích, Drewe. Stále ve mně sílí pocit, že bych potřebovala nějakou změnu.“

Upřeně na ni pohlédl. „To, co opravdu potřebuješ, je pořádný soukromý život,“ řekl a významně na ni mrknul. „Ale třeba s tím něco uděláme.“ Po těch slovech se otočil a šel si po své práci.

Se zlou předtuchou se dívala, jak odchází. Doufala, že jeho slova ve skutečnosti neměla ten význam, který jim přisuzovala. Třebaže ho měla ráda, nechtěla s ním prožívat nic romantického. Byl to milý a laskavý muž, vdovec, který svou ženu miloval a ještě stále – třebaže zemřela už před pěti lety – se marně snažil s její

/Halou vyrovnat. Narodil se v Jacobsvillu a znal její rodiče. Měl velmi rád zejména její matku.

Louise nicméně věděla o jeho oddanosti zesnulé manželce, a tak se rozhodla jeho poznámku nebrat vážně. Když se ale zmínil o tom, že její soukromý život potřebuje vylepšit, nezdál se žertovat.

Možná mám jen moc bujnou fantazii, řekla si v duchu a vydala se ke svému autu. Cestou potkala doktora Coltraina. Na sobě měl šedý oblek s vestou – na první pohled velmi drahý –a měl namířeno také na parkoviště. Pevně stiskla čelisti a zpomalila, i tak ale dorazila k východu ve stejný okamžik jako on.

Doktor Coltrain jí věnoval chladný pohled. „Vypadáte značně neprofesionálně,“ pronesl odměřeně. „Měla byste mít aspoň tolik rozumu, abyste se na vyjížďky se sanitkou oblékala decentně.“

Louise se zastavila a upřela na něj oči. Kdyby se dalo pohledem zabíjet, doktor Coltrain by právě prožíval poslední vteřiny svého života.

„Já na žádné vyjížďce se sanitkou nebyla,“ procedila přes zuby.

Ušklíbl se. „Žádného dalšího lékaře pro pohotovostní službu nepotřebujeme…“

„Držte hubu!“ vyhrkla.

Doktor Coltrain na ni vyvalil oči. Byl tak překvapen, že se nezmohl na slovo.

„A teď mě poslouchejte a nepřerušujte mě!“ dodala Louise a prudce zvedla ruku, aby tak svým slovům dodala na váze. „Ve městě se stala nehoda. Přímo před restaurací, ve které jsem v té chvíli obědvala. Okamžitě jsem vyběhla ven a poskytla první pomoc zraněnému člověku. Nepotřebuji zahánět nudu ježděním se sanitkou, pane doktore! A do toho, jak se v době volna oblékám, vám nic není! Rozumíte? Vůbec nic!“

Doktor Coltrain se zamračil a pak ji prudce chytil za zápěstí.

Louise při tom doteku zatajila dech a po celém těle se zachvěla. Čekala, že zesílí sevření, že s ní začne cloumat, on ale nic takového neudělal. Na rozdíl od jejího zesnulého otce nad sebou zřejmě nikdy neztrácel kontrolu.

Po několika vteřinách ji zase pustil a pohlédl jí do očí. „Jste chladná jako led,“ pronesl pak posměšně znějícím hlasem. „Ve vaší přítomnosti se z každého normálního chlapa brzy musí stát rampouch. Proto jste se nikdy nevdala, paní doktorko?“

To byla ta nejosobnější poznámka, jakou na její adresu kdy pronesl. A také nejurážlivější. „Myslete si, co chcete.“

„Asi by vás překvapilo, co si myslím,“ řekl na to doktor Coltrain. Podíval se na dlaň, ve které před několika vteřinami držel její ruku, a krátce se zasmál. „Člověk, který by se vás chtěl dotknout, si koleduje o omrzliny. Nedivím se, že si s vámi Drew Morris nikdy nikam nevyšel. Potřeboval by k tomu mít letovací lampu.“

„Možná ano, ale vy byste potřeboval graná-tomet,“ vmetla mu do tváře bez přemýšlení.

Zvedl obočí a věnoval jí znechucený pohled. „Věděl bych, k čemu ho použít.“

Ta poznámka Louisů zabolela, nedala na sobě však nic znát. „Opravdu?“ zeptala se, pak se tajemně usmála a vykročila směrem ke svému autu. Potěšilo ji, že se aspoň na chvíli přestal ovládat. Jeho šedý mercedes minula bez jediného pohledu. Bylo jí jedno, co si o ní doktor Coltrain myslí. Alespoň si to říkala. Stejně jako mnohokrát předtím. Problém ale spočíval v tom, že si to jen nalhávala a že to moc dobře věděla.

Myslel si, že je chladná, ale ona chladná rozhodně nebyla. Pokud šlo o doktora Coltraina, bylo tomu vlastně právě naopak.

Když se ocitl příliš blízko, pokaždé o krok ustoupila, a když se jí občas dotkl, skoro odskočila. Nedělala to proto, že by jí byl odporný, ale protože jí jeho doteky vyváděly z míry. V jeho blízkosti se po celém těle chvěla, zrychloval se jí dech a srdce jí bilo jako splašené. Kolena se jí podlamovala a její hlas ztrácel na jistotě. Měla jen jedinou možnost – snažit se držet se od něj co nejdál – a to také dělala.

Existovaly ještě další důvody, proč se vyhýbala fyzicky založeným vztahům, do toho ale nebylo nic ani jemu, ani komukoli jinému. Dělala svou práci a snažila se vyhýbat problémům. V poslední době se pro ni ale práce stala hotovým utrpením.

Louise se vydala na cestu ke svému malému bílému domku na předměstí Jacobsvillu. Stál na klidném místě, na okraji mírného kopce porostlého vysokými stromy. Neplatila za něj moc. Celé týdny však strávila bílením jeho zdí a vylepšováním jeho poněkud nudného interiéru. Už byla se zařizováním skoro hotova.

Dům odrážel její klidnou povahu. Některé předměty ale jako by do něj snad ani nepatřily. Například keramická soška šílené kočky na krbové římse, barevné vlněné přehozy na křeslech, indiánské hliněné nádoby či exotické hudební nástroje. Nebo obrazy na zdech. Ty zdánlivě chaotické kombinace červených, černých a bílých ploch vytvořila sama. Případný návštěvník by určitě s údivem hleděl také na květinové vazby, které s těmi obrazy tvořily zvláštní kontrast. Jenže ona žádné návštěvy nemívala. Dávala přednost samotě.

Doktor Coltrain se choval podobně. Občas si k sobě na ranč někoho pozval, ale nikdy ji, ani v případě, že hosty byli lidé pracující v nemocnici. Její kolegové a kolegyně si toho samozřejmě všimli a vtipkovali o tom, ale pouze Coltrainovi za zády.

Louise bylo jedno, že ji k sobě nikdy nepozval. Koneckonců ona ho k sobě domů také nikdy nepozvala.

Domnívala se, že Coltrain nemůže zapomenout na Jane Parkerovou, svou starou lásku, která si nedávno vzala Todda Burkea. Jane byla krásná modrooká blondýna, bývalá hvězda rodea se srdcem na dlani.

Louise často – a zároveň marně – přemýšlela o tom, proč doktor Coltrain souhlasil se spoluprací s někým, koho vůbec neznal a kdo mu byl už na první pohled tak nesympatický. Coltrain a doktor Drew Morris byli přátelé, a tak se na to Drewa několikrát zeptala, on ale vždycky okamžitě změnil téma.

Drew se znal s jejími rodiči z Jacobsvillu a byl před lety studentem jejího otce – dokonce pod ním pracoval během své praxe ve fakultní nemocnici v Austinu. Neměl ho ale – na rozdíl od její matky – rád. Věděl totiž, jak to chodí u nich doma, jak se k Louise a své ženě chová.

Když Louise před rokem nastoupila v nemocnici v Jacobsvillu, zdejší zaměstnanci o ní vedli různé řeči. Jednu starší sestru například zaslechla říkat, že „ho“ to určitě musí pořádně štvát, že tady má dceru doktora Blakelye, a jaké prý všichni mají obrovské štěstí, že ta ženská nepraktikuje chirurgii. Louise si s tou sestrou chtěla na dané téma popovídat, ona se ale rychle někam vypařila a brzy poté odešla do důchodu.

Louise nikdy nezjistila, kdo by ten člověk mohl být a proč by její pracovní poměr ve zdejší nemocnici měl vůbec někomu vadit. Pomalu si ale začala uvědomovat, že její otec se tu musel nějak podepsat.

„Co tady můj otec dělal, Drewe?“ zeptala se svého kolegy a přítele jednoho dne během práce.

Drew se zdál být její otázkou zaražen. „Pracoval tady jako chirurg,“ odvětil po chvilkovém zaváhání. „Zrovna tak jako já.“

„Ale odešel odtud za podivných okolností, nemám pravdu?“ vyzvídala dále Louise.

Drew rezolutně zakroutil hlavou. „Nedošlo k žádnému skandálu, jeho pověst nebyla nikterak pošpiněna. Byl to dobrý chirurg, až do konce všemi uznávaný. To přece víš. Třebaže jako manžel a otec zrovna obdivuhodný nebyl, chirurg byl výjimečný.“

„Tak proč si potom o něm všichni něco šuškali, když jsem tu nastoupila?“ naléhala Louise, kterou Drewova odpověď neuspokojila.

„To nemělo s jeho schopnostmi chirurga nic společného,“ odpověděl Drew tiše. „Dokonce se to nijak netýkalo ani tebe, alespoň ne přímo.“

„Ale co…“

V tom okamžiku byli vyrušeni. Louise se zdálo, že to Drew přivítal. Už se ho pak na to dále neptala. Z hlavy to ale nepustila. Spíše nad tím přemýšlela ještě více. Možná se to nějakým způsobem týkalo doktora Coltraina, a právě proto ji neměl rád. Proč by se o tom ale celý rok ani slůvkem nezmínil?

Nečekala, že by toho neustále se kontrolujícího doktora Coltraina a jeho nenávistný postoj k sobě někdy pochopila. Když s ním začala spolupracovat, choval se mnohem srdečněji. Ale když si uvědomila, že je do něj zamilovaná, už k ní byl ledově chladný a nepřátelský. Od té doby se tak k ní už choval pořád.

Když jí dneska řekl, že je chladná, nebylo to poprvé. Odtáhla se od něj na vánočním večírku, který nemocnice uspořádala krátce po jejím nástupu. Udělala to, aby se vyhnula jeho polibku pod zavěšeným jmelím.

Nechtěla si to tenkrát připustit, ale už v té době se jí z představy, že by měl na její ústa přitisknout své tenké a tvrdě vyhlížející rty, podlamovala kolena. Jeho přitažlivost vůči ní byla nezměřitelná a dostavila se okamžitě.

Pro ženu, jejíž život se dosud točil jen kolem studia, kterému byla ochotna obětovat vše, to zjištění znamenalo obrovský šok. Vždyť do té doby žádný soukromý život vlastně neměla. Dokonce ani na střední škole. Ale mělo to i své výhody. Vynikající studijní výsledky totiž držely na uzdě brutalitu jejího otce.

Úspěšnost představovala cosi jako magický řetěz, který bránil rozpadu její zcela nefunkční rodiny. A tak se každý den dlouho do noci učila, aby ten řetěz byl co nejpevnější a neprasknul. S každým dalším uznáním a oceněním, kterých se jí ve škole dostalo, se pevnost toho řetězu zvyšovala. Louise byla přesvědčena, že na ní otci moc nezáleží, že pokud k ní cítí vůbec něco pozitivního, pak jen pýchu na její výsledky.

Byl nelidský, přičemž jeho krutost rostla v přímé úměře k jeho drogové závislosti. No a ta se každým rokem zvyšovala, až ho nakonec přivedla do hrobu.

A jeho manželka zemřela s ním.

Svým způsobem to bylo příznačné – slepě ho totiž milovala a jeho drogovou závislost a krutost přehlížela.

Louise se zachvěla náhlým pocitem chladu. Ovinula si paže kolem těla a povzdechla si. Nikdy se nevdá. Nebude riskovat, že se jednoho dne probudí a zjistí, do jak bezvýchodné situace se dostala. Takový osud by mohl potkat každou neopatrnou ženu. Stačí se zamilovat, přestat se kontrolovat a podřídit se mužově dominanci. Dokonce i z toho nejlepšího chlapa se – když vycítí ženinu zranitelnost – může stát predátor. Proto se zapřísahala, že ona sama se nikdy zranitelnou nesmí stát. Nikdy nebude vydána na milost a nemilost muži jako její matka.

Ale doktor Coltrain ji zranitelnou učinil. Právě proto se jakémukoli fyzickému kontaktu s ním vyhýbala. Nemohla připustit, aby ji ovládly pocity, které v ní vzbuzoval. Bála se, že by se stala další z nekonečné řady bezmocných obětí. Osamění bylo prokletím, těžkou a jen velmi špatně léčitelnou nemocí, nezanechávalo vsak tak hrozné a ničivé následky jako láska…

Ze zamyšlení ji vytrhlo zazvonění telefonu.

„Doktorka Blakelyová?“ ozval se ze sluchátka hlas Brendy, sestry z její ordinace. „Omlouvám se, že vás obtěžuji doma, ale doktor Coltrain mě požádal, abych vám zavolala. Na severním konci města došlo k dopravní nehodě. Zranění budou převezeni do naší nemocnice. Doktor Coltrain má dneska službu, lakže se o ně postará, vy ale za něj máte zaskočit v ordinaci.“

„Za chvíli tam budu,“ slíbila Louise a zavěsila, protože nechtěla ztrácet čas zbytečným vyptáváním.

Nemocnice byla skoro opuštěná. Místní střední škola pořádala toho večera nějaký fotbalový zápas a na začátek prosince bylo venku neobvykle slunečno a teplo. Louisů proto nepřekvapilo, že se v ordinaci ukázalo jen několik málo pacientů.

„Chudák doktor Coltrain,“ prohlásila Bren-da s povzdechem, když ošetřili posledního z nich a zavřely ordinaci. „Vsadím se, že bude v jednom kole až do půlnoci.“

„Ještě štěstí, že není ženatý,“ poznamenala Louise a pokývala hlavou. „Vzhledem k tomu, jak těžce pracuje, by na manželku a rodinný život neměl vůbec čas.“

Brenda se na ni podívala a krátce se usmála. „To je pravda. Měl by o tom ale začít přemýšlet. Už je mu přes třicet a čas běží tak rychle.“

Otočila klíčem v zámku. „Není to škoda, že si slečna Parkerová vzala toho Burkea? Doktor Coltrain ji měl tak rád. A jak byl na ni hodný… Vždycky jsem si myslela – a se mnou určitě i většina zdejších zaměstnanců – že se k sobě dokonale hodí. Jako by byli jeden pro druhého stvořeni. Ale ona o jeho lásku nestála. Když je člověk viděl spolu, bylo na první pohled jasné, že k němu necítí totéž co on k ní.“

Jinými slovy – doktor Coltrain prožil dlouhou a neopětovanou lásku k té krásné blondýnce z rodea, Jane Parkerové. To už Louise věděla z řečí, které se v nemocnici vedly. Určitě ho muselo velmi zranit, když si žena, kterou tak miloval, nakonec vzala někoho jiného.

„Je to smutné, ale lásce se nedá poručit,“ řekla Louise tiše. V duchu přitom myslela na to, co všechno by dala za to, kdyby doktora Coltraina přitahovala stejně neodolatelně, jako on přitahoval ji. Dobře si ale uvědomovala, že je to jen fantazie, že k něčemu takovému stejně nikdy dojít nemůže.

„A co Teď Regan a Coreen Tarletonová? To bylo překvapení, viďte?“ zeptala se Brenda a zasmála se.

„To tedy bylo,“ souhlasila s ní Louise. Při vzpomínce na Teda jako na pacienta se musela usmát. „Když ho tenkrát přivezla s tou probodnutou rukou, třásla se po celém těle jako osika. On byl ale absolutně klidný. Teda nikdy nic nerozháže. Vzpomínám si, že Coreen byla v obličeji bílá jako křída.“

„Myslela jsem si, že tehdy už byli svoji,“ zamumlala Brenda. „No, byla jsem tu nová a ještě jsem je neznala. Teď už ano,“ dodala pak se smíchem. „Minimálně jednou týdně je potkám, když spolu jdou na gynekologii. Coreen by nula porodit už každým dnem.“

„Bude z ní dobrá matka,“ poznamenala zamyšleně Louise. „A Teď bude určitě znamenitý otec. Jejich děti čeká šťastný život.“

Brenda v Louiseiných slovech zaznamenala nádech hořkosti. Pohlédla na ni, Louise ji ale chvatně pozdravila, otočila se a odešla.

Vrátila se domů a zbytek víkendu strávila četbou lékařských časopisů a zprávy o posledním výzkumu nového kmene bakterií, které podle autorů práce mohly vzniknout zmutová-ním bakterií způsobujících spálu, tedy týchž bakterií, které na přelomu devatenáctého a dvacátého století zapříčinily smrt tolika lidí.

DRUHÁ KAPITOLA

Pondělní ráno přineslo množství nových případů, takže Louise se hned po příchodu do nemocnice musela pustit do práce. Ve většině případů šlo o obvyklou rutinu. S doktorem Coltrainem měli být partneři, ale když zrovna neoperoval, ty nejzajímavější případy si bral sám. Na Louisů pak zbývala polámaná žebra a nachlazení.

Choval se k ní zase jednou odměřeně, zřejmě proto, že se ještě pořád vztekal kvůli té hádce, kterou spolu měli ohledně jejích – z jeho strany špatně pochopených – víkendových aktivit.

Jak ho jen mohlo napadnout, že bude jen tak pro zábavu jezdit se sanitkou?!

Když doktor Coltrain došel na konec chodby a zmizel ve vyšetřovně, napůl smutně a napůl vztekle si povzdechla a zašla si pro jeden rentgenový snímek. Na neopětované lásce je nejhorší, pomyslela si, že živí sama sebe. Čím víc ji její kolega ignoroval a čím hůř se k ní choval, tím obtížněji se jí bojovalo proti snům, v nichž hrál hlavní roli. Nechtěla se vdávat, dokonce se nechtěla ani jakkoli citově zaplést. On v ní ale vzbuzoval touhu. Než se Jane Parkerová provdala za Todda

Ikirkea, trávila s ní Louise poměrně hodně času. Už dávno přestala doufat, že by ji doktor ( oltrain mohl někdy vidět stejnýma očima jako Jane.

Ti dva spolu vyrostli, zatímco Louisů a doktora Coltraina spojovala pouze práce, a to navíc jen na jeden jediný rok. Pocházela z Austinu, ne z Jacobsvillu. Malá města připomínala velkou rozvětvenou rodinu. Každý znal každého a přátelství některých rodin trvala déle než jednu generaci. Třebaže pocházela z Texasu, byla tu vlastně cizinkou. Možná právě to představovalo jeden z důvodů, proč ji doktor Coltrain tak přehlížel.

Nevypadala špatně. To rozhodně ne. Měla dlouhé a husté blonďaté vlasy, velké hnědé oči a dokonalou světlou pleť. Byla sice vysoká a štíhlá, ale menší než on. Nebyla tak temperamentní a také se nechovala tak autoritativně.

On byl rovněž vysoký a štíhlý, příroda ho však obdařila téměř ohnivě rudými vlasy, měl modré oči a jeho pokožka, pokrytá na nose a na rukou pihami, byla z pobytu na ranči, kam se každý den po pracovní době vracel, opálená dohněda. Bylo to zvláštní, protože zrzaví lidé bývali na slunce většinou alergičtí a snažili se mu vyhýbat. Zajímalo by ji, jestli má doktor Coltrain pihy i jinde po těle, nikdy ho ale neviděla jinak než v nemocničním oděvu nebo společenském obleku. Byla si však jista, že doma se tak formálně neobléká.

To ale bylo něco, co si v praxi zřejmě nikdy neověří. Třebaže většinu zaměstnanců nemocnice už k sobě domů někdy pozval, ona takové pozvání asi nikdy neobdrží. Když nějakou společenskou akci organizoval on, byla z ní vždy předem vyloučena.

Někteří lidé jeho nepříliš přátelské chování vůči ní občas komentovali. Udivovalo je, stejně jako ji, protože k téhle práci se nedostala žádnou pokoutnou cestou. Od začátku věděl, že jde o ženu, protože mu ještě před pohovorem poslala své materiály, takže v tomhle problém spočívat nemohl.

Chvíli si myslela, že možná patří k těm staro-světsky uvažujícím dominantním mužům, kteří jsou skálopevně přesvědčeni, že žena patří do kuchyně a že v medicíně nemá co dělat, ale on se povyšování žen na důležitá místa v rámci nemocniční hierarchie nebránil, spíše naopak.

Na tuhle teorii tedy mohla zapomenout. Hlavní důvod byl zřejmě ten, že doktor Coltrain prostě neměl Louisů Blakelyovou rád. Neměl ji rád, a ona asi nikdy nezjistí proč.

Měla bych se na to Drewa Morrise zeptat, řekla si Louise. Byl to přece právě on, dlouholetý rodinný přítel, kdo ji o té práci informoval. Chtěl jí pomoci k místu, kde by jí byl nablízku a mohl jí tak pomoci překonat těžké období po smrti rodičů.

Louise se myšlenka, že by měla pracovat v nějakém malém městě, navíc takovém, kde by alespoň jednoho ze zaměstnanců dobře znala, docela zamlouvala. Třebaže vyrostla v Austinu, bylo to velké město a ona se v něm cítila značně osamělá. Měla osmadvacet let a jejím životem dosud byla jen medicína. Občas se s nějakým mužem sešla, ale nikdy z její strany nešlo o nic vážného. Byla ještě panna, a to ve věku, kdy se na to všeobecně pohlíželo s opovržením nebo dokonce podezřením.

Dveře se otevřely a dovnitř nakoukla její ses-ii icka. „Máte telefon,“ oznámila Louise. „Volá doktor Morris. Linka číslo dvě.“

„Děkuji, Brendo.“

Louise bezmyšlenkovitě zvedla sluchátko a prstem zamířila k příslušnému tlačítku. Když ho pak zmáčkla, náhodou vstoupila do nějakého hovoru. Než mohla cokoli říci, rozeznala důvěrně známý hluboký hlas.

„… říkal jsem ti, že kdybych tenkrát věděl, že je jeho příbuzná, nikdy bych ji nepřijal. Netušil jsem, že je to Blakelyova dcera. Myslíš si snad, že bych mu mohl někdy odpustit, co udělal ženě, kterou jsem miloval? Ta ženská mi to svou přítomností tady neustále připomíná. Jsou to muka, nikdy nekončící muka!“

„To je příliš tvrdé,“ namítl další mužský hlas. Louise ani tentokrát neměla žádné problémy s identifikací. Doktor Coltrain hovořil s Drewem.

„Ale já to tak cítím,“ pokračoval dále doktor Coltrain. „Představuje břemeno. Není nic než přítěž. Ale abych ti dal odpověď na tvou otázku – ne, nebude mi vadit, když ji pozveš na schůzku. Louise Blakelyova je protivná nesnesitelná ženská připomínající robota. Není v ní víc přitažlivosti než v požárním hydrantu. Dělej si s ní, co chceš. Máš mé požehnání. Dal bych cokoli za to, abych se jí zbavil. Čím dřív, tím líp.“ Pak se ozvalo tiché klapnutí a linka byla volná.

Zmáčkla prstem zasouvací kolíček, na kterém sluchátko v zavěšené poloze obvykle spočívalo, a když se ze sluchátka ozvalo slabé zapraskání, řekla: „Doktorka Louise Blakelyova, prosím.“

„Lou! Tady Drew Morris,“ vychrlil ze sebe. „Doufám, že tě neruším.“

„Ne,“ odvětila a odkašlala si. „Vůbec ne. Co pro tebe můžu udělat?“

„Rotary klub pořádá ve čtvrtek slavnostní večeři. Nechtěla bys tam jít se mnou?“

Louise si s Drewem občas někam vyšla, ale jen jako s kamarádem. Nic romantického v tom nebylo. Asi by jeho pozvání odmítla, ale to, co Coltrain řekl, ji přivedlo téměř do stavu zuřivosti. „Ano, to není špatný nápad,“ prohlásila. „Půjdu ráda.“

Drew se tiše zasmál. „To je skvělé! Takže ve čtvrtek. Vyzvednu tě v šest.“

„Dobře.“

Zavěsila, ještě jednou si pečlivě prohlédla rentgenový snímek a vrátila ho do složky. Obvykle pro ni rentgenové snímky chystala a pak je zase uklízela Brenda, ale dnes bylo pondělí, takže měli všichni napilno. Lidé přes víkend většinou odpočívali a se svými problémy chodili za lékařem až první pracovní den.

Louise prohlédla všechny pacienty a pak se zavřela ve své malé kanceláři. Mechanicky uchopila papír s vytištěnou hlavičkou a zahleděla se na něj. Na jedné straně bylo její jméno, na druhé Coltrainovo. Při tom pohledu ji napadlo, že tyhle papíry už dlouho použitelné nebudou. Jedno z těch jmen se stane nadbytečným.

Napsala svou rezignaci, vsunula ji do obálky a zamířila ke kanceláři doktora Coltraina, aby mu obálku položila na stůl. Byla doba oběda a on už budovu opustil. Dělal to tak vždycky –zřejmě proto, aby se vyhnul riziku, že by mohla chtít poobědvat s ním.

Když se vrátila, vzala si kabelku, přehodila si P přes rameno a chtěla odejít.

Iirenda se zamračeně zahleděla na svou šálovou kráčející k zadním dveřím.

„Nechtěla byste si nejdříve sundat pracovní plášť?“ zeptala se.

Louise to beze slova udělala, připevnila si k pasu kapsičku na osobní věci a opustila luidovu.

Bylo by to skvělé, kdybych měla někoho, v kým bych si mohla o těch posledních událostech promluvit, pomyslela si. Jenže to bylo jen /hožné přání. Sedla si do místní restaurace, samozřejmě sama, a objednala si černou kávu a zeleninový salát.

V navazování přátelských vztahů moc dobrá nebyla. Když zrovna nepracovala, byla tichá a plachá a dávala přednost samotě. Vlastně si vůbec neuvědomovala, že k sobě cizí lidi nepouští.

Zadívala se na šálek kávy a v duchu si přehrála všechna slova, která o ní doktor Coltrain řekl Drewovi Morrisovi. Neměl ji rád. Přímo ji nenáviděl. Nemohl to dát najevo jednoznačněji. Prohlásil, že je nesnesitelná. Ano, tak to řekl.

No, možná nesnesitelná opravdu je. Její otec jí to, když ještě žil, říkal často. On i její matka z Jacobsvillu pocházeli, ale dlouhé roky tu nežili. Otec o své minulosti nikdy nemluvil. A s Louisou vlastně nemluvil skoro o ničem. Výjimku tvořily jen ty ojedinělé případy, kdy jí chtěl vynadat za známky a ujistit ji, že z ní nikdy nic kloudného nebude.

„Promiňte…“

Louise zvedla hlavu a spatřila číšnici. „Ano?“ zeptala se chladně.

„Nezlobte se, že vás obtěžuji, ale jste v pořádku?“ pokračovala dále žena.

Ta otázka Louisů překvapila. Ale docela mile. Třebaže měla mizernou náladu, podařilo se jí na tváři vykouzlit chabý úsměv.

„Ano. Bylo to… dlouhé dopoledne. A já vlastně ani nemám hlad.“

„Rozumím,“ zamumlala číšnice, povzbudivě se na ni usmála a odešla.

Když poté Louise dopíjela kávu, objevil se ve dveřích restaurace doktor Coltrain. Na sobě měl ten elegantní šedý oblek, který mu tak moc slušel, a v ruce držel bílý stetson. Když přeletěl očima restauraci a spatřil o samotě sedící Louise, v očích se mu zlobně zalesklo. Bez sebemenšího zaváhání zamířil rovnou k ní.

Jeho rozhodný krok přivedl Louisů k myšlence, že se něco muselo stát. Asi nějaký naléhavý případ…

Když k ní doktor Coltrain došel, sáhl si pravou rukou do kapsy saka, vytáhl otevřenou obálku a hodil ji na stůl. „Co to má, zatraceně, znamenat?“ pronesl nebezpečně znějícím hlasem.

Upřela na něj chladný pohled. „Odcházím,“ řekla stručně a pak odvrátila oči.

„To jsem pochopil!“ zavrčel doktor Coltrain a zadíval se na ni, jako by ji chtěl probodnout očima. „Ale chci vědět, proč odcházíte!“

Louise se rozhlédla kolem sebe. Restaurace byla téměř prázdná, jejich směrem ale se zájmem hleděla číšnice a taky nějaký zdejší kovboj.

Zvedla odhodlaně bradu. „Pokud vám to nevadí, neprobírala bych své soukromé záležitosti na veřejnosti,“ řekla odměřeně.

Doktor Coltrain sevřel čelisti a na čele se mu objevila vráska. Pak pomalu přikývl a o krok ustoupil, aby mohla vstát. Počkal, až zaplatí za kávu a salát, následoval ji k východu z restaurace a pokračoval jí v patách i cestou k jejímu malému šedému fordu.

Když si poté Louise sáhla do kapsy kalhot pro klíčky, chytil ji doktor Coltrain za paži. Přiměl ji otočit se a pak se s ní vydal na náměstí, kde mu zřejmě padla do oka jedna lavička, u níž rostly nějaké okrasné keře a nad kterou se tyčil mohutný dub. Keře i strom byly vzhledem k roční době bez listí a bylo poměrně chladno. Louise se cestou několikrát pokusila z jeho sevření vymanit, pokaždé však neúspěšně.

Doktor Coltrain ji pustil, až když usedla na lavičku. On sám ale zůstal stát, opřel se o okraj lavičky nohou a s rukou zapřenou o koleno se k ní pomalu naklonil.

„Tady budeme mít soukromí dost a dost,“ prohlásil poté tiše. „Proč chcete odejít?“

„Podepsala jsem smlouvu na jeden rok. No a ten rok už je stejně skoro pryč,“ odvětila Louise co nejvěcnějším tónem. „Chci odtud pryč. Chci se vrátit domů.“

„Vždyť v Austinu nikoho nemáte,“ namítl okamžitě doktor Coltrain.

Tou námitkou ji poněkud vyvedl z míry. „Mám… mám tam přátele,“ zablekotala.

„Ale nemáte. Nemáte vůbec žádné přátele, tedy pokud nepočítáte Drewa Morrise.“

Sevřela v dlani klíčky od auta. Pohlédla na ně a stiskla ještě silněji, aby ji bolest, jež jí působily jejich ostré hrany zarývající se do kůže, pomohla nedat na sobě znát emoce.

Následoval její pohled a když se zadíval do jejího klína, v obličeji mu lehce zaškubalo. Pak se mu ve tváři objevil výraz, který ji udivil. Hned poté sáhl po její ruce, otevřel jí pěst a když spatřil na její pokožce sytě červené rýhy po klíčcích, zamračil se.

Rychle si ruku vyprostila.

Několik vteřin vypadal znepokojeně. Beze slova na ni hleděl a ještě více tak zrychloval její pulz. Cítila se naprosto bezmocně. Ten pocit nesnášela.

Doktor Coltrain se poněkud odtáhl. Když to udělal, okamžitě se trochu uklidnila, což mu neuniklo. Sundal nohu z lavičky a o krok ustoupil. Následovala další změna – Louise přestala zadržovat dech.

Veškerá zlost ho najednou přešla.

„Úzce spolupracovat nebývá jednoduché,“ pronesl poté. „Vyžaduje to čas, než taková spolupráce začne fungovat. A vy jste té naší dala jenom rok.“

„Správně,“ řekla naprosto bezbarvým hlasem. „Dala jsem jí celý rok.“

Důraz, s jakým Louise pronesla slovo dala, zaujal jeho pozornost. Zadíval se na ni přimhouřenýma očima a odkašlal si.

„To znělo, jako byste si myslela, že já jsem naší spolupráci nedal šanci vůbec.“

Přikývla a pohlédla mu do očí.

„Vy jste se mnou spolupracovat nechtěl. Tušila jsem to už od samého začátku, ale až ve chvíli, kdy jsem dneska zvedla telefonní sluchátko a náhodou vyslechla váš hovor s Drewem Morrisem…“

Vytřeštil na ni oči. „Vy jste slyšela, co jsem mu říkal?“ zeptal se chvatně a zamračil se. „Vy jste to… slyšela všechno?!“

„Ano,“ odvětila s lehce se chvějícími rty.

Dobře si pamatoval, co v jednom ze svých návalů zlosti Morrisovi řekl. Často v takových situacích pronášel věci, kterých později litoval, ale v tomto případě toho litoval dvojnásob. () Louise si vždycky myslel, že nemá skoro vůbec žádné emoce. Od toho dne, co nastoupila v nemocnici, si od něho udržovala odstup. Nejen obrazně, ale i fyzicky. Bylo to tak očividné, že si občas myslel, že je snad frigidní.

Během posledních pěti minut se o ní dověděl zarážející věci. Zranil ji. Vůbec netušil, že jí na icho názoru tak záleží. Sakra, byl tak naštvaný, protože u jednoho čtyřletého chlapečka diagnostikoval leukémii. Poměrně hodně ho to vzalo a slova, která pronesl do telefonu při rozhovoru s Morrisem, se zrodila z jeho pocitu vlastní bezmoci. Netušil, že Louise jeho kruté poznámky slyší. Jenže se tak stalo a ona teď chce odejít.

Dobře mi tak, pomyslel si, nic jiného jsem si ani nezasloužil. Bylo mu to opravdu líto. To mu ale Louise určitě neuvěří. Poznal to ze zarputilého výrazu její tváře, jejích zaťatých pěstí a sevřených čelistí.

„Prokázal jste Drewovi laskavost a požádal mě, abych s vámi začala spolupracovat. Pravděpodobně jste přitom musel odmítnout nějakého jiného lékaře, o kterého jste sám velmi stál,“ prohlásila Louise s nuceným úsměvem.

„Snad se nestalo nic, co by ještě nešlo napravit. Až z nemocnice odejdu, třeba ho ještě získáte.“

„Počkejte přece,“ zamumlal doktor Coltrain.

Louise ho zvednutím ruky zarazila.

„Nediskutujte se mnou o tom,“ pronesla rezolutně. Vědomí, jaký má na ni doktor Coltrain ve skutečnosti názor, jí rozpalovalo krev v žilách. „Už mě nebaví neustále se s vámi o něco přít a handrkovat. Podle vás nic neumím a vůbec nic nedělám správně. Jsem jen přítěž. No, jak myslíte. Chci odtud. Budu samozřejmě pokračovat v práci tak dlouho, dokud si za mě nenajdete odpovídající náhradu.“ Po těch slovech se postavila.

Doktor Coltrain pevněji sevřel okraj svého stetsonu. V tomhle boji prohrával a nevěděl, co by měl udělat. „Musel jsem říct panu a paní Daweovým, že jejich syn má leukémii,“ řekl neochotně. Nelíbilo se mu, že musí vysvětlovat důvod své špatné nálady. „Občas říkám věci, které ve skutečnosti nemyslím vážně.“

„Oba moc dobře víme, že to, co jste o mně tehdy řekl, jste vážně myslel,“ prohlásila Louise úsečně. Pak se mu opět zadívala do očí. „Nenávidíte mě skoro od prvního dne, co jsme spolu začali pracovat. Většinou při komunikaci se mnou nevidíte důvod chovat se zdvořile. Nevěděla jsem, že vaše zášť vůči mně je tak hluboká a že sahá tak daleko do minulosti…“

Když to Louise řekla, objevil se mu ve tváři zcela nový výraz. Jako by mu připomněla něco, na co by nejraději zapomněl.

„Takže tohle víte taky.“ Odhodlaně sevřel čelisti, jako by se snažil zarazit slova, která se z něj proti jeho vůli drala.

„Ano,“ hlesla sotva slyšitelně Louise a sevřela tepanou konstrukci lavičky. „Co se stalo?“ zeptala se chvějícím se hlasem. „Způsobil snad můj otec něčí smrt?“

Doktor Coltrain si smutně povzdechl. Ne, o tomhle s ní mluvit opravdu nechtěl. Ale asi už nastal čas vyjevit jí pravdu.

„Přivedl do jiného stavu ženu, se kterou jsem se chtěl oženit. Provedl potrat. Samozřejmě lajně. Ta žena se pak za mě i navzdory tomu chtěla provdat.“ Ušklíbl se. „Snažil se to bagatelizovat. Nazval to nezávaznou milostnou pletkou. Správní rada to ale viděla jinak a vyzvala ho, aby rezignoval.“

Louiseiny prsty sevřely tepaný kov tak silně, že jí zbělely klouby. Dozvěděla se o tom její matka? A co se pak s tou ženou stalo?

„Vědělo o tom jen pár lidí,“ řekl Coltrain, jako by jí četl myšlenky. „Pochybuji, že by vaše matka mezi ně patřila. Bože, byla to skvělá žena. Ten mizera si ji ani v nejmenším nezasloužil.“

„A co ta žena?“

„Opustila město. Později se provdala.“ Strčil si ruce do kapes a upřel na ni oči. „Jestli chcete znát celou pravdu, tak prosím. Když vaši rodiče tak tragicky zemřeli, Drewovi vás bylo moc líto a chtěl vám nějak pomoct. Věděl, že hledám nového spolupracovníka, a tak mi vás doporučil. Vykreslil mi vás v tak zářivých barvách, že jsem neváhal a okamžitě vás oslovil. Nad tou shodou jmen jsem se nepozastavil – považoval ji jen za náhodnou,“ dodal a smutně se usmál. „Není to ironie osudu, že jsem si jako pracovní partnerku vybral dceru člověka, kterého jsem až do jeho smrti z celého srdce nenáviděl?“

„Proč jste mi o tom nic neřekl?“ zeptala se Louise naléhavě. „Okamžitě bych se toho místa vzdala!“

„Nebyla jste v takovém stavu, abyste něco podobného mohla přijmout,“ odpověděl doktor Coltrain a v duchu si vybavil, jak smutně tehdy Louise vypadala. Při té vzpomínce zabořil ruce ještě hlouběji do kapes. „Navíc jste podepsala pouze jednoroční smlouvu. Jedinou cestu jsem viděl v tom, že byste dobrovolně rezignovala.“

Najednou jí to všechno začalo dávat smysl. Pochopila, proč se k ní choval tak nepřátelsky. „Rozumím,“ zašeptala. „Jenže já to neudělala.“

„Byla jste mnohem houževnatější, než jsem si původně myslel,“ přiznal doktor Coltrain. „Nevzdala jste se a neustoupila mi v ničem ani o píď. Ať už jsem se k vám choval jakkoli nechutně, vydržela jste to a ještě jste mi to mé hulvátství vrátila.“ Bezmyšlenkovitě si v kapse začal hrát s klíči. „Už si ani nepamatuji, jak je to dávno, co mi někdo dokázal takhle vzdorovat.“

Věděla to. Ani jí to nemusel říkat. Dokázal být opravdu hrozný. Když to na něj přišlo, vyhýbali se mu i chlapi jako hory. Ona ale ne. Nikdy. Vždy se mu postavila a snažila se mu čelit.

Nebyla od přírody svárlivá, ale měla s podobnými výstupy bohaté zkušenosti. Postaral se o to její otec. Už jako mladá dívka se naučila neukazovat strach a nepodřizovat se. Poznala totiž, že tím se vše jen zhoršuje.

Tentýž přístup se vyplácel – alespoň měla ten pocit – i v případě doktora Coltraina. Slabší povaha by s ním nevydržela pracovat ani týden, natož rok.

Drew Morris chtěl udělat dobrý skutek. Možná si myslel, že Coltrainovi po tak dlouhé době spolupráce s nějakým Blakelyem či Blakelyovou už nebude vadit. Evidentně se zmýlil. Doktor Coltrain patřil k lidem, kteří nikomu Hic neodpustí.

Bez mrknutí na ni dlouze hleděl. „Rok. Celý dlouhý rok jsem vás měl blízko sebe a vy jste mi voli přítomností neustále připomínala, co mi vis otec provedl. Byly chvíle, kdy jsem byl ochoten udělat cokoli, jen abych vás přinutil

nemocnice odejít. Každý pohled na vás byl k nevydržení.“ Unaveně se usmál. „Myslím, že jsem vás z počátku dokonce nenáviděl.“

To byla poslední kapka. Ona ho milovala, proti své vůli, navzdory tomu, co jí napovídal instinkt i zdravý rozum, a on jí klidně řekne, že v ní viděl jen chladnou ženu, jejíž otec ho připravil o lásku.

Nenáviděl ji.

Bylo toho už na ni moc. Vždycky se dokázala dokonale ovládat. Bylo nebezpečné dát otci najevo, že ji zraňuje, protože ji zraňoval rád. A teď jí muž, kterého milovala, řekl, že ji kvůli jejímu otci nenávidí! Ne, něco takového se zkrátka nedalo vydržet.

Jaké by to pro něj asi bylo překvapení, kdyby zjistil, že její otec nebyl ničím jiným než závislákem kradoucím pro vlastní potřebu z nemocničních zásob narkotika. A že když se zřítil ie svým letadlem a v jeho troskách i se svou manželkou zahynul, stalo se tak proto, že pilotoval pod vlivem drog.

Do očí se jí vedraly slzy a pomalu jí začaly stékat po bledých tvářích.

Doktor Coltrain zatajil dech. Už ji viděl unavenou, lhostejnou, naštvanou a dokonce i frustrovanou. Ještě nikdy ji ale neviděl plakat.

Rychle vytáhl pravou ruku z kapsy a po jedné z těch lesklých slaných stružek přejel odshora dolů prstem, jako by se tak chtěl ujistit, že se mu to nezdá a že Louise doopravdy pláče.

Odtáhla se a pak se neúspěšně pokusila usmát. „Takže proto jste se ke mně choval tak hrozně,“ zamumlala.“ Tak se jí chvěl hlas, že jí bylo sotva rozumět. „Drew mi to nikdy ani slovem nenaznačil… Už se nedivím, že mě nemůžete ani vystát. A já byla tak pitomá, že jsem snila o tom, že…“ Otřela si slzy a upřela na něj oči plné bolesti. „Jak jsem jen mohla být tak hloupá?!“ Poté se Louise prudce postavila a zamířila pryč.

Doktor Coltrain se staženým hrdlem sledoval, jak odchází. Její poslední slova mu pořád dokola zněla v uších. Nerozuměl tomu.

O čem to mohla snít?

V několika následujících dnech se Louise k doktoru Coltrainovi chovala sice zdvořile, ale zároveň natolik zdrženlivě, jako by to pro ni byl nějaký úplně cizí člověk. V jejich vztahu se ale něco změnilo. Coltrainovi ten rozdíl neunikl. Dříve na sobě neustále cítil její oči. A nešlo jen o tajné pohledy. Louise se už na něj nedívala a nevyhledávala příležitosti, jak ho potkat. Když se ho potřebovala na něco důležitého zeptat, nechala mu na pracovním stole položený lístek. Pokud bylo nutné předat mu nějaký vzkaz, požádala o to Brendu.

Vyhledala ho jen jednou, a to ve čtvrtek odpoledne, když přestala ordinovat.

„Už jste podnikl něco, abyste za mě našel odpovídající náhradu?“ zeptala se ho slušně.

Překvapeně se zadíval do jejích tmavých očí.

Id se svým odchodem tak spěcháte?“

„Ano,“ odvětila Louise stroze. „Ráda bych iu skončila hned po vánočních svátcích.“ Pak se obrátila ke dveřím a chtěla odejít, doktor Coltrain ji ale chytil za rukáv jejího bílého pláště.

Louise se mu však vyškubla. „Chtěla bych odejít k prvnímu lednu.“

Zamračeně na ni pohlédl. Tu její instinktivní mahu vyhnout se jakémukoli jeho doteku nenáviděl.

