Diana Palmer

Long, Tall Texans 18. Královská nevěsta

PRVNÍ KAPITOLA

V dálce před sebou Tiffany uviděla Kingmana Marshalla. Seděl na velkém černém hřebci, na němž se už jeden honák zabil. Toho koně neměla ráda, ale v duchu uznávala, že s vysokou, mlčenlivou postavou na hřbetě vypadá královsky. A ať už byl vraník kůň sebehůř ovladatelný, Kingmana Marshalla respektoval. Podobně jako většina lidí kolem Jacobsvillu v Texasu; Marshallové tady sídlili na ranči Lariant už od války Severu proti Jihu.

Bylo jaro, a to znamenalo, že se stádo dobytka musí sehnat dohromady. A tak nebylo nic neobvyklého, že vlastník Lariantu seděl na koni a pomáhal přihnat zatoulaný dobytek nebo značkovat telata. Kingman trávil na ranči většinu času, a tak i když byl obchodním partnerem Tiffanyina otce a sdílel s ním kancelář ve městě, příliš často se tam nevyskytoval.

Letos používali pro shánění zatoulaného dobytka helikoptéry; na prostorném rovném kusu pastviny postavili velkou ohradu, kam mohli dobytek zahnat a prohlédnout. Zde pak oddělili telata od jejich matek a označkovali je. Byla to těžká, fyzicky náročná práce, která vyžadovala celé chlapy. Kingman by Tiffany nedovolil, aby se k ohradě byť jen přiblížila; ta také na žádné vyhrazené místo na tribuně nečekala.

Pozorovala honáky z povzdálí a přemýšlela, jak by odpoutala Kingmanovu pozornost od dobytka, který se shlukoval na pláni ohraničené na jedné straně řekou Guadalupe a na zbývajících stranách ohradou; potřebovala, aby se podíval jejím směrem.

Stoupla si na spodní břevno chatrné ohrady, opatrně se vyhnula ostnatému drátu a zamávala na Kinga krémově žlutým kloboukem. Ve vysokých černých botách a sexy růžové blůze vypadala jako vystřižená z módního žurnálu.

Její otec, Harrison Blair, byl Kingmanův obchodní partner a přítel - a když Kingmana uháněla, vítal to. Podle něj by z nich byl ideální manželský pár. Problém byl jen přesvědčit o tom i Kingmana. Nebylo jasné, zda to pro jedenadvacetiletou nezkušenou dívku není příliš těžký úkol. Ale Tiffany si věřila, byla přece krásná a chytrá.

Měla dlouhé černé vlasy, které jí sahaly až do pasu -Tiffany si je vytrvale odmítala dát ostříhat. Dodávaly její vysoké postavě půvab a tvořily rámec oválnému obličeji s velkýma zelenýma očima. Na tváři měla věčný úsměv a neustále překypovala aktivitou, kterou, jak říkal otec - zdědila po matce.

„Kingu!” zavolala a její hlas se jasně nesl čistým ranním vzduchem.

Kingman Marshall otočil hlavu a zadíval se jejím směrem. I na tu vzdálenost viděla v osmahlé tváři jeho světle modré oči.

King byl zámožný muž, který těžce pracoval a vedl náročný život. Tiffany věděla, že měl spoustu žen, přestože Kingman byl vzorem diskrétnosti. Byl to prostě chlap, a žádný kluk. Všechny klukoviny mu už před mnoha lety vyhnal z hlavy jeho panovačný a věčně opilý otec.

Sledovala, jak k ní jede a s ledabylou samozřejmostí se drží v sedle. Před ohradou zastavil a trochu svrchu se na ni usmál. Byl vysoký, štíhlý a ramenatý. Kostkovanou flanelovou košili měl na prsou rozhalenou a Tiffany obdivné pozorovala jeho dobronzova opálené svaly a zarostlou hruď.

Představovala si, jak ji ty velké, silné a hezké ruce svírají v náručí. Ne že by to k tomu nějak spělo. Většinou se k ní choval jako k malé holce, která ho tak trochu obtěžuje.

„Co že jsi tak brzy na nohou?” poznamenal hlubokým sametovým hlasem s nepříliš zřetelným texaským přízvukem.

„Zítra mi je jedenadvacet,” vysvětlila. „Bude velká oslava a musíš taky přijít! Vem si motýlka a ne ať tě napadne přijít s nějakou ženskou. Zamlouvám si tě na celý večer. Budu mít narozeniny a na své narozeniny chci dostat dárky a tím nejlepším dárkem tam budeš ty.” Kingman se pobaveně ušklíbl. „Proč jsi mi neřekla dřív, že mám dělat dáreček k narozeninám. V sobotu ráno musím být v Omaze.”

„Máš přece vlastní letadlo,” připomněla mu. „Můžeš tam letět.” „Taky bych se rád někdy vyspal,” zamumlal. „S touhle výmluvou na mě nechoď!” rozpřáhla ruce a hleděla na něho zpod dlouhých řas. „Tak přijdeš, nebo ne? Jestli řekneš ne, strčím si pod šaty polštář a řeknu všem, že mě máš na svědomí tvoje pověst bude v háji, vyženou tě z města a předtím tě ještě natřou dehtem a vyválí v peří.”

„Spíš bych dostal metál,” prohlásil. „Za statečnost a vytrvalost.”

Tiffany usoudila, že její otec se asi Kingmanovi pochlubil, jak si jeho dcera drží všechny muže od těla.

Kingman si zapálil cigaretu a váhavě vyfoukl kouř. „Holčičí vrtochy,” prohlásil pobaveně. „No tak dobře, provedu tě po parketu, připiju ti na zdraví, ale zdržet se moct nebudu. Nemám čas.”