„Jste dobrá lékařka,“ řekl jí. „To místo jste získala oprávněně.“

Od tak nevraživého muže to bylo nezvykle vysoké ocenění. Poněkud ji to vyvedlo z míry. < Močila se a upřela na něj pohled plný bolesti.

„Jenže vy mě nesnášíte,“ pronesla Louise hlasem, ve kterém doktor Coltrain zaregistroval náznak smutku. „Přímo mě nenávidíte. Slyšela jsem, jak Drewovi říkáte, že pokaždé, když se na mě podíváte, musíte myslet na to, co můj olec tehdy udělal.“

Coltrain se jí rozpačitě zahleděl do tváře. Nevěděl, co na to říct.

„Nedělejte z toho vědu, pane kolego,“ řekla Louise. „Přibližně za měsíc už budu pryč a vy budete moci pracovat s někým, kdo vám nebude tak vadit.“ Pak se chladně usmála a vyšla na chodbu.

Když se přiblížil čas večeře v Rotary klubu, Louise se osprchovala a oblékla si šedobílý kostým a růžovou blůzku. Vlasy si nechala rozpuštěné a nalíčila se jen lehce. Před zrcadlem mnoho času nestrávila. Na vzhledu už jí přestalo záležet.

Když ji pak Drew spatřil, poněkud ho to překvapilo. Louise se mu navíc zdála být podivně zranitelná. Pokusil se ji chytit za ruku, ona se však od něj odtáhla. Už delší dobu se jí chtěl zeptat, jestli si z minulosti s sebou nenese nějaké trápení, o které by se s ním chtěla podělit. V mnoha ohledech ale pro něj představovala velikou neznámou a on se obával její reakce. Nehodlal v žádném případě riskovat, že ji ztratí.

Když spolu vešli do sálu, Louise ke svému značně nemilému překvapení zjistila, že mezi přítomnými je i doktor Coltrain. Oficiálních akcí se téměř neúčastnil, výjimku tvořily pouze ty případy, kdy mezi pozvanými byla i Jane Parkerová.

Rychle se rozhlédla kolem, Jane ale nikde v sále nespatřila. Napadlo ji, že je tu tentokrát asi kvůli nějaké jiné ženě. Brzy dostala odpověď, neboť k doktoru Coltrainovi přistoupila hezká mladá bruneta a zavěsila se do něho, jako by představoval vstupenku do ráje.

Doktor Coltrain se na ni ale nedíval. Jeho světle modré přimhouřené oči se upíraly na Louisů. Za tu dobu, co spolu pracovali, to bylo poprvé, co ji viděl s rozpuštěnými vlasy. Taky se zdála být mnohem uvolněnější než obvykle. Ale byla tu s Drewem. Třeba se rozhodla něco si s ním začít, napadlo ho.

Nedokázal si ji ale s Drewem představit v posteli. To mu k ní nesedělo. Zastávala stále stejné názory, jako se stále stejně oblékala a dosud i česala. Skutečnost, že si pro dnešní společenskou večeři ty své nádherné vlasy rozpustila, ještě přece neznamenala, že zapomněla na své zásady. Ta změna ho nicméně /načne překvapila. Něco takového totiž ani v nejmenším nečekal.

„Koukám, že si náš Měděnka našel novou holku,“ prohlásil Drew s tajemným úsměvem. „Je to Nickie Boltonová,“ dodal pak. „Pracuje u nás v nemocnici jako pomocná zdravotní sestřička.“

„V tom společenském oblečení jsem ji nepoznala,“ zamumlala Louise.

„Zato já ano,“ řekl na to tiše Drew. „Vypadá skvěle, nemyslíš?“

Pomalu přikývla. „A taky hodně mladě,“ prohlásila se shovívavým úsměvem.

Drew vzal Louisů jemně za ruku a zahleděl se jí do očí. „Vždyť ty vypadáš přinejmenším stejně dobře.“

Jeho slova ji potěšila. Hřejivě se na něj usmála. „Jsi milý, Drewe.“

Zrzavý muž stojící na opačné straně sálu v tom okamžiku silně sevřel svou sklenici s punčem. Kdyby do toho stisku vložil jen o trochu více síly, sklenici by určitě rozdrtil a pořezal by se.

Louise se skoro rok vyhýbala všem jeho dotekům. Před pár dny se mu vyškubla, jako kdyby byl malomocný a ona se bála, že se od něj nakazí. A teď klidně dovolila Drewovi, aby ji držel za ruku, a navíc se na něj mile usmívala.

To na něho se v práci takhle neusmívala. Vlastně se na něho neusmívala vůbec.

V té chvíli jeho společnice zvedla ruku a poklepala mu prstem na rameno.

Trhnul sebou, otočil hlavu a poněkud nepřítomně se na ni podíval.

„Jste tady se mnou, nezapomněl jste náhodou na to?“ zeptala se Nickie a svůdně na něho zamrkala. „Tak nevrhejte na svou kolegyni vražedné pohledy. Už máte dávno po službě. Nemusíte s ní přece bojovat pořád.“

Doktor Coltrain se na ni lehce zamračil. „Co jste tím chtěla říct?“ zeptal se.

„Všichni vědí, že ji nenávidíte,“ prohlásila Nickie bezstarostným hlasem.

Skutečnost, že vrásky na Coltrainově čele se při jejích upřímných slovech ještě více prohloubily, jí přitom zcela unikla.

„V naší nemocnici není v podstatě nikdo, kdo by si o tom občas nešuškal,“ pokračovala dále Nickie. „Neustále se po ní vozíte a ona pak celá rudá pobíhá po chodbách a mluví sama k sobě. Alespoň většinou tomu tak je.“ Na okamžik zaváhala. „Doktor Simpson ji jednou – už to bude několik měsíců – našel, jak pláče na dětském oddělení. Ve většině případů se samozřejmě ovládne a nerozbrečí se, ať už trpí jakkoli. Tehdy to byla výjimka. Ta ženská umí být hodně tvrdá. Ale to asi musela vždycky, nemyslíte?“ zeptala se, na Coltrainovu odpověď však nečekala. „Dneska sice medicínu studuje spousta holek, doktorek ale zatím ještě moc není. Počítám, že když ještě chodila na univerzitu, musela skoro každý den bojovat proti předsudkům.“

Pro doktora Coltraina to znamenalo naprostý šok. Ještě nikdy Louisů neviděl plakat a nedokázal si představit, že by ji některý z jeho výstupů mohl natolik vyvést z duševní rovnováhy.

Nebo to snad bylo proto, napadlo ho náhle a při tom pomyšlení ho zabolelo u srdce, že se naučila svou bolest před ním skrývat?

Opravdu kvůli němu trpěla?

TŘETÍ KAPITOLA

Louise během večeře seděla s Drewem, a to tak daleko od doktora Coltraina a jeho mladé přitažlivé společnice, jak jen to bylo za daných okolností možné. Pozorně naslouchala jednotlivým řečníkům a v přestávkách mezi proslovy tiše hovořila s Drewem. Znamenalo to pro ni ale utrpení, vidět na Coltrainově paži dlaň té krásné a tolik se snažící dívky, pozorovat, jak s ním zcela bez zábran a všem přítomným na očích flirtuje. Existovala spousta věcí, o kterých Louise nic nevěděla, naučila se ale udržovat si ve tváři výraz dlouholetého hráče pokeru a během večera se jí to docela dobře dařilo. Doktor Coltrain už jejím směrem pohlédl jen jednou, v jejím obličeji a očích ale nic zvláštního nespatřil. Byly zcela nečitelné.

Celá byla nečitelná. Nepochopitelná…

Když slavnostní večeře konečně skončila, dovolila Louise Drewovi, aby ji chytil za ruku, a zamířila s ním k východu z restaurace.

Doktor Coltrain kráčel jen kousek za nimi a během chůze na Louisů zasmušile hleděl.

Jakmile se ocitli na parkovišti, doktor Coltrain s Nickií zrychlili a dostali se na stejnou úroveň jako Louise s Drewem.

„To byl parádní chirurgický zákrok dneska i ano,“ řekl Drew Coltrainovi a uznale pokýval hlavou. „A ty stehy? Zkrátka paráda. Pochybuji, že se paní Blakeová bude někdy moci chlubit jizvou.“

Doktor Coltrain se chabě pousmál a zesílil slisk na ruce své společnice. „Trvala na tom,“ prohlásil pak. „Vypadá to, že její manžel má rád dokonalost.“

„V tomhle nedokonalém světě jí moc nenajde,“ řekl na to zamyšleně Drew. „Uvidíme se ráno. Chtěl bych, aby ses podíval na jednoho mého malého pacienta. Má zánětlivé onemocnění krku způsobené hemolytickým streptokokem. Rád bych znal tvůj názor. Jeho matka chce, abych mu odstranil nosní i krční mandle, len kluk ale nebývá nemocný často a já nemám rád zbytečné chirurgické zákroky. Třeba na tebe jeho matka dá.“

„Nespoléhej na to,“ zamumlal doktor Coltrain. „Ale jestli chceš, tak se na to samozřejmě podívám.“

„Díky.“

„Nemáš zač,“ zamumlal doktor Coltrain a pak se zadíval na Louisů, která dosud neřekla ani slovo. „Dneska ráno jste přišla pozdě. Skoro o deset minut.“

„Ach, ano, zaspala jsem,“ pronesla co nejvlídněji znějícím hlasem Louise. „Byla jsem unavená, protože jsem včera odpoledne objížděla všechny záchranné stanice v okolí a hledala si práci.“

Než si mohl doktor Coltrain uvědomit, že si dělá legraci, a to na jeho účet, chladně se na něj usmála a nastoupila do auta.

„Ráno buďte v práci včas,“ vysoukal ze sebe doktor Coltrain, otočil se na podpatku a Nickie za zády zamířil ke svému vozu.

„Včas,“ zopakovala po něm Louise uvnitř pohodlného Drewova fordu a zatnula vztekle prsty do své kabelky. „Já mu dám včas! V osm třicet budu v nemocnici, na vteřinu přesně! A parkovat budu na jeho místě!“

„Dělá to záměrně,“ prohlásil Drew, když zasunul klíček do zapalování a nastartoval motor. „Myslím, že se mu líbí, když se na něj vztekáš.“

„Je štěstím bez sebe, že odcházím,“ zamumlala. „Stejně jako já!“

Věnoval jí krátký pohled a potlačil nutkání usmát se. „Když to říkáš…“

Louise zůstala zticha a po celý zbytek cesty si nervózně obracela v klíně kabelku.

„Asi jsem dneska nebyla moc dobrá společnice, Drewe,“ pronesla tiše, když ji pak doprovázel ke dveřím jejího malého domku. „Omlouvám se.“

Drew jí lehce stiskl rameno. „Nemáš k tomu žádný důvod. Jako společnice jsi byla skvělá. Vážně. Ale na něj opravdu působíš jako červená barva na býka,“ podotkl zamyšleně. „Už jsem si jeho nevraživosti vůči tobě všiml, ale dosud jsem ji měl možnost pozorovat jen na dálku. Dneska večer to bylo poprvé, co jsem si to mohl ověřit takhle zblízka. To se tak chová pořád?“

Louise přisvědčila.

„Ano, od začátku. Vlastně ne,“ opravila se a pohroužila se na okamžik do vzpomínek. „Chová se tak od loňských Vánoc.“

„Co se tehdy stalo?“

Znepokojeně se na něj zadívala.

„Neboj se, nechám si to pro sebe,“ slíbil jí Drew a věnoval jí povzbuzující pohled. „Tak co se stalo?“ zopakoval svou otázku.

„Pokusil se mě políbit pod zavěšeným jmelím a já jsem… já jsem uhnula a odtáhla se od něj.“ Při té vzpomínce se jí ve tváři objevil ruměnec. „Vyvedlo mě to z míry. To on se mnou umí, prevít jeden. Když se ocitne příliš blízko, pokaždé znejistím. Je tak energický a živočišný… Když mi chce něco povědět, pokaždé se mě přitom pokusí chytit za ruku nebo aspoň za rukáv. Jako by věděl, že mě to pokaždé vykolejí, a dělal to záměrně, jen aby mi ještě více znepříjemnil život.“

Drew ji chytil jemně za zápěstí a upřel na ni chápavý pohled.

Louise ale tou rukou instinktivně škubla a odvrátila od něj hlavu.

Okamžitě ji pustil. „Svěř se mi, Lou,“ požádal ji pak. „Prosím.“

Louise se chabě usmála a nepřítomně si začala místo, kterého se předtím dotkl, třít. „Ne. Nemá to cenu. Už je to minulost.“

„Není, a ty to moc dobře víš,“ oponoval jí Drew. „Jinak bys na doteky lidí takhle nereagovala.“

„Já tak nereaguji na doteky všech lidí, jen na ty jeho,“ zamumlala.

Udiveně zvedl obočí, ona si zřejmě ale vůbec neuvědomovala, k čemu se právě teď přiznala.

Těžce si povzdechla.

„Cítím se tak unavená,“ vysoukala ze sebe a prohnětla si rukou zátylek. „Mnohem unavenější než obvykle.“

Drew pomalu zvedl ruku, dotkl se dlaní jejího čela a zamračil se.

„Jsi horká. Jak se cítíš?“

„Jsem nějaká… rozbolavělá. A apatická,“ odpověděla s povzdechem Louise a zašklebila se. „Asi jsem chytla tu virózu, co teď řádí. Každou zimu takhle nejméně jednou onemocním.“

„Běž si lehnout. A jestli se ráno nebudeš cítit lépe, zůstaň doma,“ doporučil jí Drew. „Chceš, abych ti na to něco předepsal?“

Zavrtěla hlavou. „Budu v pořádku. Sám dobře víš, že na virus nic pořádně nezabírá.“

Zasmál se.

„Ani prášky s cukrovou polevou?“

Louise se krátce zasmála. „Obejdu se bez placeba. Lehnu si a pořádně si odpočinu. Díky za dnešní večer. Líbilo se mi to.“

„Mně taky,“ řekl tiše Drew a na okamžik se odmlčel.

Z jeho nepřítomného pohledu bylo Louise jasné, že se v myšlenkách ocitl hluboko v minulosti, až v dobách, kdy býval šťastný.

„Co Eve zemřela,“ pokračoval pak Drew, „moc do společnosti nechodím. Už je to pět let, ale já na ni pořád nemůžu zapomenout.“ Smutně si povzdechl a bezmocně rozpřáhl ruce. „Bože, moc mi chybí. Pochybuji, že se z její smrti někdy natolik vzpamatuji, abych mohl začít nějaký nový vztah. Škoda, že jsme spolu neměli dítě. Bylo by to pro mě asi o něco jednodušší.“

Louise se na něj chápavě zahleděla. „To si dokážu představit. Nerozumím tomu, jak se někteří lidé mohou znovu vdát či oženit už několik měsíců po smrti svého partnera nebo partnerky.“

„Taky tomu moc nerozumím,“ řekl na to Drew. „Já jsem docela jiný. Zatím jsem byl v životě zamilovaný jen jednou. Myslím doopravdy zamilovaný. Raději budu žít sám se vzpomínkami na těch dvanáct let, které jsem měl možnost prožít s Eve, než sto let s někým jiným. Asi je to trochu staromódní pohled na svět, ale…“

Louise zavrtěla hlavou.

„Ne, je to… krásné. Eve musela být šťastná /ena. Nepoštěstí se každé, aby našla muže, který by ji tak moc miloval.“

Drew se začervenal.

„Bylo to oboustranné.“

„O tom nepochybuji, Drewe. Jsem ráda, že mám takového přítele.“

„A já jsem zase rád, že mám takovou kamarádku.“ Pak se smutně usmál. „Bylo by fajn, kdybych tě mohl občas někam pozvat. Třeba by si pak o mně lidi přestali myslet, že jsem podivín. Už mi ty řeči začínají vadit. Jsou čím dál lim horší.“

„Ráda bych si s tebou občas někam vyšla,“ prohlásila Louise. „Společenská zrovna moc nejsem, jak sám dobře víš. Osm let jsem neznala nic jiného než studium a zkoušky, no a pak se připojila i praxe… Byla jsem poctivou studentkou. Na nějaké známosti tehdy rozhodně nebyl čas.“ Přimhouřila oči. „Vlastně jsem si na ně čas ani nechtěla nacházet. Manželství mých rodičů na mě působilo jako odstrašující příklad. Netušila jsem, že by manželský svazek mohl být taky šťastný, že by se dva lidé mohli natolik milovat, aby si zachovávali věrnost…“ Rozpačitě se odmlčela.

„Já vím, jak se tvůj otec choval a co dělal,“ řekl Drew. „Většina zaměstnanců nemocnice to věděla. Tvůj otec byl na mladé ženy.“

„Já vím,“ procedila přes zuby Louise. „Doktor Coltrain mi to pověděl.“

„Cože?“

Louise se dlouze nadechla a pokusila se najít v sobě dostatek vnitřních sil, aby o něčem tak nepříjemném mohla vůbec mluvit. „Nedopatřením jsem vyslechla váš telefonní rozhovor. Odcházím z nemocnice. Stejně mi na konci roku vyprší smlouva,“ připomněla mu. „Pověděl mi, co mu můj otec před lety provedl. Už se nedivím, že mě tu nechce. Neměl jsi to dělat, Drewe. Neměl jsi ho přemlouvat, aby mě na to místo přijal.“

„Asi to byla chyba. Ale už je pozdě. Nic na tom nemůžu změnit. Myslel jsem si, že ti tím pomůžu.“ Smutně se jí zadíval do očí. „Asi jsem doufal, že tak pomůžu i jemu. Byl úplně zblázněný do Jane Parkerové. Je to krásná a báječná žena, navíc temperamentní, k němu se ale nehodila. Náš Měděnka totiž patří k chlapům, kteří si ženu, když není dostatečně průbojná, podrobí.“

„Můj otec byl stejný,“ řekla Louise s pohledem upřeným k zemi.

Na okamžik se oba odmlčeli.

„Zatím jsem se o tom nezmínil,“ prolomil pak tíživé ticho Drew, „ale tvé zápěstí vypadá, jako kdybys ho někdy měla zlomené.“

Začervenala se a schovala si ruku za záda. „Už budu muset jít. Ještě jednou ti děkuji, Drewe.“

„Pokud si nechceš promluvit se mnou, měla by ses svěřit někomu jinému,“ doporučil jí Drew. „Copak si opravdu myslíš, že můžeš žít bez toho, že by ses vypořádala se svou minulostí?“

Sladce se na něj usmála. „Jeď opatrně,“ požádala ho a dala mu tak jednoznačně najevo, že v hovoru na dané téma nehodlá pokračovat.

Drew pokrčil rameny. „No tak dobře,“ řekl rezignovaně. „Už toho nechám.“

„Dobrou noc.“

„Dobrou.“

Dívala se, jak Drew odjíždí, a bezmyšlenkovitě si přitom mnula levé zápěstí. Neměla bych na to myslet, blesklo jí hlavou. Uvařím si čaj, a až ho vypiju, půjdu si lehnout a pustím to z hlavy.

Jenže se jí to nepodařilo. Uprostřed noci se vzbudila v slzách a chvíli jí trvalo, než si uvědomila, kde to vlastně je. Ze je doma, v bezpečí. Cítila se ale hrozně. Nebylo jí dobře a v krku měla jako v poušti.

Vstala, zašla do kuchyně, vyndala z kuchyňské linky džbán a naplnila ho studenou vodou a ledem. Pak si vzala ještě čistou skleničku a vrátila se do ložnice. Několikrát ještě vstala a musela si zajít na záchod, nakonec ale přece jen znovu usnula.

Ze spánku ji probudilo hlasité zabušení na dveře. Po chvíli se ozvalo ještě jednou, přičemž tentokrát ho doprovázel stejně silný hlas.

Ještě štěstí, pomyslela si Louise a zívla, že v bezprostřední blízkosti nikdo nebydlí. Jinak by sem určitě za okamžik přispěchala policie.

Louise se pokusila vylézt z postele a dojít ke dveřím, nohy jí ale vypověděly poslušnost.

Jednoduše ji neunesly. Točila se jí hlava, byla slabá a žaludek se jí bouřil. A hlava? Ta se jí mohla bolestí rozskočit. Zasténala a pomalu si zase lehla.

Po necelé minutě se domovní dveře otevřely a po několika dalších vteřinách do ložnice vstoupil muž se skoro rudými vlasy. Na sobě měl bílý nemocniční plášť a tvářil se navztekaně.

Doktor Coltrain!

„Takže tady jste,“ zamumlal a pozorně se na ni zahleděl. Okamžitě pochopil, že není zrovna v nejlepším stavu. „To jste nemohla zavolat?“

Viděla tak rozmazaně, že ho sotva poznávala. „Většinu noci jsem probděla…“

„S Drewem?“

Louise by ho ráda sjela nevraživým pohledem, nedokázala to však. „Bylo mi špatně a nemohla jsem spát,“ vysoukala ze sebe s obtížemi. „Nemáte něco na žaludek? Pořád se mi zvedá.“

„Něco vám přinesu.“

Doktor Coltrain cestou ke svému autu děkoval osudu, že Louise zachovává staré dobré venkovské zvyky a schovává klíč od domu pod rohožkou. Jednou už musel vyrazit dveře, aby se dostal k pacientovi, a jen nerad by si ten zážitek zopakoval.

Vzal si z auta lékařskou brašnu a vrátil se dovnitř. Louise byla bledá a měla horečku. Vypnul elektronický teploměr a poslechl si její plíce. Naštěstí byly v pořádku – žádný šelest nezjistil.

Tep měla poněkud zrychlený, jinak se ale zdála být celkem v pořádku.

„Je to jen nějaký virus,“ prohlásil. „Nepovídejte,“ řekla na to sarkasticky Louise. „Přežijete to.“

„Dejte mi ten lék, prosím,“ požádala ho a na-1,1 li la k němu ruku dlaní nahoru. „Zvládnete to?“

„Když mi pomůžete dojít do koupelny, tak samozřejmě,“ ujistila ho.

Doktor Coltrain pokrčil rameny a pomohl jí vstát z postele. Neuniklo mu přitom, jak je Louise slabá. A křehká. Za normálních okolností tak štíhle – skoro až hubeně – nevypadala, teď ale měla na sobě hedvábné pyžamo, které linie jejího útlého těla nedokázalo zakrýt. Dovedl ji ke dveřím koupelny, pak ji pustil a nechal ji vejít dovnitř samotnou.

Když po několika minutách zase vyšla, opět |i poskytl oporu a dovedl ji k posteli.

Louise si lehla a přitáhla si přikrývku až k bradě.

Doktor Coltrain ji chvíli zamyšleně pozoroval, pak se zamračil a sáhl po telefonu. Zvedl sluchátko a rychle vyťukal nějaké číslo.

„Tady doktor Coltrain. Pošlete sanitku k domu doktorky Blakelyové. Brazos Line číslo dvacet tři. Ano, správně. Děkuji.“

„Já nikam ne –“ pokusila se zaprotestovat Louise.

„Ale ano, pojedete,“ přerušil ji kategoricky znějícím hlasem doktor Coltrain a svá slova doprovodil prudkým máchnutím ruky. „Nenechám vás tady. Při rychlosti, s jakou ztrácíte tekutiny, byste byla do tří dnů mrtvá.“

„Co je vám po tom, jestli zemřu?“ zeptala se nasupeně Louise.

Sklonil se k ní a chtěl ji uchopit za ruku, ab> jí změřil pulz, Louise ale vyděšeně uhnula.

Udiveně se na ni zahleděl. Pak si uvědomil,] že Drew ji na té akci Rotary klubu držel za pravou ruku a u stolu se pak zásadně dotýkal také jen její pravé ruky. On naproti tomu pokaždé| sahal výhradně po té levé…

Sklouzl pohledem k její levé ruce spočívající na přikrývce a uvědomil si, že ji má v jednom 1 místě trochu širší než tu pravou.

„Já do nemocnice nechci,“ namítla Louise.

„Musíte. I kdybych vás tam měl donést.“

Zavrtěla hlavou a zabodla do něj znechucený | pohled, nebylo jí to ale nic platné.

Doktor Coltrain se vydal do kuchyně a vytáhl ze zásuvky všechny elektrospotřebiče s výjimkou ledničky. Cestou zpátky se na chvíli zastavil v obývacím pokoji. Zvědavě se rozhlédl) po místnosti. Na stěnách uviděl několik zvláštních olejomaleb oddělených od sebe nádherný-1 mi pastely zachycujícími květiny. Krátce zauvažoval, kdo byl asi jejich autorem. Byl si jist, že ať už to byl kdokoli, malování rozuměl. Přistoupil k jednomu obrazu a zadíval se na jeho pravý spodní okraj, spatřil ale jen letopočet a nečitelný podpis. Postupně obešel i ostatní díla, dopadl ale stejně jako v prvním případě.

Sanitka přijela během několika málo minut. Doktor Coltrain počkal, až Louisů naloží,] a pak položil do sanitního vozu tašku s několika věcmi, o jejichž sbalení ho Louise požádala.

„Moc vám děkuji,“ zašeptala omámeně. Lék, který jí doktor Coltrain dal, totiž obsahoval mimo jiné i slabé narkotikum, a to už začínalo působit.

.Nemáte zač, doktorko Blakelyová,“ řekl na ji Coltrain a usmál se na ni. Jeho oči ale zůstaly vážné. „Vy malujete?“ zeptal se pak z náhlého popudu.

Překvapeně se na něj zahleděla. „Jak jste to zjistil?“ zamumlala, pak ale zavřela oči a propadla se kamsi do ztracena.

O několik hodin později se Louise probudila v nemocničním pokoji. Nechápavě zamžourala do světla a spatřila sestřičku sledující přístroje, které monitorovaly její základní životní funkce.

„Konečně jste se probrala!“ zvolala radostně sestřička a na tváři se jí objevil nestrojený úsměv. „Tak co, už se cítíte lépe?“

„Trochu,“ odvětila Louise a položila si ruku na břicho. „Mám pocit, jako bych ztratila na váze.“

„To máte pravdu,“ řekla mladá žena a pokývala hlavou. „A není se co divit – při takových in volnostech… Teď už ale budete v pořádku. My se o vás tady postaráme. Nechtěla byste trochu polévky, želé a čaj?“

„A co takhle kávu?“

Sestra se zasmála.

„No, snad, ale jen slabou. Uvidím, co se s tím dá dělat.“ Po těch slovech zapsala do karty hodnoty, které ukazovaly přístroje, a odešla.

Jídlo, které Louise dostala, bylo sice jen leh-I i a jednoduché, pro její žaludek, který v sobě předtím nedokázal nic udržet, to ale byla dolová lahůdka. Zatímco lačně jedla, myslela na doktora Coltraina. Nemohla mu odpustit, že ji nechal odvézt do nemocnice s nějakým banálním virem. Nejraději by toho zatraceného chlapa chytila pod krkem a pevně stiskla.

Pak se ve dveřích objevila Drewova hlava. Několikrát na ni zamrkal a usmál se. „Říkal jsem ti, že máš horečku, vzpomínáš si?“ zeptal se vesele znějícím hlasem. „Už je ti líp?“

Louise pomalu přikývla. „Jo, ale doma by mi bylo stejně dobře.“

„Možná. Čekal jsem, že budeš vypadat podstatně hůř – že se ti budou přes kůži prořezávat žebra nebo tak něco,“ prohlásil se smíchem. „Později se na tebe přijdu podívat. Tak tu zůstaň!“

Louise tiše zaúpěla a zase si lehla. Doktor Coltrain dopoledne operoval, takže v čekárně se už určitě hromadili pacienti. Chudák Bren-da. Louise si uměla představit, že s nimi nemá zrovna lehké pořízení. Někteří z nich budou muset čekat až do tmy a svou nelibost bezpochyby projeví. Brenda bude muset prokázat značnou dávku pochopení a trpělivosti.

Doktor Coltrain se ukázal až po deváté hodině. Vypadal značně vyčerpaně a Louisů při pohledu na něj přepadl pocit viny.

„Omlouvám se,“ řekla, když se zastavil u okraje její postele.

Doktor Coltrain udiveně zvedl obočí. „Za co?“ zeptal se a aniž by čekal na odpověď, sklonil se a vzal ji za zápěstí pravé ruky, aby jí změřil pulz. Neuniklo mu přitom, že tentokrát nijak nezareagovala.

„Že jste měl kvůli mně tolik práce. Kromě svých pacientů jste se musel postarat i o ty mé,“ řekla na vysvětlenou chvějícím se hlasem. Dotek jeho dlouhých prstů ji zneklidňoval.

Doktor Coltrain se naklonil dopředu, aby se jí mohl podívat do očí, ruku jí přitom ale nepustil. Okamžitě proto ucítil, jak se jí zrychlil tep.

A v tu chvíli ho něco napadlo. Ta myšlenka byla sice naprosto bláznivá, ale zároveň neodbytná. Nedokázal ji zahnat.

Louise odvrátila hlavu. „Jsem v pořádku,“ prohlásila, ale neznělo to moc přesvědčivě. Uvědomovala si, že jí srdce při jeho doteku začalo bít jako splašené.

Doktor Coltrain se narovnal a pustil jí ruku. Hned zaregistroval, jak se jí prudce zvedá a zase klesá hruď. Na to, že ho tak ostentativně nesnášela, se chovala dost podivně.

Vzal do ruky její kartu a – stále zamračený –začal studovat zaznamenané údaje.

„Váš zdravotní stav se zlepšuje,“ prohlásil a spokojeně pokýval hlavou. „Jestli si takhle dobře povedete i zítra ráno, budete moci jít domů. Povídám domů, ne do práce,“ dodal pak nekompromisně. „Drew mi slíbil, že když bude mít zítra čas, pomůže mi vyřídit nějaké resty.“

„To je od něho milé.“

„Je to milý a hodný člověk.“

„Ano. On ano.“

Doktor Coltrain na ni udiveně vykulil oči, pak se ale tiše zasmál. „Vy mě asi moc ráda nemáte, nemám pravdu?“ zeptal se Louisy. „Taky jsem vám k tomu nikdy nedal důvod. Od toho dne, kdy jste sem přišla, jsem byl sarkastický a choval se k vám nepřátelsky.“

„To je vaše normální chování, pane doktore,“ řekla na to Louise.

Koutky úst mu povyjely nahoru. „Ve skutečnosti ne,“ prohlásil. „Tak dobře mě, paní kolegyně, zase neznáte, abyste tohle mohla tvrdit.“

„Naštěstí.“

Zamyšleně přimhouřil oči. Od samého začátku na něj reagovala tak, jako kdyby měl nějakou nakažlivou chorobu. Když se k ní z nějakého důvodu přiblížil, okamžitě před ním couvla. Nechápal, jak je možné, že si jejího podivného chování předtím nevšiml. Necítila k němu odpor. To rozhodně ne. Bylo v tom něco jiného. Něco, co ji samotnou znervózňovalo. Byla zranitelná, on si to ale uvědomil příliš pozdě. Louise opustí nemocnici dřív, než se mu podaří pochopit své vlastní pocity.

Strčil si ruce do kapes a zahleděl se zkoumavě do její bledé a unaveně vyhlížející tváře. Nenalezl na ní ani náznak nějakého líčidla. V očích ještě stále měla stopy po horečce, její vlasy ztratily veškerý původní lesk a měla je rozcuchané. Přesto z ní však vyzařovala jakási podivná krása.

„Vím, jak teď vypadám,“ zamumlala Louise, když si uvědomila, jak si ji doktor Coltrain prohlíží. „Nemusíte mi to předhazovat.“

„Copak to někdy dělám?“ zeptal se.

Louise uhnula pohledem a raději se zadívala na své ruce spočívající na přikrývce. „Děláte to pořád.“ Zavřela oči. „Nemusíte mi říkat, jak mizerně vypadám, pane doktore. Ani to, co všechno podle vás postrádám. Toho jsem si užila dost od otce.“

Její otec.

Při vzpomínkách, které ho okamžitě zaplavily, mu ztvrdly rysy. Ale pak se mu začaly vybavovat sem tam vyslechnuté řeči o tom, jak se doktor Fielding Blakely choval ke své nebohé manželce. Tenkrát tomu nepřikládal žádný význam a nebral to vážně, teď si ale uvědomil, že paní Blakelyová o záletech svého muže musela Vidět. Copak jí nevadily? Nebo se bála jakkoli na ně reagovat?

Hlavou se mu honila spousta otázek ohledně I ouisy, mnohem více otázek, než kolik znal odpovědí. Znepokojovala ho její zdrženlivost vůči němu, její někdy v minulosti zřejmě zlomené zápěstí, nedostatek sebeúcty…

Ještě nikdy v životě nepotkal ženu, která by působila tak záhadně.

„Věděla vaše matka, že manžel jí je nevěrny?“ zeptal se, když k tomu po chvíli nalezl odvahu.

Podívala se na něho, jako by nevěřila vlastním uším. „Co prosím?“

„Slyšela jste dobře,“ odvětil doktor Coltrain. „tak věděla to?“

Přitáhla si přikrývku skoro až k bradě. „Ano,“ řekla pak skoro přidušeně.

„Proč ho neopustila?“ vychrlil ze sebe dok-lor Coltrain další otázku.

Louise se hořce zasmála. „Jsem si jista, že byste to nepochopil.“

„Možná ano,“ řekl doktor Coltrain a přistoupil blíže k posteli. „Možná si umím představit a pochopit mnohé z toho, co jsem sám nikdy nezažil. Skoro rok jsem kolem vás chodil a díval se na vás, aniž bych vás doopravdy viděl, aniž bych viděl člověka a jeho problémy. To se teď ale změnilo.“

Louise se nepokojně zavrtěla. „Nesnažte se zbytečně namáhat svou představivost, pane doktore,“ prohlásila ledovým hlasem. „Já totiž o vaši pozornost v žádném případě nestojím.“

„Ani mou, ani kteréhokoli jiného muže, nemám pravdu?“ zeptal se.

Cítila se jako brouk pomalu probodávaný špendlíkem. „Nechtěl byste toho nechat?“ zasténala. „Není mi dobře. Tenhle výslech to jen zhoršuje.“

„To je to, co právě teď dělám? Vyslýchám vás? A já se domníval, že projevuji zájem o svou kolegyni,“ pronesl doktor Coltrain tiše. „Sice opožděný,“ dodal pak, „ale přece jen zájem.“

„Po vánočních svátcích už vaší kolegyní nebudu,“ prohlásila se zachmuřenou tváří. „Proč?“

„Vzdala jsem se svého místa. Už jste na to snad zapomněl? Dala jsem vám to přece písemně.“

„Aha, vy myslíte ten pitomý papír…“ zamumlal. „Roztrhal jsem ho.“

Vytřeštila na něj oči a poklesla jí čelist. „Cože?“ zeptala se nevěřícně.

„Roztrhal jsem ho,“ zopakoval doktor Coltrain a pokrčil rameny. „Neobejdu se bez vás. Máte příliš mnoho pacientů, kteří by se ode mě v případě vašeho odchodu nenechali vyšetřit.“

„Vždyť se vám i beze mě vedlo skvěle…“

„Skvěle?“ zeptal se doktor Coltrain a smutně se usmál. „To přece nemůžete myslet vážně. Nikdy jsem se pořádně nevyspal a neměl jsem čas vzít si dovolenou. Stala jste se nepostradatelnou. Musíte tu zůstat.“

„Nemusím!“ vmetla mu Louise do tváře. „Nemůžu! Nenávidím vás!“

Zamyšleně se na ni zadíval a pak pomalu po –

I w; il hlavou. „To je v pořádku. Rozhodně je to lepší, než kdybyste se pokaždé, když se ocitne-i \ mé bezprostřední blízkosti, schovávala do uhly jako vyděšený šnek.“

Luise zalapala po dechu. „Já se ne –“

„Ale ano,“ přerušil ji doktor Coltrain rezolutně a zadíval se na její levé zápěstí. „Máte tajemství. A já vám nedám pokoj, dokud se mi se nesvěříte. Například by mě zajímalo, proč nikomu nedovolíte dotknout se vašeho levého zápěstí.“

Luise se znovu několikrát po sobě zhluboka nadechla. Cítila, jak jí při jeho pohledu začínali hořet tváře. „O žádná svá tajemství se s vámi nehodlám dělit,“ procedila přes sevřené čelisti.

„Proč ne?“ zeptal se doktor Coltrain. „Já umím držet jazyk za zuby.“

To Louise dobře věděla. Ať už se mu jeho pacienti svěřili s čímkoli, vždycky si to nechal pro nebe.

Bezmyšlenkovitě si začala mnout zápěstí, o kterém hovořil. Znovu se jí vybavila bolest, kterou tehdy cítila. Roky jí na palčivosti nic neubraly.

Zatímco ji doktor Coltrain pozoroval, přemyslel, jak si o ní mohl kdy myslet, že je chladil a Nebyla o nic méně temperamentní než on i nikdy před ničím necouvla. Jeho dotekům se líce vyhýbala, už však pochopil, že se nebojí přítomnosti, ale minulosti.

„Jste záhadná, Lou,“ pronesl pomalu. Snažíte se držet si odstup, nedávat nic najevo, své myšlenky a pocity většinou tajíte. Pracuji s vámi přibližně rok, ale v podstatě o vás nic nevím.“

„Jenže to bylo vaše rozhodnutí,“ připomněla mu Louise. „Celou dobu jste se ke mně choval, jako bych byla malomocná.“

Doktor Coltrain otevřel ústa, aby něco namítnul, pak se ale zarazil a váhavě přikývl. „Ano. Máte naprostou pravdu. Ničím jste to nevyvolala, ale skutečně jsem se k vám choval hrozně.“

Louise zvedla údivem široce rozevřené oči a zadívala se mu do obličeje. „Měl jste na to svým způsobem právo,“ připustila po chvíli s jistou dávkou neochoty. „O některých věcech z otcovy minulosti jsem nic nevěděla. Asi mě mohlo napadnout, že existovala nějaká příčina, proč se nikdy – když ještě žil jeho bratr – nevypravil do Jacobsvillu, dokonce ani na krátkou návštěvu. Později už k tomu přestal být jakýkoli důvod. Neměli jsme tu už nikoho, ani bratrance nebo sestřenici. Mámě zřejmě vůbec nevadilo, že jsme se do Jacobsvillu nikdy nevrátili.“ Na okamžik se odmlčela. „Možná věděla, že…“ Pak se začervenala, zavřela oči a odvrátila hlavu.

„Ale zůstala s ním.“

„Musela!“ vyjelo z Louisy. „Kdyby se ho pokusila opustit, tak by ji…“ Těžce polkla a v bezmocném gestu zvedla obě ruce.

„Co by jí udělal? Zabil by ji?“ zeptal se naléhavě doktor Coltrain. Měl ale nepříjemný pocit, že odpověď zná. Že by toho jeho bývalý kolega opravdu byl schopen. Při té představě se zachvěl.

Louise na něj nedokázala pohlédnout. Nenašla v sobě k tomu dostatek síly. Ocitla se totiž plně v zajetí nepříjemných vzpomínek. Vzpomínala na jeho záchvaty zuřivosti, když byl pod Vlivem drog, na násilí a vážně míněné vyhrůžky i na matčin strach, na hrůzu, kterou prožívali ona sama. Na potoky slz, na bolest…

Když ji pak vzal doktor Coltrain něžně za ruku a ona k němu zvedla oči, všechno to utrpení v nich měla vepsané. Těžce polknul a pohladil li palcem po prstech, jako by se ty vzpomínky odvíjely před očima i jemu.

.Jednoho dne mi o tom snad povíte,“ pronesl náhle s pohledem upřeným do jejích očí. „Řeknete mi to všechno, do posledního detailu.“

Nedokázala pochopit jeho zájem. Pátravě se inu zahleděla do tváře, jako by z ní snad mohla vyčíst odpověď, a najednou ji zasáhla taková vlna pocitů, že téměř přestala dýchat. V jeho tváři totiž spatřila vše, co sama věděla a co kdy vůbec mohla vědět o lásce.

O lásce, ale ne o lásce k ní. Ji totiž milovat nikdy nemohl. Byla pro něj užitečná, tedy pracovně, ale v osobním životě pro něj vůbec nic neznamenala, a pokud ano, pak jen připomínku čehosi, na co by nejraději zapomněl. Stále byl spoutaný s minulostí. Byl spoutaný s ženou, o kterou ho připravil její otec. Bylo mu Louisy líto, jako by mu bylo líto každé trpící ženy, ale nebylo v tom nic osobního.

Louise se na něj chabě usmála a pak pomalu odtáhla ruku.

„Děkuji,“ řekla poněkud ochraptělým hlasem. „Já… Občas mi to ujede a jsem trochu moc tvrdá. Ale je to všechno minulost. Nic z toho už není dneska aktuální.“

„To jsem si myslel taky,“ prohlásil doktor

Coltrain s pohledem upřeným do jejích očí. „Teď už si tím nejsem tak jist.“

Netušila, co tím myslí, ale neměla možnost zeptat se ho na to. Objevila se totiž sestra a jejich osobní rozhovor tak ukončila.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Na druhý den Louise řekli, že může jít domů. Coltrain s ní ale nejprve posnídal a ověřil si, že už je opravdu v takovém stavu, aby mohla být propuštěna, a až poté dal k jejímu propuštění definitivní souhlas. Když ale o něco později doktoru Coltrainovi řekl, že ji zaveze domů, ten to kategoricky odmítl. Prohlásil, že ji přijal za svou partnerku a že je proto jeho povinností, aby se o ni postaral. Drew neargumentoval. Jen odvrátil hlavu a usmál se.

Louise se při představě, že by ji měl zavézt domů muž, před kterým by nejraději utekla, zatvářila jako boží umučení, pak si ale řekla, že těch pár minut už nějak vydrží. Pokusila se obrnit proti jeho vlivu, zatnula zuby a nechala se dovést k jeho autu.

Když zastavili před jejím domem, doktor Coltrain jí odnesl dovnitř tašku s věcmi a pak jí pomohl dojít do obývacího pokoje a usednout na pohovku. Poté se zadíval na hodinky a krátce zaváhal, jako by přemýšlel, jestli jí nemá pozvat někam na oběd.

„Později si připravím nějakou polévku,“ zamumlala Louise, aniž by na něho pohlédla. „Zatím ještě nemám hlad. Ale vy asi máte.“

„To máte pravdu,“ řekl a znovu krátce zaváhal. „Budete v pořádku?“

„Byl to jen virus,“ prohlásila Louise a odkašlala si. „Je mi dobře. Ale oceňuji váš zájem.“

„No, asi je to pro vás něco nového,“ řekl s úsměvem doktor Coltrain, třebaže jeho oči zůstaly smrtelně vážné. „Už je to pořádně dlouho, co mě naposledy znepokojoval stav nějaké ženy.“

„Jsem jen vaše kolegyně,“ zamumlala Louise, aby mu dala najevo, že si moc dobře uvědomuje, že v jejich vztahu není nic osobního. „To není totéž.“

„Ne, to není,“ souhlasil s ní doktor Coltrain. „Pečlivě jsem dbal na to, aby náš vztah v žádném případě nepřekročil rámec profesionality. Proto jsem vás taky nikdy nepozval k sobě domů.“

Coltrainův upřený pohled vyváděl Louisů z míry. „No a? Já vás k sobě přece taky nikdy nepozvala,“ připomněla mu a ušklíbla se. „Nechtěla jsem vás dostat do tak nepříjemné situace.“

„Nepříjemné?“ zeptal se doktor Coltrain udiveně. „Proč zrovna nepříjemné?“

„Protože byste si musel najít nějakou logicky znějící výmluvu,“ odvětila.

Pátravě se jí zahleděl do tváře. „Nejsem si jist, jestli bych odmítl,“ prohlásil po krátkém zaváhání. „Tedy kdybyste mě pozvala.“

Srdce se jí prudce rozbušilo. Raději od něho odvrátila oči. Byla by ráda, kdyby odešel. Okamžitě. Jinak by mohla udělat nějakou hloupost. „Nezlobte se, ale jsem velmi unavená,“ vysoukala ze sebe.

Doktor Coltrain se zamračil. Zajímalo by ho, kolikrát v životě už se Louise takhle vyvlékla ze mi nace, která se jí nelíbila.

Přistoupil k ní blíž. Neuniklo mu, že se jí vzápětí zrychlil dech, že celá ztuhla a její hebké rty |e lehce rozevřely. Jeho bezprostřední blízkost na ni měla podivuhodný vliv, ze všech sil se to ale snažila skrývat.

Hluboce ho to zasáhlo. V duchu si vynadal za způsob, jakým se k ní celou tu dobu choval, za ten nepřátelský postoj, který ji naučil držet si od něj odstup a mít se před ním na pozoru.

Necelou stopu od ní se zastavil. Ruce raději strčil do kapes, aby ji zbytečně ještě více neznervózňoval. Pak sklonil hlavu a zadíval se do jejího lehce zrůžovělého obličeje.

„Jestli se zítra ráno nebudete cítit dobře, ať vás ani nenapadne chodit do práce,“ pronesl hlasem, který nepřipouštěl žádné námitky. „Však já už to tam nějak zvládnu.“

„Dobře.“

„Lou…“

Už podruhé ji oslovil křestním jménem. Překvapeně k němu zvedla oči.

„Za nic z toho, co váš otec udělal, nenesete nejmenší odpovědnost,“ pronesl uklidňujícím a přesvědčivě znějícím hlasem. „Je mi líto, že jsem vám takovým způsobem znepříjemňoval život. Doufám, že své rozhodnutí odejít ještě /vážíte.“

Louise si nejisté poposedla. „Děkuji vám. Jsem ale přesvědčena, že nejlepší ze všeho bude, když z nemocnice odejdu,“ pronesla po chvíli. „S někým jiným vám určitě bude líp.“

„Myslíte? Já s vámi nesouhlasím.“ Vyndal

ruku z kapsy, pomalu ji natáhl a lehce jí přejel prsty po tváři. Byl to jejich první fyzický kontakt, který by se dal nazvat intimním. Zachvěla se.

Louiseina reakce měla na jeho vlastní tělo až nepochopitelně silný vliv. Zrychlil se mu dech a srdce se mu prudce rozbušilo. Uvědomil si, že fascinovaně zírá na její ústa a cítí neodolatelné nutkání naklonit se k ní a políbit je. Napadlo ho, že jestli to teď hned neudělá, možná zemře. Nemohl ale…

Prudce odtáhl ruku, tak prudce, jako by se o její pokožku popálil. „Už musím jít,“ vyhrknul a otočil se na podpatku. Musel co nejrychleji pryč. Dostat se od ní co nejdál. Kdyby zůstal jen o vteřinu déle, asi by ji popadnul, přitáhl si ji k sobě…

A všechno tak pokazil.

Louise netušila, proč má doktor Coltrain najednou tak naspěch. Vysvětlila si to tak, že zalitoval toho náhlého doteku a chtěl se postarat o to, aby mu nepřikládala žádný význam.

„Děkuji, že jste mě zavezl domů,“ řekla formálně znějícím hlasem.

Doktor Coltrain se zastavil ve dveřích, pomalu se otočil a upřel oči na její štíhlé pružné tělo oděné do džínsů a svetru, na její rozpuštěné vlasy a krásnou pleť. „Poděkujte své šťastné hvězdě, že už jsem na odchodu,“ procedil poté přes zuby.

Udiveně se na něj zadívala, on se k ní ale obrátil zády, vyšel ven a s hlasitým klapnutím za sebou zavřel dveře. Takhle se ještě nikdy nechoval. Netušila, co ho k tomu přimělo. Možná litoval svého pokusu rozmluvit jí odchod. No, to jí už starosti dělat nebude. Smíří se s představou, že jí zmizí z života. Nemá jí co nabídnout, navíc má vzhledem k tomu, jak si I jeho osudem pohrál její otec, tisíc důvodů nenávidět ji.

Louise vstala, zamířila do kuchyně a otevřela konzervu s rajskou polévkou. Měla by svému klu dodat nějakou energii, aby se mohla zase vrátit do práce.

Konzerva jí vyklouzla z ruky, samozřejmě / levé, a její obsah se vylil na kuchyňskou linku. Smutně se ušklíbla. Její sny, že si podmaní chirurgii, se už dávno rozplynuly jako pára nad hrncem.

Je to hrozná škoda, prohlásil tehdy lékař, který měl na starost její praxi. Měla totiž – alespoň podle něj – obrovský talent. Instinktivně věděla, jak co nejefektivněji a s minimální ztrátou krve provést chirurgický zákrok. Prý by mohla být slavná. Prý… Jenže když utrpěla tu komplikovanou zlomeninu zápěstí, nevydržela to rovněž jedna ze šlach. Ani ten nejlepší ortoped jí už ruku nedokázal dostat do původního stavu. A jejímu otci to dokonce ani nebylo líto…

Potřásla hlavou, aby tak pomohla zahnat nepříjemné vzpomínky, uchopila konzervu, hodila ji do odpadkového koše, a když po sobě uklidila, otevřela si – tentokrát mnohem opatrněji

jinou. Myslela přitom na to, že na některé vě-< i bylo lepší navždy zapomenout.

Třebaže se Louise cítila ještě poněkud slabá, hned dalšího dne se vrátila do práce. Trpělivě přijímala jednotlivé pacienty, až nakonec přišla řada na jednoho malého chlapce, kterému musela vytáhnout stehy.

„Pan doktor Coltrain nemá rád děti, že?“ zeptal se jí pihovatý klučina s rozcuchanými vlasy. „Ukázal jsem mu svou ránu a on mi pověděl, že už viděl horší!“

„To opravdu viděl,“ řekla na to pobaveně Louise a usmála se na něj. „Ale ty jsi byl velmi statečný, Patricku. Opravdu. Dostaneš proto ode mě cenu za statečnost.“ Po těch slovech chlapci podala balíček žvýkaček bez cukru. „A teď koukej mazat domů. Ať tě ani nenapadne zase zkoušet přeskakovat potok!“

„Ano, paní.“

Louise podala chlapcově mámě účet a doprovodila oba ke dveřím ordinace. Sotva k nim ale došla, vstoupil do místnosti doktor Coltrain. Chlapec se na něj zamračil, pak se usmál na Louisů a vyšel na chodbu.

„Drzý spratek,“ zamumlal doktor Coltrain, zatímco se díval za odcházejícím klučinou.

„Nelíbíte se mu,“ prohlásila Louise. „Neocenil jste pořádně jeho zranění.“

„Zranění! Pch!“ odfrknul si doktor Coltrain. „Jen dva stehy. A kolik povyku nadělal!“

„Bolelo ho to.“

„Stejně by mi nedovolil, abych mu ty stehy vytáhnul,“ zamumlal pohoršené. „Prohlásil, že na rozdíl od vás nevím, jak to udělat.“

Usmála se pro sebe a pustila se do uklízení věcí, které tu zbyly po Patrickově ošetření.

„Nemáte rád děti?“ zeptala se ho po chvíli.

Doktor Coltrain pokrčil rameny. „Moc toho o nich nevím, znám je vlastně jenom z nemocnice,“ odvětil. „Navíc se od té doby, co jste sem přišla, zabývám převážně dospělými pacienty.“ Pak se opřel o dveřní rám a s rukama v kapsách pláště se na ni zadíval.

Uvědomila si v zádech jeho pohled a otočila |e k němu. Když mu pohlédla do očí, nedokázala se od nich odtrhnout. Cítila, jak se jí zrychluje tepot srdce. Přestala se chystat na vydření dalšího pacienta. Jen nehybně stála a pokoušela se vymanit ze zajetí toho pronikavého pohledu, který mrazil i pálil zároveň.

Doktor Coltrain pevně sevřel čelisti. Přejížděl očima po jejích ústech, po té nádherné křivce plných rtů, mezi nimiž úzkou mezerou prosvítaly její bělostné zuby.

Byl to úžasný pohled. Nemohl si pomoci a musel myslet na to, jaké by to asi bylo, kdyby la ústa políbil.

Louise to nějakým šestým smyslem vycítila.

V tom okamžiku se ozvaly tiché kroky a do ordinace vstoupila Brenda. „Lou, nedopatřením jsem vzala špatné…“ Větu nedokončila, protože narazila do doktora Coltraina, kterého ve dveřích nečekala.

„Omlouvám se,“ zamumlal doktor Coltrain. „Jen jsem se chtěl paní doktorky zeptat, jestli neviděla složku Henryho Bradya. Není na místě, kde jsem ji nechal.“

Brenda se usmála a podala mu složku, o které mluvil. „Vzala jsem ji já. Omylem. Promiňte.“

„Nic se nestalo,“ řekl doktor Coltrain, ještě jednou krátce pohlédl na Louise a pak bez jakéhokoli dalšího slova vyšel z ordinace.

„Další výstup?“ zeptala se Brenda a povzdechla si. „Myslím, že partneři by spolu měli vycházet líp.“

Louise ji při té domněnce nechala. Nějaký výstup by byl rozhodně lepší než to, co se tu před chvílí stalo. Doktor Coltrain se na ni takovým způsobem dosud ještě nikdy nepodíval.

Byla ráda, že dala výpověď. Nebyla si totiž jista, že by nějaký další fyzický kontakt s ním vydržela. Kdyby jí měl začít dělat milostné návrhy, tak by byla mnohem bezpečnější v Austinu než tady.

Koneckonců to byl zatvrzelý starý mládenec, který o dámskou společnost na různých večírcích rozhodně neměl nouzi. Nickie byla poslední z dlouhé řady takových žen. Možná si doktor Coltrain po svatbě Jane Parkerové s jejich pomocí léčil zlomené srdce.

Louise nechtěla být v něčím životě tou druhou nejlepší ženou. Navíc se nikdy nechtěla provdat. Bylo to lepší, když se k ní doktor Coltrain choval jako k nepříteli. Přála by si, aby se mu vrátilo jeho někdejší chování a aby se už nikdy takovým způsobem nedíval na její ústa. Při vzpomínce na žár sálající z jeho modrých očí se ještě stále chvěla. Milovat takového muže, to by bylo prokletí. Očistec. Měl by na ni stejný účinek jako nějaká silně návyková látka. O podobnou závislost neměla zájem, navíc už pochopila, že kdyby to doktoru Coltrainovi dovolila, zlomil by jí srdce. Ne, bude lepší, když odejde.

Včera bylo pozdě.

Každoroční nemocniční vánoční oslava se měla uskutečnit v pátek večer, dva týdny před Vánocemi, aby zaměstnanci ještě nebyli příliš zaneprázdněni různými rodinnými povinnostmi.

Louise se vánoční oslavy nechtěla zúčastnit, doktor Coltrain si ji ale toho dne pozdě odpoledne těsně před odchodem z práce dal zavolal do své kanceláře a bez okolků šel rovnou k věci.

„Dneska je ta vánoční oslava,“ připomněl jí významně znějícím hlasem.

„Já vím,“ řekla bez váhání Louise a zamračila se. „Nepůjdu tam.“

„Vyzvednu vás asi za hodinu,“ prohlásil dok-lor Coltrain a odmítl se zabývat jejími protesty. „Uvědomuji si, že jste byla nemocná a že se snadno unavíte. Ale nebojte se. Nezůstaneme lam dlouho.“

„A co Nickie?“ zeptala se Louise podrážděně. „Nebude jí vadit, když se na společenské akci ukážete se svou pracovní partnerkou?“

Její reakce ho překvapila. Udiveně zvedl obočí. „Proč by mělo?“

„Chodíte s ní přece.“

„Jen jsem ji vzal na večeři Rotary klubu,“ zavrčel tentokrát naštvaně on. „Není moje snoubenka ani dívka. Ať už jste o nás slyšela cokoli, nejsme pár.“

„No tak nejste!“ štěkla po něm. „Nemusíte mi chtít kvůli tomu ukousnout hlavu!“

Sklouzl očima níž a zůstal jí pohledem viset na rtech. „Vím o něčem jiném, co bych chtěl stisknout zuby,“ poznamenal hrdelním hlasem.

Louise zalapala po dechu. Jeho poznámka ji natolik překvapila, že se nezmohla na odpověď.

Pomalu opět zvedl oči.

Je jako buldozer, pomyslela si Louise. Jestli se mu nepostavím, převálcuje mě. Odhodlaně se napřímila. „Na žádnou oslavu s vámi nejdu,“ pronesla úsečně. „Skoro celý rok jste mi z života dělal peklo. Myslíte si snad, že postačí jedno pozvání, a já na to všechno jen tak zapomenu? Navíc to vlastně ani pozvání nebylo – spíše rozkaz!“

„Ano, přesně tohle si myslím,“ odpověděl doktor Coltrain stejně stroze. „Oba patříme k nemocničnímu personálu a nic tak nepomůže šíření klepů, jako když se jeden z nás nezúčastní každoroční vánoční oslavy. Nechci, abych se stal předmětem nějakých hloupých řečí. Díky vašemu záletnickému otci jsem si toho v minulosti užil dost a dost!“

Vzteky zatnula pěsti. „Vždyť jste mi řekl, že mi to nemáte za zlé.“

„Taky že nemám!“ vyhrknul doktor Coltrain. „Vy se chováte, jako byste byla slepá a hluchá.“

„Děkuji,“ zavrčela Louise s sjela ho pohledem. „Od vás to beru jako kompliment.“

Bylo na něm vidět, jak se chvěje zlostí. Zamračeně na ni hleděl, ale jak ji propaloval očima, všiml si, jak nejisté se pohybuje, a uvědomil si, že právě prošla nemocí. Možná to byl hlavní důvod, proč s ním nikam nechtěla jít.

„Bude tam dneska taky Ben Maddox,“ pronesl podstatně vlídnějším hlasem. „Je to náš bývalý kolega z Kanady. V poslední době se zabývá instalováním počítačových systémů, které mohou využívat rozsáhlou databázi s nejrůznějšími informacemi ze světa medicíny. Lékaři mohou s jejich pomocí lépe diagnostikovat, radit se… Pro naše účely je to podle mě trochu moc drahé, souhlasil jsem však, že si o tom poslechnu něco víc. Vy jste na tyhle technologie odborník,“ dodal s lehkým náznakem sarkasmu. „Rád bych na celou věc znal váš názor.“

„Můj názor?“ zahrála si Louise na nabručenou ozvěnu. „Jsem poctěna. Dříve jste na něho nebýval zvědavý.“

„Ne, dříve jsem k tomu totiž neměl žádný důvod,“ řekl na to klidně doktor Coltrain. „Ale tahle počítačová revoluce ve zdravotnictví by mohla přinést mnoho pozitivního.“ Vyzývavě zvedl bradu. „Alespoň vy to skoro neustále tvrdíte. Tak si za svými slovy stůjte, vážená paní doktorko. Přesvědčte mě.“

Louise na okamžik zaváhala. „No tak dobře,“ souhlasila poté neochotně. „Ale pojedu svým vlastním autem a uvidíme se až na místě.“

Doktor Coltrain se zamračil. Nebyl si jist, jak velký to je ústupek.

„Proč nechcete jet se mnou?“ zeptal se. „Čeho se vlastně tak moc bojíte?“

Nemohla mu prozradit, čeho se obává. „Nevypadalo by to dobře, kdybychom přijeli spolu,“ odvětila. „Lidi by měli řeči.“

Její odpověď se mu moc nezamlouvala, ale nehodlal se přít. „Tak dobrá.“

Louise přikývla. Měla pocit, jako by dosáhla nějakého vítězství. Alespoň dílčího.

Doktor Coltrain také pokýval hlavou, pak se otočil a bez dalšího slova z kanceláře odešel.

Než vyšla na chodbu i ona, napadlo ji, že to vypadá, jako by vyhlásili příměří. Bože, kdyby to tak byla pravda. Ten neustálý boj ji ničil.

Ben Maddox byl vysoký a nesmírně přitažlivý blondýn. Byl ale taky ženatý a měl tři děti. Na vánoční oslavu si s sebou vzal hromadu fotografií a každému ze svých bývalých kolegů, který o to projevil zájem, se s nimi rád pochlubil. Nikdy se ale nezapomněl zmínit o počítačovém systému, kterým se zabýval, a podrobně vždy vysvětlil, jaký přínos má pro jeho vlastní lékařskou praxi. Šlo sice o drahou záležitost, uživatel systému měl ale možnost okamžitého spojení s odborníky ve všech oblastech lékařské vědy a mohl tak lehce získat na nějaký problém další fundovaný názor. V diagnostice to bylo neocenitelné.

Podle toho ale taky vypadala cena.

Louise si na sebe vzala černé hedvábné šaty s krajkovým zdobením, střízlivým kulatým výstřihem a průsvitnými rukávy. Vlasy si vyčesala nahoru a upevnila sponkou, několik pramenů si ale nechala splývat na ramena. Ten účes působil sexy. Stejně tak její dlouhé štíhlé nohy obuté do střevíčků s vysokými podpatky. Na krk si zavěsila perlový náhrdelník a uši jí zdobily rovněž perlové náušnice.

Když ji doktor Coltrain pozoroval, přepadl ho zvláštní a velmi intenzivní pocit čehosi výjimečného. Na loňské vánoční oslavě na sobě měla šaty, které toho odhalovaly podstatně více. Tehdy ji na základě zvláštní směsice zvědavosti a touhy zatáhl pod zavěšené jmelí a pokusil se ji políbit. Louise však hbitě uhnula. Zachovala se, jako kdyby se bála, že ji nakazí nějakou nebezpečnou přenosnou chorobou.

Jeho ego tenkrát značně utrpělo. Neměl dostatek sebedůvěry, aby se o to pokusil znovu, navíc tu hrály roli vzpomínky na jejího otce a jeho podraz.

Louise se na oslavě chovala zcela uvolněně.

Dlouho si povídala s Benem Maddoxem o jeho počítačovém systému a počínala si přitom jako l»lnč zasvěcený odborník.

„Ta tvoje nová partnerka je naprosto úžasná, kamaráde,“ prohlásil Ben Maddox, když se k nim doktor Coltrain po nějaké době připojil. O počítačích toho ví opravdu spoustu.“

„Je to naše odbornice na supermoderní technologie,“ řekl na to doktor Coltrain. „Já mám rád starou dobrou praktickou medicínu. Ona dává při diagnostikování přednost složitým přístrojům.“

„Moderním technologiím patří budoucnost,“ prohlásil Ben Maddox.

„Jenže se zaváděním moderních technologií začaly ve zdravotnictví taky nadměrně růst náklady,“ přišla očekávaná odpověď. „Peníze, které za ty předražené hračky vydáváme, musí ve výsledku zaplatit pacienti. Vypisujeme jim stále vyšší účty za ošetření, chceme více peněz za pobyt v nemocnici, rostou platby zdravotního pojištění… A bude to čím dál horší.“

„Pesimisto!“ ozval se Ben Maddox.

„Jsem spíše realista,“ prohlásil doktor Coltrain, přiložil si k ústům skleničku a vypil její obsah až do dna.

Ben Maddox se zamračil a zamyšleně se zadíval, jak jeho bývalý kolega opět míří ke stolu s občerstvením. „To je zvláštní,“ poznamenal poté se zachmuřenou tváří. „Nevzpomínám si, že bych ho někdy viděl vypít víc jak jednu skleničku.“

Ani Louise to ještě nezažila. Nechápavě sledovala, jak si doktor Coltrain nalévá další drink.

Ben Maddox jí dal vizitku zmiňované počítačové firmy a znovu se vrátil k přerušenému tématu. Zatímco jí vysvětloval další podrobnosti, všimla si Louise, že k doktoru Coltrainovi míří Nickie. Na sobě měla modré šaty, které by za určitých okolností mohly narušit veřejný pořádek. Ta žena byla bezesporu krásná, ty šaty navíc většinu jejích vnad odhalovaly.

Nickie se čemusi hlasitě zasmála a pak k pobavení ostatních hostů zatáhla doktora Coltraina pod větvičku jmelí. Ten se nejisté usmál, objal Nickie jednou rukou kolem štíhlého pasu a pak si ji k sobě přitáhl. Poté sklonil hlavu a políbil Nickie takovým způsobem, že Louise jen těžce polkla.

Ji osobně nikdy takhle nechytil, ona o tom ale snila. Při pohledu na to pevné objetí se jí okamžitě zrychlil dech. Začervenala se a raději se zadívala jinam.

„To by nebyl Coltrain, aby se kolem něho netočily ty nejhezčí holky,“ zachechtal se Ben Maddox. „O tomhle polibku se podle mých zkušeností bude mluvit a různě spekulovat alespoň měsíc. Obvykle se tak nevázaně nechová. Asi přebral.“

Louise s ním souhlasila. Zvedla skleničku a usrkla trochu bílého vína. „Je ten počítačový systém spolehlivý?“ zeptala se a poněkud strojeně se usmála.

„Ano, s výjimkou bouřek,“ odpověděl Ben Maddox. „Ať už odborníci tvrdí cokoli, navzdory všem bezpečnostním opatřením je nejlepší včas systém vypnout. Stačí jeden blesk a celý systém by mohl být na několik dnů vyřazen z činnosti.“

„Jestli si to nemocnice koupí, budu na to pamatovat,“ ujistila ho.

„Systém, který mám já,“ pokračoval dále její společník, který byl evidentně ve svém živlu, „je drahý, ale existují i levnější, které by vám určitě vyhovovaly. Ve skutečnosti se…“

Louise se ho sice snažila poslouchat, jeho hlas se ale kamsi vytratil. Vnímala hlavně doktora Coltraina s Nickií. Chvíli spolu tančili a pak začali obcházet jednotlivé hosty. Ti si je posléze vzali za příklad a pod zavěšeným jmelím se skoro vytvořila tlačenice.

Louise neměla náladu na tancování. Odmítla žádost Bena Maddoxe o tanec, omluvila se i dalším mužům, kteří ji za tím účelem oslovili. Po několika hodinách dospěla k názoru, že by měla odejít. V opačném případě by ji Coltrainovo absolutní ignorování její osoby mohlo přivést k šílenství. Odložila nedopitou skleničku s vínem.

„Už opravdu musím jít,“ řekla Benovi Maddoxovi. „Prodělala jsem teď nějakou virózu a ještě nejsem úplně ve formě.“ Potřásla mu rukou. „Moc ráda jsem se s vámi setkala.“

„A já s vámi. Zajímalo by mě, proč se tu neukázal Drew Morris. Dlouho jsem ho neviděl, a tak jsem doufal, že se tu s ním setkám.“

„To nevím,“ řekla Louise a hned si uvědomila, že co ji z nemocnice pustili domů, neviděla ho a ani o něm nic neslyšela. Neměla tušení, kde by mohl být, ale nezeptala se na to.

„Zeptám se Coltraina. Mimochodem, ten je dneska večer skoro nezastižitelný. Ale jak tak vidím tu jeho krásku, tak se mu ani nedivím, že o jinou společnost nestojí.“ Po těch slovech zvedl ruku, aby – k její nelibosti – upoutal Coltrainovu pozornost.

To se mu také podařilo – doktor Coltrain uchopil Nickie jemně za loket a zamířil k nim. „Ještě jste tady?“ zeptal se Louisy. „Domníval jsem se, že v tuto dobu už budete dávno pryč.“

„Už jsem na odchodu,“ zamumlala Louise. „Nevíte náhodou, kde je Drew?“

„Je na Floridě na tom pediatrickém semináři. Copak vám to Brenda neřekla?“

„Měla tolik práce, že na to asi zapomněla,“ prohlásila na její obranu Louise.

„Takže tam nám ptáček uletěl, na Floridu,“ vstoupil do hovoru Ben Maddox. „Je mi moc líto, že se kvůli tomu mineme.“

„Jsem si jist, že i on toho bude litovat,“ řekla Louise. Pohled na doktora Coltraina s Nickií ji bolel. „Už ale raději půjdu…“

„Ach, ještě ne,“ pronesl hlasitě doktor Coltrain a jeho modré oči se zvláštním způsobem zaleskly. „Neodejdete dřív, než dostanete polibek pod jmelím.“

Začervenala se a nervózně se zasmála. „Myslím, že se toho rituálu raději vzdám.“

„To ne,“ oznámil jí. Jeho hlas zněl vesele, v obličeji měl ale nebezpečný výraz. Odstoupil od Nickie, objal Louisů levou rukou kolem pasu a zavedl ji pod zavěšené jmelí ozdobené červenou sametovou mašlí. „Tentokrát mi neutečete,“ prohlásil pak zastřeným hlasem.

Než se Louise zmohla na nějaký protest, sklonil hlavu a pevně jí přisál na ústa své rty. Během polibku ale nezavřel oči a po celou dobu se na ni se zaujetím díval. Pak ji rukou přitiskl ke svému svalnatému tělu ještě silněji, zvedl druhou paži a začal jí palcem přejíždět po koutku úst. Bylo to k nevydržení.

Zalapala slastně po dechu a dala mu, co chtěl. Zcela se mu podvolila. Dovolila mu, aby se pohroužil do jejích úst, aby ji ochutnal, a to přímo před pobavenými zaměstnanci nemocnice.

Louise lehce zasténala.

Zvedl hlavu, upřel oči na její vlhké rty a pomalu po nich přejel prstem ze strany na stranu.

„Hezké Vánoce, doktorko Blakelyová,“ řekl, když ji pak konečně pustil.

„Vám také, pane doktore,“ zamumlala chvějícím se hlasem Louise. „Dobrou noc, Bene… Nickie.“

Otočila se a na poněkud nejistých nohou zamířila k východu. Cítila přitom potřebu dotknout se svých rozpálených rtů. Jako ve snu si vyzvedla kabát a vyšla ven. Lidi, které zdravila cestou ke svému autu, skoro nevnímala a kdyby se jí někdo zeptal, koho vlastně potkala, nedokázala by si vzpomenout.

Když ji doktor Coltrain při odchodu pozoroval, zažíval pocity, které dosud nikdy nepoznal. Spalovala ho touha, navíc vypil tolik whisky, že to ohrožovalo jeho sebeovládání.

Nickie ho zatahala za rukáv. „Mě jste takhle nepolíbil,“ zaprotestovala a svůdně našpulila rty. „Co kdybyste mě odvezl k sobě domů? Mohli bychom…“

„Za chvíli se vrátím,“ přerušil ji doktor Coltrain a setřásl její ruku.

Udiveně se na něj zahleděla a pak se zarděla, protože si všimla, že dva zaměstnanci nemocnice, kteří stáli jen kousek od nich, její slova zaslechli. Odmítnutí někde v soukromí je jedna věc, ale když k tomu dojde na veřejnosti, tak to bolí. A ji to bolelo. Od té večeře Rotary klubu jí nezavolal. Hezky ji sice políbil, ale ne tak jako tu doktorku. Zamračila se. Něco se děje. Půjde za nimi. Musí zjistit, o co tu vlastně jde.

Doktor Coltrain netušil, že ho Nickie sleduje. Myslel jen na Louisů a nevěděl, co by měl udělat. Nedokázal zapomenout na chuť jejích úst. A byl si jist, že Louise je na tom podobně. Nedovolí jí odjet, dokud nezjistí…

Louise pokračovala v chůzi, když se ale přiblížila ke svému vozu, uslyšela za sebou kroky. Poznala, komu patří, protože je slýchala každý den v práci. Zrychlila, ale nebylo jí to nic platné. Doktor Coltrain ji dohonil, právě když se chystala odemknout auto.

Protáhl ruku kolem jejího těla, chytil ji za prsty s klíči od vozu a otočil ji k sobě.

Stál těsně u ní, karoserii auta měla přímo za zády a neměla tedy kam uhnout. Těžce polkla a pomalu zvedla hlavu k jeho obličeji. Moc detailů v něm nerozeznala, vlastně skoro žádný, jen jeho žhnoucí oči, v nichž se odrážel matný svit hvězd.

„To nestačilo,“ zamumlal doktor Coltrain. „To ani zdaleka nestačilo.“

Poté sklonil hlavu a znovu si našel Louiseina ústa. Chytil ji i za druhou ruku a propletl své prsty s jejími. Pomalu ji líbal od jednoho koutku k druhému, dráždivě, něžně i cílevědomě zároveň. Pak lehce rozevřel ústa a mírným tlakem ji přinutil udělat totéž.

Sotva se ale Louiseiny rty trochu rozevřely, okamžitě celá ztuhla.

„Neumíte snad líbat?“ zašeptal překvapeně. „Otevřete ta svá krásná ústa. Otevřete je a hezky je přiložte na mé rty… Tak je to správně.“

Louise ucítila na rtech jeho horký jazyk. Ochutnávající, pátrající a pak pronikající dovnitř. Bezmocně sevřela prsty a tělem jí proběhlo mohutné zachvění. Bylo to tak intimní, tak… důvěrně známé! Alespoň měla ten pocit. Tiše zasténala. A pak ucítila na břichu něco tvrdého a pochopila, že je vzrušený.

Začal ji líbat ještě hladověji. Pustil jí jednu ruku a vjel jí prsty do vlasů. Jeho líbání přestalo být zvídavé – bylo jen dobyvačné, jako by si chtěl vzít něco, na čem závisel jeho život.

Zasténal a stiskl zuby její spodní ret. Lehká bolest, kterou přitom ucítila, jí vrátila alespoň částečně schopnost vnímat. Uvědomila si, co se děje, a ucítila z jeho úst whisky.

Příliš toho vypil a v alkoholovém opojení zapomněl, s kterou ženou ve skutečnosti je. Určitě se domníval, že je s Nickií. Právě proto se k ní tak tiskl, proto ji tak náruživě líbal. Jen zamilovaný člověk se mohl chovat tak nevázaně a brát takovou důvěrnost za samozřejmou, zapomenout zcela na okolní svět…

PÁTÁ KAPITOLA

Třebaže se Louise cítila nádherně, whisky v Coltrainově dechu probudila k životu otřesné vzpomínky na jiného muže, který pil, vzpomínky nikoli na polibky, ale na bolest a strach. Zapřela se dlaněmi o jeho hruď a ze všech sil zatlačila.

„Ne,“ zašeptala naléhavě.

Zdálo se, že ji neslyšel. Po chvíli se ale trochu odtáhl a zastřeným hlasem zamumlal: „Proboha, přestaňte se už konečně bránit. Otevřete ústa!“

To nebyla žádost, ale spíše rozkaz. Vyděsilo ji to. Vytočila hlavu do strany, aby se zbavila jeho dotěrných úst, a několikrát se rychle zhluboka nadechla. „Jebediahu… ne. Ne!“ vychrlila ze sebe.

Doktor Coltrain toho v tu chvíli moc nevnímal, strach v Louiseině hlase se však nedal přeslechnout. Přestal ji líbat na tvář, i nadále ji však k sobě pevně tiskl. Neuniklo jí proto, jak zrychleně dýchá a že mu srdce bije jako splašené.

A pak si Coltrain najednou uvědomil, co to vlastně dělá. A s kým.

„Bože můj!“ vyletělo z něj. Těžce polknul a pak mu klesly ruce. Jeho urostlým tělem projelo zachvění, jako by dostal ránu elektrickým proudem. Cosi nesrozumitelně zamumlal a pole se od ní pomalu odtáhl.

Na Louisein vkus byl ale pořád moc blízko. Tak blízko, že na tváři cítila jeho horký dech.

„Ještě nikdy jste mi křestním jménem neřekla,“ pronesl překvapeně. „Netušil jsem, že ho znáte.“

„Je uvedeno v naší smlouvě.“

O krok ustoupil a pomalu do sebe nasál vzduch. „Měl jsem dvě skleničky,“ řekl poté a omluvně se na ni usmál. „Obvykle alkohol nepiju. Netušil jsem, že to na mě bude mít takový účinek.“

On se mi snad omlouvá, pomyslela si Louise omámeně. Něco takového nečekala. Nebyl mužem, který by někdy litoval toho, co udělal. Nebo snad ano? Nevyznala se v něm. Ještě ráno netušila, že by se mohl opít a nějakou ženu tak vášnivě líbat. A ani ve snu by ji nenapadlo, že by tak mohl líbat ji.

Louise se pokusila zklidnit dech. Od jeho ohnivého líbání ji trochu bolely rty a neměla zrovna nejpevnější kolena. Opřela se zády o dveře vozu a až teď si uvědomila, jak jsou na dotek chladné. Když ji doktor Coltrain líbal, nezaregistrovala to. Přejela si jazykem po rtech. Ještě stále ho na nich cítila.

Přiložila na dveře dlaně a pomalu se od auta odtlačila. Byla tak roztřesená, že nevěděla, jestli se vůbec dokáže dostat domů. Neuměla si představit, že by v takovém stavu mohla řídit. A pak ji napadlo, že největší problém bude spočívat v tom, jak se domů dostane on.

„Neměl byste řídit,“ pronesla váhavě.

Na jeho spoře osvětlené tváři se objevil chabý úsměv. „Děláte si o mě starosti?“

„Dělala bych si starosti o každého, kdo by chtěl řídit pod vlivem alkoholu.“

„No… Asi máte pravdu. Udělám to jinak. Nickie mě odveze. Ta nepila vůbec.“

Nickie.

Odveze ho domů a pravděpodobně tam zůstane, aby se o něj – vzhledem k jeho stavu –postarala. Bůh ví, co všechno by se pak mohlo stát. Ona si ale nemohla dovolit cokoli proti tomu udělat. Opil se a líbal ji, aniž by mu v tom jakkoli bránila. Cítila se hrozně a styděla se. Nejraději by se propadla.

„Už musím jet,“ řekla tiše s pohledem upřeným na špičky svých bot.

„Jeďte opatrně.“

„Budu dávat pozor.“

Louise se ohnula pro klíče, které jí během líbání vypadly z ruky na zem, zvedla je a otevřela auto. Nastoupila, zabouchla za sebou dveře a po několika marných pokusech se konečně trefila klíčkem do zapalování. Motor okamžitě naskočil.

Doktor Coltrain mezitím stál opodál a s rukama v kapsách ji sledoval. Vypadal omámeně a ne zcela při smyslech.

Louise zaváhala, pak ale z hlavního vchodu do nemocnice vyšla Nickie, rozhlédla se a když spatřila doktora Coltraina, zavolala na něj.

Coltrain se otočil, natáhl ruku jejím směrem, něco jí odpověděl a rozesmál se.

Louise se okamžitě vzpamatovala. Zařadila rychlost, pokynutím ruky je oba pozdravila a co nejrychleji z parkoviště odjela. Když se přitom podívala do zpětného zrcátka, uviděla je, jak ruku v ruce míří zpátky k nemocniční budově.

A je po snu, pomyslela si Louise zkroušeně. Už si definitivně uvědomil, koho to líbal, a právě se pokouší vzpamatovat z šoku.

Nebylo to daleko od pravdy. Coltrainovou hlavou divoce vířily myšlenky. Dosud netušil, že by polibek mohl být tak náruživý a… návykový. V Louise Blakelyové bylo něco zvláštního, něco, co mu podlamovalo nohy, rozechvívalo ruce a zrychlovalo dech. Neměl nejmenší představu, proč se tak zachoval. Bylo to ale tak silné, že v sobě skoro nenašel sílu pustit ji. Kdo ví, co by se stalo, kdyby ho od sebe neodstrčila.

Nickie mu stiskla ruku a významně si odkašlala. „Máte na ústech stopy po její rtěnce.“

Doktor Coltrain zvolnil a pak se zastavil. Nickie byla hezká a nekomplikovaná. Už ale věděla, že ať se budou scházet jakkoli dlouho, nikdy z toho nevznikne vážný vztah. To jí dal jednoznačně najevo a ona si v tomto ohledu nemohla dělat žádné iluze. Skutečnost, že to věděla, na něj působila jako balzám.

Usmál se na Nickie a vyzval ji: „No tak mi tu rtěnku utřete.“

Vytáhla mu z kapsy saka kapesník a udělala, co po ní chtěl. „Nechtěl byste ještě jednou otestovat tu moji?“ zeptala se, protože na rozdíl od doktora Coltraina nevěřila, že by byla zcela bez šancí.

Lehce jí cvrnknul prstem do nosu. „Dnes večer ne,“ prohlásil pak. „Už je pozdě. Čas na návrat domů.“

„Budu řídit.“

„Ano,“ souhlasil s ní ochotně doktor Coltrain. „To je dobrý nápad.“

Nickie pocítila obrovskou úlevu. Byla moc ráda, že si na odvoz domů vybral ji, a ne Louisů. Doktor Coltrain totiž představoval toho nejlepšího muže, jakého ve svém dosavadním životě potkala, a nehodlala se ho vzdát bez boje. To by byla hloupá. Bohatí svobodní chirurgové nerostou jen tak na stromech u cesty.

Louise jela jako ve snu a cestu skoro nevnímala. Hlavu měla plnou jeho vášnivých polibků. Nechápala, jak ji takhle mohl líbat muž, který dosud tvrdil, že ji nenávidí. Toužil po jejích ústech tak moc, že za ní šel až k autu. Byl to nejkrásnější večer jejího života.

Měla by ale zůstat při zemi a smířit se s tím, že šlo pouze o náhodu, která se už se vší pravděpodobností nikdy nebude opakovat. Kdyby doktor Coltrain v průběhu večera nepil, vůbec by k tomu nedošlo. Možná se mu podaří do pondělka přesvědčit sám sebe, že se nic takového ve skutečnosti nestalo.

Ráda by dokázala totéž. Byla do něj zamilovaná ještě víc než předtím a on jí byl ještě vzdálenější než kdy jindy. A to se určitě ještě zhorší, protože ztratil hlavu a nebude si to chtít pohledem na ni připomínat.

Přes víkend se věnovala domácnosti a absolvovala značné množství pracovních telefonátů – více než obvykle, protože doktor Coltrain v nemocnici oznámil, že bude až do pondělka mimo město a že problémy za něj bude řešit doktorka Blakelyová.

Taky mi o tom mohl něco povědět předem, pomyslela si hořce Louise. Možná se mu s ní však po tom, co se stalo, nechtělo vůbec mluvit. Zřejmě se rozhodl zmizet a pokusit se na celou věc zapomenout.

Musela taky zajet do nemocnice a provést za oba vizitu. Všimla si přitom, že jí zaměstnanci věnují mnohem více pozornosti než obvykle. Zřejmě tomu bylo proto, napadlo ji, že si všichni moc dobře pamatovali způsob, jakým ji doktor Coltrain políbil. Možná si z toho vyvodili, že mezi nimi něco je.

„Tak jaké to bylo?“ zeptal se jí v neděli odpoledne s významným úsměvem Drew. „Doslechl jsem se, že jsem přišel o zajímavou podívanou na jeden nečekaný a přímo ďábelsky vypadající polibek.“

Louise se začervenala až po kořínky vlasů. „Tam padla spousta polibků.“

„Ale jen jeden prý stál opravdu za to. Údajně za tebou pak šel až na parkoviště a skoro se tam s tebou pomiloval.“ Významně se zachechtal.

„Kdo…“

„Nickie,“ odvětil stručně Drew a potvrdil tak její nejhorší obavy.

Louise vztekle zaskřípala zuby a pak si smutně povzdechla. „To jsem si mohla myslet.“

„Pravděpodobně vás tajně pozorovala,“ pokračoval dále Drew. „Ta holka po něm jednoznačně jede. Podle mě zřejmě došla k závěru, že když si o tom všichni budou povídat, Coltrain dá od tebe ruce pryč. A lidi mají moc rádi klepy, zvláště o doktorech, kteří se k sobě chovají, jako kdyby se nenáviděli.“

„Až se v pondělí vrátí do práce, čeká ho nemilé překvapení,“ zamumlala Louise hlasem plným beznaděje. „Můžu s tím něco dělat?“

„Obávám se, že ne.“

Oči se jí zúžily. „Něco možná přece.“

Prudce se otočila a vydala se najít Nickie. Našla ji v jednom nemocničním pokoji. Zůstala stát ve dveřích a zamračeně beze slova čekala, až mladá žena dokončí svou práci.

Nickie evidentně znejistěla. Nervózně Louisů po očku sledovala a když byla hotova, neochotně s ní vyšla na chodbu.

Louise si přitiskla k hrudi psací podložku s kartami pacientů. Tvářila se smrtelně vážně a z očí jí sršely jiskry.

„Dozvěděla jsem se, že se staráte o to, aby si zdejší zaměstnanci měli o čem povídat,“ pronesla tónem, který nevěstil nic dobrého. „Dám vám radu. Nechejte toho, dokud je čas.“

Nickie zrudla. „Nemyslela jsem to… To bylo z legrace!“ vyhrkla. „Jen jsem si dělala legraci.“

Louise ji sjela ledovým pohledem. „Mně z toho do smíchu není. A až se vrátí doktor Coltrain a dozví se, co se o nás povídá, taky mu nebude do smíchu. Můžete si být jista, moje milá, že se postarám o to, aby se dověděl, kdo za těmi řečmi stojí.“

„To by bylo podlé!“ vykřikla Nickie. „Nesmírně podlé! Já jsem do něho zamilovaná!“

„Ne, nejste,“ prohlásila Louise úsečně. „Kdybyste do něho byla zamilovaná, nikdy byste ho nedostala do tak nepříjemné situace.“

Nickie sepjala ruce. „Je mi to líto,“ vysoukala ze sebe a dlouze si povzdechla. „Opravdu toho z celého srdce lituji. Bylo to… z žárlivosti,“ přiznala a odvrátila hlavu, aby se nemusela své sokyni dívat do očí. „Vždyť mě by za normálních okolností nepolíbil ani na dobrou noc… Vás nenávidí, a přitom se s vámi takovým způsobem líbá.“

„Nezapomínejte na to, že toho předtím hodně vypil,“ pronesla Louise tiše. „Jen blázen by dělal závěry z polibku pod jmelím.“

„Asi máte pravdu,“ řekla Nickie, ale neznělo to moc přesvědčivě. „Omlouvám se. Nepovíte mu, že jsem to byla já?“ dodala znepokojeně. „Prosím. Začal by mě nenávidět. Mám ho tak ráda! Prosím…“

„Nepovím mu to,“ řekla po chvíli mlčení Louise. „Ale už žádné další klepy!“

„Ano, madam!“ vychrlila ze sebe Nickie a celá se rozzářila. Pak se na ni usmála, otočila se a odešla.

Louise zůstala ještě chvíli stát na místě a se zasmušilým výrazem ve tváři vzdalující se dívku pozorovala. Vypadala tak mladě a plná optimismu. Ona se naproti tomu cítila jako stoletá.

Přišlo pondělní ráno a s ním také nutnost odjet do práce a postavit se tváří v tvář určitě nazlobenému doktoru Coltrainovi. Co se týkalo odhadu jeho nálady, Louise se nemýlila. Její partner přisupěl jako lokomotiva s přetlakem páry, zastavil se ve dveřích její ordinace a upřel na ni mrazivý pohled.

„Co jsem provedla?“ zeptala se Louise, než mohl doktor Coltrain cokoli říct.

„Vy to nevíte?“

Zkřížila si ruce na prsou a opřela se o hranu stolní desky.

„Po nemocnici kolují hrozné řeči,“ pronesla tiše. „Máte snad na mysli tohle?“

„Pustila jste ty klepy do oběhu vy?“ obořil se na ni. Hlas se mu přitom chvěl zlostí.

„Samozřejmě,“ odvětila sarkasticky Louise. „Nemohla jsem se dočkat, až každému v nemocnici povím, že jste mě opřel o kapotu mého vlastního auta a přivedl mě k extázi přímo na parkovišti!“

Brenda, která se objevila ve dveřích, zůstala stát jako opařená. Chvíli čelila jejich mrazivým pohledům, pak se prudce obrátila a zmizela.