„Uštveš se. Je ti čtyřiatřicet a vypadáš na čtyřicet,” napomenula ho.

„Je těžká doba,” usmíval se, když viděl, jak starostlivě se tváří. „Ceny jsou nízké a k tomu je sucho. Mám co dělat, abych se udržel nad vodou.”

„Občas bys ale přece jenom měl vysadit,” radila. „A nemyslím tím jeden večer ve městě… Měl bys hodit všechny starosti za hlavu, někam odjet a prostě si odpočinout.”

„V tyhle době si žádnou dovolenou vzít nemůžu,” usmál se. „Copak budeš mít na sobě na té své party, kde dosáhneš plnoletosti?” zeptal se, aby změnil téma.

„Šaty jako z pohádky. Jsou z bílého hedvábí, mají hrozně velký výstřih a ramínka ozdobená flitry. A do vlasů si dám bílou gardénii.”

„To budeš vypadat děsně vyzývavě,” řekl a uznale našpulil rty.

„To si piš že jo!” koketně na něj zamrkala. „Možná si pak konečně všimneš, že už nejsem malá holka.”

Kingman se trochu zamračil. Tiffany s ním sice flirtovala už dlouho, poslední dobou ho to ale začínalo zneklidňovat. Uvědomil si, že se jí dokonce začíná vyhýbat, i když vlastně přesně nevěděl proč. Už jenom pohled na ni ho vzrušoval; neklidně se zavrtěl v sedle. Byla pro něj příliš mladá a podle jejího milujícího otce byla ještě panna. Otec ji střežil jako oko v hlavě, takže Tiffany byla ve svém věku velice nezkušená a nedospělá. Nebylo by moudré si ji pouštět příliš k tělu. Ne že by si Kingman Marshall někoho pouštěl k tělu. Měl dobrý důvod, proč si držet ženy od těla - během svého dospívání zjistil, že ženy jsou velice zrádné a nedůvěryhodné.

„V kolik mám přijít?” kapituloval.

„Co takhle kolem sedmé?”

Chvíli o tom uvažoval, pak přikývl. „Dobře, ale jen tak na hodinku,” upřesnil a narazil si klobouk do čela.

„Výborně,” rozzářila se.

Otočil hřebce a odcválal jako obvykle se ani nenamáhal se s ní nějak rozloučit.

Připadalo jí to tak arogantní, že by ho nejradši praštila. Ale jinak je rozkošný, pomyslela si; kdykoliv se na něj dívala, cítila, jak ji to vzrušuje.

Když stáli vedle sebe, tyčil se nad ní, štíhlý a silný a k zbláznění sexy. Pozorovat ho zpod přivřených řas, to přímo zbožňovala.

S povzdechem nasedla na klisnu a rozjela se zpátky na otcův ranč. Přitom ji náhle napadlo, že to je možná nerozum se do tohohle chlapa takhle zbláznit. Jednoho dne se Kingman z ničeho nic ožení, a to bude moje smrt, pomyslela si. Ale jen ať se opováží vzít si někoho jiného než mě!

Zároveň ji napadla i další šokující otázka: může chlap, jako je Kingman, dospělý a zkušený, mít vůbec zájem o mladičké a nezkušené děvče jako ona? Ta otázka ji tak znepokojila, až téměř zapomněla, že sedí v sedle. Nikdy předtím svou šanci Kingmana dostat k oltáři nezpochybňovala. Nikdy ji to zatím ani nenapadlo. Vždycky si představovala svůj budoucí život jenom po jeho boku. Teď ji možnost, že neuspěje, připadala přímo děsivá. Co bude dělat, kdyby k tomu přece jenom došlo?

Když se blížila k domovu jejich ranč sousedil s ohromným Kingmanovým pozemkem si všimla, jak je tráva žlutá, vysušená a ztvrdlá; místy jí připadala jako ostnatý drát. Dobytek tím musel trpět, a jestli nebude co nejdřív pršet, žhavé texaské slunce sežehne všechnu mladou trávu docela.

Tiffany se v chování dobytka vyznala. Její otec byl rančer, který sám stáda vlastnil, a Tiffany byla jeho jediné dítě. Věděla, že jestli Kingman do konce léta nenasuší dost sena, bude ho muset dovézt, aby měl dobytek v zimě co jíst. Jenomže takové řešení bylo nákladné a pro někoho, kdo měl tak obrovské stádo jako Kingman, mohlo něco takového znamenat katastrofu.

Ale co, pomyslela si, kdyby Kingman přišel na buben, mohla bych si najít práci a podporovat ho. Při té představě se rozesmála. Věděla ovšem, že Kingman by takovou pomoc nikdy nepřijal. Hrdost by mu v tom zabránila.

Dokonce i řeka Guadalupe měla vody málo. Tiffany se posadila pod stromy na břehu a dívala se na hladinu. Tahle řeka stejně jako přilehlá část Texasu měla bohatou historii.

Kolem Guadalupe našli archeologové indiánská tábořiště stará sedm tisíc let. Část území měla proto statut Národní památkové rezervace.

Pokud šlo o novější dějiny, vedla tudy okresem De Witt obchodní trasa do San Antonia, která řeku překračovala pomocí přívozu. A nedaleko bylo také městečko Goliad, kde v roce 1836 mexická armáda povraždila texaské vlastence jen pár dní po krveprolití v Alamos.