„Nemohla byste mluvit potichu?“ procedil přes zuby doktor Coltrain.

„Ráda, ale až mě přestanete takhle hloupě obviňovat!“ zasyčela.

Sjel ji pohledem, což mu Louise okamžitě a velmi ochotně vrátila.

„Byl jsem opilý!“

„Tak já mám mluvit potichu, zatímco vy tu budete takhle hulákat? Klidně to vykřičte do celého světa, ať to slyší všichni pacienti v čekárně. Uvidíme, jestli tam některý z nich zůstane!“

Doktor Coltrain zavřel dveře – vlastně je zabouchnul – a pak se o ně opřel. „Kdo ty povídačky pustil do světa?“ zeptal se naléhavě.

„To už je lepší,“ prohlásila Louise o něco klidnějším hlasem. „Člověk by se měl nejdříve ptát, než začne někoho obviňovat.“ Na okamžik se odmlčela. „Já to rozhodně nebyla. Nemám zájem o to být předmětem nějakých drbů.“

„Ani proto, abyste mě tak přiměla něco s tím udělat? Třeba požádat vás o ruku?“

„Bože!“ zaúpěla Louise a zalomila rukama. „Nechejte toho! Jsem po jídle.“

Sevřel čelisti. „Prosím?“

„Prosit byste měl!“ vmetla mu do tváře. „O odpuštění! To jste přece nemohl myslet vážně! Vzít si vás? To bych se raději přivázala řetězy ke stromu někde v bažinách plných aligátorů!“

Doktor Coltrain na to nic neřekl. Jen na ni mlčky hleděl a hlavou mu vířily myšlenky. Na nic kloudného, co by měl udělat, však nepřišel.

Na Louiseině stole se rozezvučel bzučák. Nahnula se nad něj a zmáčkla jeden knoflík.

„Ano?“

„Co mám dělat s pacienty?“ ozval se z reproduktoru Brendin hlas.

„Ach, pacienti… Jistě. Pošlete sem prvního, prosím. Doktor Coltrain už odchází.“

„Ano, odchází,“ prohlásil Coltrain, když 1 xmise ukončila hovor, „ale to neznamená, že je tenhle rozhovor u konce. Po pracovní době sc k němu vrátíme.“

„Po pracovní době?“ zeptala se nepřítomně.

„Ano. Nedělejte si ale iluze, že by se mohl /opakovat páteční večer,“ zavrčel doktor ( oltrain a ušklíbl se na ni. „Dneska totiž opilý nejsem.“

Sevřela čelisti a v očích se jí vztekle zablesklo. To už ale doktor Coltrain vyšel ze dveří.

Louise nevěděla, jak se jí podařilo vyšetřit všechny pacienty bez toho, že by na sobě dala znát, jak jí je a co se jí po celou dobu honí hlavou. Zlobila se na doktora Coltraina za nespravedlivé obvinění, které na její adresu vznesl. Byla naštvaná i na Brendu, že část jejich rozhovoru vyslechla. Celá nemocnice si teď určitě bude šuškat, že mezi nimi opravdu k něčemu došlo. To ale nebyla pravda!

Třebaže ji doktor Coltrain až neskutečným způsobem přitahoval, nedělala si žádné iluze. Bylo jí víc než jasné, že on k ní nic podobného necítí. No, fyzicky na něj možná trochu působí, ale po emocionální stránce se nic nezměnilo. Pořád ji z duše nenávidí. Pár polibků na tom nemohlo nic změnit!

Poslechla si pravidelný srdeční tepot pana Baileye, který se s její pomocí zotavoval ze zápalu plic, zkontrolovala, jak dýchá, a řekla mu, kdy se má zase ukázat. Pak zamířila ke dveřím vedoucím do její kanceláře.

„Co jsem to slyšel o vás a doktoru Coltrainovi?“ zeptal se jí s úsměvem pan Bailey, zatímco si zapínal flanelovou košili. „Prý jste se spolu na vánoční oslavě vášnivě líbali. Je nějaká šance, že se tu brzy budou rozdávat svatební koláče?“

Když po chvíli pan Bailey opouštěl ordinaci, řekl Brendě, že nechápe, proč doktorka Blakelyová znenadání tak vykřikla. Brenda pohotově odvětila, že možná někde v ordinaci uviděla myš.

Doktor Coltrain dostál svému slovu. Když skončila pracovní doba a Louise chtěla odejít, našla ho, jak na ni čeká u hlavního vchodu. Stál tak, aby nemohla nenápadně proklouznout.

Na sobě měl oblek v barvě námořnické modři a opíral se o stěnu. Vypadal v tom obleku skvěle a jeho postoj budil zdání absolutní bezstarostnosti. Od jeho rudých vlasů se odráželo světlo a oči měl snad ještě modřejší než kdykoli předtím. Upřel je na ni a sklouzl pohledem po jejím šedém kalhotovém kostýmu.

„Ta barva vám sluší,“ poznamenal, když Louise došla ke dveřím.

„Já o vaše lichotky nestojím,“ řekla chladně. „Jen mi povězte, co máte na srdci, prosím, a nechejte mě odejít domů.“

„Dobře.“ Zahleděl se na její ústa a pár vteřin na nich pohledem setrval. „Kdo s těmi klepy o nás začal?“ zeptal se poté.

Louise nervózně přejela prsty po kapsičce na osobní věci, kterou měla zavěšenou u pasu. „Slíbila jsem, že to neprozradím.“

„Nickie,“ odtušil doktor Coltrain, a když pak spatřil na Louiseině tváři překvapený výraz, pomalu pokýval hlavou. „Naše hodná a bezelstná Nickie.“

„Je mladá a zamilovaná.“

„Tak mladá zase není, aby nevěděla, co dělá,“ prohlásil a zamračil se.

Louise otevřela kapsičku, s níž si hrála, a sáhla do ní pro klíčky od auta. „Za pár dnů po nás ani pes neštěkne,“ prohlásila pak, její hlas ale nezněl příliš přesvědčivě. „Lidé si najdou nějaké nové téma.“

„Nic tak pikantního se nestalo od té doby, co se Teď Regan hnal jako blázen až do Victorie za Coreen Tarletonovou, aby jí tam navlékl snubní prsten a přivedl si ji domů jako manželku.“

„To se vůbec nedá srovnávat,“ pronesla rezolutně Louise. „Všichni přece vědí, co k sobě navzájem cítíme!“

„A co k sobě cítíme, Lou?“ zeptal se doktor Coltrain tiše a pozorně se jí zadíval do tváře.

„Jsme nepřátelé,“ odvětila Louise. „Skutečně?“

Následovalo nepříjemné ticho. Když už se pro Louisů stalo tíživým, doktor Coltrain svěsil ruce podél těla a významně se jí zahleděl do očí.

„Pojďte sem, Lou.“

Najednou se jí začalo nedostávat vzduchu. Nejraději by se kolem něho prosmýkla a utekla. Ale nemohla. V zajetí jeho pohledu se cítila jako přikovaná.

Zvedl ruku. „No tak se nebojte a pojďte sem,“ vyzval ji znovu a povzbudivě se usmál. „Já vás přece neukousnu,“ dodal.

„Jste střízlivý,“ poznamenala.

„Ano. Naprosto střízlivý,“ souhlasil s ní a v očích se mu zlověstně zablesklo. „Ukážu vám, jaké to je, když vím, co dělám.“

Na okamžik se jí zastavilo srdce a pak se rozeběhlo jako s větrem o závod.

Když se nepohnula, doktor Coltrain se krátce zasmál, odlepil se od zdi a zamířil k ní pomalými kroky, které jasně vypovídaly o jeho záměrech.

„To nesmíte,“ vychrlila ze sebe Louise vyděšeně a zvedla ruku.

Chytil ji za paži a sevřel ji tak pevně, že se nemohla skoro ani pohnout.

„Musím,“ prohlásil a sklouzl pohledem na její ústa. „Musím to zjistit.“

Louise neměla čas zeptat se ho, co musí zjistit, protože v následujícím okamžiku na svých ústech ucítila jeho rty a ocitla se v zajetí skoro zničující touhy. Nic podobného ještě nikdy v životě nepocítila. Zalapala po dechu, rozevřela rty a bez protestů ho nechala, aby ji k sobě přivinul. Vlastně se k němu sama přitiskla. Neuniklo jí přitom, že ho to vzrušilo.

Lekla se a se zpožděním se pokusila něco namítnout, doktor Coltrain ale zasténal a vsunul jí do úst jazyk. Pak ji uchopil ještě pevněji a nadzvedl ji.

Její počáteční úlek vystřídalo zděšení. Zděšení z nepřístojnosti toho, co dělají, i ze slastných pocitů, které začaly zaplavovat její tělo.

Louiseina reakce mu neunikla. Uvědomil si, že na té vánoční oslavě se zachovala stejně. Přestal ji líbat, zaklonil mírně hlavu a podíval se jí do očí.

„Nemůžete přece být panna,“ řekl. Znělo to spíše jako obvinění než jako prosté konstatování.

Kousla se do rtu a sklopila zrak. Cítila, jak jí červenají tváře.

„Proč ne?“

„Bože můj,“ zasténal doktor Coltrain. Postavil ji zpátky na zem a uchopil ji za paže. „Kolik vám je?“ zeptal se. „Třicet?“

„Osmadvacet,“ odvětila Louise rozechvělým hlasem a pokusila se uklidnit zrychlený dech. Upřela na něj své tmavě hnědé oči a odhodila si z tváře pramen vlasů. „Netvařte se tak šokované! Musíte přece dobře vědět, že na světě existují lidé se zásadami. Jste koneckonců doktor, tak byste to vědět měl!“

„Domníval jsem se, že panny se vyskytují už jen v pohádkách,“ pronesl zamračeně doktor Coltrain. „Zatraceně!“

Zvedla bradu. „Copak, pane doktore? Viděl jste snad ve mně možnost příjemného zpestření času mezi vyšetřeními dvou pacientů?“

Stiskl zuby. Vrazil si ruce do kapes kalhot, aby tak alespoň částečně zakryl své vzrušení, které – a tím si byl naprosto jist – hned tak nepomine, a ramenem rozrazil dveře. Celý víkend snil o tom, že si v pondělí po práci odveze doktorku Blakelyovou k sobě domů a dostane ji do postele. Chtěla z nemocnice odejít a on po ní toužil tak, že ho to připravovalo o rozum. Bál se, že když tu touhu neukojí, zblázní se.

Zdálo se to tak jednoduché. Chtěla ho. To věděl. Zdejší zaměstnanci o nich už stejně mluvili, tak proč by mělo na nějakých dalších šuškandách záležet? K prvnímu lednu už tu stejně nebude.

Teď se však vyskytla komplikace, se kterou předtím nepočítal. Už to nebyla žádná mladá dívka, přesto se intimním prožitkům bránila jako vyplašená školačka. Nepotřeboval se radit s odborníkem, aby zjistil, proč se tak chovala.

Když se zmínil o panenství, nemyslel to vážně. Jen si ji dobíral. Louise to ale vzala vážně a řekla mu pravdu, o kterou nestál.

Byla panna.

Jak ji má teď svádět? To přece nejde. Ale jak se má zbavit touhy, která ho už nějakou dobu tak mučila?

Zatímco se mu hlavou honily nepříjemné myšlenky, Louise v duchu klela. Dala mu najevo, jak moc ho chce, a to vědomí ji ničilo.

„K takové reakci by mě mohl přimět kterýkoli muž!“ vyhrkla na svou obranu. „Každý zkušený muž!“

Doktor Coltrain k ní pomalu otočil hlavu a dlouze se na ni zahleděl. Vytušil, co za jejími rozhořčenými slovy stojí. „To je v pořádku,“ pronesl skoro něžně. „Oba dva jsme přece dospělí lidé. Nemusíte si dělat starosti kvůli nějakému líbání.“

Louise zrudla ještě víc a zaťala pěsti. „Stejně odtud odejdu!“

„Já vím.“

„A nedovolím vám, abyste mě sváděl!“

Otočil se čelem k ní. „O nic takového se nehodlám pokoušet,“ oznámil jí se stoickým klidem. „Já panny totiž zásadně nesvádím.“

Louise se znovu kousla do rtu, ale neměla to dělat, protože na něm ucítila chuť jeho úst. Sklopila oči.

„Proč?“ zeptal se tiše.

„Nerozumím vám.“

„Ale rozumíte,“ pronesl s důrazem. „Proč?“ zopakoval pak svou otázku.

Nedokázala mu pohlédnout do očí. „Protože nechci skončit jako moje matka,“ odpověděla po delším váhání Louise ochraptělým hlasem.

Ze všech možných odpovědí tuhle očekával nejméně. „Jako vaše matka? Nechápu.“

Louise zavrtěla hlavou. „To chápat nemusíte. Je to příliš osobní. Vy a já jsme pouze obchodní partneři. Tak tomu bude do konce roku. Pak už vás nic z toho, co se mě jakkoli týká, nebude muset zajímat.“

Doktor Coltrain se nepohnul. Jen ji upřeně pozoroval. Vypadala tak zranitelně… Vlastně už zraněně. „Svěřit se občas pomůže.“

„Já se nikomu s ničím svěřovat nepotřebuji,“ řekla na to Louise vzdorně.

„Povězte mi, Lou, jak došlo k zlomení vašeho zápěstí,“ požádal ji.

Ztuhla.

„Ach, laik by si toho vůbec nevšiml, zahojilo se vám to opravdu pěkně. Mým oborem je ale chirurgie. Starou zlomeninu poznám. Navíc mi neunikly ty jizvy. Jsou sice nezřetelné, ale jsou tam. Jak k tomu došlo?“

Louise pocítila zvláštní slabost. Kdyby s někým chtěla mluvit o své minulosti, jeho by si k tomu určitě nevybrala. Jen by to posílilo mínění, které už si vytvořil o jejím otci.

Chytila se za zápěstí, jako by jeho zakrytím mohla popřít, že se jí s ním něco přihodilo. „To je… staré zranění,“ pronesla skoro nepřítomně.

„O jaký druh zranění šlo?“ naléhal dále doktor Coltrain. „Jak se to stalo?“

Nervózně se zasmála. „Nejsem váš pacient,“ řekla poté vzdorně.

Zamyšleně se na ni zadíval, a aniž by si to uvědomil, začal si v kapse pohrávat s mincemi. Měl nepříjemný pocit, že o ní vlastně vůbec nic neví. Třebaže se během roku mnohokrát dostali do sporu, nikdy spolu nehovořili o soukromých záležitostech. Mimo nemocnici spolu vlastně vůbec nemluvili a v nemocnici probírali jen pracovní záležitosti. Pomalu ji ale začínal vidět v jiném světle. Ta žena za sebou měla bolestnou minulost, tak bolestnou, že v ní byla uzavřena jako ve vězení. Zajímalo by ho, jestli někdy pocítila potřebu se z toho zajetí minulosti dostat ven. Stejně tak by ale rád věděl, proč ho to vůbec zajímá.

„Nechtěla byste si o tom promluvit s Drewem?“ zeptal se náhle.

Krátce zaváhala a pak zavrtěla hlavou. „Už jsem vám říkala, že na tom nezáleží.“

Doktor Coltrain vytáhl ruku z kapsy a jemně vzal její kdysi poraněné zápěstí do svých dlouhých prstů. Byl přitom připraven na Louiseino instinktivní ucuknutí. Když žádné nepřišlo, přistoupil blíž, přiložil si její ruku k hrudi a jemně ji přitlačil na látku své vesty.

„Neexistuje nic, co byste mi nemohla říct,“ pronesl vstřícným hlasem. „Nešířím klepy ani nevyzrazuji tajemství. Ať už byste mi pověděla cokoli, zůstalo by to mezi námi. Jestli si někdy budete chtít promluvit, budu pozorný posluchač.“

Louise si opět začala kousat spodní ret. Nikdy o tom nedokázala mluvit. Matka o všem věděla, svého manžela se ale zastávala. Chovala se, jako by si to Louise vymyslela, jako by se to nikdy nestalo. Nacházela omluvy pro jeho zálety, pro nezřízené pití, pro drogovou závislost, jeho brutalitu, sarkasmus… Dokázala mu – ve jménu lásky – odpustit úplně všechno. Její manželství se ale mezitím rozpadlo a poté se od ní odvrátila i její vlastní dcera. Jedna její přítelkyně to nazvala utkvělou láskou. Ano, byla to utkvělá slepá láska, v jejímž zajetí odmítala pochopit realitu. Možná by její tíhu neunesla.

„Moje matka byla emocionální ztroskotanec,“ pronesla nahlas svou myšlenku. „Milovala ho tak slepě, že na něm nedokázala najít jedinou chybu. Ať udělal cokoli, nikdy to nebylo špatně…“ Uvědomila si, kde je, a upřela na něj oči plné bolesti.

Kdo vám zlomil to zápěstí, Lou?“ zeptal se doktor Coltrain tichým, ale zároveň naléhavým hlasem.

Louise těžce polkla a pokusila se dát slovní podobu vzpomínkám, které ji tak dlouho pronásledovaly. „Tenkrát to hodně přehnal s pitím. Udeřil mou matku, a tak jsem se mu pokusila tu láhev vzít. Ohnal se s ní po mně a zlomil mi zápěstí.“ Zachvěla se, jako kdyby znovu pocítila bolest, která se tehdy dostavila. „A celou dobu, co mě pak ošetřovali, pořád dokola tvrdil, že jsem zakopla a proletěla skleněnou výplní dveří. Všichni mu to uvěřili, dokonce i moje matka. Řekla jsem jí, že to udělal on, prohlásila však, že lžu.“

„On? Kdo? Kdo vám to udělal?“

Smutně mu pohlédla do očí.

„Můj otec.“

ŠESTÁ KAPITOLA

Doktor Coltrain chvíli beze slova hleděl Louise do očí. To, co mu právě sdělila, ho ve skutečnosti vlastně moc nepřekvapilo. Znal přece jejího otce.

„Takže proto vám v pátek večer tak vadila ta whisky v mém dechu,“ poznamenal.

Louise odvrátila hlavu a přisvědčila.

„Byl to alkoholik a narkoman. Musel nechat chirurgie, protože málem zabil jednoho pacienta. Ale protože býval tak dobrý chirurg a měl obrovské a neocenitelné zkušenosti, nechali ho pracovat jako poradce. A vy určitě víte, že dobrým chirurgem opravdu býval,“ dodala chvějícím se hlasem. „Jako otec nestál za nic, ale chirurg byl znamenitý. Chtěla jsem dělat chirurgii, abych byla jako on.“ Otřásla se. „Stalo se to, když jsem byla v prvním ročníku. Ztratila jsem semestr, no a pak už bylo jasné, že operovat nikdy nebudu. Rozhodla jsem se proto přejít na všeobecnou medicínu a stát se praktickou lékařkou.“

„Jaká škoda,“ pronesl pomalu doktor Coltrain. Chápal nadšení pro chirurgii, protože ho sám sdílel. Svou práci měl víc než jen rád. On jí žil.

Louise se smutně usmála.

„A tak je ze mě praktická lékařka. Není to tak zlé. Je to užitečná práce. Dělat ji v Jacobsvillu se mi docela líbilo.“

„Mně se taky líbilo mít vás tady,“ přiznal trochu neochotně Coltrain. Pak si všiml výrazu její tváře a usmál se. „Jste překvapená? Už jste tady dost dlouhou dobu na to, abyste věděla, jak na mě někteří lidé – a není jich málo – reagují. Kdyby mi jeden z profesorů nepomohl získat stipendium, možná bych teď byl ve vězení. Měl jsem těžké dětství a neuznával jsem žádnou autoritu. Byl jsem neustále v konfliktu se zákonem.“

„Vy?“ zeptala se udiveně.

Doktor Coltrain přisvědčil. „Lidé nejsou vždy takoví, jací se zdají být, nemám pravdu?“ pokračoval dále. „Byl jsem divoký, nezkrotný. Ale měl jsem rád medicínu, měl jsem pro ni vlohy a měl jsem zároveň štěstí, že jsem potkal pár lidí, kteří mi byli ochotni pomoct. Věděla jste, že jsem se stal prvním členem naší rodiny, kterému se podařilo vybřednout z bídy?“

Louise zavrtěla hlavou. „O vaší rodině vůbec nic nevím,“ přiznala po pravdě. „Brala jsem to tak, že ptát se někoho na vaše soukromé záležitosti nemám právo.“

„Toho jsem si všiml,“ zabručel. „O soukromých věcech se nebavíte vůbec. Vy k sobě lidi moc nepouštíte, nemám pravdu?“

„Když si je pustíte moc blízko k tělu, mohou vás zranit,“ řekla smutně.

„Tuhle moudrost jste bezpochyby získala díky svému otci,“ podotkl.

Louise si zkřížila ruce na hrudi.

„Je mi zima,“ zašeptala. „Už bych chtěla odjet domů.“

Doktor Coltrain se jí pátravě zahleděl do tváře. „Pojeďte se mnou. Ke mně.“

Zaváhala. Bylo na ní vidět, že ji představa něčeho takového vylekala.

Ušklíbl se.

„Ale no tak. Na to zapomeňte. Měla byste už vědět, že nic takového vám ode mě nehrozí. Na seznamu mých potenciálních obětí nejste uvedena. Připravím chilli, upeču mexické kukuřičné placky a udělám kávu. Voňavou a tak silnou, že by probudila i mrtvého. Můžeme se potom spolu dívat na speciální vánoční program. Tak mě napadá – Máte ráda operu?“

Louise se rozzářily oči. „Jestli mám ráda operu? Ach, tu já přímo zbožňuji.“

Teď se zatvářil potěšené pro změnu doktor Coltrain. „Ale to je skvělé,“ zajásal. „Úžasné. Taky se nemůžete nabažit Pavarottiho?“

„A Dominga.“ Na tváři se jí najednou objevil znepokojený výraz. „Ale lidi budou říkat…“

„Už o nás mluví tak jak tak,“ skočil jí do řeči doktor Coltrain. „Komu na nich záleží? Oba jsem osaměle žijící dospělí lidé. Všem může být naprosto jedno, co spolu děláme.“

„To ano, jenže lidé berou lékaře, zvláště ty pracující ve veřejných nemocnicích, jinak. Copak jste neslyšel, co říkal pan Bailey?“

„Slyšel jsem jen to, jak jste vykřikla,“ zamumlal doktor Coltrain.

Louise si nejisté odkašlala. „No, to byla ta pověstná poslední kapka.“

Chytil ji za ruku – za tu pravou – sevřel jí dlaň a začal ji táhnout ven.

„Doktore Coltraine,“ zaprotestovala Louise a pokusila se mu vzepřít. Samozřejmě marně.

„Vy přece znáte mé křestní jméno,“ ohradil se, protože se mu nelíbilo, jak při jeho oslovování zarputile trvá na používání titulu a příjmení.

Louise se zatvářila rozpačitě.

„Ano.“

„Přátelé mi říkají Měděnko,“ řekl doktor Coltrain a s úsměvem si ukázal na vlasy.

„My ale nejsme přátelé,“ namítla Louise, které se jeho přezdívka zdála až příliš důvěrná.

„Podle mě by se z nás ale – třebaže s ročním zpožděním – mohli stát,“ prohlásil doktor Coltrain, zatímco ji vlekl ke svému autu.

„Můžu jet svým vozem.“

„Můj je pohodlnější,“ nenechal se zviklat doktor Coltrain. „Zavezu vás pak domů a ráno se pro vás cestou do práce zastavím. Máte auto zamčené?“

„Ano, ale…“

„Nehádejte se se mnou, Lou,“ umlčel ji doktor Coltrain kategoricky znějícím hlasem. „Jsem hodně unavený. Byl to dlouhý den a stejně se tu ještě budeme muset zastavit na vizitu.“

Budeme.

Nemohl tušit, jak ji bolí u srdce, když je jakýmkoli způsobem spojuje dohromady. Vždyť bude v Jacobsvillu už jen dva týdny! Prohlásil, že její písemnou rezignaci roztrhal, ona ale měla tolik zdravého rozumu, aby věděla, že stejně musí odejít. Nejen z nemocnice, ale i z města. Být mu i nadále nablízku by pro ni znamenalo hotová muka, navíc když by se k ní choval jen jako k přítelkyni. Stejně by s ním ani nic mít nemohla, tak co?

Zadíval se na její ztrápený obličej. „Přestaňte si konečně už dělat starosti. Slibuji, že vás nebudu svádět.“

„Já vím!“

„Tedy pokud si to vyloženě nebudete přát,“ dodal doktor Coltrain a vesele se na ni usmál. „Jsem lékař,“ pronesl poté šeptem, jako kdyby jí sděloval nějaké velké tajemství, které dosud znal jen on. „Vím, jak to zařídit, abyste pak nemusela nést žádné následky.“

„Vy… Jste hrozný!“

Vztekle od něj odstoupila, za což sklidila jeho upřímný smích.

„Ano, nebylo to ode mě hezké,“ přiznal doktor Coltrain, „ale moc rád se na vás dívám, když se vztekáte. Naštvaná jste naprosto úchvatná. Nemáte v sobě náhodou nějakou irskou krev?“

„Můj dědeček byl Ir,“ zamumlala a odstranila si z očí pramen vlasů. „A buďte tak laskav a přestaňte mi říkat takové věci!“

Otevřel pro ni dveře na straně spolujezdce a mile se na ni usmál. „No tak dobře. Už žádné další vtípky.“

Louise vklouzla na kožené sedadlo a nasála do plic vzduch prosycený vůní určitě drahého čalounění. Doktor Coltrain mezitím obešel auto, nasedl, nastartoval motor a zařadil rychlost.

Zatímco jeli na jeho ranč, seděla vedle něj v naprostém klidu a pohodě. Nemluvila, protože to příjemné ticho nechtěla porušit, jen sledovala, jak se okolní krajina v pomalu se vytrácejícím světle mění a jak na horizontu tmavnou siluety farem.

„Jste velmi tichá,“ poznamenal doktor Coltrain, když po čase zastavili před hezkým domem postaveným z vepřovicových cihel.

„Jsem šťastná,“ pronesla Louise bez přemýšlení, a myslela to vážně.

Její nečekané prohlášení doktora Coltraina udivilo, nic na to však neřekl. Jen na ni krátce pohlédl, vystoupil, pomohl jí z auta a pak spolu zamířili po dlážděném chodníku k zápraží. Bylo široké a vybavené několika závěsnými pohovkami a houpacími židlemi.

„Na jaře se tady musí nádherně vysedávat,“ řekla s upřímným obdivem Louise.

Překvapeně se na ni zadíval. „Abych se přiznal, nikdy jsem si nemyslel, že byste zrovna vy patřila k lidem, kteří rádi vysedávají na zápraží.“

„Nebo se procházejí v lese, projíždějí na koních či hrají baseball?“ doplnila ho Louise. „Tyhle věci mám totiž taky ráda. Dokonce moc ráda. Když jsem ještě žila v Austinu, měla jsem tam pár přátel a dobrých známých, kteří vlastnili v okolí města ranče. Neumím jen jezdit na koni, umím i střílet.“

Doktor Coltrain se usmál. Vždycky mu připadala jako typická městská žena. Nikdy se ale neobtěžoval tím, že by se ji pokusil poznat blíže. Jaký otec, taková dcera, myslel si vždycky. Jenže ona neměla s Fieldingem Blakelyem kromě příjmení nic společného.

Byla zcela mimořádná.

Odemkl dveře a otevřel je. Interiér domu byl plný nábytku ve španělském stylu, přičemž jeho tmavou barvu zjemňovaly béžové a krémové doplňky a šedobílé závěsy. Louise měla pocit, že se musí jednat o práci nějakého dobrého profesionálního dekoratéra.

„Jako dítě jsem sedával jen na krabicích od pomerančů a jedl z omlácených talířů,“ pronesl tiše a přejel prsty po bronzové sošce jezdci na mustangovi. „Tohle je mnohem lepší.“

Louise se zasmála. „O tom ani v nejmenším nepochybuji. Ale krabice od pomerančů a omlácené talíře nejsou tak špatné, když je člověk obklopen příjemnými lidmi. Já formálně zařízené jídelny a extravagantní obývací pokoje přímo nesnáším.“

Doktor Coltrain se zarazil. Nemůžou mít přece tolik společného!

„Jste samé překvapení. Nebo jste se nějakým záhadným způsobem dostala k mému životopisu, přečetla jste si ho a teď jen říkáte, co bych podle vás asi chtěl slyšet?“ pronesl podezíravým tónem.

V jejím obličeji se objevil nefalšovaný údiv. Chvíli mu pátravě hleděla do tváře.

„Byl to omyl,“ prohlásila pak kategoricky. „Myslím, že bych se měla vrá –“

Chytil ji za paži. „Lou, co se týká žen, neustále zaujímám obranný postoj,“ řekl. „Nikdy nevím…“

„Ano, rozumím,“ přerušila ho Louise a zamračila se. „Nemusíte to říkat.“

„Navíc dokážete, jak vidím, číst myšlenky,“ pronesl sarkasticky.

Louise od něj poodstoupila. Ano, vypadá to, že jeho myšlenky opravdu číst umím, pomyslela si. Vždycky totiž řekl přesně nebo skoro přesně to, co čekala.

Doktor Coltrain měl tentýž pocit.

„Vždycky mě přivádělo téměř k šílenství, když jste mi podala přesně ty složky, o které jsem vás právě chtěl požádat. Nikdy jsem to nepochopil.“

„Nebyl v tom žádný záměr, dělala jsem to bezděčně,“ řekla Louise bez přemýšlení.

„Já vím.“ Zamračil se a pohlédl jí do očí. „Nemáte někdy neodbytný pocit, Lou, že toho o sobě nějak moc víme? Známe věci, které bychom znát neměli, protože jsme si je nikdy neřekli.“

„Ne, neřekli,“ pronesla Louise a lehce se zachvěla, protože Coltrainův pohled jí pronikal jako rentgenové záření. „Neřekli jsme si je, protože o těch věcech spolu zásadně nemluvíme.“

Pomalu pokýval hlavou. „Já už ve štěstí nevěřím,“ pronesl hlasem, ze kterého zazníval smutek. „Byly doby, kdy jsem toho byl schopen, pak se ale objevil váš otec a všechny iluze mi vzal. Nedovolila mi dotknout se jí. S ním ale klidně vlezla do postele. A otěhotněla.“ Na okamžik se odmlčel.

Louise sklopila hlavu. Uměla si představit, jaké pocity tehdy asi zažíval. Muselo to být hrozné.

„Víte, Lou,“ pokračoval dále doktor Coltrain, „nejhorší na tom bylo asi to, že si mě i přesto chtěla vzít. Samozřejmě aniž by mi o tom románku cokoli řekla.“ Smutně si povzdechl. „Tehdy jsem přestal ženám důvěřovat. A vašeho otce jsem nenáviděl tak, že bych ho nejraději zabil. Když jste se tu potom objevila vy a já zjistil, kdo jste…“ Zakroutil hlavou, rozpřáhl ruce a nechal je pomalu klesnout. Bylo to gesto naprosté bezmoci. „Měl jsem na Drewa takový vztek, že mi nic neřekl, že jsem se musel hodně ovládat, abych mu jednu nevrazil.“

„Ale já o tom nic nevěděla,“ zašeptala Louise, která až do té chvíle netušila, že by se její zášť vůči mrtvému otci mohla ještě vystupňovat.

„To si uvědomuji,“ řekl doktor Coltrain a usmál se. „Když jsem se vzpamatoval z prvotního šoku, uvědomil jsem si, že jste pro nemocnici přínosem. Jednoznačným přínosem. Ať už jsem po vás chtěl cokoli, nikdy jste si nestěžovala na příliš dlouhou pracovní dobu nebo moc těžkou práci. A já toho, hlavně zpočátku, chtěl opravdu hodně.“

Na okamžik se odmlčel a při vzpomínce na tu dobu se mu na čele objevila vráska. „Domníval jsem se,“ pokračoval poté, „že vás tak přinutím odejít. Ale čím víc jsem toho po vás vyžadoval, tím víc jste poskytovala. Časem jsem si uvědomil, že vzít vás žádná chyba nebyla. Tím ale nechci říct,“ dodal, „že jsem vás začal mít rád.“

„To jste mi dal mnohokrát zcela jednoznačně najevo,“ zamumlala Louise.

„Jenže vy jste mi ty výpady nezůstala dlužná. Bránila jste se zuby nehty. Většina lidí to neumí. Zatnou zuby, naštvaní odejdou z práce a doma si pak neustále v duchu opakují slova, která mi předtím měli říct. Vy taková nejste. Jednoduše ze sebe vysypete, co máte na srdci. Jste zatraceně dobrý protivník, Lou,“ prohlásil a uznale pokýval hlavou. „Nedáte se.“

„Vždycky jsem si musela všechno vybojovat,“ řekla na to Louise. „Můj otec byl jako vy.“ Křečovitě se usmála a odvrátila hlavu.

„Za normálních okolností nepiju a taky jsem nikdy neuhodil ženu!“

„To jsem neměla na mysli,“ pronesla Louise rychle poněkud vstřícnějším hlasem. „Chtěla jsem říct, že jste trochu moc… energický a rozhodný. Vznášíte tvrdé požadavky a trváte na jejich splnění. Nikdy se nevzdáváte a neustupujete. Můj otec byl v tomto ohledu úplně stejný. Když byl přesvědčen, že má pravdu, byl se ochoten poprat třeba s celým světem. Jenže stejně se choval i v případech, kdy pravdu neměl. A pak se přidalo pití. V posledních letech pil opravdu hodně. Nedokázal připustit, že by měl nějaký problém, natož vážný. Stejně tak matka. Byla jeho… otrokyní,“ dodala hořce. „Když si to její pán a vládce přál, dokázala zavrhnout i vlastní dceru.“

„Copak vás nemilovala?“

„Kdo ví? Jeho v každém případě milovala víc. Natolik, že kvůli němu byla ochotna lhát. A víc než to. Dokonce i zemřít. To taky nakonec udělala.“ Znovu na něj pohlédla. „Nastoupila s ním do letadla, i když věděla, že není v takovém stavu, aby mohl pilotovat. Možná měla zlou předtuchu, že se zřítí, a chtěla zemřít s ním. Jsem si skoro jista, že by s ním letěla, i kdyby věděla, že havarovat chce. Tak moc ho milovala.“

„To zní, jako byste si nedokázala představit, že by někdo takhle mohl milovat vás,“ prohlásil zamyšleně doktor Coltrain.

„Ale dokážu,“ řekla po krátkém zaváhání Louise. „Dokážu si to představit docela dobře. Ale já nechci takovou lásku. Nechci být takhle milována a nechci nikoho takovým způsobem milovat.“

„A co tedy chcete?“ zeptal se naléhavě doktor Coltrain. „Žít v osamělosti?“

„Není život v osamělosti právě tím, co provází vás?“ opáčila Louise.

Pokrčil rameny. „Možná ano,“ prohlásil po několika vteřinách mlčení. Krátce na ni upřel své modré oči a pak opět odvrátil pohled. „Umíte vařit?“ zeptal se pak cestou do kuchyně. Ta byla – jako ostatní místnosti domu –velmi prostorná a obsahovala snad všechny technické vymoženosti, jaké si člověk uměl představit.

„Samozřejmě.“

Kategoričnost její odpovědi ho pobavila. „Jak dobře umíte chilli?“

„No…“

„S tím svým jsem už vyhrál řadu soutěží,“ pronesl samolibě. Sundal si sako, vestu a kravatu, rozepnul si dva horní knoflíčky na košili a pak se otočil ke sporáku. „Mohla byste aspoň připravit kávu.“

„Důvěřivá duše, že jo?“ zamumlala Louise, zvědavě se zadívala na složitě vypadající kávovar a pak se pustila do hledání kávy, odměrky a filtrů.

„Co se týče tohohle jídla, jsou pochybnosti o schopnostech ostatních kuchařů na místě. Navíc jsem si samozřejmě všiml, že kávu pijete skoro pořád, takže byste ji měla umět připravit.“

Louise se krátce zasmála. „Ale já ji mám ráda pořádně silnou.“

„Já taky. Udělejte zkrátka takovou, na jakou jste zvyklá,“ vyzval ji.

O pár minut později už spolu seděli u malého kuchyňského stolku a před sebou měli talíře s báječně vonícím jídlem. Nedalo se říct, že by Louise Coltrainovým vychloubačným slovům přímo nevěřila, to ne, ale když pak uchopila vidličku a ochutnala, musela uznat, že ani v nejmenším nepřeháněl. Nedokázala si vzpomenout, kdy naposledy jedla něco tak dobrého. „Je to výborné,“ připustila. Doktor Coltrain se spokojeně usmál. „S touhle specialitou jsem už získal dvě první místa na Jacobsvillské vařečce,“ prohlásil.

„To mě nepřekvapuje. A ty kukuřičné placky jsou taky vynikající.“

„Tajemství výroby dobrých tortill spočívá v použití litinové pánve,“ oznámil jí doktor Coltrain. „Právě proto jsou tak křehké.“

„Já doma žádné litinové nádobí nemám. Ale pánvičku si budu muset sehnat.“

Pohodlně se opřel a s šálkem kávy v jedné ruce se na ni pozorně zadíval. „Nevycházelo to jen ze mě,“ poznamenal pak náhle. „Co nevycházelo jen z vás?“

„Všechno to nepřátelství,“ odvětil doktor Coltrain a nejisté si odkašlal. „Byla jste stejně pichlavá a nedůtklivá jako já.“ Louise pomalu pokrčila rameny. „Ale to je přece normální instinktivní chování, že se odtahujeme od lidí, kteří nás nemají rádi, nemyslíte?“

„Asi ano,“ prohlásil, podíval se na hodinky a pak dopil kávu. „Nastrkám všechno do myčky a pak bychom se měli vydat do nemocnice. Jestli budeme dlouho otálet, tak ten vánoční koncert v televizi nestihneme.“

„To zase pojedeme vaším autem?“ zeptala se Louise znepokojeně. „Jak jinak?“

„To ale způsobí jen další řeči,“ řekla a smutně si povzdechla.

Doktor Coltrain se na ni usmál. „Ať si lidé říkají, co chtějí.“ Krátce zatleskal a vstal od stolu. „A teď to nádobí. Já ho opláchnu pod proudem vody a vy ho nastrkáte do myčky.“

Když Louise vložila do myčky poslední kus nádobí, doktor Coltrain myčku zapnul, oblékl si sako, dopnul si košili a uvázal si kravatu. „Tak pojďte,“ vyzval ji pak. „Však už s těmi řečmi něco uděláme.“

V nemocnici bylo plno lidí, přičemž mnohým z nich neuniklo, že doktor Coltrain a doktorka Blakelyová přijeli spolu. Louise se ale tvářila, že jejich zvědavé pohledy neregistruje. A když pak obcházela jednotlivé pacienty, prohlížela si jejich karty a vyptávala se jich, jak se cítí, snažila se myslet jen na svou práci a všechno ostatní hodit za hlavu.

Když přibližně po dvou hodinách skončila, doktora Coltraina nikde poblíž neviděla. Pohlédla přes okno na parkoviště, jeho vůz tam ale pořád stál. Napadlo ji, že by mohl být v odpočíváme pro lékaře, a vydala se tam. Když cestou po chodbě zahnula za roh, spatřila ho ve společnosti nádherné blondýnky v šatech, které by si – kdyby na ně měla – také ráda koupila.

Sotva ji doktor Coltrain spatřil, objevil se mu ve tváři neradostný výraz a s oběma rukama v kapsách se pomalu otočil jejím směrem.

Louise neuniklo, že neznámá žena ho oběma rukama svírá za jednu paži.

„To je moje partnerka,“ řekl doktor Coltrain, aniž by vyslovil její jméno. „Lou, to je Dana Lesterová, moje dlouholetá… přítelkyně.“

„Jeho bývalá snoubenka,“ opravila ho blondýnka medovým hlasem. „Jak ráda vás poznávám! Právě jsem ve zdejší nemocnici přijala místo vrchní sestry, takže se teď budeme často vídat.“

„Vy jste zdravotní sestra?“ zeptala se Louise, která ve svém hlase nedokázala skrýt překvapení.

„Ano, jsem diplomovaná zdravotní sestra,“ odvětila Dana Lesterová s neskrývanou hrdostí. „Dosud jsem pracovala v Houstonu, pak jsem si ale v novinách přečetla, že je to místo volné, požádala jsem o ně, no a dostala jsem ho! Je to úžasné, mít možnost vrátit se! Já jsem se tady totiž narodila, víte?“

„Ach, opravdu?“ zamumlala Louise.

„Drahoušku,“ obrátila se pak Dana Lesterová se sladkým úsměvem na doktora Coltraina, „neřekl jsi mi, jak se tvá partnerka jmenuje.“

„Blakelyová,“ vysoukal ze sebe. „Doktorka Louise Blakelyová.“

„Blakelyová?“ zopakovala po něm jeho bývalá snoubenka a zamyšleně na něj upřela své modré oči. „To jméno mi zní nějak povědomě…“ Pak najednou zbledla. „Ne,“ vyhrkla a několikrát zakroutila hlavou. „To by byla moc velká náhoda.“

„Můj otec,“ prohlásila Louise chladně a zamračila se na ni, „byl doktor Fielding Blakely. Něco mi říká, že jste ho znala.“

Danin obličej byl bílý jako křída. Zhluboka se nadechla a o krok ustoupila.

„Já… Už musím letět, drahoušku,“ vysoukala ze sebe. „Čeká mě spousta zařizování. Doufám, že si spolu co nevidět zajdeme na večeři.“

Louise už Dana neřekla nic. Vlastně to od ní ani nikdo nečekal. Jen se prudce obrátila a rychlými kroky zamířila pryč.

„Vy jste jí mé jméno říct nechtěl,“ poznamenala Louise, zatímco odcházející ženu probodávala očima.

Doktor Coltrain se zachmuřil. „Minulost by měl člověk nechat raději spát.“

„Vy jste věděl, že má to místo dostat?“ zeptala se podezíravým tónem.

Doktor Coltrain pokrčil rameny. „Věděl jsem, že to místo je volné, ale netušil jsem, že ho dostane právě ona. Kdyby správkyně nemocnice Selby Willsová neodešla do důchodu, určitě by Danu nepřijali.“

Louise zvedla nepřítomně ruku a chytila se za krk. „Je krásná,“ zamumlala.

„Nemyslela jste náhodou na to, že je taky blondýnka?“ zeptal se.

Pomalu k němu zvedla hlavu. „Stejně jako Jane Parkerová,“ prohlásila.

„Teď už Jane Burkeová,“ opravil ji. „Mně se blondýnky docela líbí.“

Tón jeho hlasu ji přiměl udělat další poznámku. „Někteří muži na ně mají slabost,“ zavrčela. „Nečekejte ale, že ji přivítám s otevřenou náručí. Jsem si naprosto jista, že moje matka kvůli ní trpěla. Otec si totiž v posledních letech – alespoň co se týkalo jeho záletů – dával čím dál menší pozor.“

„Stalo se to tak dávno,“ řekl doktor Coltrain tiše. „Když já můžu zapomenout na vašeho otce, vy byste mohla zapomenout na ni.“

„Myslíte?“ zeptala se Louise pochybovačně. Na skutky mrtvých se zapomínalo snáze než na to, co někdy provedli ti dosud živí.

„To, co se mezi nimi tenkrát stalo, se vás přece nijak netýkalo.“

Udiveně na něho pohlédla. Nechápala, jak si může myslet, že na ni situace v rodině nemohla mít žádný vliv. Vždyť s těmi lidmi žila! Byli to její rodiče!

„Podvedl s ní mou matku. Jak můžete tvrdit, že se mě to netýkalo?“

Vrazil si ruce do kapes a zatvářil se chladně. „Už máte všechno hotovo?“

„Ano, už jsem skončila,“ odvětila Louise. „Ráda bych teď ale odjela domů. Myslím, že ten televizní koncert si necháme na jindy.“

Doktor Coltrain na okamžik zaváhal. Z výrazu její tváře ale pochopil, že hádat se s ní teď by byla hloupost. Proto jen pokýval hlavou a doprovodil ji k autu.

„Děkuji vám za večeři,“ řekla mu Louise, když se ocitli u jejího vozu.

„Nemáte zač,“ prohlásil a přidržel jí úslužně dveře, aby mohla nasednout.

Když Louise nastartovala a vyjela z parkoviště, ještě chvíli tam nehybně stál a sledoval rychle se vzdalující koncová světla jejího vozu. Když se z nich staly dvě sotva patrné tečky a poté definitivně zmizela, povzdechl si a vydal se k vlastnímu autu.

Návrat Dany Lesterové do města provázela celá řada různých dohadů. V Jacobsville totiž ještě pořád žilo mnoho lidí, kteří si na ten skandál dobře pamatovali. Louise se snažila vůbec si toho nevšímat a v nemocnici se nové vrchní sestře pokud možno vyhýbala. Doktor Coltrain s ní v té době stěží prohodil jediné slovo.

Ještě štěstí, řekla si Louise, že odtud v lednu odcházím. Ta situace byla nepřirozená a navíc se stále zhoršovala. Nebyla si jista, jestli se jí Dana obává, nebo na ni jednoduše žárlí. Řeči o Louise a doktoru Coltrainovi neobstály v konfrontaci s povídačkami o návratu jeho bývalé snoubenky, takže Louise se už necítila jako pod drobnohledem. I když se snažila Dany si moc nevšímat, neuniklo jí, že se kolem doktora Coltraina neustále motá. Jednou nebo dvakrát mu taky zavolala do jeho kanceláře.

Byla to opravdu těžká doba a Louise nebylo lehko na duši. V práci se mohla chovat, jako že se nic nestalo, doma ale na ni tíživě doléhala samota, každou noc se neklidně převracela a k jídlu se musela nutit. Už si ani nedokázala vzpomenout, kdy naposledy vzala do ruky štětec nebo nějaký pastel, případně kdy si otevřela knihu. Jednou se o čtení pokusila, možná po hodině si ale uvědomila, že celou tu dobu zírá na stále stejný odstavec, a tak toho nechala.

Ten večer, který strávila ve společnosti svého většinou zamlklého obchodního partnera, se při trošce fantazie a dobré vůle dal považovat za začátek něčeho zvláštního. Danin nenadálý příjezd ale všechno zničil. Doktor Coltrain se k Louise obrátil zády a mluvil s ní jen tehdy, když to vyžadovala práce. Přizpůsobila se mu. Co jiného taky mohla dělat? Chudák Brenda a sekretářka v kanceláři si musely připadat jako někde na bojišti. Chodily kolem nich jako lidé, kteří se obávají, že neopatrným pohybem něco rozbijí. Doktor Coltrain se naštval ještě snadněji než kdykoli předtím, a když vybuchnul, Louise zareagovala se stejnou ohnivostí.

„Doslechla jsem se, že se Nickie a Dana málem popraly. Nemohly se údajně dohodnout, která z nich má doktoru Coltrainovi zanést nějakou složku,“ poznamenala Brenda o několik dnů později.

„Škoda, že tu nikde není skrytá kamera,“ prohlásila Louise a napila se kávy.

Brenda se zamračila.

„Myslela jsem si…“ Na okamžik se zarazila, protože se jednalo o ožehavé téma a ona si nebyla jista, jaká slova by měla použít. „No, vypadalo to, že spolu vy a doktor Coltrain už vycházíte mnohem líp.“

„To bylo jen dočasné příměří, nic víc,“ zamumlala Louise. „Na mém rozhodnutí v lednu odejít se nic nezměnilo, Brendo. Nezměnilo se vlastně vůbec nic. Jedinou novinku představuje návrat staré lásky pana doktora.“

„Byla hrozná,“ řekla Brenda a divoce zašermovala rukama. „Starší sestřičky mi toho o ní hodně prozradily. Věděla jste, že když se dověděly, že místo vrchní sestry dostane právě ona, tak nejméně dvě z nich pohrozily, že dají okamžitou výpověď?“ zeptala se. „Jedna sestřička, která s ní pracovala v Houstonu, tady má rodinu. No a ti lidé tvrdí, že kdyby neodešla sama, dostala by vyhazov. Vzdělání na tuhle práci sice má, na vedoucí funkci se ale nehodí. Nemá na všechny stejný metr. Brzy to tu o ní zjistí. A budou litovat.“

„To není můj problém.“

„Není?“ vyklouzlo z Brendy. „Po nemocnici se šušká, že její skutečný důvod, proč o tu práci požádala, spočíval v tom, že chtěla zjistit, jestli o ni doktor Coltrain náhodou ještě nemá zájem. Rozhlíží se po manželovi, a on je na jejím seznamu číslo jedna.“

„Šťastný to muž,“ pronesla Louise s úšklebkem. „Je velmi hezká.“

„Je to blonďatá tarantule,“ vyhrkla Brenda bez přemýšlení. „Zakousne se do něho a vysaje ho!“

„Už to není malý kluk, Brendo,“ napomenula ji Louise. „Dokáže se o sebe postarat.“

„Žádný muž nedokáže být imunní vůči krásné ženě, která mu dává najevo svůj bezmezný obdiv,“ svěřila se jí se svým názorem Brenda a zakroutila hlavou. „Věřte mi, že tohle nedopadne dobře.“

„Možná nedopadne, ale to já už tady nebudu,“ připomněla jí Louise. A poprvé tomu byla ráda. Ať se Nickie s Danou o doktora Coltraina klidně poperou a ať zvítězí ta lepší z nich. Alespoň že tu bitvu nebude muset sledovat. Vždycky věděla, že to není muž pro ni. Za stávající situace navíc může přijmout porážku bez ztráty tváře a zavčasu odtud zmizet.

Vrátila se zpátky k práci, během chůze po chodbě jí nicméně neuniklo, že z jedné vyšetřovny zaznívá přes dveře Coltrainův hluboký hlas. Bodlo ji u srdce a krátce zapřemítala, jak její život asi bude vypadat, až se tohle všechno stane jen ošklivou vzpomínkou a ona už jeho hlas nikdy neuslyší.

Když ji pak během dne vyhledal Drew a pozval ji na večeři, ani na vteřinu nezaváhala a jeho pozvání přijala. Doufala totiž, že alespoň na několik hodin přijde na jiné myšlenky a vyčistí si hlavu. Jenže restaurace, kterou Drew zvolil, měla dvě podstatné vady na kráse – doktora Coltraina a jeho bývalou snoubenku.

„Omlouvám se,“ řekl Drew a omluvně se na ni usmál. „Kdybych tušil, že tady budou, pozval bych tě na večeři do nějakého jiného podniku.“

„Ach, to mi nevadí,“ ujistila ho Louise nepříliš přesvědčivě znějícím hlasem. „V nemocnici je spolu stejně musím vídat každý den.“

„No, vídat…“ zamumlal Drew. „Občas na ně narazit samozřejmě musíš, ale moc často k tomu podle mě nedochází. Mám totiž takový dojem, že se ti oba snaží vyhýbat.“

„Netuším proč, ale je tomu tak,“ řekla Louise a povzdechla si. „Když se Dany potřebuji na něco zeptat, nikdy není poblíž, a doktor Coltrain se mnou mluví jen o zdravotním stavu pacientů. Jsem ráda, že odtud odcházím, Drewe. A promiň, že něco takového říkám, ale lituji toho, že jsem do zdejší nemocnice vůbec nastoupila.“

Drewovi se na tváři mihnul smutný úsměv. „Je mi moc líto, že jsem tě do něčeho takového zatáhl. Takhle jsem to neplánoval. Ani v nejmenším.“

„A jak sis to vlastně představoval?“ zeptala se Louise a upřeně na něj pohlédla.

Drew zvedl sklenici s minerálkou a napil se. „No, doufal jsem, že Měděnka v tobě najde něco, co dosud marně hledal. Jsi skvělá, Lou. Výjimečná. Stejně jako on. Tedy alespoň v některých ohledech. Měl jsem pocit, že jste pro sebe stvoření.“

„My dva že jsme pro sebe jako stvoření?“ zeptala se Louise a krátce se zasmála. „Jsme jako den a noc,“ prohlásila poté a pokusila se nemyslet na to, co mají společného. „Navíc se spolu nedokážeme normálně bavit déle než pět minut. Pak po sobě vždycky začneme štěkat.“

„To mi neuniklo.“ Po těch slovech se Drew rozhlédl po restauraci a zatvářil se kysele. „Ach, bože, další komplikace!“

Podívala se stejným směrem jako on a vyvalila oči. Spatřila totiž Nickii. Na sobě měla přiléhavé šaty s výstřihem sahajícím skoro až k pupku, za ruku držela studenta medicíny, jenž byl v nemocnici na praxi, a táhla ho ke stolu, který sousedil se stolem doktora Coltraina a jeho společnice.

„Tohle nedopadne dobře,“ poznamenala chmurně znějícím hlasem Louise, když si všimla, jak se v Coltrainových modrých očích zlobně zalesklo. „Nebude se mu to líbit. A jestli si ta naivní holka myslí, že se bude snažit zabránit scéně na veřejnosti, tak se zatraceně mýlí. Buďto vybuchne sám, nebo se sebere, jednoduše vypadne a nechá ty dvě, ať si třeba vydrápou oči.“

Doktor Coltrain zvolil druhou variantu. Beze slova odešel a nechal udivenou Danu u jednoho stolu a šokovanou Nickii u druhého.

Drew tiše hvízdl a překvapeně se zahleděl na Louisů. „Znáš ho líp, než jsem tušil.“

„Jo, znám ho,“ prohlásila Louise a pokrčila rameny. „Řekl mi, že mu dokážu číst myšlenky. Možná to – alespoň do určité míry – opravdu umím.“

Drew se zamračil. „Uvědomuješ si, jak je takové myšlenkové spojení vzácné?“

Louise znovu pokrčila rameny. „Tak moc vzácné zase není. Mám pocit, že on zase umí číst moje myšlenky. Asi by mi ho nemělo být líto, ale je. No jen se nad tím zamysli – muset utéct z restaurace před dvěma ženami!“

Drewovi se mihlo hlavou, že jeho kolega neutekl před dvěma ženami, ale před třemi. Dobře si všiml, že doktor Coltrain vrhal na Louisů nenápadné pohledy už od chvíle, kdy spolu on a Louise vešli do restaurace. Louise z těch tří žen ale byla jediná, která mu nestydatě nenadbíhala a nesnažila se ho za každou cenu ulovit.

„A hele, támhle je, náš Měděnka, ještě neodešel a platí účet,“ oznámil Drew Louise. „Teď mává rukou na Danu, aby se k němu připojila. Ještě štěstí, že už dojedli moučník, nemyslíš? Chudák Nickie. Na tenhle okamžik jen tak nezapomene.“

„Říkala jsem jí, že na to jde příliš zhurta,“ poznamenala Louise. „To není dobrá taktika. Je ještě moc mladá. Asi zatím nepřišla na to, že když žena nějakého muže příliš houževnatě uhání, může ho to ve skutečnosti od ní naopak zahnat.“

„Některé ženy,“ prohlásil Drew významně, „muže neuhánějí nikdy.“

Zvedla k němu oči a z výrazu jeho tváře si uvědomila, že si ji dobírá. „Jsi prevít, Drewe,“ řekla a zasmála se. „Prevít, ale sladký.“

Drew se krátce zachechtal. „Jo, moje žena mi to říkala poměrně často.“ Na okamžik se odmlčel. „Co budeš dělat?“ zeptal se pak.

„Já?“ Nechápavě na něj pohlédla. „Jak to myslíš? Co budu dělat v jakém ohledu?“

„Co budeš dělat ohledně Měděnky,“ upřesnil svoji otázku Drew.

„Nic,“ odvětila stručně Louise a ušklíbla se.

„Hned po vánočních svátcích naházím věci do kufru a vyrazím do Austinu.“

Drew uchopil svůj šálek s kávou a pomalu pokýval hlavou. „Něco ti povím, Lou,“ pronesl poté tiše. „Mám takový dojem, že ty tohle město už nikdy neopustíš.“

SEDMÁ KAPITOLA

V sobotu ráno Louisů vzbudilo hlasité bušení na domovní dveře. Odhodila přikrývku, vysoukala se z postele, natáhla na sebe růžový saténový župan a napůl ještě v říši snů se vydala otevřít.

Když zjistila, kdo ji to vzbudil, překvapením jí poklesla brada. Za dveřmi totiž stál doktor Coltrain. Na sobě měl džínsy, kotníkové sportovní boty, vybledlou bavlněnou košili, krátký kabát s vlněnou podšívkou a v ruce držel notně omšelý šedý stetson.

„Někde v okolí se snad natáčí televizní seriál Kovboj s lékařskou brašnou“?“ zeptala se, když se jí podařilo aspoň trochu se vzpamatovat z ohromení.

„Velmi vtipné, jen co je pravda,“ řekl na to doktor Coltrain, ale tvář mu zůstala vážná. „Musím s vámi o něčem mluvit.“

Stále jako v mátohách otevřela dveře dokořán. „Tak pojďte dál,“ vyzvala ho. „Udělám kávu.“ Po těch slovech zívla, otočila se a šouravým krokem zamířila do kuchyně. Chvíli uvažovala o tom, že by se měla převléknout, pak si ale řekla, že je dostatečně zahalená a že on je navíc doktor. Kromě toho jej neúnavně pronásledovaly dvě ženy, takže určitě neměl náladu koukat se po třetí.

„Kávu přichystám já,“ ozval se za jejími zády doktor Coltrain. „Vy byste mohla udělat nějaké toasty. Tedy pokud souhlasíte.“

„Chcete je jen tak suché?“ zeptala se Louise, aniž by se otočila.

„To nechám na vás.“

Pokývala hlavou, vytáhla z ledničky máslo a pomazánku se skořicovou příchutí a když se kuchyní začala šířit opojná vůně kávy, měla už toasty přichystané.

Doktor Coltrain seděl v rohu kuchyně, nohy měl pohodlně natažené před sebe, týlem se opíral o stěnu a se zájmem pozoroval, jak se Louise pohybuje po místnosti. Zdálo se, že mu není ani trochu do smíchu.

Louise neuniklo, jak má svalnaté nohy. Dosud ho vídala jen v obleku nebo chirurgickém oděvu, což bylo oblečení, které toho skrývalo mnohem víc než těsné džínsy. Byl svalnatý, ale nebylo to svalstvo přehnané, nabyté v posilovně jen tak pro obdiv. A v té staré košili rozepnuté u krku a s mírně rozcuchanými vlasy vypadal mnohem uvolněněji než kdykoli předtím.

Nemohla se zbavit dojmu, že tohle je jeho pravá tvář, že oblékat se formálně kvůli práci ho ani v nejmenším nebaví. Bylo to jako nahlédnutí do jeho tajného soukromého života a Louise byla ráda, že takovou možnost před svým odjezdem dostala.

„Tak si poslužte,“ řekla, položila na stůl tácek s toasty, podala mu malý talířek a nalila do ručně malovaných šálků kávu.

„Ten vánoční koncert byl dobrý,“ poznamenal po chvíli doktor Coltrain.

„Opravdu?“ zamumlala Louise bez zájmu. „Já šla rovnou do postele.“

V kuchyni se opět rozhostilo ticho.

„S Daniným přijetím do nemocnice jsem neměl nic společného,“ ozval se Coltrain, když už to ticho nemohl vydržet. „Věřte mi.“

„Do toho mi nic není.“

„Ano, já vím,“ vysoukal ze sebe doktor Coltrain a těžce si povzdechl. Potom se napil kávy a zakousl se do toastu, třebaže na jídlo vlastně neměl chuť. „Nickie a Dana mi začínají přerůstat přes hlavu.“

„Netuším, proč by vás mělo iritovat, že spolu dvě krásné ženy soupeří o vaši pozornost,“ poznamenala Louise věcným tónem.

Zvedl hlavu a dlouze se na ni zadíval. „Cítím se jako hřebec měsíce.“

Louise se hlasitě rozesmála. „Promiňte,“ řekla, když se pak zase uklidnila. „Nic směšného na tom samozřejmě není. Mě jen rozesmál způsob, jakým jste to podal.“

Zamračil se a znovu se napil kávy. „Nesnažil jsem se být vtipný.“

„Já vím. Musí to pro vás být těžké. Zvlášť při vizitách, když se jim nemůžete vyhnout.“

Pokýval hlavou.

„Počítám, že v tomto ohledu máte taky určité problémy.“

„Dá se to tak říct,“ souhlasila s ním Louise. V duchu ale dodala, že mnohem větší problémy má v tomto ohledu s ním. „Když Nickii nebo Danu kvůli něčemu potřebuji,“ pronesla poté nahlas, „nikdy ani jednu z nich nemůžu najít.

Jako by se bály, že se při kontaktu se mnou nakazí nějakou nebezpečnou nemocí.“

„Uvědomujete si, že to tak nemůže pokračovat?“ zeptal se doktor Coltrain.

„Samozřejmě že si to uvědomuji,“ ujistila ho Louise. „Ale jsem si jista, že až odtud v lednu odejdu, všechno se zase urovná.“

„Co tím myslíte, až odejdete? Jak by váš odjezd mohl něco urovnat? Navíc jsme se přece už dohodli na tom, že tady zůstanete.“

„Na ničem jsme se nedohodli,“ opáčila Louise. „Dala jsem vám svou písemnou rezignaci. Jestli jste ji opravdu roztrhal, jak jste mi tvrdil, je to váš problém. Já ji považuji za platnou.“

Sklonil hlavu a zamyšleně se zadíval na svůj šálek. „Netušil jsem, že to myslíte vážně.“

„Máte prazvláštní paměť, doktore Coltraine,“ řekla Louise. „Pamatujete si jen to, co chcete. „Já si z toho rozhovoru, který jste měl o mně s Drewem, pamatuji každé slovo, a vy jste na to už zapomněl?“

Doktoru Coltrainovi ztvrdly rysy. „Ale já přece nevěděl, že nás posloucháte.“

„A proto by mělo být všechno v pořádku?“ zeptala se Louise s úšklebkem.

„Měl jsem tenkrát špatný den,“ řekl na to doktor Coltrain a prohrábl si rukou vlasy. „Jen chvíli předtím jsem u jednoho dítěte, které by za normálních okolností měla čekat ještě dlouhá léta bezstarostného života, diagnostikoval leukémii. A taky jsem dostal dopis od otce, že potřebuje peníze…“

Překvapeně na něho pohlédla. „Nevěděla jsem, že vaši rodiče ještě žijí.“

„Matka zemřela před deseti lety,“ řekl na to doktor Coltrain. „Otec žije v Tucsonu. Je ošetřovatel koní. Koně jsou však nejenom jeho láskou, ale i prokletím. Rád si totiž zasází. No a když mu to párkrát po sobě nevyjde, zadluží se a pak chce, abych mu pomohl.“ Odmlčel se a smutně si povzdechl.

„To vás zná, jenom když potřebuje peníze?“ zeptala se dojatě.

„Bohužel. Jsem pro něj jen prostředek pomoci z nouze. Nikdy tomu nebylo jinak.“ Pomalu zvedl hlavu a upřel na ni oči. „Kdo mě – podle vás – dostal jako kluka na scestí? Kdo mě nutil krást? Jako mladistvý jsem se nemohl dostat do vězení. Ne, tady jsme se chovali slušně,“ dodal pak, jako by vytušil, na co se ho chce zeptat. „Vždycky jsme jezdili do Houstonu. Otec vytipoval nějaký dům a mě ho pak poslal vykrást.“

Louise zalapala po dechu. „Měli ho poslat do vězení!“ vykřikla pobouřeně.

„Taky ho do vězení poslali,“ prohlásil doktor Coltrain. „Přibližně po roce ho pustili na podmínku. No a já? Když mi bylo třináct, jedna rodina si mě vzala do pěstounské péče. Začal jsem sekat dobrotu a s tátou se už neviděl. On, jak se zdá, se taky poučil. Dlouho se ke mně nehlásil, když se mi pak ale začalo dařit, najednou si na mě vzpomněl. Když mu teče do bot, bez jakýchkoli výčitek svědomí se na mě obrátí.“

Bože, v jakém prostředí to musel vyrůstat, blesklo Louise hlavou. Jeho dětství se nemohlo příliš lišit od toho jejího. „Jaká škoda, že si nemůžeme sami vybrat rodiče,“ poznamenala s povzdechem.

„Amen,“ zamumlal doktor Coltrain a znovu se opřel o zeď. „Měl jsem tenkrát zkrátka mizernou náladu, no a Drewův telefonát byl poslední kapkou. Hrozně mě totiž štvalo, že mu projevujete přízeň, zatímco před mými, i těmi sebelehčími doteky uhýbáte, jako bych měl mor.“

Nenapadlo ji, že si toho mohl všimnout. Byla to pořádná ironie – reagovala tak, protože ji nesmírně přitahoval, a on si její reakci vykládal jako projev zášti.

Sklopila oči. „Když jsem s vámi začala pracovat, řekl jste mi, že náš vztah bude mít pracovní charakter.“

„Ano. To ale přece nemohlo představovat důvod, abyste se ke mně automaticky chovala jako k malomocnému,“ namítl doktor Coltrain.

Bylo to zvláštní, ale nezdálo se, že by mu to ještě stále vadilo. Usmál se totiž a v jeho modrých očích se objevily drobné jiskry.

„Kdybych tušil, že náš hovor posloucháte,“ pokračoval dále, „něco takového bych neřekl ani za nic na světě, Lou. Když jste se pak rozhodla ukončit naši spolupráci, málem jsem se propadl hanbou.“

„Domnívala jsem se, že vám tím udělám radost,“ řekla na to Louise, zatímco si nepřítomně pohrávala se svými nehty. „Vlastně jsem o tom byla přesvědčena.“

Její slova ho potěšila. Věděl totiž, co k němu cítí. Už nějakou dobu měl určité podezření, avšak až do okamžiku, kdy ji políbil, mu chyběla jistota. Nechtěl ji nechat odjet dřív, než zjistí, co přesně cítí on k ní. Jak by jí ale mohl v odjezdu zabránit?

Zatímco ji zamyšleně pozoroval, napadla ho jedna bláznivá myšlenka. Chvíli si s ní v duchu pohrával a pak našel odvahu vyslovit ji nahlas.

„Kdybychom se my dva rozhodli zasnoubit, Dana a Nickie by to musely vzdát.“

Ta slova ji zasáhla jako blesk z čistého nebe. Překvapeně na něho vytřeštila oči a pak odvrátila hlavu.

Byl krásný prosincový den. Slunce si pomalu razilo cestu modrou oblohou, pohrávalo si s ozdobami zavěšenými v oknech a několik jeho paprsků si našlo cestu dokonce i ke skleněným vánočním ozdobám na stromečku. Louise na tu hru světel upírala oči, jako by doufala, že spatří světelné znamení, které by jí potvrdilo, že se jí to všechno jen nezdá. Protože jí se to určitě zdálo. Všechno to citové trápení se na ní podepsalo a ona teď měla halucinace.

„Slyšela jste mě?“ zeptal se doktor Coltrain, když dlouho nereagovala.

Louise ucítila, jak jí rudnou tváře. „To nebyl zrovna povedený vtip, pane kolego,“ prohlásila a obrátila se k němu zády.

Doktor Coltrain vyskočil na nohy a než stihla udělat druhý krok, chytil ji rukama za pás. Sevřel ji a pak ji zvolna otočil čelem k sobě.

Popadla ho za ruce a pokusila se vyprostit nebylo jí to však nic platné. Držel ji tak pevně že se cítila jako ve svěrací kazajce.

„Nebylo by lepší přestat konečně chodit kolem horké kaše?“ zeptal se bez okolků doktor Coltrain. „Jste do mě zamilovaná, Lou. Snažil jsem se předstírat, že si to neuvědomuji, ale j to pravda. Navíc oba dva moc dobře víme, že t je skutečný důvod, proč chcete z naší nemocni ce odejít.“

Louise hlasitě zalapala po dechu. V sevření jeho horkých prstů a dlaní nedokázala vymyslet žádnou kloudnou odpověď, která by jí umožnila zachovat si tvář.

„Jen klid,“ řekl co možná nejklidnějším hlasem. „Ignorováním problému se ten problém nevyřeší.“

„Já… Netušila jsem, že jste to poznal,“ zašeptala s vypětím všech sil. Veškeré její sebevědomí teď leželo v troskách u jeho nohou.

Ještě zesílil své sevření a přitáhl si ji blíž. „Nedělejte si zbytečné starosti, Lou. My to zvládneme. Nějak si s tím už poradíme.“

„Vy žádný problém řešit nemusíte,“ pronesla zastřeným hlasem. „Za pár dnů odtud…“

Než mohla Louise větu doříct, umlčel ji polibkem. Chvíli se – jak čekal – bránila, on se ale nenechal odradit. Pomalu a velmi něžněji líbal, až nakonec začala ochabovat a její odhodlání se rozpustilo jako kostka ledu v horkém pouštním písku.

Přitiskl ji k sobě a okamžitě se dostavilo vzrušení. Tlumeně zasténal a začal ji líbat náruživěji.

Louise s námahou polkla a vjela prsty do studených plamenů jeho vlasů. Sevřela je, jako by se jich chtěla přidržet, aby ji ten nápor touhy nesrazil k zemi.

Líbal ji jako tehdy na večírku Nickii. Mezi jejich těly nebyl ani kousek volného prostoru. Když do jejích úst pronikl jazykem, neodtáhla se. Přijala ten intimní kontakt bez protestu, jen se lehce zachvěla, když jejím ztuhlým tělem projela další vlna žáru. Něco takového ještě nikdy nezažila. Jako by se najednou celý svět kamsi vytratil. Jen matně si uvědomovala jeho horkou dlaň na svých bedrech a pár zbylých mozkových buněk se jí snažilo přesvědčit, aby něco řekla.

Jenže se nezmohla ani na slovo. Dokázala jen opětovat jeho polibky.

Louise se nezmohla na žádný protest ani v okamžiku, kdy jí vjel rukou pod župan a jeho nedočkavá dlaň si našla cestu k jejím ňadrům.

Ucítil, jak se jí divoce rozběhlo srdce. Tiše zasténal a prodral se i pod tenkou látku její noční košilky. Něžně překryl jedno její ňadro dlaní a když ucítil, jak jí tuhne bradavka, přejel po ní pomalu palcem.

Znovu se zachvěla.

Vzal ten krásný hrbolek mezi palec a ukazováček a zkusil jeho tuhost.

Z úst se jí vydral zvuk připomínající nářek raněného zvířete.

Zřejmě ještě nikdy nic podobného nezažila, pomyslel si doktor Coltrain omámeně. On by jí ale mohl dát mnohem víc, poskytnout jí potěšení, o kterém se jí dosud nezdálo ani v těch nejdivočejších snech.

Přestal se věnovat jejím ústům a sjel rty níž –nejprve přes krk ke klíční kosti a pak až do míst, která do té doby zaměstnávala jeho prsty.

Když na bradavce ucítila jeho horké rty a pak i jazyk, zalapala po dechu a celá se napnula, jako by se chtěla pokusit vyprostit, pak jí ale tělem projelo mohutné zachvění a poddala se mu.

Veškerá tuhost, kterou až do té chvíle cítil v jejích svalech, byla rázem pryč. Ta změna byla tak náhlá a prudká, že kdyby ji druhou rukou neobjímal, snad by se svezla k zemi. Poté jako ve snu zvedla ruce a on na krku ucítil její chvějící se prsty, které ho od ní neodtlačovaly, ale právě naopak.

Zaplavil ho tak slastný pocit, že zasténal, přiměl se přestat ji líbat a narovnal se.

Obličej měl skoro rudý, těžce lapal po dechu a mírně přivřené oči mu pokrýval lesklý mlžný závoj. Bez hnutí mu do těch modrých hlubin hleděla a nedokázala ze sebe vypravit ani slovo.

Ani on z ní nedokázal spustit oči. Několik dlouhých vteřin se jí díval do tváře a pak se zahleděl na její živůtek. Rozhrnul látku do stran a upřel pohled na malá pevná ňadra, která měl možnost před chvílí ochutnat. Vypadala jako růžová poupátka.

Znovu po nich lehce přejel prsty a pak se jí zadíval do očí. Zdály se být mnohem tmavší než obvykle.

„Mohl bych se s tebou pomilovat přímo tady na kuchyňském stole,“ pronesl tichým hlubokým hlasem, „a ty mi říkáš, že za dva týdny odjedeš?“

Několikrát rychle po sobě zamrkala. Bylo to… neskutečné. Vždyť se ji pokusil svést! Ještě pořád se dotýkal jejích ňader. Díval se na ně…

Vyděšeně zalapala po dechu a odskočila od něho. Pak popadla rozevřené okraje županu a noční košile a zahalila se. Pohled, který mu poté věnovala, by za určitých okolností snad dokázal i zabít.

Doktor Coltrain zůstal na místě, jen se opřel zády o kuchyňskou linku a dal si nohu přes nohu.

Když to udělal, všimla si Louise vybouleniny na jeho kalhotách.

Skutečnost, že je vzrušený, si předtím samozřejmě uvědomovala, ale až teď se o tom mohla přesvědčit na vlastní oči.

Začervenala se a odvrátila hlavu.

Co to udělala?

A co dovolila udělat jemu?

„Vypadáš rozhořčeně,“ prohlásil doktor Coltrain a usmál se na ni. „Ale líbí se mi, když se při mém pohledu takhle červenáš.“

„Mohl byste, prosím, odejít?“ požádala ho Louise přiškrceným hlasem.

„Ne, myslím, že ne,“ odvětil a na tváři se mu znovu objevil úsměv. „A teď se obleč. Vezmi si džínsy a pevné boty. Chci tě vzít na projížďku na koních.“

„Já s vámi nikam jet nechci!“ zavrčela Louise a bojovně vysunula bradu.

„Já vím. Chtěla bys zůstat tady a jít se mnou do postele,“ prohlásil doktor Coltrain vážně znějícím hlasem. „Nenapadá mě nic, co bych chtěl udělat víc, ale už jsem osedlal koně. Cekají na nás ve stáji.“

Přitáhla si župan ještě těsněji k tělu, když to ale udělala, ošila se a ve tváři se jí na zlomek vteřiny objevil bolestný výraz.

„Bolí tě prsa?“ zeptal se lítostivě. „Omlouvám se. Ztratil jsem poněkud hlavu.“

Zčervenala ještě víc a kousla se do rtu. Její vlastní tělo ji zradilo a ona nevěděla, jak by na tu zradu měla zareagovat.

„Doktore Coltraine…“

„Měděnko,“ opravil ji. „Nebo mi říkej Jebe, jestli chceš,“ dodal, olízl si rty a znovu ji přeletěl pohledem. „A teď už se opravdu raději oblékni, Lou. Ještě pořád mám rozpálenou krev a špatně se mi dýchá. Vzrušení muži někdy bývají nevyzpytatelní.“

Louise s obtížemi polkla a o krok ustoupila. „Mám nějakou práci…“

„Tak se rozhodni,“ přerušil ji. „Buď projížďka na koních, nebo…“

Louise na nic nečekala, prudce se otočila a odběhla do ložnice. Nedokázala uvěřit tomu, co se právě stalo, a že ten zatracený chlap řekl něco v tom smyslu, že by se snad spolu mohli zasnoubit. Asi se jí něco stalo s hlavou. Ano, muselo se jednat o přechodné pominutí smyslů. Tak moc myslela na odchod z nemocnice a tak moc se toho okamžiku děsila, že si začala představovat věci, které se ve skutečnosti nestaly a odehrávaly se pouze v její hlavě. To všechno musela být prostě halucinace.

Než se Louise umyla, oblékla, učesala se a stáhla si vlasy do copu, doktor Coltrain uklidil použité nádobí. Když si poté natáhla bundu ze surové kůže a vrátila se do kuchyně, byl už s úklidem dávno hotov a netrpělivě přecházel po místnosti.

Jakmile ji spatřil, zastavil se a usmál se na ni. „Vypadáš jako pravá honačka.“

Louise se po tom předchozím milostném incidentu cítila poněkud nejisté a rozpačitě, byla ale zřejmě sama. Doktor Coltrain se totiž tvářil, jako kdyby se nic zvláštního nestalo. Asi by se měla chovat stejně, napadlo ji a s nemalou námahou mu úsměv vrátila.

„Díky,“ zamumlala. „To označení si ale zřejmě nezasloužím. Na koni jsem neseděla už pěkně dlouho. Třeba z něho po chvilce spadnu.“

„Neboj se. Dám na tebe pozor.“

Po těch slovech doktor Coltrain otevřel dveře, vyšel s ní ven a počkal, až zamkne a klíč od domu schová – jak jinak – pod rohožku. Poté jí pomohl nastoupit do svého auta a odvezl ji k sobě na ranč.

I když stromy už dávno přišly o listí, vypadaly nádherně. Hrdě se tyčily k modré obloze a jejich větve připomínaly ruce s roztaženými prsty. Nažloutlá tráva pod kopyty koní tiše šustila a pomalé rytmické pohupování koňského hřbetu mělo uklidňující účinek. Tedy zcela opačný účinek než její společník.

Až příliš citelně si uvědomovala jeho přítomnost po svém boku. Byl tak vysoký a urostlý a kůň pod ním mu dodával na mužnosti i eleganci.

„Užíváš si to?“ zeptal se nenucené.

„Ach, ano,“ připustila Louise. „Už jsem si takhle nevyjela, ani nepamatuju.“

„To já jsem v sedle mnohem častěji, než by mi bylo milé,“ řekl na to doktor Coltrain. „Alespoň někdy mám ten pocit. Není to velký ranč, ale chovám na něm asi padesát kusů dobytka. Naštěstí mi pomáhá jeden manželský pár. Jinak bych to nestíhal.“

„Proč chováte dobytek?“

„Proč chováš dobytek,“ opravil ji Coltrain s lehkým důrazem na slovesu.

„Dobře,“ zamumlala a povzdechla si. „Tak proč tedy chováš dobytek?“

„Vlastně ani nevím. Myslím, že to byl vždycky můj sen. Už od dětství. Můj děda měl jednu starou krávu. Choval ji kvůli mlíku. Zkoušel jsem na ní jezdit.“ Krátce se zasmál. „Dost často jsem skončil na zemi.“

Na tváři se jí objevil úsměv. „A co tvoje babička?“ zeptala se.

„Byla vynikající kuchařka,“ odvětil a na tváři se mu objevil blažený výraz. „Pekla koláče, které byly pojmem v celém okresu. Když se z mého otce stal gauner, zlomilo jí to srdce, stejně jako dědečkovi. Myslím, že to pro ně bylo o to horší, že dostal do potíží i mě.“ Zakroutil hlavou. „Když nějaké dítě začne krást nebo jinak sužovat své okolí, všichni to vždycky svádějí na výchovu a rodinné prostředí. Ale mí prarodiče byli hodní a laskaví lidé. Byli jen… chudobní. Hodně lidí na tom bylo – vlastně ještě pořád je – stejně.“

Louise si už dávno všimla, že doktor Coltrain má slabost na pacienty z chudých rodin. Věnoval jim velkou část svého volného času, vystupoval jako jejich poradce a když potřebovali nějakou pomoc, dokonce jim zařizoval kontakt s odpovídajícími státními úřady a institucemi. Když se přiblížily Vánoce, byl první, kdo slíbil finanční příspěvek místním charitativním organizacím, a také přispěl na několik oficiálních akcí, při nichž se měly rozdat dárky dětem, které by za normálních okolností nic nedostaly. Byl to dobrý člověk a ona ho obdivovala.

„Chtěl bys mít někdy děti?“ zeptala se ho.

„Rád bych měl rodinu,“ řekl doktor Coltrain a pohlédl na ni. „A co ty?“

Ušklíbla se. „Nevím. Mateřství a medicína, tyhle dvě věci by asi v mém případě nešly moc dohromady. Vím, že spousta lidí to dokáže, ale mně to připadá jako vyrážení klínu klínem. Děti potřebují soustavnou pozornost a péči. Velké množství sociálních problémů podle mého názoru způsobují rodiče, kteří si vzhledem ke své pracovní vytíženosti nedokáží na své děti najít dostatek času. A každodenní pečovatelská služba, ta stojí hromadu peněz. Proč není zadarmo?“ zeptala se podrážděně. „Nemělo by se za ni platit. Když ženy musí chodit do práce, měly by se jejich firmy o pečovatelskou službu postarat. Vím o některých nemocnicích a společnostech, které to pro své zaměstnankyně dělají. Proč to nemůžou dělat všechny velké společnosti?“ zeptala se rozohněné.

„To je dobrá otázka,“ řekl doktor Coltrain a zamyšleně pokýval hlavou. „Pracujícím rodičům by to určitě značně ulehčilo situaci.“

„Nicméně kdybych měla děti, stejně bych s nimi chtěla nějakou dobu zůstat doma,“ pokračovala dále Louise. „A nejsem si jista, jestli bych mohla na tak dlouho pověsit bílý plášť na hřebík.“

Doktor Coltrain se naklonil do strany, chytil uzdu jejího koně a zastavil ho. Pak se se svým koněm vytočil tak, aby si s Louisou hleděli do očí.

„To ale není ten pravý důvod,“ řekl tichým hlasem. „Svěř se mi. Co je za tím?“

Louise si nervózně poposedla v sedle. „Nelíbilo se mi být dítě,“ zamumlala. „Všechno jsem nenáviděla – svého otce, matku a vlastně i svůj život.“

Udiveně zvedl obočí. „Myslíš si, že by mě nějaké dítě mohlo nenávidět?“

Louise se rozesmála. „Děláš si legraci? Děti tě milují. Tvoje jediná chyba spočívá v tom, že neděláš tak hezké stehy jako já.“

Její smích byl tak nakažlivý, že se rozesmál i on.

„Prozradím ti něco,“ řekla Louise, když se zase uklidnila. „Tajemství mého úspěchu spočívá v tom, že každé dítě potom ode mě dostane žvýkačku.“

Doktor Coltrain udiveně hvízdl. „Aha. Takže vyměníš pár v klidu udělaných stehů za několik zubních kazů. To od tebe není hezké.“

„To ne! Dávám jim zásadně žvýkačky bez cukru,“ namítla Louise.

Hřejivě se na ni usmál. „No proto.“

Pobídl koně a zamířil mírně se svažující pastvinou k místu, kde se několik set yardů od jeho domu nacházela velká bíle natřená hospodářská budova. Cestou se pustil do vysvětlování, jak to vypadá s jeho rančem a co všechno tu vylepšil.

„Netoužím po nejnovějších výdobytcích techniky, jako mnozí jiní rančeři, navíc můj ranč není moc velký,“ řekl a rozhlédl se kolem sebe. „Ale hodně jsem se tady za ty roky nadřel a jsem docela hrdý na to, čeho jsem dosáhl. Mám například plemenného býka, o kterém se občas zmíní i velké časopisy pro chovatele dobytka.“

„Hm, tak to klobouk dolů,“ zabručela uznale Louise. „Ukážeš mi ho?“

„Ty bys ho skutečně chtěla vidět?“ zeptal se doktor Coltrain a nedůvěřivě se na ni zadíval.

„Ptáš se, jako bys byl překvapený. Já mám zvířata ráda. Před lety jsem se dlouho rozhodovala, jestli se mám stát lékařkou, nebo veterinářkou.“

„Co nakonec rozhodlo?“

„To vážně nevím,“ odvětila. „Nikdy jsem ale té volby nelitovala.“

Doktor Coltrain seskočil z koně na zem a počkal, až sesedne i Louise. Pak oba koně přivázal k ohradě a zavedl ji do hospodářské budovy, jejíž součástí byl – jak brzy zjistila – i chlév.

Uvnitř bylo překvapivě čisto. Cestu pro dobytek tvořila dlažba z tmavě šedého kamene a jednotlivá stání byla prostorná, přičemž každé z nich bylo opatřeno železnými vraty a uvnitř leželo na hromadách čerstvé voňavé seno. Krávy měly čistou a lesklou srst, byly dobře krmeny a býk, o kterém doktor Coltrain mluvil, vypadal na pohled vskutku impozantně.

„Páni, ten je vážně úžasný,“ řekla obdivné Louise, když se zastavili u býkova stání. Bylo to obrovské zvíře, hnědočervené a zřejmě i docela mírumilovné, protože ochotně vyšlo doktoru Coltrainovi vstříc a nechalo se od něj podrbat na hlavě.

„Jak se máš, starý brachu?“ zeptal se býka. „Měl jsi dost kukuřice?“

„Není to náhodou plemeno Santa Getrudius?“ zeptala se nečekaně Louise.

Doktor Coltrain se zarazil a jeho ruka na býkově hlavě znehybněla.

„Jak jsi to poznala?“

Louise pokrčila rameny. „Jedním z mých pacientů je i Teď Regan,“ odvětila. „Vzal si jednou s sebou do čekárny nějaký časopis pro chovatele dobytka a nechal ho tam ležet na židli. Ze zvědavosti jsem si ten časopis prolistovala a barva tohohle zvířete mně tenkrát padla do oka. Bylo to totiž zrovna v době, kdy jsem přemýšlela o koupi nového kabátu.“ Na okamžik se odmlčela. „V okolí Jacobsvillu žije poměrně dost chovatelů. Neuškodí vědět aspoň něco málo o jejich práci.“

„Musím před tebou smeknout,“ pronesl doktor Coltrain a uznale pokýval hlavou. „Přiznávám, že jsi na mě udělala dojem.“

„Vážně?“ zeptala se s úsměvem. „Tak to je poprvé. Mělo by se to někam zapsat.“

Krátce se zachechtal a opřel se jednou nohou o spodní okraj vrat. „Ne, není to poprvé. Udělala jsi na mě dojem hned první týden po nástupu do nemocnice. Přirostla jsi mi k srdci.“

„Cože?“

Zvedl ruku k jejím vlasům a pomalu si navinul jeden pramen na prst.

„Nevěděl jsem, že toho máme tolik společného. Je to zvláštní, nemyslíš? Za poslední dva týdny jsem toho o tobě zjistil mnohem víc než za celý rok dohromady.“

„Pro mě to platí taky.“

Louise mu sklouzla pohledem na hruď a mlčky se zadívala na vybledlou látku košile kryjící tvrdé svaly. Líbilo se jí, jak stál, jak chodil, jak si dával klobouk trochu na stranu, takže mu krempa zakrývala jedno oko. Při tom pohledu si vzpomněla na pocit, který ji zaplavil v jeho horké náruči, a zachvěla se. Najednou jí byla zima a nutně potřebovala zahřát.

Fascinovalo ho, jak se změnil výraz její tváře, jak z ní najednou začala vyzařovat touha.

Louise sebou lehce trhla, pak se zhluboka nadechla a chabě se na něho usmála.

Doktor Coltrain se zachmuřil a aniž by věděl proč, napřáhl k ní ruku.

Louise jeho vybídnutí bez váhání přijala. Přistoupila k němu, objala ho oběma pažemi kolem těla a přitiskla mu dlaně na záda. Pak zavřela oči, spočinula tváří na jeho hrudi a zaposlouchala se do uklidňujícího tlukotu jeho srdce.

Byl překvapen, ale jen do určité míry. Držet ji v náruči mu připadalo tak přirozené. Přitiskl ji k sobě, ale jinak než předtím, zcela neerotickým způsobem, a zatímco ji hladil po vlasech, pozoroval mohutného býka, jak ve svém stání žvýká kukuřici.

„Příští týden už jsou Vánoce,“ zašeptal pak zastřeným hlasem.