Tiffany se zamyšleně dívala na krajinu a představovala si španělské usedlíky, kněze v sutanách, kteří tu nalezli své životní poslání, mexické vojáky a texaské vlastence bojující do posledního dechu, pionýry a starousedlíky, Indiány a přistěhovalce, kovboje, vandráky a bohaté rančery…

Kingman by se do těch pionýrských časů dobře hodil, pomyslela si. Až na to, že si nedovede vážit žen a života - což je zřejmě důsledek toho, že má moc peněz a málo času. Kromě toho, že těžce pracoval při značkování dobytka, trávil každou volnou chvíli v kanceláři u telefonu nebo někam cestoval. Byl tak posedlý vyděláváním peněz, že neměl ani čas si jich užít.

Vstala, nasedla na koně a pomalu zamířila domů, trochu skleslá, že jí dalo takovou práci jenom ho přemluvit, aby se účastnil její oslavy. A navíc jí pořád nešla z hlavy ta hrozná představa, že ji třeba žádná společná budoucnost s Kingmanem nečeká.

Když vycházela ze stájí, setkala se s otcem. Byl právě na odchodu. Blairovi bydleli v rozlehlém zděném domě se žlutou štukovanou fasádou. Za domem byl dvůr s bazénem obklopený zahradou. V přilehlé garáži parkoval Tiffanyin jaguár a otcův šedý mercedes. Kolem domu stály roztroušeny mohutné virginské duby a pekanové ořechovníky. Řeka Guadalupe tekla nedaleko, ale přitom v bezpečné vzdálenosti. Všude, kam až oko dohlédlo, se táhl Texas jako obrovská rozvinutá role žlutozelené látky.

„Tady jseš!” zamumlal Harrison Blair. Tiffanyin otec byl vysoký, šedovlasý muž s jasně zelenýma očima. Měl sice už trochu bříško a maličko se hrbil, protože ho bolela záda, ale přesto působil distingovaným dojmem. „Utíkám na zasedání správní rady… Jo, a volali z restaurace kvůli té tvojí oslavě… Něco v tom smyslu, že nebudou sýrové tyčinky…”

„Dobře, zavolám Lettii. Když ji pěkně poprosím, tak mi je upeče,” usmála se Tiffany a vybavila si starou dámu, svou věrnou kmotru. „Kingman večer přijde! Vystopovala jsem ho dole u řeky a přemluvila ho.”

Podíval se na ni přes obroučky brýlí. Jeho vrásčitá tvář maličko připomínala vyhublého basseta. „Mluvíš o něm, jako kdyby to byla liška, kterou honíš,” poznamenal. „Dej si pozor, holčičko, jestli ho zaženeš do úzkých, můžeš ho úplně ztratit.“

„Ani náhodou,” zasmála se, a jako by z ní spadly všechny dřívější pochybnosti. „Však uvidíš! Nebude trvat dlouho a ukážu ti diamant, co mi dá… Je do mě blázen, jenom to ještě neví.”

Starý pán zavrtěl shovívavě hlavou. To mládí! Tiffany ještě neví, že když osud člověku jednou rukou něco dá, druhou si zase něco vezme. Naštěstí má na trpké zkušenosti ještě spoustu času. Zatím ať si užívá bezstarostného mládí. Byl přesvědčen, že Kingman Marshall si nikdy nevezme nezkušenou mladičkou holku, jako je jeho krásná dcera. Prostě se s tím Tiffany bude muset časem smířit.

„Doufám, že budu ve čtyři už zase zpátky,” řekl na rozloučenou a políbil dceru na tvář. „Budeme mít taky šampaňské? Pokud ano, tak nezapomeň upozornit dodavatele, že svoje zásoby šampaňského schovávám až na tvou svatbu.”

„Ano, budeme, a ano, řekla jsem mu to,” ujistila Tiffany otce. „Člověku je přece jedenadvacet jen jednou v životě.”

Otec si chvíli dceru láskyplně prohlížel, pak řekl: „Jsi hrozně podobná mámě. Byla by na tebe stejně pyšná, jako jsem já.”

„Díky, tati,” usmála se Tiffany. Její matka zemřela už dávno, ale vzpomínky na ni byly stále živé. Měla veselou povahu a byla to po všech stránkách oslňující žena. Nejenže se po její smrti otec neoženil, ale už ho ani jiné ženy nepřitahovaly. Jednou řekl Tiffany, že opravdová láska je vzácná on a její matka měli to štěstí, že jim byla dopřána; teď mu stačily vzpomínky.

„Mimochodem, kolik lidí má přijít?” zeptal se ještě otec a nasadil si klobouk.

„Asi čtyřicet,” odpověděla Tiffany. „Nic moc. Jenom moji přátelé a pár Kingových známých.” Usmála se. „Musím se postarat, aby si na sebe vzájemně zvykli, než si Kinga odvedu k oltáři.”

Vyprskl smíchy.

Byla nenapravitelná a každým coulem. Jeho dcera měla prostě jeho smysl pro obchod.

„Máš snad pocit, že mají nějaké společné zájmy?” zeptal se ještě.

Zamyšleně našpulila rty. „Peníze a dobytek jdou vždycky dohromady,” prohlásila. „Kromě toho skoro všichni Kingovi přátelé se angažují v politice. Jsou celí pryč, když můžou najít nějaké společné zájmy s potenciálními voliči.” „Dobrý postřeh,” pochválil ji. Zamávala mu a vydala se k telefonu, aby zavolala Lettii ohledně sýrových tyčinek a do restaurace kvůli definitivní podobě dodávaného pohoštění. Byla výborná hostitelka a večírky měla ráda. Bavilo ji odhadovat, kteří z hostů v sobě najdou zalíbení, a pak je v družné náladě večírku dávala dohromady. Až doposud měla samé úspěchy. Teď bylo na čase, aby ukázala Kingovi, jaké schopnosti se v ní skrývají.

Květinář s dodávkou květin a dodavatel občerstvení dorazili, právě když se vydala dlouhou chodbou do svého pokoje, aby se na večírek oblékla. Stoupala po schodech do svého pokoje, cestou okusovala kuřecí křidélko a přitom přemýšlela, jestli objednala dost jídla, aby hosté neměli hlad.

Občerstvení měl tvořit studený bufet a pult s nápoji - zavrhla teplou večeři, při níž by se muselo sedět u stolů. Vycházela z toho, že bude mít spíš náladu na tancování než na jídlo. Najala na večer známou místní kapelu, která se už také dostavila, a v tanečním sále teď hudebníci ladili nástroje. Hospodyně mezitím dohlížela na znechucené kovboje, kteří stěhovali nábytek a přinášeli židle; kovbojové nesnášeli, když je někdo používal jako pomocné síly uvnitř domu, a také se podle toho tvářili. Když se na ně ale Tiffany usmála, všechno bylo zase v pořádku. Většina z nich pracovala pro jejího otce dost dlouho na to, aby ji znala od dětství, a stejně jako on ji rozmazlovali.

Jak se začátek večírku blížil, Tiffanyino vzrušení sílilo.

Kingman sem nechodil často - jenom když s ním otec potřeboval prohovořit nějaké obchodní záležitosti a nechtěl je projednávat v terénu nebo když si sem občas přišel připít s otcovými obchodními přáteli. Mít Kinga jako hosta na večírku bylo něco nového a vzrušujícího. Zvlášť pokud to skončí tak, jak si naplánovala. Měla Kingmana Marshalla už dlouho na mušce. Teď musela jenom dobře zamířit.

DRUHÁ KAPITOLA

Tiffanyiny večerní šaty navrhl módní návrhář ze San Antonia, kterému rovněž patřil butik v jednom z tamních velkých obchodních středisek. Jelikož Jacobsville bylo na půl cestě mezi San Antoniem a Victorií, nebylo to do San Antonia příliš daleko. Model se Tiffany zalíbil na první pohled. Neodradilo ji ani to, že na něj padlo celé její měsíční kapesné. Šaty měly jednoduchý střih, ale byly působivé a přesně takové, aby si Kingman uvědomil, že už je dospělá žena.

Vykrojený živůtek dával vyniknout jejím plným ňadrům a ramínka posetá flitry byla tak subtilní, že budila zdání jako kdyby se chystala každou vteřinou povolit, což šatům dodávalo zvláštní kouzlo. Jejich bělostná látka spadala až k saténem potaženým tanečním střevíčkům. Dlouhé vlasy měla Tiffany stočené do umného drdolu a sepnuté diamantovými jehlicemi. Hedvábný květ bílé gardénie byl dodatečný nápad, ale jeho účinek byl úžasný dodával jí výraz nevinnosti a zároveň svůdnosti. Přesně to, co potřebovala.

Když sestupovala po šedém koberci točitého schodiště do vstupní haly, byla maličko nervózní první hosté už přijížděli, většina z nich byla v Kingově věku. Byli to úspěšní obchodníci a politici, doprovázení nákladně oblečenými manželkami nebo milenkami. Na okamžik si Tiffany připadala příliš mladá a příliš nezkušená. Pak vyloudila na tváři úsměv absolventky univerzity, která právě dostává diplom, a ujala se s vervou své role hostitelky.

Přetvařovala se dokonale nikoho by ani nenapadlo, že není ani v nejmenším tak sebejistá, jak vypadá. Její úsměv byl natolik profesionální, že Wyatt Corbin, kterého sem přivedl jeden mladší politik, si ho špatně vyložil a držel se Tiffany jako klíště.

Byl to docela pohledný vysoký mládenec se zrzavými vlasy, ale intelektem dvakrát nevynikal a i kdyby, Tiffany stejně zajímal jenom Kingman a nikdo jiný. Chodila proto od jedné skupinky hostů ke druhé v marné snaze novopečeného ctitele setřást, než se Kingman objeví, ale marně.

Mladík byl neobyčejně houževnatý. Nakonec ji přiměl, aby s ním šla na parket, a právě když spolu tančili ryčný valčík, Kingman se objevil ve dveřích.

Tiffany měla pocit, že se zblázní Kingman vypadal ve smokingu absolutně dokonale: formani oblek zdůrazňoval jeho vysokou urostlou postavu a bělostná košile dávala vyniknout jeho tmavým vlasům a očím. Pobaveně se na Tiffany zadíval a pak se otočil, aby se věnoval dvěma pohledným osamoceným ženám, které se k němu okamžitě vrhly. Jeho sekretářka, Carla Starková, pozvána nebyla - na to si Tiffany dala obzvláště dobrý pozor. O těch dvou už slyšela spoustu klepů, takže považovala Carlu za nekalou konkurenci.

Znechuceně se podívala na zrzavého mladíka, který s ní tancoval, a přitom ji připravil o příležitost, na niž tak dlouho čekala. Nakonec se na svého tanečníka sladce usmála a s obdivuhodnou přesností mu dupla na palec.

„Auu!” vyjekl a syčivě se nadechl.

„Promiňte, Wyatte,” zamumlala Tiffany a provinile sklopila oči. „To byla vaše noha?” „Byla to moje chyba,” usmál se nuceně. „Tancujete skvěle, slečno Blairová.”