„Ano, já vím,“ řekla po chvíli mlčení Louise. „Co obvykle na Vánoce děláš? Navštívíš přátele, nebo si někoho pozveš k sobě domů?“

Doktor Coltrain se krátce zasmál. „Než se Jane provdala, trávíval jsem Vánoce s ní,“ pronesl potom tiše. Zaregistroval přitom, jak Louise poněkud ztuhla. „Minulý rok jsem si přichystal nějaké jídlo, dal si nohy na stůl a celý den jsem strávil u televize. Koukal jsem se na staré filmy. V lednici jsem měl sedmičku vína, ale ani jsem ji neotevřel.“

Louise zůstala dlouho – možná skoro minutu – zticha. Navzdory tomu, co se o doktoru Coltrainovi a Jane Parkerové doslechla, si nemyslela, že si ti dva byli až tak blízcí. Vypadalo to však, že byli. Při tom pomyšlení jí nebylo zrovna lehko.

Doktor Coltrain ale na minulé či předminulé Vánoce nemyslel. Myslel na ty nadcházející.

„Kde si dáme štědrovečerní večeři a kdo ji připraví?“ zeptal se, zatímco se prsty probíral jejími vlasy.

Jeho otázka ji zaskočila. Nečekala, že by s ní chtěl strávit Vánoce. Něco takového nemohla odmítnout, ani ze zraněné pýchy.

„Povečeříme u mě,“ odvětila nakonec.

Když jí tu otázku pokládal, snažil se nedat na sobě najevo, jak moc si přeje dostat právě takovou odpověď a jak moc se bojí odmítnutí. Spadl mu proto kámen ze srdce. To žuchnutí muselo být slyšet na míle daleko.

„Pomůžu ti s vařením.“

Usmála se na něj. „Bude to prima, nejíst zase jednou na Vánoce sama.“

„Postarám se o to, aby ten den neměl ani jeden z nás službu,“ slíbil jí doktor Coltrain. Sjel jí rukou po zádech níž a přitiskl ji k sobě.

Zažíval zvláštní, dosud neznámý pocit, spříznění, které nepoznal ani s Jane Parkerovou. Pomalu si začínal uvědomovat, že i kdyby si ji Todd Burke nevzal, stejně by s ní opravdový vážný vztah mít nemohl.

To vědomí ho přinutilo k zamyšlení. Žena, kterou držel v náruči, pro něj hodně znamenala. Nejen teď, ale už dřív. Jen si to až do chvíle, kdy ji poprvé políbil, nebyl schopen uvědomit. Dlouze si povzdechl a přiložil si tvář k jejím vlasům. Bylo to jako návrat domů. Celý svůj život hledal něco, co mu neustále unikalo. Nikdy předtím se tomu neocitl blíže.

Louise dlouze vydechla a pevně ho objala kolem pasu. Obličejem se opírala o zeď tvořenou jeho svalnatou hrudí a na břichu cítila přezku jeho opasku. Přesto se jí zdál být ještě moc daleko. Zaujala takovou polohu, aby se dotýkaly i jejich nohy.

Doktor Coltrain na nic nečekal a posunul si nohu, kterou se opíral o vrata býkova stání, tak, aby styčná plocha jejich těl byla co největší a ten dotek co možná nejpříjemnější. Okamžitě se ale dostavil tak silný nápor touhy, že zatajil dech.

„Omlouvám se,“ zamumlala Louise a pokusila se od něj odtáhnout.

On ji ale nepustil. „Nemůžu proti tomu vůbec nic dělat,“ zašeptal s ústy u jejího spánku. Necítil přitom ale žádné rozpaky. Vlastně ho skutečnost, že na ni takovým způsobem fyzicky reagoval, potěšila. „Ale neboj se, neznamená to pro tebe žádnou hrozbu.“

„Nechtěla bych, aby ses kvůli mně cítil nepříjemně,“ zamumlala Louise.

Nepříjemně? Bože, o čem to ta ženská mluví? Nechápal, jak by si mohla myslet, že by v něm jakýkoli kontakt s jejím tělem mohl vzbudit pocit, který by se dal zařadit mezi ty nepříjemné.

TJsta se mu roztáhla do úsměvu.

„Tak bych to rozhodně nenazval,“ prohlásil, pomalu sklonil hlavu a něžně ji políbil na čelo. „Uvolni se,“ zašeptal poté. „Vím stejně dobře jako ty, že milování v kravíně by bylo značně… ehm… nehygienické.“

Louise se rozesmála. „Ano, ale tenhle kravín je docela čistý.“

„Ne dostatečně,“ zamumlal doktor Coltrain. „Navíc,“ dodal potom, „co se týče milostného života, zažíval jsem teď dlouhé období sucha. Nejsem na milostné hrátky náležitě vybaven.“

Louise zvedla hlavu a stydlivě se mu zadívala do očí. „Dlouhé období sucha? S polonahou Nickie kroužící neustále mlsně kolem tebe?“

Čekala, že na její slova zareaguje smíchem, ale nestalo se tak. Místo toho zvedl ruku a s vážnou tváří jí přejel prstem po nose.

„Mě nějaké románky nezajímají. Ve svém soukromém životě se chovám velmi diskrétně. Ve městě žije jedna vdova, kterou nechci jmenovat. Jsme velmi dobří přátelé. Vzájemně jsme si poskytovali něco, co nám chybělo a co jsme nechtěli řešit všem na očích. Předloni se však znovu provdala. Od té doby se soustředím jen na svou práci a tenhle ranč. A konec, tečka.“

Louise byla jeho přiznáním značně překvapena. „Ty to… ehm… můžeš dělat bez lásky?“ neodpustila si otázku.

„Měl jsem ji moc rád,“ řekl na vysvětlenou doktor Coltrain. „A ona měla moc ráda mě. Nemuseli jsme do sebe být zamilovaní.“

Neklidně se ošila.

„U tebe by to bez lásky nešlo, nemám pravdu, Lou?“ zeptal se. „Ani šílená touha by tě k tomu nepřiměla.“ Dotkl se ukazováčkem jejích rtů. „Jenže my dva představujeme výbušnou kombinaci. A ty mě navíc miluješ.“

Opřela se mu čelem o klíční kost.

„Ano,“ připustila. „Nebudu to popírat. Miluji tě. Ale ne tak moc, abych se mohla stát tvou milenkou.“

„Já vím.“

„Pak je to beznadějné.“

Smutně se usmál. „Skutečně? Pokud se nepletu, zmínil jsem se o tom, že bychom se mohli zasnoubit.“

Louise se lehce zamračila. „Být zasnoubená není totéž jako být vdaná.“

Chytil ji dvěma prsty za bradu a přinutil ji zvednout hlavu. „Jistě. Ale necháš mě domluvit? Zasnoubit se můžeme hned a snoubenci můžeme být do konce roku. Pak bych mohl mít trochu času na líbánky. Co bys řekla svatbě například na Nový rok?“

OSMÁ KAPITOLA

„Řekl jsi svatba? To jako naše?“ zeptala se jedním dechem Louise.

Zahleděl se jí do očí – krásných, ale zároveň utrápených a v této chvíli i nevěřícných. „Tobě nedělá pomyšlení na sex ani z poloviny tak velké starosti jako představa svatby, nemýlím se?“ zeptal se, ale na její odpověď nečekal. „Svatba znamená závazek, odevzdání se, a to ty chápeš jako uvěznění.“

Louise se ušklíbla. „Manželství mých rodičů bylo opravdu hrozné. Příšerné. Nechci na tom být jednou stejně jako moje máma.“

„Rozumím,“ pronesl doktor Coltrain tichým hlasem a pohladil ji po tváři. „Jenže já nejsem jako tvůj otec. Nepiju. No,“ na okamžik se zarazil a zatvářil se rozpačitě, „jednou jsem se napil, ale měl jsem k tomu dobrý důvod. Dovolila jsi Drewovi, aby tě chytil za ruku, zatímco když jsem se tě někdy pokusil dotknout já, pokaždé jsi ucukla.“

„To byl ten důvod?“ zeptala se udiveně.

„Ano, to byl ten důvod.“

„Bože, to se mi snad jen zdá!“ zvolala a nevěřícně zakroutila hlavou.

„Bohužel ne,“ zamumlal Coltrain a povzde –

chl si. „Ale stačilo. Vraťme se k našemu tématu. Za dva týdny tady máme Vánoce. Strávíme je spolu a pak si o tom znovu promluvíme, ano?“

Louise krátce zaváhala. Nevěděla, jestli má poslechnout hlas svého srdce, nebo dát raději přednost rozumu. „Dobře,“ odvětila nakonec.

Sklonil hlavu a něžně ji políbil. Když se ale k němu přitiskla, o krok ustoupil.

„Nic takového,“ prohlásil doktor Coltrain s úsměvem. „Než našim žlázám dovolíme vstoupit do hry, měli bychom se lépe poznat.“

„Žlázám!“

„Vy nic nevíte o žlázách, paní doktorko?“ zeptal se a výhružně se pohnul jejím směrem. „V tom případě vám jejich funkci musím vysvětlit.“

„Myslím, že nějakou představu mám,“ vykřikla se smíchem. „Zůstaň, kde jsi, ty chlípníku!“

I on se rozesmál. Pak ji chytil za ruku, propletl své prsty s jejími a zamířil s ní zpátky ke koním.

Manželství ho nikdy předtím tak nezajímalo, dokonce ani v dobách, kdy trávil každou volnou chvíli s Jane Parkerovou. Občas mu taková myšlenka kmitla hlavou, nebylo to však nic vážného. Když ale před chvílí držel v náruči Louisů, zoufale po manželství s ní zatoužil. A třebaže ho neodolatelně přitahovala, jeho touha oženit se s ní nevycházela z touhy fyzické. Nebo pouze z touhy fyzické.

Uvědomoval si však, že ať už ho jakkoli miluje, bude na ni muset jít pomalu a opatrně, protože na základě svých zkušeností z dětství a dospívání nepovažovala manželství za to nejlepší, co by ji v životě mohlo potkat. Nepochyboval o tom, že jejich manželství se nebude soužití jejích rodičů ani v nejmenším podobat, musel ji o tom ale nejprve přesvědčit.

Když se na druhý den ráno sešli v nemocnici, narazili během chvilky na Danu, která se už doktora Coltraina nemohla dočkat.

Tentokrát byl ale Coltrain připraven. Než se na Danu přátelsky usmál, uchopil Louisů za ruku.

„Dobré jitro,“ pozdravil ji pak.

Dana se zatvářila překvapeně. „Dobré jitro,“ odvětila váhavě s pohledem upřeným na jejich ruce.

„Lou a já jsme se včera zasnoubili,“ oznámil poté šokované vrchní sestře.

Dana zbledla. Několikrát zalapala po dechu a pak se pokusila usmát.

„Ach, opravdu?“ zamumlala. „No, v tom případě bych vám asi měla poblahopřát!“ Na chvíli se odmlčela a pak se zasmála. „A já si dělala naděje, že bychom snad mohli oživit naši společnou minulost.“

„Minulost je mrtvá a dávno pohřbená,“ prohlásil úsečně znějícím hlasem doktor Coltrain a zamračil se. „Nemám zájem cokoli oživovat.“

Dana se strojeně usmála. „Chápu,“ vysoukala ze sebe a poté se zahleděla na Louiseinu levou ruku. „Docela nečekané rozhodnutí, nemám pravdu? Ať se dívám, jak se dívám, nevidím žádný prsten.“

Louise sebou trhla, jako by se chtěla pokusit vyprostit, doktor Coltrain ji ale nepustil.

„Až se Lou rozhodne, jaký prsten chce, tak jí ho koupím,“ řekl pomalu. „A teď už bych se měl pustit do práce, drahoušku,“ obrátil se k Louise. „Až skončíš, počkej na mě, prosím tě, v odpočíváme.“ Pak jí krátce stiskl ruku a zamířil pryč.

„Počkám,“ řekla Louise, sladce se usmála na Danu a vydala se chodbou na opačnou stranu.

Dana na okamžik zaváhala a pak Louisů několika rychlými kroky dohnala. „Jen doufám, že se vám povede líp než mně,“ zamumlala. „Dlouhé roky byl zamilovaný do Jane Parkerové. Požádal mě o ruku, protože mě chtěl, ale i kdybych si ho tenkrát vzala, stejně bych si nedělala žádné iluze, že bych s ní mohla soupeřit,“ prohlásila s hořkostí v hlase. „Váš otec o mě projevil zájem, a já se s ním hloupě zapletla, protože jsem doufala, že tak Coltraina přinutím žárlit.“ Povzdechla si. „Byla to jednoznačně ta největší pitomost, jakou jsem mohla udělat!“

„Slyšela jsem o tom,“ řekla na to Louise a upřela na Danu spalující pohled.

„Asi ano,“ pronesla tiše Dana a povzdechla si. „Divila bych se, kdybyste o tom nevěděla. Začal mě kvůli tomu nenávidět. A má sloní paměť. Když mu člověk udělá něco špatného, nikdy na to nezapomene.“ Upřela na Louisů poněkud vstřícnější pohled. „Vaše nebohá matka mě taky musela nenávidět. Stejně jako váš otec. Byl vzteky bez sebe, že jsem byla tak neopatrná a že jsem ho připravila o možnost zůstat tady. V Austinu se mu pak ale nevedlo špatně.“

Louise měla na tu dobu poněkud odlišné vzpomínky. Nehodlala se s ní však o ně dělit. Zastavila se u dveří jednoho nemocničního pokoje.

„Poslechněte, co si vlastně o té Jane Parkerové myslíte?“ zeptala se.

„Určitě jste už slyšela, že to byla jeho první a po dlouhé roky taky jediná láska. Když jsem se zapletla s vaším otcem a můj vztah s Coltrainem pak skončil, dlouho jsem ho neviděla, byla jsem ale přesvědčena, že mezi nimi nic není. A co si myslím teď?“ Na okamžik se odmlčela. „Ona je vdaná, občas se s ním ale vídá. V rámci normálního společenského života,“ dodala rychle. „Lidé ale říkají, že když na ni někde narazí, zírá na ni jako na svatý obrázek. Však to uvidíte sama. Mohla bych žárlit, ale myslím, že nežárlím. Je mi vás líto, protože i když si vás vezme, vždycky pro něj budete představovat až druhou volbu. Ať už vás bude jakkoli chtít, nikdy ji nepřestane milovat.“

Po těch slovech Dana odešla a nechala stát znepokojenou Louisů na chodbě.

Danin někdejší vztah s doktorem Coltrainem natolik připomínal to, co s ním ona sama zažívala teď, že jí to až nahánělo hrůzu. Věděla, že ji chce, nedal na sobě ale ani v nejmenším znát, že by ji miloval. Byl snad ještě pořád zamilovaný do Jane?

Pokud tomu tak opravdu bylo, pak by se za něj provdat zřejmě nikdy nemohla.

Když Louise navštívila při vizitě posledního pacienta a chystala se zajít do odpočívárny, kde se měla sejít s doktorem Coltrainem, potkala na chodbě další rivalku – Nickii.

„Gratuluji vám,“ řekla Nickie Louise s odevzdaným výrazem ve tváři. „Myslím, že jsem si beznadějnost svého snažení uvědomila už tenkrát na parkovišti, když jsem viděla, jak vás líbá. Hodně štěstí. Pokud se nepletu, budete ho potřebovat.“ Pak se na Louisů krátce usmála a pokračovala v chůzi.

Louise zůstala jako opařená. Chvíli jí trvalo, než se ze setkání s oběma ženami alespoň částečně vzpamatovala. Když pak vzala za kliku odpočívárny a vešla dovnitř, nedokázala zastřít, jak je deprimovaná.

Doktor Coltrain seděl u stolu poblíž okna a vyplňoval nějaký formulář. Když ji spatřil, okamžitě poznal, že něco není v pořádku. Zamračil se.

„Co se stalo?“ zeptal se odměřeně. „Nějaké potíže s Danou a Nickií?“

„Ne,“ odvětila Louise. „Jsem jen trochu unavená.“ Přiložila si jednu ruku na záda a s bolestnou grimasou se protáhla, aby tak svá slova podtrhla. „Na koňské sedlo musí být člověk zvyklý.“

Ulehčené se usmál. Byl rád, že se spletl a že se nejedná o depresi či splín, ale pouze o bolavá záda.

„To máš pravdu. Budeme si spolu muset vyjet častěji.“ Strčil do kapsy pero a vzal do ruky formulář. „Připravena k odchodu?“

„Ano.“

Doktor Coltrain nechal lejstro na sesterně, vyslechl si od sestřiček další gratulace a pak s Louisou zamířil ke svému mercedesu.

„Rád bych s tebou dneska poobědval a podíval se po vhodném prstenu,“ oznámil jí.

„Ale já žádný prsten ne…“

„Samozřejmě že ano,“ přerušil ji. „Přece nepřipustíme, aby si lidi mysleli, že jsem tak lakomý, že ti ani nekoupím zásnubní prsten!“

„Ale co když…“ pokusila se Louise namil nout, doktor Coltrain ji však ani tentokrát nenechal domluvit.

„Lou, jsou to moje peníze.“

Louise pokrčila rameny. Pokud chce riskovat, že nakonec odjede i s diamantovým prstýnkem, je to jeho věc. Co jí se týkalo, brala to zasnoubení jen jako jeho pokus urovnat si život a zbavit se nechtěné pozornosti ze strany Nickie a Dany.

Nemohla zapomenout na to, co si musela vyslechnout o Jane Parkerové, teď už vlastně Burkeové, a byla značně znepokojená. Uvědomovala si, jak svázán s tou ženou byl, a až do chvíle, kdy si Jane vzala Todda Burkea, ji považovala za svou sokyni. Ale i když už byla vdaná, doktor Coltrain se k ní pořád choval starostlivě, uctivě a skoro až láskyplně.

Ano, nabídl jí sňatek. Jenže i když věděl, že ho miluje, nikdy jí ani jediným slůvkem nenaznačil, že by k ní cítil něco podobného.

Zajímalo by ji, co by se stalo, kdyby se Jane Burkeová z nějakého důvodu rozvedla nebo kdyby ovdověla. Bylo by to jako noční můra. Neustále by žila ve strachu, že se za ní rozeběhne. Jistě, Jane byla vdaná a pravděpodobně tomu tak bude i nadále, ale copak ho to může přimět přestat ji milovat?

„Jsi podivně tichá,“ poznamenal doktor Coltrain, kterému její pohroužení se do nepříjemných myšlenek samozřejmě neuniklo.

„Jen jsem přemýšlela o panu Baileyovi,“ zalhala pohotově Louise. „Na to jeho astma by se měl podle mého názoru podívat nějaký specialista. Co bys řekl tomu, kdybychom ho poslali do Houstonu k doktoru Jonesovi?“

Doktor Coltrain přikývl. „Dobrý nápad. Dám ti na něj telefonní číslo.“

Když nastal čas na oběd, naložil ji doktor Coltrain do svého vozu a přes veškeré její protesty ji zavezl do jednoho klenotnictví v centru města. Jenže co čert nechtěl, uvnitř narazili na Jane Burkeovou.

Jak je krásná, pomyslela si Louise smutně, když ji spatřila. Byla blondýna, měla nádherné modré oči a tělo, po kterém musel dychtit každý muž. Neuměla si představit, že by nějakého muže mohla nechat chladným.

„Jé, to jsi ty?“ vyhrkla nadšeně Jane a objala Coltraina, jako by to byl člen její rodiny.

Doktor Coltrain ji chytil za ramena a políbil ji na tvář. V obličeji měl přitom něžný výraz a nedokázal zakrýt pohnutí.

„Vypadáš báječně,“ pronesl ochraptělým hlasem. „Co tvoje záda? Ještě pořád provádíš ta cvičení?“

„Ach, ano,“ odvětila Jane. Pak ho chytila za paže a pohlédla mu do očí. „To ty vypadáš báječně.“ Jako by až v tom okamžiku zaregistrovala, že není sám. Pohlédla na Louisů. „A, doktorka Blakelyová,“ řekla a usmála se na ni. „Ráda vás zase jednou vidím.“

„Co tady děláš?“ zeptal se jí doktor Coltrain.

„Co tady dělám? Vybírám vánoční dárek pro svou nevlastní dceru. Napadlo mě, že by jí mohla udělat radost nějaká pěkná šňůra perel. Co říkáš tomu náhrdelníku? Není překrásný?“ zeptala se, když prodavač otevřel černou sametovou krabičku a ukázal jí šňůru plnou matně se lesknoucích stříbřitých perel.

„Vezmu si to,“ dodala pak a podala prodavači kreditní kartu.

„Žije teď trvale u tebe a Todda?“

Jane přikývla. „Ano, její matka, nevlastní otec i jejich dítě jsou pracovně v Africe,“ pronesla s úsměvem. „Takže ji teď máme jen a jen pro sebe.“

„Jak se má Todd?“

Louise neuniklo, jak moc se musel doktor Coltrain snažit, aby ta otázka zněla pokud možno nenucené. Dana jí zřejmě nelhala.

„Je pořád stejně nemožný,“ prohlásila Jane se smíchem. „Ale celkem nám to klape. Já mám své koně a módu, on zase počítače. V poslední době je tak často mimo domov, že se cítím poněkud osaměle.“ Pohlédla mu do očí a usmála se. „Asi by ses dneska nechtěl stavit na večeři, nebo snad ano?“ zeptala se.

„Ale ano, s radostí,“ odpověděl doktor Coltrain bez přemýšlení. Pak se však zarazil a smutně si povzdechl. „Dneska večer nemám bohužel čas. Musím na schůzi nemocniční rady.“

„Aha,“ zamumlala Jane. „Tak někdy jindy.“ Pak se váhavě zadívala na Louisů. „Vy dva jste se vydali na vánoční nákupy… spolu?“

Doktor Coltrain si strčil ruce do kapes. „Chtěli jsme se podívat po nějakém zásnubním prstýnku.“

Jane se rozšířily oči. „Po zásnubním prstýnku?“ zeptala se udiveně. „Pro koho?“

Louise by z klenotnictví nejraději utekla. Byla rudá až ke kořínkům vlasů a v ústech měla sucho jako v poušti. Nepřítomně nahmatala popruhy svého batohu a sevřela je, jako kdyby to byla záchranná vesta.

„Pro Lou,“ pronesl po chvíli tíživého ticha doktor Coltrain a odkašlal si, protože jeho hlas zněl najednou poněkud chraplavě. „My jsme se totiž zasnoubili.“

Řekl to tak neochotně, že se Louise stáhlo hrdlo. Cítila se ještě hůř než předtím.

Jane se zatvářila tak šokované, že to Louise rozvázalo jazyk.

„Je to jen jako,“ prohlásila a nucené se usmála. „Dana a Nickie se ho pokoušejí uhnat.“

„Ach tak!“ vylétlo z Jane. Pak se ale zamračila. „Nezdá se vám to trochu nečestné?“

„Byla to jediná možnost a navíc to potrvá jen do té doby, než mi vyprší smlouva, tedy do konce roku,“ přiměla se říct Louise. „Pak odtud odejdu.“

Doktor Coltrain se na ni upřeně zahleděl. Nebyl si jist, co vlastně přesně očekával, Louise ale o jeho nabídce hovořila jako o pokusu o podvod. Nepožádal ji o ruku, aby se tak zbavil těch dvou žen. Opravdu si přál, aby se stala jeho manželkou.

Copak to nepochopila?

Jane byla vyvedená z míry stejně jako on. Věděla, že Měděnka nepatří k mužům, pro které by bylo darování zásnubního prstenu – třebaže si Louise zřejmě myslela opak – snadnou záležitostí. Od té doby, co ho Dana tak nechutným způsobem zradila, se k ženám choval nepřístupně. Už se ale doslechla o vánoční oslavě, kterou nemocnice uspořádala, a o tom polibku. Doufala, že Měděnka konečně našel někoho, koho by mohl milovat, jen ji poněkud překvapovalo, že se jedná o jeho obchodní partnerku, s níž tak urputně bojoval. Když je teď ale viděla spolu, byla zmatená. Louise vypadala jako boží umučení a Měděnka byl zamlklý a značně nesvůj. Navíc řekli, že je to bouda. No, tohle označení sice nepoužili, ale na tom nezáleželo. Vyšlo to nastejno.

Jane se zadívala nevraživě na Louisů a pak položila ruku na Coltrainovu paži.

„To je hloupý nápad, Měděnko,“ pronesla tónem, jako když se učitelka snaží promluvit do duše neposlušnému žáčkovi. „Copak si neuvědomuješ, že až potom Lou odjede, budeš celému městu pro smích? Poškodilo by to tvoji pověst, nejen jako člověka, ale i lékaře.“

Doktor Coltrain stiskl zuby.

„Oceňuji tvůj zájem,“ řekl pak klidným hlasem, třebaže ho nemile překvapilo, jak záštiplný pohled Jane věnovala Louise. Lou v tom přece byla naprosto nevinně. To celé byl jeho nápad.

Také Louise se hlavou honily nepříjemné myšlenky. Nejisté si přešlápla z nohy na nohu a přinutila se zvednout oči od diamantových prstenů vystavených ve vitríně.

„Má pravdu. Je to hloupé. Něco takového nemůžu udělat,“ řekla náhle s tváří plnou bolesti. „A teď mě, prosím, omluvte, musím už jít!“

Stihla vyjít z obchodu dřív, než se jí oči zalily slzami, přešla na druhou stranu ulice a zmizela v obchodním domě. Uvnitř pak vběhla na dámskou toaletu a hlasitě se rozplakala.

Mladá prodavačka, kterou tam zastihla, na ni překvapeně pohlédla, pak ale raději odvrátila hlavu a rozpačitě vyšla ven.

Doktor Coltrain zůstal v klenotnictví jako opařený. Louisein náhlý odchod ho šokoval, navíc odešla v tu nejméně vhodnou chvíli.

„Zatraceně, proč jsi to udělala?“ zeptal se Jane drsně. Pak si – jak to v podobně vypjatých situacích dělal skoro pokaždé – vrazil ruce do kapes. „Trvalo mi to tak dlouho, než jsem ji k tomu přiměl…“

Jane si s hrůzou uvědomila, co to vlastně provedla.

„Já… Promiň. Netušila jsem, že je to takhle,“ vysoukala ze sebe zdrceným hlasem. „Odpusť, Měděnko! Je to moje vina, že utekla.“

„Ne, není to tvoje vina,“ řekl doktor Coltrain. „Využil jsem Danu a Nickii, abych toho zasnoubení dosáhl, ona se ale té myšlence bránila od samého začátku.“ Smutně si povzdechl. „Bojím se, že teď – navzdory všemu – opravdu odjede a já už ji neuvidím.“

„Vůbec nechápu, o co tu jde.“

Doktor Coltrain netrpělivě trhnul ramenem. „Je do mě zamilovaná,“ prohlásil stručně a zasunul si ruce ještě hlouběji do kapes.

„Ach, bože,“ vylétlo z Jane. Nevěděla, co by na to měla říct. Křivdila Louise a navíc jí zřejmě pomohla vytvořit si falešný obrázek o svém vztahu s Měděnkou. Byli dobří přátelé, skoro jako bratr a sestra, obyvatelé Jacobsvillu ale o nich za jejich zády často mluvili jako o tajných milencích. Zajímalo by ji, kolik toho o nich už Louise zaslechla a jestli tomu uvěřila. A to ho pozvala na večeři a Louisů přitom zcela ignorovala! Nejraději by si nafackovala.

Ušklíbla se. „To jsem tomu dala, co? Kdybych to tušila, pozvala bych na večeři i ji. Domnívala jsem se, že jste si jen tak vyšli o polední přestávce.“

„Asi bych měl jít za ní.“

„Možná by bylo lepší, kdybys to nedělal,“ řekla na to Jane. „Není jí teď zrovna nejlíp. Myslím, že bude chtít být nějakou dobu sama.“

„Jenže jak ji pak přinutím zůstat ve městě?“ zeptal se zničeně doktor Coltrain. Nevzpomínal si, kdy se naposledy cítil tak mizerně. Možná ještě nikdy. „Třeba máte obě dvě pravdu a byl to skutečně hloupý nápad.“

„Pokud ji nemiluješ, tak určitě,“ vmetla mu Jane do tváře. „O co ti šlo? Udělal jsi to vážně jen proto, aby ses zbavil dvou zamilovaných žen? Jsem v šoku. Ještě před několika lety bys je jednoduše poslal ke všem čertům, a měl bys po problému.“

Doktor Coltrain ji chvíli mlčky pozoroval, pak se narovnal a zavrčel: „Do mých důvodů ti nic není.“

Jane zvedla udiveně obočí. Louise pro něj určitě hodně znamenala.

„Byli jsme si velmi blízcí. Domnívala jsem se, že spolu můžeme mluvit úplně o všem.“

„O všem kromě Lou.“

„Ach.“ Jeho stručná odpověď ji překvapila, ale jen na okamžik. Tázavě se na něj zadívala a pak se zatvářila pobaveně.

„A nechej toho spekulování,“ dodal doktor Coltrain a otočil se k ní zády.

„Mám pocit, že to s tím odjezdem myslí vážně,“ pokusila se ho varovat.

„Uvidíme.“

Navzdory tomu, co mu radila Jane, vyšel bez rozloučení z klenotnictví a zamířil k obchodnímu domu, do kterého Louise před chvílí vběhla. Když se ocitl uvnitř, okamžitě se začal rozhlížet po dámských toaletách. Instinktivně věděl, že Louise bude právě tam. Jakmile našel ty správné dveře, rozhlédl se netrpělivě kolem a přivolal gestem jednu prodavačku.

„Mohla byste, prosím, zajít dovnitř a požádat doktorku Blakelyovou, aby šla ven?“

„Doktorku Blakelyovou?“

„Je asi takhle vysoká,“ řekl a přiložil si ruku k nosu, „je světlovlasá, má tmavě hnědé oči a má na sobě béžový kostýmek.“

„Ach, vy myslíte tu ženu!“ zvolala překvapeně prodavačka. „Tak ona je doktorka? A já bláhová si vždycky myslela, že lékaři na sobě nikdy nedávají znát emoce. Plakala tak, jako kdyby jí někdo zlomil srdce. Samozřejmě že se vám po ní podívám.“

Doktor Coltrain se cítil jako zpráskaný pes. To kvůli němu plakala. Představil si tu statečnou a odhodlanou ženu, jak vzlyká a pláče, a při té představě ho bodlo u srdce. A přitom to bylo tak zbytečné.

Kdyby jen Jane uměla držet jazyk za zuby! Byl mezi nimi skoro sourozenecký vztah, ona ale občas překročila hranice. Ty její komentáře a rady, jak by měl vypadat jeho soukromý život, mu někdy lezly na nervy. Kdysi do ní byl poblázněný a ještě pořád měl pro ni slabost, byla to ale Louise, kdo mu obrátil život vzhůru nohama.

Opřel se o zeď, založil si na prsou ruce a netrpělivě čekal, až se zase otevřou dveře. Když se tak konečně stalo, vyšla z nich jenom mladá prodavačka. Povzbudivě se na něj usmála a šla si po své práci.

Louise se ukázala přibližně za minutu. Vypadala zasmušile, ale opět důstojně. Oči měla červené od pláče, nezdálo se však, že by chtěla slyšet nějaká soucitná slova. A už vůbec ne od něj.

„Můžeme jít,“ oznámila mu stručně.

Zkoumavě se jí zadíval do tváře a došel k závěru, že teď není na výměnu názorů ten správný čas. Měli by něco pojíst a pak se vrátit do nemocnice.

„Skočím do stánku s hamburgery a nějaké pro nás koupím,“ navrhnul jí.

„Fajn. Ale já si ho, pokud ti to nebude vadit, s ním až u sebe v kanceláři,“ pronesla unaveně. „Nemám teď na lidi náladu.“

Cítil to podobně, tak se ani nepokusil cokoli namítnout. Když došli k autu, otevřel dveře, nechal ji nastoupit, obešel vůz, sedl si za volant a zajel k nejbližšímu stánku s rychlým občerstvením, kde pro oba koupil po jednom hamburgeru.

Louise po návratu do nemocnice zamířila přímo ke své kanceláři, vešla dovnitř a zavřela za sebou dveře. Když se pak pustila do jídla, stěží vnímala, co jí. Cítila se, jako by jí někdo zaživa spálil srdce. Už věděla, co Dana svými slovy myslela.

Jane Parkerová byla stejně důležitou součástí Coltrainova života jako jeho práce nebo ranč. Žádná žena – ať už by ho jakkoli milovala – v něm nikdy neuhasí lásku k té bývalé hvězdě rodea.

Louise žila ve vysněném světě. Ten se teď sice zhroutil jako domeček z karet, naštěstí ale nedošlo k žádným velkým škodám. Můžou říct, že to takzvané „zasnoubení“ byl jen vtip.

Doktor Coltrain se určitě zbaví Dany i Nic-kie prostě tím, že jim poví pravdu – tedy že ani o jednu z nich nemá zájem. Věděla, že když chce, nemá s vyslovením svého názoru a vyjádřením svých pravých citů žádné problémy.

To ji ale přivedlo k otázce, proč ji vlastně požádal o ruku. Nemiloval ji. Chtěl Jane. Byl snad tohle ten důvod? Toužil se tak Jane „pomstít“, protože ho opustila a provdala se za Todda?

Tou otázkou se znepokojovala, dokud hamburger nedojedla. Potom se ale musela pustit do práce a pacienti jí až do konce pracovní doby nedali možnost přemýšlet o soukromých věcech.

Jane se taky trápila, a to už několik dnů. Snažila se přijít na to, jak napravit škody, které na základě své neinformovanosti napáchala v Coltrainově soukromém životě. Nakonec dostala celkem slibně vypadající nápad – uspořádá pro Louisů večírek na rozloučenou.

Zvedla sluchátko, zavolala doktoru Coltrainovi a o svém nápadu mu pověděla.

„Čas letí, Vánoce jsou už příští týden a ona se chová pořád stejně,“ řekl na to doktor Coltrain. „Tedy ke mně. Mluví se mnou jen tehdy, když je to nutné. Už mě k sobě nechce pustit. Dost pochybuju, že by na nějaký večírek na rozlou cenou chtěla jít.“

Jane přišla o část svého původního nadšení. „Co kdybych jí zavolala?“

„No, za pokus nic nedáš, ale nemyslím si, že by s tebou chtěla mluvit. O čemkoli.“ Smutně se zasmál. „Oba nás dala na černou listinu.“

Jane si povzdechla a bezmocně zakroutila hlavou. „Existuje vůbec někdo, koho by ta tvrdohlavá holka byla ochotna vyslechnout?“

„Zkus Drewa Morrise,“ řekl s hořkostí v hlase. „Toho má ráda.“

Jeho poznámka ji poněkud zarazila. Určitě přece věděl, že Drew se ještě pořád nevzpamatoval ze smrti své ženy. Pokud jsou Drew a Louise přátelé, tak ať už se spolu na veřejnosti ukazují jakkoli často, o nic jiného než o přátelství bezpochyby nejde.

„A ty si myslíš si, že Drewovi bude naslouchat?“ zeptala se pak.

„Proč ne?“

„No, pokud opravdu věříš, že by se s ním o tom byla ochotna bavit, tak to zkusím.“

„Ale dokud nebudeš znát Louiseinu odpověď, nikoho nezvi,“ poradil jí. „Prožívá dost těžké období a nepříjemné otázky ohledně její neúčasti by jí určitě nepomohly.“

„Ano, chápu,“ řekla sotva slyšitelným hlasem Jane. „Je mi to moc líto, Měděnko. Nic jsem netušila. Myslela jsem to dobře.“

„Já to vím. Ona ale ne.“

„Hádám, že se k ní donesly všechny ty staré klepy,“ pronesla sklesle. „Jaké staré klepy?“

„O nás,“ zamumlala. „Že jsme spolu něco měli až do doby, než jsem si vzala Todda.“

Na čele se mu objevilo několik hlubokých vrásek. „Možná něco slyšela,“ řekl poté zamyšleně. „Musí ale vědět, že…“ Náhle se zarazil. Určitě toho musela vyslechnout spoustu od Dany, která byla vždycky přesvědčena, že pravým důvodem pro zrušení jejich zasnoubení nebyla její milostná aférka s Fieldingem Blakelyem, ale Jane. Ostatně nebyla v nemocnici jediná, kdo si to myslel. Navíc Jane v tom klenotnictví šlápla vedle a Louisein mylný názor na jejich vztah se určitě jen utvrdil.

„Mám pravdu?“ zeptala se Jane.

„Možná.“

„Co s tím budeš dělat?“

„Nemám ponětí,“ odvětil doktor Coltrain stručně a na okamžik se odmlčel. „Ona se navíc provdat nechce vůbec. Myslím za nikoho.“

„Ale tvrdil jsi mi, že tě miluje,“ připomněla mu Jane s důrazem.

„Ano, miluje mě,“ souhlasil s ní doktor Coltrain. „To je jediná věc, kterou jsem si naprosto jistý. Jenže si mě nechce vzít. Bojí se totiž, že by mohla dopadnout jako její matka, že by časem ve jménu lásky bez protestů akceptovala všechny manželovy chyby a prohřešky a snášela dokonce i týrání.“

„Chudák holka,“ politovala Jane Louisů. „Musela mít těžký život.“

„Ano, asi byl mnohem těžší, než si vůbec umíme představit,“ pronesl poněkud nejistým hlasem doktor Coltrain. „Ale dobrá, zavolej Drewovi a promluv si s ním. Třeba se mu podaří přesvědčit ji.“

„Pokud ano, přijdeš taky?“

„Kdybych tam nepřišel, vypadalo by to dost hloupě, nemyslíš?“ zeptal se. „Lidi by si šuškali, že se natolik nesnášíme, že nedokážeme vyhlásit příměří ani na pitomém rozlučkovém večírku. No a když k tomu přičtu, že už určitě všichni vědí o našem zasnoubení… Určitě by měli o čem mluvit. A pořádně by si to vychutnali. O tom v žádném případě nepochybuji.“

„A já bych z toho vyšla jako ta mrcha, která všechno pokazila, že?“ podotkla hořce Jane a povzdechla si. „To by měl Todd radost! Ještě pořád si nezvykl na maloměstský život.“

„Třeba budeme mít štěstí a Drew uspěje. Pokud ne, žádný večírek se konat nebude. Nemůžeme jí ještě více komplikovat život.“

„To by mě ani ve snu nenapadlo.“

„Já vím. A děkuji ti.“

„Bože, za co mi děkuješ?“ zeptala se Jane udiveně. „Vždyť jsem ti zkomplikovala život. A ne málo. Za to, co jsem jí tenkrát v tom klenotnictví řekla, bych se měla na věky věků smažit v pekle. A tobě bych nemohla mít za zlé, kdybys pod mým kotlem přikládal.“ Těžce si povzdechla. „Dám ti vědět, jak to dopadlo.“

„Dobře.“

Vrátil se zpátky k práci, ale nepracovalo se mu snadno, protože Louiseino chladné chování se ani při nejlepší vůli prostě nedalo ignorovat. Navíc ho značně vyvádělo z míry, že na sobě ani v nejmenším nedávala znát, že by prožívala nějaká vnitřní muka.

Jistě, v tom obchodním domě plakala jako malé dítě, které se ztratilo mámě, a on nemohl zapomenout na její zarudlé oči, ale bylo skutečným důvodem jejího pláče a následného chování její zlomené srdce?

Louise nepopřela, že ho miluje, ale mohla by třeba i ta největší láska přečkat skoro rok okázalé lhostejnosti prokládané občas projevy nesnášenlivosti, kterými ji častoval? Možná její láska k němu byla jen jakýmsi zvykem, kterého se nakonec zbavila.

Koneckonců jí nedal žádný důvod, aby ho milovala. Vlastně ho neměla ani mít proč ráda.

Zřejmě už většinu svých šancí zahodil. Jestli se ji ale Drewovi podaří přesvědčit, aby přišla na ten večírek na rozloučenou – který by se samozřejmě konal na nějaké neutrální půdě –možná by tak dostal ještě jednu příležitost změnit její názor.

To byla jeho jediná šance.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Na druhý den těsně před polednem se Drew zastavil za Louisou a pozval ji na oběd. Byl pátek, přesně za týden je měl čekat poslední pracovní den před vánočními svátky. Štědrý den letos vycházel na sobotu. Jane strávila dlouhou dobu studováním kalendáře a nakonec dospěla k názoru, že večírek na rozloučenou s Louisou by se měl konat další týden v pátek, tedy předposlední den v roce. To by měl zároveň být – pokud Louise do té doby nezmění své rozhodnutí – i předposlední den jejího obchodního partnerství s doktorem Coltrainem.

„Jsem překvapená,“ prohlásila Louise nad plněným koláčem z neslazeného těsta, který si objednali v jedné místní restauraci. „Už je to poměrně dost dlouho, co jsi mě naposledy pozval na oběd. Jak tě znám, určitě máš něco na srdci.“

„Tvou zdravou výživu.“

Louise se rozesmála. „Zkus nějaké jiné vysvětlení,“ vyzvala ho.

„No dobře,“ zamumlal neochotně Drew. „Jsem tu jako zastupující delegát.“

Překvapeně na něho pohlédla a její ruka s vidličkou se zastavila na půl cesty od talíře k ústům. „Zastupující koho?“

„Jane Burkeovou.“

Louise se zamračila a pomalu odložila vidličku. „Nemám jí co říct.“

„To si Jane moc dobře uvědomuje,“ prohlásil Drew. „Právě proto mě požádala, abych si s tebou promluvil. Nepochopila tehdy, o co jde, a je jí to upřímně líto. Mám ti tlumočit její omluvu.“ Na okamžik se odmlčel. „Ale to není všechno. Chtěla by nějakým způsobem odčinit, co způsobila. Ráda by pro tebe den před koncem roku uspořádala večírek na rozloučenou.“

Vyvalila na něj oči. „Nechci mít s tou ženskou nic společného a na žádný večírek, který by uspořádala, bych nikdy nešla!“

„Koukám, že jsi naštvaná, nemám pravdu?“

Louise si uvědomila, že se nechala unést hněvem. Rozpačitě se rozhlédla po restauraci, aby zjistila, jestli svým výbuchem nevzbudila příliš velkou pozornost. Naštěstí se nezdálo, že by její rozhořčená slova některý z hostů zaslechl.

„Obvinila mě, že se pokouším pošpinit Jebediahovu pověst a připravit ho o soukromí…“ pokračovala dále, tentokrát ale tlumeným hlasem. „Jak mohla! Já nejsem ta, o které se povídá, že s ním něco má! A to je vdaná!“ zasyčela pobouřeně.

Drew se na ni šibalsky usmál. „Jsi rudá jako ředkvička,“ prohlásil.

„Jsem vzteky bez sebe,“ řekla úsečně Louise. „Ta… Ta mrcha! Jak se mohla opovážit!“

„Ona a Měděnka jsou přátelé. Tečka. Nikdy ničím jiným nebyli. Posloucháš mě?“

„Jistě, poslouchám tě. A teď,“ zavrčela a naklonila se k němu, „mi ještě řekni, že ji nikdy nemiloval. A že ji nemiluje ještě dnes.“

Drew by to rád udělal, o Coltrainově vztahu k Jane ale nic nevěděl. Samozřejmě mu neuniklo, že když se provdala, nenesl to zrovna dvakrát lehce, a že o ní občas mluvil víc než o kterémkoli jiném člověku. Ale situace se během několika posledních týdnů změnila. Všechno odstartoval ten vánoční večírek na začátku prosince.

„Copak to nechápeš? Jistě, nabídl mi sňatek, ale to bylo jen…“

„Cože?“ vyhrkl překvapeně Drew a vytřeštil oči. „On ti nabídl sňatek?“

„Ty jsi to nevěděl?“ zeptala se Louise, přiložila si ke rtům šálek a napila se kávy. „Nejdříve chtěl, abych předstírala, že jsem s ním zasnoubená, aby se tak zbavil Dany a Nickie. Pak ho ale napadlo, že bychom se mohli doopravdy vzít. Zastihl mě ve slabé chvilce,“ dodala, aniž by mu sdělila nějaké podrobnosti. „Zajeli jsme spolu do jednoho klenotnictví, abychom tam koupili zásnubní prstýnek, ale narazili jsme tam na Jane. Chovala se ke mně dost neurvale,“ pronesla zkroušeným hlasem. „A Jebediah neřekl ani slovo, aby ji zastavil. Vlastně se choval tak, jako bych tam vůbec nebyla.“

„A to ti asi vadilo nejvíc, že?“

„Asi ano. Víš, já si ohledně Coltraina nedělám žádné iluze,“ řekla a smutně si povzdechla. „Rád mě líbá, ale není do mě zamilovaný.“

„Ví, jak se cítíš?“

Louise pomalu přisvědčila. „Nedokážu skrývat své pocity. Určitě to ví.“

Drew ji chytil za ruku a lehce ji stiskl. „Lou, nestojí Měděnka za to, aby ještě dostal šanci?“ zeptal se naléhavě znějícím hlasem. „Mohla bys Jane nechat uspořádat ten večírek, protože toho opravdu lituje a zoufale by to chtěla nějak odčinit. A pak by sis mohla promluvit s Měděnkou a přinutit ho říct, proč si tě vlastně chce vzít. Možná bys byla překvapena.“

„Překvapena?“ zopakovala po něm a zakroutila hlavou. „Ne, to bych nebyla. Vím, proč si mě chce vzít,“ prohlásila. „Já se vdávat nechci. Jsem do něho zblázněná, to je pravda, ale už jsem pochopila, co manželství obnáší. Po ničem takovém netoužím.“

„Ale existují přece i dobrá manželství, Lou,“ namítl Drew. „Ty jsi jen měla tu smůlu, že jsi žádné takové nepoznala. Dobré manželství jsem měl například já. Prožil jsem se svou ženou dvanáct let a bylo to dvanáct let skoro absolutního štěstí. Manželství bývá takové, jaké si ho lidé udělají, Lou.“

„Moje matka našla vždy omluvu i pro tu sebebrutálnější věc, kterou můj otec udělal,“ namítla Louise.

„Taková láska není opravdová láska,“ snažil se jí vysvětlit Drew. „Vlastně to není láska vůbec. Je to kombinace nadvlády a podřízenosti. Copak nechápeš ten rozdíl?“ zeptal se naléhavě. „Kdyby tvého otce milovala, pokusila by se mu pomoci. Snažila by se ho přimět, aby přestal pít a brát drogy.“

Louise ztuhla. Měla pocit, jako by se jí najednou otevřely oči. Nikdy ji nenapadlo pohlížet na vztah svých rodičů takhle.

„On se k ní ale choval hrozně…“

„Byla na něm závislá,“ přerušil ji Drew. „Měla jsi přece na škole základy psychologie. Copak si na nic z toho už nepamatuješ?“

„Ale jistě, jenže to byli moji rodiče!“

„No a? Rodiče si přece nevybereš. Kdokoli může být součástí disfunkční rodiny.“ Když spatřil v její tváři překvapený výraz, usmál se. „Copak sis tuhle prostou pravdu nikdy neuvědomila? Vážně jsi nepochopila, že jsi vyrůstala v disfunkční rodině, nikoli normální? Právě proto ti dělá takové potíže akceptovat představu, že by ses měla vdát.“ Pohladil ji po prstech. „Lou, já měl normální dětství. Měl jsem matku a otce, kteří mě milovali, vždycky při mně stáli a za všech okolností mě podporovali. A když jsem se pak oženil, bylo to dobré a šťastné manželství. Když se lidé milují, mají toho mnoho společného a jsou ochotni dělat kompromisy, jejich manželství se velmi často vydaří. Věř mi.“

Zadívala se na snubní prstýnek na Drewově ruce. Třebaže ovdověl, pořád ho nosil.

„Takže šťastné manželství je podle tvého názoru možné?“ zeptala se. Bylo to vůbec poprvé, co o takové možnosti zauvažovala.

„Samozřejmě.“

„Ale Coltrain mě nemiluje.“

„Tak s tím něco udělej.“

Louise se rozesmála. „To měl být vtip, ne? Nenávidí mě od samého začátku. Nevěděla jsem, že je to kvůli mému otci, dokud jsem nezvedla telefonní sluchátko a nevyslechla náhodou část vašeho rozhovoru. Když se tu pak objevila Dana a on se k ní choval tak chladně, domnívala jsem se, že je to kvůli tomu, že ho zradila. Teď už však vím, že hlavním důvodem byla skutečnost, že nemůže zapomenout na Jane Burkeovou. Když jsem si to uvědomila, vzdala jsem se všech snů. Člověk nemůže úspěšně bojovat s duchem, Drewe.“ Zvedla hlavu a pohlédla na něj. „To ty moc dobře víš, protože žádná žena nemůže soupeřit s tvými vzpomínkami. Co bys dělal, kdybys právě teď zjistil, že je do tebe nějaká žena bláznivě zamilovaná?“

Její otázka ho vyvedla z míry.

„To teda nevím,“ připustil. „Počítám, že by mi jí asi bylo líto.“

„No a podobnou lítost zřejmě pociťuje Coltrain ke mně. Mohlo by to vysvětlovat, proč se chtěl se mnou zasnoubit. To by dávalo smysl, nemyslíš?“

„Lou, člověk přece nikoho nepožádá o ruku jen z lítosti,“ namítl.

„Coltrain možná ano. Nebo z touhy po pomstě. Třeba se tak chtěl pomstít Jane za to, že si ho nevzala. Nebo Daně za její zradu.“

„Měděnka se možná někdy chová trochu divně, ale tak padlý na hlavu zase není.“

„Když jsou muži zamilovaní, bývají nevyzpytatelní,“ zamumlala Louise. „Moc bych si přála, aby mě miloval, Drewe. O tom nemusíš pochybovat. I když mám spoustu obav a pochybností, tak kdybych si myslela, že tomu tak je, okamžitě bych si ho vzala. Neváhala bych ani vteřinu.“ Smutně si povzdechla. „Jenže on mě nemiluje. Kdyby mě miloval, poznala bych to. Nevím jak, ale nějak bych to určitě poznala.“

Drew sjel očima dolů na její spojené ruce. „Je mi to moc líto.“

„Mně taky. Dostala jsem pracovní nabídku z Houstonu. Příští pondělí s nimi budu o té práci mluvit, ale už jsem předběžně přijata.“

Když po těch slovech zvedla hlavu, měla ve tváři vepsaný smutek.

„Doneslo se mi, že už má domluvené schůzky se zájemci o mé místo,“ pokračovala dále Louise. „Předpokládám, že konečně pochopil, že to s odchodem myslím vážně, a přizpůsobil se tomu.“

„Ale s určitostí to nevíš.“

Pokrčila rameny.

„To ani nemůžu. Jak bych to mohla vědět, když spolu nemluvíme?“

„Rozumím,“ zamumlal Drew. Netušil, že je to až tak zlé. Coltrain i Louise se zřejmě shodně zalekli posledního kroku, který by vedl k závazkům, a oba se stáhli.

Louise pro to měla dobré důvody, ale jaké mohly být ty Coltrainovy? Copak mu jí vážně bylo líto a že by teď své nabídky litoval? Nebo měla Louise pravdu a on byl zamilovaný do Jane?

„Jane je bezvadná ženská,“ prohlásil po chvíli Drew. „Ty ji neznáš, ale ona nepatří k lidem, kteří by rádi zraňovali. Toho, co řekla, upřímně lituje. Chtěla by to nějak napravit. Tak jí to dovol. Z její i tvé strany by to bylo pěkné gesto.“

„Doktor Coltrain tam určitě bude taky,“ pronesla zamyšleně a povzdechla si.

„Měl by tam být. Jinak o něm budou lidi tvrdit, že je rád, že se tě zbavil.“

Louise potřásla hlavou. „Kdo nic neriskuje, nic taky nezíská.“

„Právě to se ti snažím vysvětlit. Navíc ty bys nic neriskovala. Dovol Jane uspořádat tu oslavu, Lou. Až ji lépe poznáš, budeš ji mít ráda. Po té autonehodě, při které zahynul její otec, to měla moc těžké. Vždyť to je zázrak, že vůbec chodí.“

„Vzpomínám si na to,“ řekla, a byla to pravda. Doktora Coltraina to tenkrát taky hodně vzalo.

„Tak co?“

Zhluboka se nadechla a pak hlasitě všechen vzduch z plic zase vypustila. „No dobře.“

„Výborně!“ zvolal nadšeně Drew. „Hned jak se dostanu domů, tak Jane zavolám a povím jí, že souhlasíš.“ Na okamžik se odmlčel. „A co se týče toho místa v Houstonu, byl bych rád, kdybys konečné rozhodnutí prozatím odložila.“

Louise zavrtěla hlavou. „Ne. To nejde. Musím odtud vypadnout a začít znova. Jsem si jista, že tu nikomu – a především jemu – nebudu chybět.“

Drew se ušklíbl. Oba věděli, že za její současnou situaci může především on. Znovu jí opakovat, že to myslel dobře, by k ničemu nebylo.

„Díky za oběd,“ řekla Louise, když si uvědomila, že by ani v tak nepříjemném rozpoložení neměla zapomínat na dobré způsoby.

„Bylo mi potěšením,“ pronesl Drew s lehkou úklonou. „Určitě víš, že jako obvykle odjedu do Marylandu, abych svátky strávil s rodiči své ženy. Tak ti pro případ, že bychom se už neviděli, přeji hezké Vánoce.“

„Já tobě taky, Drewe,“ zamumlala Louise a usmála se na něj. Bylo to během jejich setkání poprvé, co do svého úsměvu vložila aspoň trochu vřelosti.

Když následující čtvrtek v nemocnici ukončili příjem pacientů a zaměstnancům nemocnice tak mohly konečně začít vánoční svátky, které měly trvat až do dalšího úterka, vstoupil do Louiseiny kanceláře po dlouhé době opět doktor Coltrain.

To už měla za sebou návštěvu Houstonu, kde oficiálně požádala o místo ve společnosti zaměstnávající praktické rodinné lékaře. Byla přijata, až do dnešního dne ale neměla čas Coltraina o tom informovat. Před Vánocemi měli totiž všichni v nemocnici plné ruce práce a doktor Coltrain trávil skoro všechen čas na operačním sále.

Vypadal značně unaveně. V obličeji mu přibylo několik vrásek a z nedostatku spánku měl zarudlé oči. Budil dojem, že je starší než ve skutečnosti.

„To jsi mi to nemohla říct?“ zeptal se popuzeně a zamával ve vzduchu dopisem, jehož obsah tušila.

„To je oficiální cesta,“ pronesla co nejklidněji. „Jsem ti velmi vděčná, že jsi mi dal možnost tady pracovat. Získala jsem tu hodně zkušeností.“

Nic na to neřekl. Po chvíli sklonil hlavu a znovu se zadíval na dopis z Houstonu. Byl napsán na jistě velmi drahém ručním papíru, přičemž hlavička byla reliéfní.

„To sdružení znám,“ zavrčel pak a zvedl oči. „Jde o dost vlivné lékaře, kteří praktikují fabrikovou medicínu. Chybí jim jen ten běžící pás. Víš, co by to pro tebe v praxi znamenalo?“ zeptal se a na pár vteřin se významně odmlčel. „Na každého pacienta bys neměla víc jak pět minut. Když by stanovená doba vypršela, ozval by se ti na stole bzučák. Neflákat se! Čas jsou peníze! Všichni tví kolegové by byli starší, takže bys za ně musela dělat špinavou práci. Celý první rok bys musela odsloužit všechny víkendy a svátky. Možná bys byla takhle zapražená až do doby, než by přijali někoho mladšího, než jsi ty.“

„Já vím. Řekli mi to.“ Skutečně to udělali. A nemohla tvrdit, že by z toho měla radost. Spíše naopak. Dělalo jí to značné starosti.

Založil si ruce na prsou a opřel se zády o zeď. „Už dlouho jsme si spolu nepromluvili.“

„Není o čem,“ řekla na to Louise a pokusila se na něho mile usmát. Celkem se jí to povedlo. „Všimla jsem si, že Nickie a Dana se zase začaly věnovat své práci. Hádám, že v tomto ohledu jsi za vodou.“

Zamyšleně na ni pohlédl a bezděčně uchopil stetoskop, který měl zavěšený kolem krku.

„Požádal jsem tě, aby sis mě vzala,“ pronesl pak s důrazem na každém slově. „Měl jsem dojem, že jsi s tím souhlasila a že právě proto jsme se spolu vypravili koupit zásnubní prsten.“

Při vzpomínce na to nepříjemné odpoledne ji píchlo u srdce. Sklonila hlavu a upřela oči na psací podložku, kterou si tiskla k hrudi.

„Řekl jsi, že je to proto, aby ses zbavil Dany a Nickie.“

„Ty ses ale nechtěla vdát vůbec,“ připomněl jí. „To nechci pořád.“

Doktor Coltrain se chladně usmál. „A nejsi do mě zamilovaná?“

Louise krátce zaváhala a pak zvedla hlavu. Cítila, že teď není vhodná doba na vytáčky.

„Byla jsem do tebe zblázněná. Asi proto, že jsi byl nedosažitelný.“

„Chtěla jsi mě. Vysvětli mi to.“

„Jsem normální žena,“ zamumlala Louise a začervenala se. „Ty jsi mě chtěl taky, tak se netvař tak nadřazeně.“

Doktor Coltrain chtěl něco namítnout, na poslední chvíli si to ale rozmyslel. Odkašlal si a řekl: „Slyšel jsem, že na ten večírek na rozloučenou přijdeš.“

„Ano. Drew mě k tomu přemluvil.“ Přejela prsty po okraji psací podložky. „Nemůžete si s Jane pomoct,“ pronesla pak skoro neslyšně. „Ale já to chápu.“

„Zatraceně!“ vylétlo z doktora Coltraina. „Mluvíš přesně jako její manžel!“

Jeho prudká reakce ji šokovala. Naštval se a neměl potřebu zakrývat to.

„Všichni vědí, že jsi byl do ní zamilovaný,“ prohlásila nejisté.

„Ano, byl,“ připustil zlostně. Navíc poprvé. „Ale ona je teď vdaná, Lou.“

„Já vím. A omlouvám se,“ dodala chvějícím se hlasem. „Opravdu se omlouvám. Musí to být pro tebe hrozné, vidět ji, jak…“

Prudce rozhodil ruce. „Bože můj!“

„Prostě je to silnější než vy,“ pokračovala dále smutně. „Ani jeden z vás s tím není schopen nic dělat.. Je to pro vás svým způsobem prokletí.“

Bezmocně zakroutil hlavou. „Je úplně jedno, co řeknu, viď?“ zeptal se a na tváři se mu objevil úšklebek. t,Stejně nebudeš poslouchat.“

„Ale tady skutečně není co říct,“ namítla Louise. „Doufám, že jsi našel někoho na moje místo.“

„Ano, našel. Jednoho mladého a slibně vypadajícího doktora, který právě dokončil univerzitu. Chtěl by nějakou dobu pracovat na venkově a mezitím se rozhodnout, kde by se chtěl usadit.“ Zahleděl se do její unavené tváře. „Nastupuje druhého ledna.“

Louise pokývala hlavou. „Tentýž den, kdy já začínám v Houstonu.“ Přitiskla si k sobě psací podložku ještě pevněji.

„Mohli bychom Vánoce strávit spolu,“ navrhnul Louise nesměle.

Zavrtěla hlavou, zůstala ale zticha. Dobře totiž věděla, že kdyby promluvila, slova by jí uvázla v krku.

Doktor Coltrain pomalu pokrčil rameny. „Jak chceš,“ řekl poté rezignovaně. „V tom případě ti přeju krásné vánoční svátky.“

„Děkuji. Já tobě taky.“

Louise si dobře uvědomovala, co teď řekla. Zničila všechny své naděje. Nechtěla to udělat, ale nemohla si pomoci. Už se jí dostalo do rukou pár studií o lidech, kteří se chovali přesně takhle. Byli sebedestruktivní, ničili vztahy ještě dříve, než mohly pořádně začít, nacházeli způsoby, jak sabotovat své vlastní úspěchy a obracet je v selhání. Možná se –vzhledem ke svému dětství – právě takovým člověkem stala i ona. Ale ať už tomu bylo jakkoli, teď už na tom nezáleželo. Vzdala se doktora Coltraina a opustí Jacobsville. Musí nějak přečkat ten večírek na rozloučenou, pak si sbalí kufry a vypadne.

Doktor Coltrain se ve dveřích zastavil, otočil k ní hlavu a věnoval jí pátravý pohled. Nezdálo se mu, že by jí rozhodnutí, které právě učinila, nějak přidalo na náladě. V její tváři totiž nespatřil ani náznak radosti či alespoň uspokojení.

„Kdybychom tenkrát v klenotnictví nenarazili na Jane, rozhodla by ses stejně?“ zeptal se.

Křečovitě sevřela psací podložku. „To nevím,“ hlesla. „A nikdy to nezjistím.“

Opřel se o dveřní rám.

„Třebaže něco takového nechceš slyšet, povím ti to. Jane a já jsme byli krátce víc než jen přátelé. Platilo to hlavně pro mě. Ale teď je vdaná, svého manžela miluje a s nikým jiným nechce nic mít. Ať už jsem k ní kdysi cítil cokoli, je to už minulost.“

„To je dobře, už kvůli tobě.“

„S ohledem na tebe ne?“ zeptal se.

Zamračila se a kousla se do rtu.

Doktor Coltrain sklouzl očima na její spodní ret stisknutý zuby a visel na něm pohledem tak dlouho, že jí začalo prudce bít srdce a přestalo se jí dostávat vzduchu. Pak se jí zahleděl do očí.

Pocítila potřebu před tím pohledem uhnout, ale nedokázala to. Byl to magický pohled. Jako by z ní vysával všechnu sílu, podmaňoval si ji a probouzel v ní přání, která nesměla mít.

Zachvěla se a přinutila se odolat silnému nutkání vrhnout se mu do náruče, přitisknout se k němu a škemrat, aby ji políbil.

„Myslíš si, že jsi nad věcí?“ zavrčel doktor Coltrain a v očích se mu zablesklo. „Že všemu rozumíš, že můžeš jen tak s mávnutím ruky někoho odsoudit, že jsi lepší než já? Co čekáš? Že budu pořád dokola vysvětlovat a vysvětlovat a že si před tebe kleknu a budu prosit?“ odmlčel se a pak se s ním stala podivuhodná změna.

Přestal se mračit a tvář se mu rozjasnila. „Tak na to rychle zapomeň.“

Po těch slovech se napřímil, vyšel ze dveří a rázným krokem se vydal za dalším pacientem. A zatímco kráčel chodbou, tiše si pohvizdoval.

Louise bez hnutí zírala na místo, kde ještě před několika vteřinami stál. Pak těžce polkla a sklopila oči k podložce, aby si přečetla záznamy ohledně zdravotního stavu pacienta, který byl objednaný na kontrolní vyšetření. Než ale zamířila do své ordinace, musela počkat, až se jí přestanou chvět ruce.

Těsně před tím, než měl skončit příjem pacientů v ordinacích, musel doktor Coltrain všeho nechat a zajít se do nemocniční části podívat na nějaký neodkladný případ. Když to Louise zjistila, zamračila se. Znamenalo to totiž, že na něho během vizity zřejmě narazí. Pak si ale řekla, že je to zkrátka riziko povolání, kterému se nevyhne, a že všude bude spousta lidí, takže se nemusí bát, že by se s ním někde ocitla sama.

Alespoň si to myslela.

Když pozdě odpoledne dokončila obchůzku pacientů, zastavila se v sesterně, aby se ujistila, že se sestřičkám podařilo spojit se s manželem jedné nové pacientky, která byla přijata do nemocnice v době, kdy byl její muž pracovně mimo město.

„Ano, našly jsme ho,“ prohlásila staniční sestra s úsměvem. „Právě teď je na cestě do nemocnice.“

„Děkuji.“

„Nemáte zač,“ řekla staniční. „To je přece běžná součást naší práce.“

Když Louise opustila sesternu, na chodbě ji čekalo nemilé překvapení. Přímo proti ní totiž kráčel doktor Coltrain. Vypadal jako obloha při bouřce – byl zachmuřený a z očí mu létaly blesky.

Došel k ní, chytil ji za paži, otočil ji a beze slova ji začal s sebou někam vléct. Lidem na chodbě to samozřejmě neuniklo a s překvapeným výrazem tuto němou scénku pozorovali.

„Co to, proboha, děláš?“ vysoukala ze sebe Louise. „Kam mě to táhneš?“

„Chci po tobě, abys jednomu…“ přinutil se neříct slovo, které se mu samo dralo na jazyk, „… muži v pokoji pro naléhavé případy potvrdila, že jsem byl celé dopoledne v nemocnici.“

Překvapeně na něj vyvalila oči, doktor Coltrain se ale nezastavil a dokonce ani nezpomalil. Po několika dalších vteřinách ji vtáhl do místnosti, kde spatřila nějakého velkého a naštvaně se tvářícího člověka. Seděl na pohovce a měl ovázanou ruku.

Doktor Coltrain se konečně zastavil a pak kývl hlavou směrem k neznámému muži. „Tak mu to pověz!“ zavrčel.

Zaraženě se na něj podívala, pak pokrčila rameny, obrátila se k muži s obvázanou rukou a řekla: „Doktor Coltrain byl celé dopoledne v ordinaci. Nemohl by ji opustit, ani kdyby chtěl, protože jsme dneska měli dvakrát více pacientů než obvykle. Všichni totiž počítají s tím, že přes vánoční svátky se ordinovat nebude.“

Tvář světlovlasého muže se poněkud uvolnila, nepřestal ale doktora Coltraina propalovat pohledem. Pak ale cvakla klika a do místnosti vstoupila Jane Burkeová. Vypadala unaveně a vylekaně.

„Todde!“ vyhrkla, když přistoupila k pacientovi. „Cherry mi řekla, že jsi měl nehodu a že musela zavolat záchranku!“ Popadla muže za ruku a upřela na něj oči, do kterých se evidentně draly slzy. „Myslela jsem si, že jsi mrtvý!“ dodala pak.

„Mrtvý?“ zopakoval po ní rozpačitě muž. Pak zvedl ruku a přitáhl si její hlavu na své rameno. „Ženská jedna bláznivá,“ zamumlal a něžně ji pohladil po vlasech. „Jsem v pořádku. Jen jsem si dveřmi auta přirazil ruku. Dokonce ji nemám ani zlomenou. Je jen trochu podřená.“

Jane pohlédla na doktora Coltraina. „Je to pravda?“ zeptala se rozechvělým hlasem.

Coltrain na to nic neřekl, jen přikývl. Bylo na něm vidět, že je na Todda Burkea pořádně naštvaný.

Jane se krátce zadívala na Louisů a pak znovu upřela oči na svého manžela. „Poví mi někdo,“ zeptala se poté, „co se tu děje?“

Todd zůstal zticha.

„To je prosté. Ty a já jsme se dneska ráno, když byli Todd a Cherry pryč, tajně sešli ve vašem domě,“ informoval ji doktor Coltrain. „Pošťačka viděla na vaší příjezdové cestě šedý mercedes.“

„Ano, takové auto tam dneska opravdu stálo,“ prohlásila bez váhání Jane. „Patří nové manažerce z mé firmy. Má na starosti prodej sportovních oděvů a jezdí stejným šedým mercedesem jako Měděnka.“

Todd Burke sklopil zrak a na jeho tváři se objevil lehký ruměnec.

„Tak proto sis přirazil tu ruku?“ zamumlala Jane. „Protože ta pošťačka je sestra chlapa, co se nám stará o koně, a ten se nemohl dočkat, až ti poví, co tvoje manželka dělá za tvými zády!“ Jane zaťala pěsti. „Já toho mizeru roztrhnu!“ prohlásila pak vzteky skoro bez sebe.

„To jsem nevěděl!“ vyštěkl Todd.

„Tak teď to víš,“ pronesl nasupeně doktor Coltrain a hodil Burkeovi do klína psací podložku s lejstry. „A teď ti povím pro změnu zase něco já…“

„Ne, Měděnko,“ nenechala ho domluvit Jane. „Tohle není vhodné místo.“

Burke by Coltrainovi také rád pověděl hezky od plic pár věcí, cítil však, že už ze sebe udělal dostatečně velkého hlupáka. Nechtěl riskovat, že se bude blamovat ještě víc. Pohlédl na Louisů, která vypadala přesně tak mizerně, jak se cítila.

„Doneslo se mi,“ řekl pak, „že vaše zasnoubení netrvalo dlouho. Škoda, že k tomu muselo dojít. Nejlepší by bylo, kdyby se ti dva tenkrát vzali a nekomplikovali ostatním život.“

Louise polkla a dlouze se zahleděla do Bur-keových lesknoucích se očí. A pak se něco stalo. Jako by se jí náhle rozsvítilo v hlavě a ona vše najednou viděla v pravém světle.

Přistoupila k Burkeovi a naklonila se nad něj. „Doktor Coltrain je ten nejslušnější člověk, jakého jsem dosud poznala,“ prohlásila s kamennou tváří. „Nepatří k lidem, kteří mají ve zvyku dělat špatnosti a lhát či podvádět. Kdybyste své manželce důvěřoval, vážený pane, nikdy by vás nenapadlo věřit starým klepům a povídačkám. V malých městech, jako je tohle, se drbům vždycky vedlo znamenitě. To není nic nového. Ale jen naprostý idiot věří všemu, co slyší.“

Doktor Coltrain zalapal po dechu. Slova, která Louise pronesla na jeho obranu, ho šokovala. Něco takového ani v nejmenším nečekal.

„Děkuji, Lou,“ ozvala se Jane a pak se obrátila ke svému manželovi. „Má stoprocentní pravdu,“ procedila přes zuby. Měla vztek a necítila potřebu jakkoli ho skrývat. „Provdala jsem se za tebe, protože jsem tě milovala. Bože můj, pořád tě miluji! Jenže tebe nezajímá, co cítím a co ti říkám. Dáváš přednost klepům.“

Louise se začervenala. Uvědomila si totiž, že ta slova mohla být klidně určena jí. V tomto ohledu totiž čisté svědomí rozhodně neměla.

Jane si odkašlala. „Je tady jedna věc, která tě snad přinutí přestat se chovat tak podezíravě. Chtěla jsem ti to povědět později, ale můžu ti to říct hned. Jsem těhotná! A ne s Měděnkou!“

Burke hlasitě zalapal po dechu. „Jane!“ vyhrkl a vyskočil na nohy. Na své zranění v té chvíli úplně zapomněl. Rychle ke své ženě přistoupil, aby ji objal. „Jane,“ řekl dojatě, „je to pravda?“

„Ano, je to pravda,“ zamumlala Jane. „Ach, ty blázne. Ty zatracený blázne…“

Nic dalšího Jane říct nemohla, protože Burke ji umlčel polibky.

Louise se při pohledu na líbající se dvojici stáhlo hrdlo. Otočila se a vyšla na chodbu.

Doktor Coltrain na nic nečekal a dohnal ji.

„Doufám, že teď konečně přestane s těmi nesmysly a uklidní se,“ prohlásil rozechvělým hla sem. „Děkuji ti za to, co jsi mu řekla,“ dodal p; ik smutně. „Jaká škoda, že tomu sama nevěříš.“

Louise si strčila ruce do kapes kalhot. „Věřím tomu, že svého manžela miluje,“ pronesla poté tiše. „A věřím, že spolu nic nemáte.“

„A to je všechno?“ zeptal se doktor Coltrain s nadějí v hlase.

„Všechno,“ odvětila stručně a na okamžik se odmlčela. „Podívej, do tvého soukromého života mi nic není. Vůbec nic. Už nejsem nic jiného než vzpomínka.“

„Protože jsi to tak chtěla.“

Při těch slovech Louisů bodlo u srdce, nic ale na to neřekla.

Vyšli spolu z nemocnice a zamířili na parkoviště, kde v části vyhrazené pro vozy zaměstnanců nemocnice stál i její malý ford.

„Drew svou ženu velmi miloval,“ pronesla zastřeným hlasem Louise, když se zastavila u svého vozu. „Nikdy se z její ztráty nevzpamatoval. Třebaže je mrtvá, všechny svátky dosud tráví s jejími rodiči. V jejich společnosti má pocit, jako by jí byl blíž. Když jsme spolu nedávno mluvili, zeptala jsem se ho, jak by asi zareagoval, kdyby zjistil, že je do něj nějaká žena zamilovaná. Víš, co mi odpověděl? Že by mu jí bylo líto.“

„Směřuješ tím někam?“ zeptal se zamyšleně doktor Coltrain a pátravě se na ni zahleděl.

„Ano,“ odvětila Louise, obrátila se k němu čelem a upřeně se mu zadívala do očí. „Tvůj případ je podobný. Nikdy ses nesmířil se skutečností, že se Jane provdala. Dokud to neuděláš, nebudeš mít žádné ženě co nabídnout. Právě proto si tě nevezmu.“

Na čele a kolem očí se mu objevily vrásky. Neřekl ale ani slovo. Nemohl.

„Je součástí tvého života,“ pokračovala dále Louise. „Velkou a důležitou součástí. I když se ona možná dokáže s minulostí vypořádat, ty ne. Já to ale chápu a nevyčítám ti to. Ani bych nemohla, protože taková dlouhotrvající láska je krásný cit.“ Na okamžik se odmlčela a pak si dlouze povzdechla. „Možná jednou přijde doba, kdy se přes to budeš moct přenést. Dokud se ti to nepodaří, neměl by ses snažit začínat nějaký nový vážný vztah.“

Doktor Coltrain si začal nepřítomně pohrávat s drobnými mincemi, které měl v kapse. Pak pomalu pokrčil rameny. „Když jsem jako začínající lékař nastoupil ve zdejší nemocnici, Jane to zrovna začala zkoušet s rodeem,“ pohroužil se do vzpomínek. „Jednoho dne – bylo to brzy po mém nástupu – spadla z koně a museli ji odvézt do nemocnice. Měl jsem tehdy zrovna službu. Padli jsme si do oka a mezi námi okamžitě vznikl silný vztah. Někdy, když zrovna vystupovala a já měl volno, jsem se na ni zašel podívat, no a když jsme měli volno oba, někam jsme si spolu vyrazili. Byla… báječná. Mimořádná. S jejím otcem jsem se spřátelil taky. Když jsem si koupil ranč,“ řekl a pohlédl směrem, kde v dálce tušil své pozemky, „naučil mě co a jak a pomohl mi se založením stáda.“ Znovu se krátce odmlčel. „S Jane se známe už opravdu dlouho.“

„Já vím,“ řekla Louise s pohledem upřeným na horní knoflík jeho tmavého saka. „Je velmi hezká a podle Drewa taky velmi hodná a milá.“

„Ano, to je.“

Váhavě zvedla oči. „Už musím jet.“

Doktor Coltrain natáhl ruku a uchopil ji za rameno, takže se k němu nemohla otočit zády. „Ještě nikdy jsem jí nic neřekl o svém otci.“

Překvapeně sebou trhla. Nepředpokládala, že by měl před Jane nějaké tajnosti. Když zvedla hlavu a podívala se mu do tváře, zjistila, že ji pozorně studuje, jako by se snažil rozluštit nějakou hádanku.

„Divné, viď?“ zapřemítal nahlas. „Je tu ještě jedna zvláštní věc, ale o tu se s tebou právě teď nejsem připraven podělit.“

Odmlčel se a pak se pohnul jejím směrem.

Chtěla před ním někam uhnout, zastavit ho… Ne, nechtěla. A neudělala to. Když sklonil hlavu a jemně přiložil ústa na její rty, bez protestů se podvolila. Objala ho oběma rukama kolem pasu a pootevřela ústa. Na zádech ucítila chladný dotek kovu, ale auto ji v té chvíli už nezajímalo. Jen on a jeho horké tělo.

Nezřetelně něco zamumlala.

„Co říkáš?“ zeptal se doktor Coltrain mezi dvěma teď už mnohem vášnivějšími polibky.

„Jsme na… veřejném místě,“ vysoukala ze sebe Louise s obtížemi.

Coltrain zvedl hlavu a rozhlédl se kolem. Nebyli sami. Parkoviště bylo plné zvědavců a stejně tak rampa vedoucí k úrazové ambulanci.

„Zatraceně,“ zavrčel znechuceně a odtáhl se od Louisy. „Pojeď se mnou ke mně domů,“ navrhl jí.

Louise pomalu zavrtěla hlavou. „Nemůžu,“ řekla poté a povzdechla si. „Zbabělce,“ zamumlal.

Louise zrudly tváře. „No dobře – můžu, ale nechci,“ vychrlila ze sebe. „Sakra! To není fér, zneužívat takhle lidské slabosti!“

„Ale je,“ nenechal se vyvést z míry doktor Coltrain a věnoval jí neodolatelný úsměv. „Tak se přestaň bát. Využij šanci! Vsaď všechno na jednu kartu. Žiješ jako nějaký vědec – každý další krok musíš stokrát promyslet a zvážit a pečlivě naplánovat. Alespoň jednou v životě se chovej bezstarostně!“

„Ale já nepatřím k bezstarostným lidem,“ namítla Louise, zatímco se pokoušela zklidnit dech. „Ani ty bys mezi ně neměl patřit.“

Pohlédla smutně ke vchodu do úrazové ambulance, odkud je pozoroval vysoký světlovlasý muž s ženou, jejíž vlasy měly skoro stejnou barvu.

„Udělal jsi to snad kvůli nim?“ zeptala se poté a kývla hlavou jejich směrem.

Doktor Coltrain se ohlédl přes rameno. „Vůbec jsem netušil, že tam jsou.“

Louise se krátce zasmála. „No jistě.“ Otočila se k němu zády, odemkla dveře, nastoupila do auta a odjela. Nohy měla zpočátku nejisté, po chvíli se jí ale přestaly chvět. Ne tak prsty na rukou.

Těžce polkla a povzdechla si. Doktor Coltrain ji přiváděl k šílenství. Byla ráda, že už brzy opustí město.

DESÁTÁ KAPITOLA

Pár minut poté, co stále ještě rozrušená Louise dorazila domů, zazvonil telefon.

„Už ses uklidnila?“ ozval se ze sluchátka hlas doktora Coltraina.

Několik vteřin bojovala se silným nutkáním bez jediného slova zavěsit. Nakonec si to nicméně rozmyslela. „Co chceš?“ zeptala se.

„Pozvání na štědrovečerní večeři, co jiného,“ odvětil bez váhání Měděnka. „Nechci prosedět celý den před televizí, koukat se na nějaké pitomé pořady a bezmyšlenkovitě se nacpávat koupenými jídly, které bych si ohříval v mikrovlnce.“

Ještě se nepřestala zlobit, že už podruhé za její spoluúčasti sehrál na veřejnosti tragikomickou scénku. Nemocnice bude mít o čem mluvit po řadu týdnů. Naštěstí se tím nebude muset trápit dlouho.

„Na takových jídlech není nic špatného,“ zavrčela. „Ještě nikomu neublížila.“

„Domácí strava je lepší,“ namítl doktor Coltrain. „Kdybys upekla krocana, tak já bych připravil třeba nějaký ovocný salát.“

Louise zaváhala. Moc si přála strávit ten den s ním, ale to by bylo krátkozraké. Z dlouhodobého hlediska by si vše jen zkomplikovala.

„No tak,“ naléhal na ni doktor Coltrain sladkým hlasem. „Moc dobře víš, že to chceš. Jestli někdy po prvním lednu opravdu odjedeš, byla by to jedna z posledních příležitostí být spolu. Co můžeš ztratit?“

Sebeúctu, čest, hrdost, pomyslela si Louise. Nahlas ale řekla něco jiného. „No, asi nic.“

Doktor Coltrain si ulehčené oddechl. „Výborně. Takže se sejdeme na Štědrý den dopoledne. Řekněme tak v jedenáct hodin.“

Po těch slovech rychle zavěsil, aby si to náhodou ještě nerozmyslela.

„Ale já ne…“ zaprotestovala Louise, pak si ale uvědomila, že už hovoří jen sama se sebou. „Bože, tohle se nemělo stát. Je to hrozná chyba, které budu do konce života litovat.“ Po těch slovech se vyčítavě zadívala na sluchátko, nevěřícně zakroutila hlavou a odložila sluchátko do vidlice. Měla neodbytný pocit, že ji ten mizerný doktor co nevidět připraví i o poslední zbytky zdravého rozumu.

Ráno na Štědrý den zašla Louise do obchodu a koupila tam mimo jiné i krocana. Když se pak vydala k pokladně, našla tam jednu ze svých pacientek. Mladá žena naťukala na číselníku pokladny cenu za krocana, láhev vína a pár dalších věcí, které Louise k přípravě večeře potřebovala, a pak se na ni mile usmála.

„Očekáváte nějakou společnost, paní doktorko?“ zeptala se Louisy.

Louisů ta otázka přivedla do rozpaků. Byla si totiž vědoma, že žena stojící v řadě za ní je pro změnu zase pacientkou doktora Coltraina.

Zrudla a nervózně se ošila. „Ne,“ zamumlala poté nejisté. „Ten krocan je jen pro mě. Upeču si ho, a co nesním, dám do mrazničky.“

„Ach,“ vyklouzlo z dívky. Očividně byla tou odpovědí zklamaná.

„A to víno vypijete taky sama?“ zeptala se žena za ní. „Vždyť jste doktorka!“

Louise se zamračila a podala pokladní požadovanou částku.

„Nemám na Štědrý den službu,“ přinutila se říct co nejslušněji znějícím hlasem. „Navíc to víno nutně potřebuji k přípravě jídla.“

„Tohle víno vám moc k užitku nebude,“ poznamenala pokladní pobaveně a ukázala prstem na dolní část viněty. Dobře čitelným písmem tam bylo uvedeno, že se jedná o nealkoholické víno.

Louise pochopila, že se přehmátla, ten omyl jí teď ale hrál do karet. Pokrčila rameny a přinutila se na pokladní znovu usmát.

Ta už nic dalšího neřekla, jen Louise vrátila drobné a naskládala její nákup do tašek.

Louise se opřela do nákupního vozíku a zamířila s ním ke svému autu. Úplně spokojená nebyla, měla ale pocit, že tu drobnou epizodu s prodavačkou a pacientkou doktora Coltraina zvládla celkem se ctí.

Doma vybalila nákup, strčila krocana do trouby a pak se pustila do výroby domácího pečiva. Nealkoholické víno nemusí být k zahození, napadlo ji přitom. Když ho bude při večeři pít, nebude se muset obávat, že by pod vlivem alkoholu udělala něco, čeho by pak mohla litovat.

Byl krásný slunečný den, přičemž v rádiu hlásili, že podobně bude i nazítří. Vánoce na sněhu samozřejmě nepřipadaly v úvahu, s něčím takovým nemohl nikdo počítat, stejně si ale nemohla pomoct a přemítala, jaké by to bylo, kdyby všude bylo bílo.

Když byla s přípravou jídla hotova, nastrkala všechno do ledničky, převlékla se do starých džínsů, svetru a vlněných ponožek a sedla si k televizi. Jen co ji ale zapnula, uslyšela přijíždět nějaké auto.

Bylo osm hodin večer a ona neměla službu. Nikdo neměl důvod za ní jezdit. Zamračila se, neochotně opustila pohovku a vydala se šouravým krokem k domovním dveřím.

Na příjezdové cestě spatřila šedý mercedes. Při tom pohledu se jí stáhlo hrdlo. Ten nepříjemný svíravý pocit vzápětí ještě vzrostl, protože z auta vystoupil vysoký rudovlasý muž v džínsech a bavlněném triku s dlouhými rukávy. Otevřel zadní dveře, vyndal zevnitř nějakou velkou krabici a zamířil s ní k jejímu domu.

„Ty dveře bych prosil otevřít dokořán,“ zahalekal doktor Coltrain, když vyšel po schodech na zápraží.

„Co je to?“ zeptala se Louise zvědavě.

„Jídlo a nějaké dárky.“

Byla překvapena. Dneska večer nečekala nikoho, natož právě jej. Zamračila se, nechala ho vstoupit do domu a zase za ním zavřela.

Doktor Coltrain položil krabici na kuchyňský stůl a začal vyndávat její obsah. „Salát,“ pronesl obřadně a položil vedle krabice plastikovou krabičku s víčkem. „Zálivka,“ řekl a vytáhl malý hrnec překrytý alobalem. „A čokoládový dort. Ne, ten jsem nedělal já,“ dodal, když jí poklesla brada. „Koupil jsem ho. Dorty péct neumím. Je na ty věci v ledničce místa !“

„Měl jsi mi nejdříve zavolat, než ses za mnou rozjel,“ namítla Louise.

Doktor Coltrain se usmál.

„Nejsem přece včerejší. Kdybych ti zavolal a ty jsi uslyšela přes záznamník můj hlas, určitě bys to nevzala a předstírala, že nejsi doma. Natolik tě už znám.“

Louise ucítila, jak jí začínají hořet tváře. Doktor Coltrain měl pravdu. Skutečnost, že do ní tak viděl, pro ni byla značně znepokojující. „Ano, v ledničce je místa dost,“ zamumlala.

Došla k ledničce, otevřela ji a uložila do ní s jeho pomocí jídlo, které přivezl.

Doktor Coltrain se poté vrátil ke kuchyňskému stolu a vyndal z krabice dva balíčky. „Jeden je ode mě pro tebe,“ prohlásil a napřáhl k ní ruku s jedním balíčkem, „a druhý zase od tebe pro mě.“

„Ale já pro tebe dárek mám,“ vysoukala ze sebe s námahou Louise.

Překvapeně se na ni zahleděl. „Opravdu?“

Louise pokrčila rameny. „Skutečnost, že jsem neměla v plánu strávit s tebou Štědrý den, přece ještě neznamená, že pro tebe žádný dárek nebudu mít.“

„Mohla jsi mi ho dát na večírku v nemocnici, ale neudělala jsi to,“ upozornil ji.

„Ty jsi mi tam taky nic nedal.“

Doktor Coltrain se tajemně usmál. „Šetřil jsem si to na zítřek.“

„Já zrovna tak,“ vrátila mu to Louise.

„Můžu to dát pod stromeček?“ zeptal se.

„Jistě,“ odvětila Louise a vydala se za ním do obývacího pokoje.

Její vánoční stromeček byl velký a hlavně živý – žádná umělá hmota. Vyplňoval celý roh místnosti a sahal skoro až k devět stop vysokému stropu. Byl ozdoben desítkami skleněných koulí a různých ozdob a pod jeho spodními větvemi stál na miniaturních kolejích model vláčku.

„No ne!“ vyklouzlo z doktora Coltraina, když model spatřil. „To je Západní létající expres!“ dodal nadšeně, když přistoupil blíž. „Už ho máš dlouho?“

„Je to starožitnost,“ odvětila Louise s úsměvem. „Koupila mi ho máma. Já vláčky miluju. Mám ještě dva další a v krabicích ve skříni asi míli kolejnic, ale nějak mi v poslední době chybí důvod všechno to vytahovat. Jako zábava pro jednoho to nestojí za nic.“

Pohlédl na ni a v očích se mu zalesklo. „Ve které skříni ty poklady máš?“

„Ve skříni na chodbě,“ odvětila Louise pobaveně. „Ty máš vláčky taky rád?“

„Jestli mám rád vláčky? To měl být vtip? Z každého měřítka mám doma nejméně jeden.“

Louise zalapala po dechu. „Ach, bože! To se mi snad jen zdá!“

„Jo, je to pravda. Tak pojďme!“

Na nic nečekal, rychle došel ke skříni na chodbě, otevřel ji a začal Louise podávat jednotlivé krabice.