Roztomilý lhář, pomyslela si a mrkla po Kingovi. Ten se však mezitím věnoval jakési přitažlivé blondýnce, patrně dceři jednoho z přítomných politiků. Smál se na ni a blondýna se tvářila, jako kdyby právě našla pod stromečkem dárek, po němž už dávno toužila. Měla by mi poděkovat, pomyslela si Tiffany pochmurně.

Fajn, namíchla se po chvíli Tiffany, když ji King vytrvale ignoroval, budu ho ignorovat taky s tím pomyšlením upřela zamilovaně velké zelené oči na Wyatta Corbina. Tomuhle říkám veselá oslava narozenin, pomyslela si přitom zklamaně a zeptala se svého tanečníka, čím se vlastně živí. Wyatt Corbin pracoval jako úředník na radnici a po zbytek valčíku a celý další tanec jí dlouze vykládal o své práci.

Kingman se mezitím s kyprou blondýnou uvelebil na pohovce a vypadal, jako by mu vůbec nic nechybělo.

Čí večírek tohle vlastně je, vztekala se v duchu. A ke kterému politikovi ta zatracená blondýna patří? Začala se rozhlížet po místnosti, jestli někde neuvidí osamoceného staršího muže.

„Budu si muset aspoň jednou zatančit s Becky,” ozval se omluvně Wyatt. „Je to moje sestřenice. Neměl jsem nikoho jiného, s kým bych sem šel. Omluvíte mě na chvilku?”

Wyatt opustil Tiffany a zamířil přímo k blondýnce, která obveselovala Kinga. Pokud Wyatt předpokládal, že blondýna ocení jeho oběť, byl zklamán. Něco si šeptali, zatímco Kingman se nezúčastněně díval kamsi na druhý konec místnosti a ostentativně přehlížel jak Tiffany, tak Wyatta.

Tiffany se k němu raději otočila zády a šla si nabrat punčovou bowli.

Vzápětí už byl Wyatt zpátky. „Nevadí jí, že jsem ji nechal samotnou,” vykládal spokojeně. „Má tam jednoho zazobaného chovatele dobytka, na kterém zkouší svoje triky. Jmenuje se Kingman Marshall, znáte ho?”

„Tak to je Kingman Marshall?” podivila se Tiffany a snažila se zakrýt vztek. Tenhle idiot a jeho sestřenice jí oslavu narozenin dokonale znechutili.

„Překvapuje mě, že tu je,” pokračoval zamračeně úředník z radnice.

„Zatančeme si!” vyzvala ho Tiffany, chytla ho za ruku a vlekla na parket.

Zbytek večera strávila s Wyattem a Kingmana přezírala tak dokonale, jako kdyby ho opravdu neznala, jako kdyby jí byl absolutně lhostejný. Ať si o mých narozeninách klidně flirtuje s nějakou blondýnou! myslela si rozzuřeně. Ať mi klidně zlomí srdce! Hlavně aby se to nikdy nedozvěděl. Nevšimnu si ho, i kdyby to měla být moje smrt. Usmívala se na Wyatta a okatě s ním flirtovala. Když rozkrájela dort, požádala ho, aby jí ho pomohl roznášet hostům. Kingman vypadal, jako kdyby si ani nevšiml, že ho Tiffany ignoruje, anebo jako by mu to bylo upřímně lhostejné.

„Tenhle večírek je pěkná nuda,” prohlásila o hodinu později Tiffany, když usoudila, že už se dál nevydrží koukat, jak se blondýna na parketu zamilovaně tiskne ke Kingovi. „Pojďme se spolu projet!”

Návrh Wyatta zaskočil. „Jenže… Víte, já jsem přijel tím… náklaďákem,” přiznal se.

„Projedem se mým jaguárem.”

„Vy máte jaguára?”

Víc říkat nepotřebovala. Aniž by jen pohlédla směrem ke Kingmanovi, zamávala otci a táhla Wyatta ke dveřím. Ne že by potřeboval dvakrát pobízet. Když mu hodila klíčky a usadila se na místo vedle řidiče, vypadal, jako by byl v sedmém nebi.

„Vy mě necháte řídit?” zalykal se štěstím.

„Jasně. A šlápněte na to, je to pojištěný,” informovala ho. „Říkám vám rovnou, já jezdím ráda rychle!” A dnes večer to platilo dvojnásob. Měla až po krk večírku, měla až po krk Kinga. Život ji přestal těšit. Bolelo to tolik, že něco takového dosud nezažila. Měla jediné přání: co nejrychleji zmizet.

Wyatt nastartoval a šlápl na plyn. Tiffany si otevřela okénko, aby jí vítr cuchal vlasy. Vyndala si diamantové jehlice, dala je do kabelky a těšila se z toho, jak jí dlouhé černé vlasy vlají ve větru. Šampaňské, které vypila, když si připíjela s hosty, začalo konečně působit a Tiffany byla najednou docela spokojená. Rychlost, s jakou se její malé sportovní auto řítilo po silnici, její dobrou náladu ještě zlepšovalo. Kašlu na to, že jsem Kingovi lhostejná, říkala si. Je mi to absolutně fuk!

„Panebože, to je ale vůz!” radoval se Wyatt a odbočil na hlavní silnici.

„To teda je!” zasmála se. Pohodlně se opřela a zavřela oči. Umínila si, že teď už nebude na Kinga myslet. „Nemůžete jet trochu rychleji?” pobídla svého společníka. „Strašně se loudáte. Mám ráda rychlost, vy ne?”

Wyatt měl samozřejmě rychlou jízdu taky rád, takže nepotřeboval dvakrát pobízet. Sešlápl plyn až k podlaze, dvanáct válců se dalo do práce a elegantní vůz vyrazil kupředu jako torpédo.

Tiffany se musela usmát. Rychlá jízda jí dělala dobře. Tohle byl zaručený způsob, jak zaplašit všechny chmury, všechny pocity křivdy, teď konečně…

Siréna, která se náhle za nimi ozvala, ji vrátila do přítomnosti. Otočila se a uviděla za nimi modrý blikající majáček policejního vozu.

„Panebože, kde se tu vzali?” vydechla Tiffany. „Žádné auto jsem nikde neviděla… Oni snad seskakují ze stromů!” zamumlala a uchichtla se té představě.

Wyatt zpomalil a nakonec zastavil na krajnici; jeho tvář začínala mít poznenáhlu stejnou barvu jako jeho vlasy.

„Promiňte,” otočil se k Tiffany, „a ještě ke všemu zrovna na vaše narozeniny.”

„To nevadí. To já jsem vám přece řekla, ať jedete rychleji,” připomněla mu.

K vozu si přiloudal vysoký policista a Wyatt chvatně stahoval okénko.

„Kristepane, Wyatte!” vydechl policista, když poznal, kdo sedí za volantem jaguáru.

„Ahoj Bille,” povzdechl si úředník magistrátu a podal policistovi řidičský průkaz. „Slečno Blairová, to je Bill Harris. Je u policie teprve krátce a je to můj bratranec,” představil Wyatt policistu.

„Těší mě,” pozdravila Tiffany policistu s chabým úsměvem na rtech. „Raději bych se s vámi seznámila za jiných okolností… Tu pokutu ale dejte mně, ne Wyattovi. Je to můj vůz a já mu řekla, aby jel rychleji.”

„Naměřil jsem vám sto třicet pět kilometrů za hodinu,” upozornil je policista. „Moc mě to mrzí, Wyatte, že ti musím dát pokutu. Pan Clark se na tebe pěkně naštve. Zrovna nám dělal kázání, jak musíme být tvrdý na řidiče, co překračujou povolenou rychlost!”

„Starosta mě stejně nemůže vystát,” prohlásil Wyatt rezignovaně.

„Když mu to nepovíš ty, já mu o té pokutě vykládat taky nebudu,” navrhl policista.

„Můžeš se vsadit, že se to stejně dozví.”

„Je to moje vina,” připomněla znovu Tiffany policistovi. „A ještě ke všemu mám narozeniny.”

Na silnici za nimi se objevila světla a za policejním vozem zastavil černý sporťák. Vzápětí se ze tmy vynořil Kingman. „Co se stalo, Bille?” zeptal se policisty.

„Jeli moc rychle, pane Marshalle,” vysvětlil Wyattův bratranec. „Musím mu dát pokutu. Zkoušel, jestli to auto nakonec nevzlítne.”

„Myslím, že vím proč,” podotkl pobaveně King a významně se zadíval na pobledlou Tiffany.

„Nikdo mě k tomu nenutil se zbraní v ruce,” podotkl Wyatt. „Je to moje vina. Neměl jsem slečnu Blairovou poslouchat.”

„První lekce z odpovědnosti,” souhlasil Kingman, „naučit se říct ne. Pojď sem, Tiffany, zavezu tě domů, než zase provedeš něco, čeho budeš litovat.”

„S tebou nepojedu ani za nic, Kingu!” prohlásila rozhořčeně.

Kingman obešel jaguára, otevřel dvířka vedle řidiče a vytáhl vzpouzející se Tiffany ven. „Nemám čas se s tebou hádat. Wyattovi jsi to zavařila už takhle dost.” Pak se otočil k magistrátnímu úředníkovi. „Dovezte toho jaguára zpátky k Blairovým. Myslím, že váš bratranec se taky zrovna chystá jet… A nezlobte se, že jsem vám zkazil večer.”

„Tenhle večer mi nemůže zkazit vůbec nic,” namítl Wyatt a s úsměvem se podíval na Tiffany. „Až na tu pokutu na konci byl skvělý.”

„Mně se taky moc líbil,” ujistila ho Tiffany. „No tak, Kingu… Kam mě to táhneš? Nechtěl bys mě laskavě pustit?”

„Ne, nechtěl. Dobrou noc, Wyatte. Dobrou noc, Bille.”

Ozvalo se dvouhlasné přání dobré noci a King dovedl vzpírající se a trucující Tiffany ke svému vozu a usadil ji dovnitř. Pak oběhl vůz a nastartoval.

„Nenávidím tě!” prohlásila Tiffany, když Kingman otočil vůz a rozjel se zpátky.

„To ještě není žádný důvod, abys nutila Wyatta přestupovat zákon.”

Zlostně se na něj podívala. „Já ho nenutila, aby přestupoval zákon! Prostě jsem mu nabídla, aby řídil mýho jaguára.”

„A jak rychle má jet to jsi mu neřekla?”

„Nic proti tomu nenamítal.”

Na chvilku odtrhl pohled od silnice a podíval se na ni. Přestože seděla zpříma jako ve škole a tvářila se uraženě, její přítomnost ho vzrušovala. Jedno lesklé ramínko se jí svezlo z ramene a poodhalilo ňadro. Tenká látka dávala vyniknout každé křivce jejího těla. Vůně parfému ji obklopovala jako svůdný oblak.

Nervózně si zapálil cigaretu, ale vzápětí si uvědomil, že minulý týden přestal kouřit, a tak ji zase zahodil. Také si uvědomil, že jede rychleji, než má ve zvyku. „Proč jsi mě tam k čertu zvala,” vztekal se, „když jsi měla v úmyslu strávit celý večer s tím pitomým referentem z radnice.”

„Není referent. Je vedoucí oddělení,” zamumlala. Mrkla na Kingmana a odhrunula si pramen vlasů z obličeje.