Jako dvě děti seděli na podlaze a dvě hodiny sestavovali dohromady koleje a výhybky. Louise uvařila kávu a položila šálky na zem – přímo mezi miniaturní dřevěné nádražní budovy, které koupila ve specializovaném obchodě a které představovaly repliky nádražních objektů z dob, kdy se soupravy Západního létajícího , expresu proháněly po pláních Divokého západu.

Když byli hotovi, chvíli své dílo zálibně pozorovali, a když pak doktor Coltrain souhlasně pokýval hlavou, Louise se sklonila k ovládacímu panelu a otočila jedním vypínačem. Uvnitř dřevěných nádražních budov se rozsvítily malé žárovičky a světla zaplála i v lokomotivách, vagonech pro cestující a služebních vozech.

„Hrozně ráda jsem si vláčky pouštěla potmě,“ prohlásila Louise a otočila dalším vypínačem. Vlakové soupravy se s tichým bzučením rozjely. „Bylo to jako dívat se odněkud z vrcholu vysokého kopce na noční krajinu. Lidé do jednoho zalezlí v domech, nikde ani noha, jen ty vlaky se ženou někam tmou…“

„Vím, co tím myslíš,“ řekl doktor Coltrain, který seděl vedle ní a pozoroval lokomotivy, jak se s vagónky za sebou projíždějí po kolejích a s tichým klapotem překonávají jednu výhybku za druhou. „Bože, to je úžasné! Vážně by mě ani ve snu nenapadlo, že bys mohla mít ráda vláčky.“

„Já to o tobě taky netušila,“ prohlásila pobaveně Louise a rozesmála se. „Vždycky jsem se tak trochu styděla za to, že je vůbec mám. Jen v tomhle městě musí žít desítky, co desítky, stovky malých kluků, kteří by dali cokoli, jen aby měli alespoň jeden takový vláček a pár kousků kolejí. A já přitom mám hned několik souprav, a skoro vůbec si s nimi nehraju.“

„Moc dobře ti rozumím,“ pronesl zamyšleně doktor Coltrain a pokýval hlavou. „Se mnou je to podobné. Nemám dokonce ani synovce nebo neteř, se kterými bych se o tu radost mohl podělit.“

„Kdy jsi dostal první vláček?“

„Když mi bylo osm let. Dostal jsem ho od dědečka. Koupil mi ho, aby si s ním taky mohl hrát,“ dodal s úsměvem. „Nemohl si dovolit koupit nějakou velkou soupravu, na to neměl dost peněz, ale mně to nevadilo. Byl jsem v sedmém nebi.“ Vrátil se ve vzpomínkách o mnoho let zpět a zasmušil se. „Když mě táta odvezl do Houstonu, chyběl mi ten vláček skoro stejně, jako mi chyběl dědeček s babičkou. Trvalo to dlouho, než jsem se zase vrátil.“ Na chvíli se odmlčel a pak pokrčil rameny. „Ale ten vláček pořád fungoval a pouštět si ho v klidu – bez strachu z otce – mě bavilo snad ještě víc, než když jsem ho měl předtím někde za zády.“

Otočila se do strany a pozorně se na něj v matném světle zahleděla.

„Zmínil ses o tom, že jsi s Jane o svém otci nikdy nemluvil.“

„Nemluvil,“ řekl tiše doktor Coltrain. „Bylo to něco, za co jsem se dlouhé roky upřímně styděl.“

„Děti dělají, co se jim řekne, ať už je to správné, nebo ne,“ prohlásila Louise. „Nemělo cenu dělat si zbytečné výčitky.“

„Jenže já jsem věděl, že to, co dělám, je špatné,“ namítl doktor Coltrain. „Nedokázal jsem se mu ale vzepřít. Byl to brutální člověk. Jako kluk jsem se ho bál.“ Otočil hlavu a usmál se na ni. „Myslím, že zrovna tobě nemusím vysvětlovat, jaké to asi bylo.“

„To teda nemusíš.“

Naklonil se trochu dopředu, podepřel si rukou bradu a zamyšleně se zadíval na vláčky „Zaplatil jsem za to pobytem ve výchovném ústavu pro mladistvé delikventy a několikaletým podmínečným trestem. Měl jsem ale štěstí na lidi, kteří mi pomohli změnit se. No a já pak cítil potřebu nějak se za to odvděčit, splatit svůj dluh. Proto jsem se rozhodl jít na medicínu. Viděl jsem v tom možnost pomáhat lidem.“

„Využil jsi ji a pomáháš jim,“ pronesla dojatě Louise a láskyplně se zahleděla na jeho štíhlou svalnatou postavu. Mimo nemocnici byl úplně jiný. Změna, která se s ním stávala, když opustil její brány, ji fascinovala. Už ji ale nebude moci pozorovat dlouho. Za pár dnů odjede z města a už ho nikdy neuvidí.

Těžce polkla a pak se znovu zahleděla na jezdící vláčky. Tiché bzučení maličkých elektromotorů a klapot kol přejíždějících výhybky a spoje mezi kolejnicemi působily jako utěšující prostředek.

„Potřebovali bychom železničářské čepice a píšťalky, které znějí jako parní stroje při vypouštění páry,“ poznamenal doktor Coltrain.

Louise se usmála. „A bílé rukavice a malá červená výstražná světla před železniční přejezdy,“ doplnila ho.

„Jestli je někde poblíž nějaký specializovaný obchod, mohli bychom tam zajet a něco si koupit,“ navrhl s rozzářenýma očima Coltrain, pak se ale zarazil. „Na Štědrý den ale asi budou mít zavřeno.“

„Asi ano.“

Nejisté si odkašlal. „Kdybys zůstala, mohli bychom z mých a tvých vláčků a kolejí sestavit jeden obrovský železniční komplex. Taky bychom se mohli pustit do stavby dalších budov, vytvořit nějaké mosty a koupit výkonnější ovládací panel, který by zvládl obsluhu třeba i deseti vláčků najednou.“

Louise si uměla představit, že by s ním čas trávila jinak než pouštěním vláčků, ale ani taková vize nebyla nezajímavá. Toužebně si povzdechla. „Asi by se mi to líbilo,“ zamumlala, „ale už jsem podepsala novou smlouvu. Teď už odejít zkrátka musím.“

„Smlouvu je možné zrušit,“ namítl doktor Coltrain. „V každé smlouvě se vždycky najde něco, co člověku v případě potřeby umožní vycouvat.“

Nejisté se zavrtěla.

„Už si o nás povídá příliš mnoho lidí,“ pronesla smutně. „A nejen v nemocnici. Byla jsem teď například v jednom obchodě. Pokladní si všimla, že jsem ke krocanovi koupila i víno, a žena stojící za mnou prohlásila, že se ho určitě nechystám vypít sama.“

„Cože? Ty jsi koupila víno?“ zeptal se překvapeně doktor Coltrain.

„Nealkoholické,“ odpověděla Louise.

Krátce se zasmál.

„Záměrně?“

„No, vlastně ne,“ přiznala se. „Přehmátla jsem se a vzala z regálu jinou láhev. U pokladny jsem si za to vysloužila další uštěpačný komentář.“ Povzdechla si. „Navíc jsem si to v první chvíli špatně vyložila. Myslela jsem si, že ta pokladní naráží na mého otce. Pak jsem si ale uvědomila, že určitě neví, že to byl alkoholik.“

„Jak se mu vůbec podařilo udržel si práci?“ zeptal se doktor Coltrain.

„Měl pár ochotných mladých asistentů, kteří ho kryli. Nakonec to jeho pití ale přesáhlo únosnou míru a nemocniční rada ho přiměla odejít předčasně do důchodu. Byl to skvělý chirurg,“ připomněla mu, „a zničit tak skvělému lékaři kariéru nejde jen tak. Takovou věc si každý pořádně rozmyslí.“

„Rozhodně by to bylo lepší než nechat ho dále operovat a ohrožovat tak životy pacientů.“

„On ale ničí život nikdy neohrozil,“ namítla Louise. „To se nestalo. Když nemohl operovat, vždycky za něj někdo na sále zaskočil.“

„Tak to měl štěstí,“ prohlásil doktor Coltrain. „Jinak by si koledoval o pořádný problém a následně i o žalobu. U soudu by samozřejmě prohrál a musel by zaplatit hodně vysoké odškodné.“

Natáhl ruku, zmáčkl jeden z mnoha vypínačů a přehodil tak výhybku, takže vláček, který ho v té chvíli míjel, zamířil na jinou kolej.

„Je to paráda,“ prohlásil poté a kývl hlavou směrem ke kolejišti.

„Že jo?“ vyhrkla Louise s rozzářenýma očima. Předchozí nepříjemné téma jako by bylo rázem zapomenuto. „Já vláčky zbožňuju. Kdybych měla více volného času, hrála bych si s nimi každý den. Jsem moc ráda, že tenhle víkend nemáme pohotovost. Jak se ti to ostatně podařilo?“

„Pomocí hrozeb a úplatků,“ odpověděl doktor Coltrain a tajemně se usmál. „No ale teď vážně. Zas tak velký problém to nebyl. Sloužili jsme přece minulé svátky. Nebo jsi na to už zapomněla?“

„Ne, nezapomněla,“ zabručela Louise. „Šli jsme si tehdy navzájem po krku.“

„Bylo to nezbytné,“ prohlásil Coltrain, lehl si na bok a podepřel si loktem hlavu. „Kdybych ten válečný stav soustavně neudržoval, skončil bych s tebou každý den na vyšetřovacím lůžku.“

„Co… cože?“

Natáhl ruku a něžně jí z obličeje odstranil pramen vlasů.

„Když jsem se k tobě přiblížil, vždycky jsi ode mě odskočila,“ pronesl tichým hlasem. „To tě zachránilo. Dlouho jsem po vás toužil, doktorko Blakelyová. Moc dlouho. Musel jsem s tím tvrdě bojovat.“

„Byl jsi přece zamilovaný do Jane Parkerové,“ namítla Louise.

„Ano, ale jen krátce,“ řekl na to a lehce ji pohladil po tváři. „To, co jsem k ní poté cítil, byl spíše jen zvyk. Zvyk, kterého jsem se zbavil, když se provdala za Todda Burkea. Ten blázen si nicméně stejně jako ty myslí, že spolu ještě pořád něco máme. Dá to pořádnou práci, než ho přesvědčíme, že se mýlí. Ostatně tebe přesvědčit taky není zrovna jednoduché.“

Louise se zamračila a změnila polohu. „O vás dvou ale mluví každý, nejen já.“

„Já vím,“ řekl doktor Coltrain a povzdechl si. „Život v malém městě má své kladné, ale taky stinné stránky.“ Po těch slovech přiložil prst k jejím rtům a začal po nich pomalu přejíždět.

Louise zatajila dech. „Mohl bys… toho, prosím, nechat?“ požádala ho.

„Proč?“ podivil se Coltrain. „Vždyť se ti to líbí. Stejně jako mně.“

Pak se přisunul až těsně k ní, položil si nohu přes její kolena a mírně sena jedné ruce nad zvedl, takže teď ležela pod ním.

„Srdce ti bije tak hlasitě, že ho slyším,“ prohlásil zastřeným hlasem. Byl jen těsně nad ní, tak těsně, že se jejich ústa skoro dotýkala. „A taky slyším, jak přerývaně dýcháš.“

Volnou rukou se bez jakýchkoli rozpaků dotkl jejího ňadra. Když pod prsty ucítil, jak jí tuhne bradavka, usmál se.

„Vidíš?“ zeptal se a jeho ústa se k ní začala ještě více přibližovat. Nebezpečně přibližovat.

„Tvému tělu se to líbí.“

Louise otevřela ústa, aby něco namítla, doktor Coltrain na ně ale přitiskl své rty a spolehlivě ji umlčel. Ztuhla, ale jen na pár vteřin.

Byl Štědrý den a ona ho milovala. Proti tomu neexistovala žádná obrana.

Zdálo se, že si to doktor Coltrain moc dobře uvědomuje. Nikam totiž nespěchal. Jen se nad ní skláněl, něžně ji líbal a dlaní a prsty ji laskal.

„Oba víme,“ zašeptal po chvíli, „že tvé tělo tak reaguje na mé doteky. Ani jeden z nás ale nechápe, proč se nám to oběma tak líbí.“

„Podnět… a následek?“ zauvažovala Louise nahlas, pak ale zalapala po dechu, protože jí vjel rukou pod svetr a okamžitě poté i pod krajkovou podprsenku.

Doktor Coltrain pomalu zakroutil hlavou. „To si nemyslím. Sáhni si za záda a rozepni si to,“ dodal pak prosebně znějícím hlasem.

Když po krátkém zaváhání udělala, co po ní chtěl, okamžitě se dostavil pocit studu.

„Tak je to lepší,“ zamumlal doktor Coltrain a zatímco jí hleděl do očí, hladil ji po prsou.

„Mohla bys bez toho být?“ zeptal se pak vážným hlasem. „Nerozumím…“

„Mohla bys bez toho být?“ zopakoval důrazně svou otázku. „Na jiné muže nereaguješ, jinak bys už dávno nebyla panna. Umožňuješ mi dělat věci, které si vůči tobě nikdy předtím žádný muž nemohl dovolit.“

Vzal do dlaně jedno její ňadro a lehce ho stisk.

„Vidíš?“ řekl jí něžně, když se mírně prohnula a tělem jí proběhlo zachvění. „Máš ráda mé doteky. Mohu ti poskytnout něco, co jsi zřejmě ještě nikdy nezažila. Myslíš si snad, že bys něco takového mohla zažívat s někým jiným, Lou?“ Po těch slovech ji znovu začal líbat na ústa.

Kdyby mohla mluvit, pravděpodobně by mu odvětila, že ne. Vlastně by tak odpověděla určitě. Neuměla si představit, že by k sobě takhle blízko mohla pustit jiného muže, že by mu dovolila, aby se jí tak dotýkal.

Objala ho oběma rukama kolem krku a když na ni nalehl, zavřela oči a tlumeně zasténala.

„Jebediahu,“ zamumlala, přičemž sama si nebyla jista, jestli to byl pokus o protest, nebo úpěnlivá prosba, aby v tom nepřestával.

Coltrain se přesunul rty na její zavřená víčka a ochutnal slzy radosti, které se zpod nich draly. Pak se pohnul v bocích, aby mezi jejich těly nezůstal ani kousek volného místa.

Když se jí z hrdla ozval hlasitý neartikulovaný zvuk, lehce se usmál.

„Jsme pro sebe stvořeni,“ zašeptal jí do ucha. „Umíš si představit, jaké by to bylo, kdybychom takhle leželi a přitom byli nazí?“

Louise vzlykla a zabořila mu obličej do krku. Chvíli počkal, pak nadzvedl hlavu a začal jí přejíždět rty po řasách. Ležel ale klidně, nesnažil se ji dobývat. Pouze ji něžně líbal a těmi polibky se ji snažil zbavit strachu a ostychu.

Zaryla mu nehty do ramene a zavrněla jako kočka. Zbytky jejího sebeovládání se začaly kamsi vytrácet.

Doktor Coltrain ale ještě stále dokázal své tělo i myšlenkové pochody kontrolovat. Dále ji něžně líbal, jako by jí těmi polibky mohl předat část své síly.

„Rok,“ zašeptal. „Tak dlouho jsme spolu pracovali a přitom jsme o sobě nic nezjistili. Vůbec nic.“

Jemně sevřel v zubech její spodní ret, a když se jí začal chvět, objevil se mu na tváři úsměv.

„Vláčky a staré filmy, opera, vaření a projížďky na koních. Máme toho společného víc, než jsem kdy snil.“

Přinutila se zůstat klidně ležet. Cítila totiž skoro neodolatelnou potřebu obejmout ho i nohama a líbat ho tak dlouho, dokud by v jejích útrobách neodezněl ten podivně svíravý pocit. Nebo dokud by ji jeho intenzita nezabila.

Doktor Coltrain nějakým způsobem vytušil, co se v ní odehrává, protože ji pohladil po tváři a zeptal se: „Nemáš strach? Obavy z dosud nepoznaného? Panny tyhle pocity často mívají.“

„Jsem doktorka,“ vysoukala ze sebe. „A já zase doktor.“

„Chtěla jsem tím říct, že vím…“ na okamžik se odmlčela, „… co mám očekávat.“

Zasmál se a znovu ji pohladil. „Ne, nevíš. Znáš jen technickou stránku. Netušíš, že nastane chvíle, kdy po mně budeš chtít skoro víc, než kolik ti toho budu schopen dát, a že pak budeš vzlykat jako dítě, kterému někdo hodně ublížil.“

Už se ocitla tak daleko, že ji tím nemohl zastrašit. „Ale já nic nemám,“ vysoukala ze sebe nešťastně.

„Jak nic?“

„Co bych mohla použít.“

„Ach, tohle máš na mysli.“ Zasmál se a znovu ji políbil, tak něžně, že se cítila jako uctívaná bohyně. „Dneska v noci nic takového nebudeš potřebovat. Děti by podle mého neměly být počaty ještě před svatbou. Myslíš si snad opak?“

Louise si v té chvíli nemyslela vůbec nic. Nebyla totiž schopna přemýšlet.

„Ehm… Já… Ne. Co to s tím má společného?“ zeptala se nechápavě.

„Lou!“

Louise ucítila, jak jí začínají hořet tváře. „Ach! Ty myslíš…“

Doktor Coltrain se hlasitě rozesmál. „Jo, myslím, zato ty nemyslíš vůbec. Kam ses, prosím tě, v myšlenkách zatoulala?“ dobíral si ji. „Když se spolu dva lidé milují, žena může otěhotnět,“ řekl jí tónem, jako by poučoval nějakou školačku. „Copak jsi na univerzitě na přednáškách z biologie spala?“

„Samozřejmě že ne!“ zaprotestovala a plácla ho dlaní do zad. „Prostě jsem na chvíli přestala přemýšlet!“

Byl blíž než kdykoli předtím a ona se pod ním chvěla, bezmocná, ztracená…

Na okamžik ji k sobě přitiskl a pak – dokud ještě mohl – se odvalil stranou. „Bože, jsme jako časovaná bomba!“ vychrlil ze sebe ochraptělým hlasem a zůstal bez hnutí ležet na břichu. „Budeš si mě muset hodně brzy vzít, Lou. Co nejdřív.“

Louise se posadila, přitáhla si kolena skoro až k bradě a pokusila se uklidnit zrychlený dech.

„Protože jestli to neuděláš,“ pokračoval dále Coltrain, „tak se z toho zblázním. Chci tě, Lou. Ještě nikdy jsem po tobě tak zoufale netoužil jako teď.“

„Ale Jane…“

Tiše se zasmál. Jistě, opakovala to pořád dokola, on už se ale na ni nezlobil. Převrátil se na bok, posadil se a pohlédl na ni.

„Náš vztah jsem tenkrát ukončil já. Chceš vědět, proč jsem to udělal?“

„Cože?“ vypadlo z překvapené Louisy. Nevěřila vlastním uším. „Ty jsi to ukončil?“

Přikývl.

„Nikdy jsi mi neřekl, že jsi to byl ty.“

„Nebyl k tomu důvod. Nepustila jsi mě k sobě natolik blízko, abych mohl zjistit, jestli máme nějakou šanci, navíc to vypadalo, že ať už bych řekl cokoli, stejně bys mi nevěřila. Byla jsi skálopevně přesvědčená, že celou dobu myslím jenom na Jane.“

„Všichni to tvrdili…“

„Ale já to nikdy neřekl.“

„Já vím,“ zamumlala Louise. Poté zvedla ruku a váhavě se ho dotkla. Nejprve vlasů, poté tváře a nakonec rtů. Pak se jí ústa roztáhla do úsměvu.

„Nezastavuj se tam,“ požádal ji, uchopil ji za ruku a posunul ji níže, až na své tričko.

Srdce se jí rozbušilo a žaludek najednou cítila až někde v krku. Nejisté na něho pohlédla.

„Pomůže ti, když ti slíbím, že se nepřestanu ovládat?“ zeptal se.

„Před několika minutami to bylo dost nebezpečné,“ pronesla vážným hlasem. „Nechci… Nechci tě zranit.“

„Neboj se. A důvěřuj mi.“

„Asi ti důvěřuju,“ řekla na to. „Kdybych ti nedůvěřovala, zřejmě bych se po nějaké jiné práci začala rozhlížet už dávno.“

„To zní smysluplně.“

Vsunul si její ruku pod tričko a přitiskl si ji k hustým chlupům na prsou.

Louise cítila, jak se jí pod dlaní zvedá jeho svalnatá hruď, vnímala teplo jeho kůže, ale to jí nestačilo. Chtěla se dívat…

V místnosti vládlo přítmí, bylo ale natolik dobře vidět, že doktor Coltrain z výrazu její tváře poznal, po čem právě teď prahne. Chabě se usmál, sundal si tričko a položil ho na zem vedle sebe.

Upřela na něj oči.

Byl krásný. Měl široká ramena a svalnaté paže a hruď mu pokrývaly skoro zlatavé chloupky. Ty mu rostly i na břichu a sahaly až k přezce na jeho opasku.

Popadl ji za nohy a vytočil ji tak, aby seděli čelem k sobě a zároveň se navzájem dotýkali svými boky.

„Takhle je to lepší,“ zašeptal doktor Coltrain a uchopil spodní okraj jejího svetru. O vteřinu později ležel svetr na podlaze vedle jeho trička a za okamžik tam skončila i její podprsenka.

Pohlédl na její hruď a stáhlo se mu hrdlo. Věděl, že to bude krásný pohled, netušil ale, jak silně na něj zapůsobí. Až do konce života by mohl obdivovat ty pevné hroty jejích ňader. Obklopeny skoro bílou pokožkou vypadaly jako dva rubíny. Těžce polknul a přivinul ji k sobě. Tentokrát se zachvěl i on.

Louise ho se zavřenýma očima začala hladit po zádech. Pak našla svými rty jeho ústa a poprvé za celou dobu ho sama políbila.

Když se jejich ústa opět rozdělila, doktor Coltrain se jí zadíval do tváře a řekl: „Neboj se. Nedotáhneme to až do konce. Klidně mě můžeš ještě jednou políbit.“

Louise ho poslechla a celý svět se s ní opět zatočil.

„Miluji tě,“ zašeptala. „Moc tě miluji.“

Hladově se přisál k jejím ústům a sevřel ji.

Na několik dlouhých vteřin oba znehybněli. Bylo to, jako by je zasáhl blesk a přivařil je k sobě. Ve společném rytmu dýchali, stejně se chvěli.

Pak se od ní doktor Coltrain pomalu odtáhl a zahleděl se jí do očí.

„Omlouvám se,“ zamumlala Louise.

„Proboha, za co?“ zeptal se překvapeně. „Vždyť mně se to moc líbilo. Ale přiznávám, že nám to začíná trochu přerůstat přes hlavu.“

Postavil se a pomohl jí na nohy. Na chvíli zůstali stát a jen na sebe mlčky hleděli. Pak se Coltrain sehnul, podal jí podprsenku a svetr a natáhl si tričko.

Zatímco se Louise oblékala, upřeně pozoroval jezdící vláčky. Pak si strčil ruce do kapes a pohlédl na ni.

„Tak proto jsem se s Jane rozešel,“ pronesl poté věcným tónem.

Náhle ji zaplavila vlna žárlivosti a spolu s ní se dostavil i vztek. „Protože to nechtěla dotáhnout až do konce?“ zavrčela.

Doktor Coltrain se krátce zasmál.

„Ne. Rozešel jsem se s ní, protože jsem po ní fyzicky netoužil.“

Sklonila hlavu a upřela oči na jednu vlakovou soupravu. Začala v duchu počítat výhybky mizející pod lokomotivou. Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, co to dělá. Musela přijít o rozum.

„Co jsi to řekl?“ zeptala se nakonec přidušeně a zvedla hlavu.

„Řekl jsem, že jsem se s ní rozešel, protože jsem po ní fyzicky netoužil,“ odvětil bez známky jakýchkoli emocí. „Zkrátka mě nevzrušovala.“

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

„Když se žena bude dostatečně snažit, podaří se jí vzrušit kteréhokoli muže,“ namítla Louise. Vlastních zkušeností sice moc neměla, byla ale přesvědčena, že takhle to prostě na světě chodí.

„Možná ano,“ prohlásil doktor Coltrain s úsměvem, „ale Jane mě jednoduše v tomto ohledu nikdy nezajímala. Nemělo to cenu. Rozešel jsem se s ní a přestal ji vídat. Pak se na scéně objevil Todd Burke, a než se kdo nadál, byla tu svatba. Jenže potom došlo k té nehodě a ona skončila u nás v nemocnici. Začali jsme spolu znova komunikovat, protože jsme museli, a časem se to mezi námi urovnalo. Byla mi vděčná, protože byla přesvědčena, že jsem jí zachránil život. Možná si vzpomínáš, jak na mě tehdy závisela.“

Louise přikývla.

„No, zdá se, že jejich vztah rozhodně nebyl platonický,“ pokračoval dále doktor Coltrain. „Jinak by Jane nečekala děťátko. Jsem tomu rád.“

„Nikdy by mě ani ve snu nenapadlo,“ pronesla ještě stále trochu šokovaná Louise, „že tvůj vztah k Jane vypadal takhle. Chci říct, že ty a já…“

„Ty a já!“ vyhrkl doktor Coltrain. „To se vůbec nedá srovnávat. Když se tě dotknu, mám pocit, jako by mi tělem projel blesk a všechno ve mně rozzářil. Při pohledu na tebe se mi v žilách začíná vařit krev.“

„Já cítím něco podobného,“ přiznala Louise. „Určitý rozdíl tady ale je. Ty mě jen chceš.“

„Opravdu?“ zeptal se chvějícím se hlasem. „Jen tě chci? Může v sobě touha obsahovat tolik něhy? Může obyčejná žádostivost vysvětlovat ty nádherné pocity, které prožívám, když jsme spolu?“

„Miluji tě,“ pronesla se staženým hrdlem Louise.

„Ano, já vím,“ řekl Coltrain dojatě a v očích se mu zalesklo. „A já miluji tebe, Lou,“ dodal.

Sny se mohou stát realitou, blesklo hlavou Louise. Nikdy tomu nevěřila, ale bylo tomu tak. Zvedla hlavu a láskyplně se mu zahleděla do tváře. A jak se tak na něj dívala, uvědomila si, že mu v očích vidí všechnu tu lásku a něhu, o kterých hovořil.

Byly Vánoce, čas zázraků, a on mezi ně patřil.

Doktor Coltrain nic neříkal, jen se na ni díval. Pak uchopil oba balíčky, které předtím položil pod stromeček, a podal jí je.

„Ale dárky se mají rozbalovat až ráno,“ zaprotestovala Louise.

„Ta správná chvíle nastala teď,“ nenechal se zviklat Coltrain. „Rozbal je.“

Louise zaváhala, ale jen krátce, protože byla nesmírně zvědavá. Když rozbalila první balíček, našla v něm šedou krabičku z klenotnictví. Chvějícími se prsty ji otevřela a spatřila zlatý přívěsek ke klíčům v podobě poloviny srdíčka.

„A teď ten druhý,“ vyzval ji.

Položila si krabičku s přívěskem do klínu a poslechla ho. V balíčku nalezla druhou polo vinu srdíčka.

„A teď obě poloviny přilož k sobě.“

Udělala to a zahleděla se na nápis vyrytý do povrchu srdce. Byl ve francouzštině.

Plus que hier, moins que demain.

„Dokážeš to přeložit?“ zeptal se.

„Znamená to…“ řekla tiše a odkašlala si. „Víc než včera, míň než zítra.“

„Právě tak tě miluji,“ pronesl skoro obřadně doktor Coltrain. „Chtěl jsem tě zítra ráno znova požádat o ruku, ale své ano mi můžeš říct klidně už teď. Já vím, že se manželství obáváš. Ale miluji tě a ty zase miluješ mě. Máme toho tolik společného tolik, že nás to bude spojovat i poté, co ta počáteční touha vyprchá. Samozřejmě pokud k něčemu takovému vůbec někdy dojde. Něco už vymyslíme, abys mohla skloubit práci s mateřstvím. Nejsem jako tvůj otec a ty zase nejsi jako tvá matka. Popadni tu šanci za pačesy, Lou. Věř mi – je jen malé, velmi malé riziko, že by nám to spolu nevyšlo.“

Louise ze sebe nedokázala vypravit ani slovo. Se skloněnou hlavou hleděla na obě poloviny přívěsku a snažila se vzpamatovat. Nikdy by do něj neřekla, že je schopen vymyslet tak romanticky a sentimentálně působící dárek. Nemohl vědět, jestli se mu podaří přimět ji, aby zůstala, přesto se ale rozhodl vyjevit jí své city. Ani ten nejdražší dárek na světě by jí nemohl udělat větší radost.

„Kdy jsi to koupil?“ zeptala se rozechvěle. „Když jsi odešla z toho klenotnictví,“ řekl

a usmál se na ni. „Věřím na zázraky,“ dodal pak. „Skoro každý den vidím věci, nad kterými mi rozum zůstává stát. A doufám, že jedna taková zázračná věc se stane právě teď.“

Pomalu zvedla hlavu, pohlédla na něj a on jí ve tváři spatřil pochyby i naději, strach i radost.

„Takže?“

Nadechla se a otevřela ústa, měla ale tak stažené hrdlo, že z ní nevyšel ani ten nejmenší zvuk. Těžce polkla, přikývla a v následující vteřině už spočívala v jeho náruči.

Netušil, jestli uběhly minuty nebo hodiny, než se alespoň pro tuto chvíli nabažil jejích rtů. Ještě jednou ji políbil – tentokrát jen velmi něžně – a zatímco ji k sobě tiskl, pomalu s ní začal kolébat ze strany na stranu. Vláčky, které jim jezdily v těsné blízkosti nohou, skoro nevnímal. Lehce se po celém těle chvěl a když pak promluvil, měl zastřený hlas.

„Bože, myslel jsem si, že o tebe přijdu,“ vysoukal ze sebe s obtížemi. „Nevěděl jsem, co bych měl dělat, co ti říct, abys tady zůstala.“

„Stačilo říct jediné,“ zašeptala Louise. „Že mě miluješ. Za ta slova bych dala cokoli na světě.“

Pevně ji sevřel. „Copak jsi to nevycítila, hloupoučká?“ zeptal se.

„Ne, nevycítila! Já lidem do hlavy nevidím a ty jsi mi nikdy neřekl…“

Přitiskl rty na její ústa a umlčel ji. A když ucítil, jak při jeho polibcích vláční a poddává se mu, v duchu se usmál. Představil si totiž, že právě tímhle způsobem by mohly v budoucnu končit všechny jejich spory. Objetím a polibky, po kterých by klidně mohl nastat i konec světa.

„To zasnoubení musí být krátké,“ zasténal, aniž by se rty přestal dotýkat jejích úst. „Dlouho bych to totiž nevydržel!“

„Ani já,“ přiznala bez mučení Louise. „Co takhle příští týden?“

„Příští týden!“ vykřikl radostně a znovu ji políbil. „Ale dneska v noci tu zůstanu.“

Znepokojeně na něj pohlédla.

Usmál se a pohladil ji konejšivě po vlasech. „Neboj se, nebudeme se spolu milovat,“ ujistil ji. „Budeš ale spát v mé náruči. Nedokážu si představit, že bych měl odjet domů a být tam sám, bez tebe.“

„Ach, Jebediahu,“ zašeptala Louise a odkašlala si, protože měla zastřený hlas. „Nic krásnějšího jsi mi říct snad ani nemohl.“

„Taky to tak cítíš?“ zeptal se Coltrain, třebaže odpověď znal.

„Ano. Nechci, abys odešel.“

Zhluboka se nadechl, na chvíli zatajil dech a pak všechen vzduch z plic hlasitě vydechl. Ten dosud nepoznaný pocit, že k někomu patří, byl neskutečně krásný. Byl pevně odhodlaný postarat se o to, aby jejich manželství bylo tím nejlepším manželstvím všech dob.

Znovu se jí zahleděl do očí a spatřil v nich roky a roky naprostého štěstí. Řekl jí to. Pověděl jí o tom štěstí, které on sám cítil už teď, o své jistotě, že to jinak dopadnout ani nemůže, i o strachu, že by měl někdy být bez ní.

Louise se na něj dlouze zahleděla, pak se postavila na špičky a řekla mu totéž něžným polibkem.

Večírek, který Jane Burkeová připravila na rozloučenou s Louisou, se měl uskutečnit, ale v jiné podobě. Předchozího dne se totiž Louise a doktor Coltrain vzali, takže z loučení měla být oslava.

Oba si uvědomovali, že takovou událost musí se zaměstnanci nemocnice oslavit, ale nikam se jim nechtělo, protože po svém prvním milování byli v takové extázi, že na nějaké slavení neměli myšlenky.

Doktor Coltrain to ráno ležel vedle Louisy a nemohl od ní odtrhnout oči, jak byla krásná. V očích ale měla slzy, protože se milovala poprvé a zákonitě ji to bolelo. Při pohledu na její uslzené oči ho bodalo u srdce, nebyl z toho ale smutný, protože tyhle slzy přinesla láska.

„Příště už to bolet nebude,“ ujistil ji.

„Já vím,“ zašeptala Louise a přelétla mu pohledem po těle. Cítila pýchu, protože ten štíhlý svalnatý muž po jejím boku byl jejím manželem. Znovu se mu zadívala do očí. „Bála jsem se…“

Natáhl ruku a přejel jí prstem po rtech. „Příště to bude lepší,“ pronesl něžně. „A s každým dalším milováním se dostaneme ještě dál, uvidíš. Bude to jako nikdy nekončící cesta rajskou zahradou.“

„O tom ani v nejmenším nepochybuji,“ zašeptala a políbila prst, kterým se jí dotýkal. „Už se nebojím.“ Pohladila ho po svalnaté hrudi a usmála se na něj. „Ty jsi byl taky plný úzkosti, nemám pravdu?“

„Poprvé,“ připustil.

„Myslela jsem si, že snad nikdy nezačneš,“ řekla s povzdechem. „Vím, proč sis dával tak na čas. Chtěl jsi, abych na to byla připravená. Chvíli jsem ale měla pocit, že pro mě plánuješ noc plnou mučení.“

Doktor Coltrain se zachechtal „Ni hýlu

jediná, kdo přitom trpěl.“ Láskyplní ………

zadíval a políbil ji na ústa. „Když pak nastal ten okamžik a já ti měl způsobit bolest, bolelo mí to taky, třebaže jinak. Chtěl jsem přestat, ale už bylo pozdě. Přestal jsem se ovládat. Dokonce jsem nedokázal ani zpomalit.“

„Ničeho jsem si nevšimla,“ zašeptala radostí rozechvělým hlasem. „Úplně jsi mě připravil o rozum.“

„V mém případě to platilo dvojnásob.“

„Myslela jsem si, že vím všechno,“ zapřemítala Louise nahlas. „Koneckonců jsem doktorka. Nakonec jsem ale poznala, že mezi teorií a praxí je obrovský rozdíl.“

„Ano, to máš úplnou pravdu,“ souhlasil s ní Coltrain. „Později, až se zase dostaneš do formy, ti ukážu ještě pár dalších způsobů, jak se dá teorie převést do praxe.“

Louise se zasmála a rýpla ho prstem pod žebra.

Když se pak vydali k restauraci, kde se měla oslava uskutečnit, drželi se při chůzi za ruce a tak často se zastavovali, aby se mohli obejmout a políbit, že každému muselo být i bez pohledu na jejich zlaté snubní prstýnky jasné, že jsou do sebe až po uši zamilovaní.

„Vypadáte jako dvě hrdličky,“ řekla místo pozdravu Jane, když vstoupili do restaurace, a několikrát přeletěla pohledem z jednoho na druhého. „Jste jako dvě součásti, které tvoří nerozdělitelný celek.“

„To my dobře víme,“ prohlásil doktor Coltrain vesele a mile se na ni usmál. „Při vizitě nám to všichni říkali.“

„Při vizitě?“ vyklouzlo z překvapeného Todda. „Vy jste byli hned na začátku líbánek v nemocnici?“

„Jsme přece lékaři,“ připomněla mu Louise. „K naší práci to zkrátka patří. Obávám se, že až jednou otěhotním a přijde čas porodu, budu vyšetřovat pacienty i cestou na porodní sál.“

Jane se přitiskla ke svému manželovi a zasněně si povzdechla. „Už se nemůžu dočkat. A Cherry je taky nedočkavostí celá bez sebe. Bude z ní skvělá starší sestra. A jak se snaží ve škole… Studuje medicínu. Chtěla by rozšířit řady chirurgů, pokud to náhodou nevíš,“ řekla a pohlédla na doktora Coltraina.

„Jak bych to nevěděl,“ zamumlal Coltrain. „Už jsem od ní dostal čtyři dopisy, ve kterých mě žádá o krátkou schůzku. Chtěla by ode mě poradit, na co se má při studiu nejvíc zaměřit.“

Jane se zasmála. „To je moje vina, že tě takhle otravuje. Řekla jsem jí totiž, že se na tebe může obrátit.“

„Ale to je absolutně v pořádku,“ prohlásil doktor Coltrain a políbil Louisů něžně do vlasů. „Samozřejmě si pro ni udělám čas.“

„Vidím, že to nakonec všechno dobře dopadlo,“ pronesl Todd poněkud zahanbeně znějícím hlasem. „Omlouvám se za to, jak jsem se posledně choval.“

„Ach, nebyl jste jediný, kdo se choval hloupě, pane Burke,“ řekla Louise a smutně si povzdechla. „Například já – věřila jsem pomlouvačným řečem, docházela k ukvapeným závěrům a málem jsem si kvůli tomu zničila život.“ Obdivné pohlédla na svého muže. „Jsem moc ráda, že doktoři bývají tak vytrvalí.“

Doktor Coltrain se zachechtal. „To |d I til Byly chvíle, kdy jsem už ztrácel všechny naděje. Ale Západní létající expres nás zachránil.“

„Cože?“

„Elektrický vláček,“ odvětil doktor Coltrain. „Vy se ve vláčcích nevyznáte?“

„Ne,“ řekl Todd. „A nevím, proč bych měl. Vláčky jsou hračky pro děti.“

„Ne, to teda nejsou,“ namítla Louise. „Jsou to hračky pro dospělé. Rodiče je svým dětem kupují, aby si pak s nimi sami mohli hnít. My děti zatím nemáme, takže tuhle výmluvu tu můžeme použít.“

„Proto taky chceme hned založit rodinu,“ doplnil ji doktor Coltrain a šibalsky se na ni usmál. „Pak se budeme moct vymlouvat stejně jako ostatní rodiče. Bože, lidi, měli byste ten její parádní vláček vidět! Je lepší než všechny moje dohromady!“

Todd a Jane se na sebe podívali, a třebaže se pokusili zůstat vážní, hlasitě se rozesmáli.

Doktor Coltrain je zpražil pohledem. „Někteří lidé,“ řekl pak Louise, „evidentně nemají úroveň, neví nic o životních hodnotách a k instituci manželství nechovají náležitý respekt.“

„Čemu se vy dva tak smějete?“ zeptal se zvědavě Drew, který sice nestihl svatbu, vrátil se ale do města včas, aby se mohl zúčastnit oslavy.

Jane se kousla do rtu, aby se tak alespoň částečně uklidnila, a pak prohlásila: „Její vláček je lepší než ty jeho!“

„Bože, pojďme si raději zatančit!“ zvolal na oko pobouřeně doktor Coltrain, popadl Louisů za ruku a začal ji vléct pryč.

Za zády jim přitom zazněla další salva smíchu.

Když spolu došli na taneční parket, něžně ji k sobě přivinul a začal se s ní v rytmu hudby pomalu kolébat. K tanci jim nehrála reprodukovaná hudba, ale živá kapela. Jane udělala všechno pro to, aby oslava jejich sňatku byla co nejlepší a pro všechny zúčastněné znamenala nezapomenutelnou vzpomínku.

„Hezky hrají,“ pronesla Dana, která se najednou objevila po jejich boku. „Mimochodem, gratuluji vám.“

„Díky,“ řekli oba téměř současně a rozpačitě na sebe pohlédli.

„Nickie se rozhodla na oslavu nepřijít,“ dodala pak Dana významně znějícím hlasem. „Doslechla jsem se, že chce od nás odejít. Měla by dostat práci v nemocnici ve Victorii. Bude se tam starat o praktickou přípravu studentek zdravotní školy.“

„Určitě se jí to bude líbit,“ zamumlal skoro nesrozumitelně doktor Coltrain.

„O tom nepochybuji,“ řekla Dana a pokusila se usmát. „Mějte se.“

Po těch slovech se obrátila a zamířila k jedné ze zaměstnankyň nemocnice.

„Alespoň že umí prohrávat,“ poznamenala Louise na její adresu.

„Obávám se, že já bych to tak dobře nezvládal,“ řekl na to doktor Coltrain.

Chvíli beze slova tančili.

„Brzy budeš mít nového partnera,“ řekla poté Louise, která na mladého lékaře, který ji měl už zanedlouho nahradit, během posledních hektických dnů ani nepomyslela. Úplně se jí vykouřil z hlavy.

„No,“ začal poněkud nejisté Coltrain, „abych se přiznal, ve skutečnosti neznám doktora, který by tady chtěl se mnou pracoval Kdybych o někom takovém věděl, bez váháni bych… Au!“

To zaúpění měla na svědomí Louise, která mu prudce dupla na nohu.

„Musel jsem ti přece něco povědět,“ řekl Coltrain a zašklebil se. „Všechny trumfy jsi měla v ruce ty. Každý chlap má svou hrdost.“

„Ano, musel jsi mi něco povědět. Ale mohl jsi říct, že mě miluješ.“

„Ano, miluji tě,“ prohlásil s úsměvem. „A za několik hodin tě odvedu domů a dokážu ti to.“

Louise se začervenala a pevně se k němu přitiskla. „To je výborný nápad.“

„Že ano? Taky si to myslím,“ pošeptal jí do ucha. „Tančeme. Při tanci tě můžu objímat, aniž bych tím kohokoli pohoršoval.“

V té chvíli k nim přitančil Drew s nějakou ženou. „Proč vy dva nejdete domů?“ zeptal se jich.

Zasmáli se. „Na soukromou oslavu budeme mít ještě dost času.“

„Jen doufám, že máte taky dostatek šampaňského,“ poznamenal Drew a zase odtančil.

Když se přiblížila půlnoc, byli už v posteli a Louise za sebou měla další zkušenost, která ji celou rozechvěla a připravila ji o dech.

„Bože můj,“ zasténala a slastně se protáhla, „přečetla jsem už spoustu různých lékařských knih, o tomhle ale v žádné z nich nepsali!“

„Tak to asi čteš špatné knihy, miláčku,“ prohlásil Měděnka a něžně stiskl zuby její spodní ret. „A nemysli si, že teď budeš spát. Ještě jsem neskončil.“

„Cože?“

Krátce se zasmál.

„Copak si vážně myslíš, že tohle bylo všechno?“

Když si na ni po těch slovech lehl a přinutil ji roztáhnout nohy, vytřeštila oči.

„Vždyť to ještě není ani pět minut,“ zaprotestovala. „Nemůžeš přece… Nemůžeš… Nemůžeš!“

Ale on mohl.

A taky ji o tom přesvědčil.

Přibližně o dva měsíce později – bylo to na svatého Valentýna – dal Coltrain své ženě rubínový náhrdelník ve tvaru srdce. Ona mu zase dala výsledky testu, který si předchozího dne nechala udělat. Později opakovaně prohlašoval, že tak krásnou valentýnku ještě nikdy v životě nedostal.

A čas běžel dál. Když uplynulo dalších sedm měsíců, dárek, který Louise Měděnkovi v únoru dala, nabyl konkrétní podobu a poprvé se hlasitě rozkřičel.

Dostal jméno Joshua Jebediah Coltrain.