Kingman vypadal podrážděně. Rysy měl ostřejší než obvykle a ujížděl stejně rychle jako předtím Wyatt.

„Kašlu na to, čím je.”

„Netušila jsem, že sis vůbec všimnul, co dělám,” poznamenala mile. „Měl jsi oči jenom pro tu Wyattovu sestřenici, která tě objímala a tiskla se k tobě jako klíště.”

„Becky že mě objímala?” opakoval udiveně. „Mně to tak připadalo. Jestli se pletu, tak promiň.” Zajel ke kraji, zastavil, ale motor nechal běžet, dál svíral volant, ale tmavé oči měl upřené na ni. Viděla je ve světle přístrojové desky. „Snad jsi nežárlila, holčičko?” zeptal se posměšně. „Prostě jsem si myslela, žes tam přišel kvůli mně… To je všechno.”

„To jsem si myslel já taky - dokud jsem neviděl, že si vystačíš s tím Wyattem, nebo jak se jmenuje.”

Kingman vzal do ruky ramínko jejích šatů, které jí sklouzlo z ramene. Rychle natáhla ruku, aby je vrátila zpět na místo, ale Kingman ji chytil za zápěstí a zabránil jí v tom.

Tázavě se mu zadívala do očí a měla pocit, že v tichu uvnitř vozu slyší, jak jí bláznivě buší srdce.

Mlčky jí ukazováčkem přejížděl po shrnutém ramínku a přitom něžně obkružoval její ňadro. „Budou… budou nás hledat,” zašeptala vylekaně. „Myslíš?”

Usmíval se, protože viděl, že ji vzrušuje, a to se mu zamlouvalo. Sledoval, jak se jí prsa vzrušeně zvedají a zase klesají, viděl hroty jejích ňader pod jemnou hedvábnou látkou. Dnešního večera dosáhla plnoletosti.

Sáhl pod přístrojovou desku a vypnul motor.

„Kingu,” zašeptala.

„Nic se neboj,” řekl tiše. „Bude se ti to líbit.”

Sledovala nehnutě jeho ruku, jako kdyby byla ochrnutá. Uchopil ramínko šatů a pomaloučku ho stahoval níž, až se objevila bradavka ňadra. A pak lehce zatáhl za živůtek a odhalil růžové ňadro celé. Viděl už hezkou řádku obnažených žen, jenže tohle bylo něco jiného. Tohle byla Tiffany, byla mladičká a neměla s muži žádné zkušenosti.

Tohle vědomí ho ještě víc vzrušilo. Pohladil ji po rameni a pohlédl na její vystrašenou tvář. Oči měla jako dva talíře. Takovéhle dobrodružství bylo pro ni něco zcela nového možná se i trochu bála.

„Už jsi plnoletá,” řekl. „S někým to bude poprvé.”

„Pak… pak chci… abys to byl ty,” zašeptala a hlas se jí třásl jako její tělo.

„Vážně to chceš? Nevím, jestli si skutečně uvědomuješ, do čeho se pouštíš,” zamumlal. Naklonil se k ní a viděl, jak strnula, jak se na něj vylekaně dívá. „Nebude to bolet,” zašeptal.

Opřela se o opěradlo koženého sedadla a pak se prohnula, až se jí živůtek šatů sesunul do klína; viděla, jak se mu rozzářily oči.

„Máš nádherná ňadra,” řekl jakoby nepřítomně a něžně, pomaloučku přejel prsty od vrcholu prsu k jeho úpatí. „Jsou dokonalá.”

„Bolí mě,” zašeptala a vzlykla, oči napůl zavřené.

„V tom ti můžu pomoct,” řekl s úsměvem.

Něžně obkroužil bradavku špičkami prstů a sledoval, jak se chvěje vzrušením. Tiffany tiše zasténala a Kingman pohlédl do jejích zamžených očí.

„Já vím,” zašeptal, jako by z jejího výrazu všechno vyčetl. Věděl, že se s ním chce milovat. Že mu dovolí všechno, co bude chtít. Při tom pomyšlení po ní zatoužil ještě víc.

Neklidně se zavrtěla, zaklonila hlavu a pootevřela rty celý její výraz říkal, že po něm touží, že chce, aby pokračoval dál a odvážněji.

Objal ji, přitáhl k sobě, volnou rukou vzal její ňadro do dlaně a palcem hladil bradavku.

Tiše zasténala blahem a kousla se do rtu.

Něžně přejížděl rty po jejích ústech a přitom jí dál hladil ňadro. „Otevři ústa,” zašeptal a políbil ji.

Cítila, jak jeho jazyk proniká do jejích úst. Nikdy by nevěřila, že pouhý polibek může být tak vzrušující.

„Kingu!” zašeptala a zabořila mu ruce do vlasů. „Líbej mě víc… Ještě víc…”

Políbil ji s takovou silou, až jí zvrátil hlavu dozadu. Zároveň stále hladil jedno ňadro, pak druhé a s požitkem zkoumal jejich tvar; ztvrdlé bradavky mu prozradily, jak je vzrušená.

Zapomněl na jejich věkový rozdíl, na to, kde jsou. „Jsi rozkošná,” zašeptal a políbil ji na ňadro. „Panebože, jsi nádherná.”

Dotek jeho úst jí poskytl takovou slast, až vykřikla; ten slabý výkřik rozkoše ho ještě víc vzrušil. Tiskla se k němu, tělo prohnuté, jak chtěla umocnit jejich doteky, ruce mu zabořila do vlasů a po rozpálených tvářích jí stékaly slzy radosti a tělem jí odshora dolů procházely záchvěvy rozkoše.

„Ne abys toho… nechal,” zaúpěla a rukama sevřenýma kolem jeho zátylku ho tiskla k sobě. „Prosím!”

„Asi bych to… ani nedokázal,” zamumlal sebekriticky. „Voníš po poupatech gardénie… Všude… kromě tady!” zašeptal a dotkl se rty ztvrdlé bradavky prsu, aby ho nakonec sevřel ústy; Tiffany znovu zasténala.

Nahmatal její sváteční šaty a stáhl je níž. Pak ji začal líbat na obnaženou kůži, tiskl ústa k jejímu břichu a pak níž a níž, až tam, kde mizelo v kalhotkách, a pak znovu vzhůru až k něžným kopečkům ňader.

Rozevřela mu sako, nahmatala knoflíky jeho hedvábné košile a neobratně se je snažila rozepnout. Potřebovala se ho dotýkat, seznámit se s jeho tělem tak, jako se on seznamoval s jejím. Snažila se mu svléknout sako, až ji chytil za ruce a svlékl si je sám. Položila mu dlaně na zarostlá prsa a s blaženým pocitem je začala hladit.

„Počkej,” zašeptal chraptivě a přimáčkl ji k sobě tak, aby se její ňadra tiskla k jeho hrudi; při každém pohybu vychutnával rozkoš doteku jejich nahých těl. Byl bolestně vzrušený a jeho tělo si vyžadovalo uspokojení. Sklouzl rukou po jejích zádech níž a přitiskl si její klín ke svému, aby pocítila, jak po ní touží.

Dobře věděla, co znamená ta proměna jeho těla, a celá rozechvělá tiskla obličej k jeho rameni.

„Polekala ses?” zamumlal.

Pohyboval jejím klínem proti svému vzrušenému mužství a Tiffany se znovu zachvěla. Připadalo jí to krásné. „Je to docela nemravné co spolu teď děláme, viď?” špitla. A se zavřenýma očima dodala: „Ne, nepolekala jsem se. Já tě taky chci… Chci se s tebou milovat… Chci vědět, jaké to je…”

Potěšilo ho, co říká ale zároveň se vylekal. Chce se s ním milovat… Žádostivost… Sex. Zeširoka rozevřel oči. Panebože, vždyť téhle holce je teprve jedenadvacet. A je ještě panna. A navíc je to dcera jeho obchodního společníka. Co to tady sakra vyvádím?

Oči mu lítostivě zabloudily k jejím naběhlým, vzrušeným ňadrům, odstrčil její ruce svírající ho kolem krku a zatlačil ji zpátky na sedadlo. Překotně se snažil uniknout pokušení, dokud byl ještě čas, a přes protesty svého vzrušeného těla se začal nemotorně soukat z vozu.

S rozepjatou košilí zůstal stát před kapotou, hruď zpocenou, tělo celé rozbolavělé.

Maličko se zaklonil, aby mu větřík lépe zchladil rozpálenou kůži. Takhle ztratit hlavu! nadával si v duchu.

Tiffany, která se jen zvolna probírala z omámení, se na něj nechápavě zadívala. Trvalo chvíli, než jí došlo, co se stalo. Kingman málem ztratil hlavu. Málem se s ní začal milovat, jenomže pak si přece jenom uvědomil, kdo jsou, a vzpamatoval se. Muselo ho to stát velké úsilí.

V prvé chvíli chtěla také vystoupit a jít k němu, ale pak si uvědomila, že tím by situaci jenom zkomplikovala. Sklopila oči a až teď si uvědomila, že je do pasu obnažená. A King ji takhle viděl… A hladil ji a líbal…

Najednou upadla do rozpaků a začala se kvapně oblékat. Ještě před chvílí jí všechno připadalo docela přirozené, ale teď se začala stydět. Vytáhla si šaty nahoru, nahmatala jejich ramínka a přetáhla je přes ramena. Přitom se vyhnula pohledu na svá naběhlá ňadra - ještě na nich cítila Kingovy rty…

Při té vzpomínce se zachvěla. Teď se mi bude vyhýbat, pomyslela si nešťastně. Určitě na mě má vztek, že jsem mu všechno dovolila, že jsem ho sváděla… A nebyla jsem to já, kdo v poslední chvíli ucukl, já mu neřekla ne. To on se rozhodl, že se se mnou milovat nebude - protože já bych to nikdy nedokázala.

Při tom pomyšlení celá znachověla. Třesoucí se rukou si začala uhlazovat zcuchané vlasy. Jak v tomhle stavu předstoupím před hosty? Každý se dovtípí, co se dělo. A co kdyby se tu najednou objevil Wyatt v mém jaguáru?

Otočila se k zadnímu okénku, ale žádná světla na silnici neviděla. V té chvíli si povšimla, že se nacházejí na cestě ke Kingově ranči, a ne k jejich domu. Měl to snad Kingman takhle naplánováno?

Kingman se konečně probral ze strnulosti. Prohrábl si vlasy, zapnul si košili a zastrčil ji do kalhot. Pak si oblékl sako smokingu a narovnal kravatu.

Když se konečně vrátil do auta, byl pobledlý a tvářil se nepřístupně. Pozorovala ho, jak si sedá za volant a zavírá za sebou dveře. Marně přemýšlela, co by měla říct.

„Zavezu tě domů,” řekl cizím hlasem. „Připoutej se!” dodal, když zjistil, že je příliš rozrušená, aby na to pamatovala sama.

Aniž by se na ni podíval, nastartoval a otočil vůz. Chvilku na to už byli na cestě k ranči jejího otce.

Ačkoliv většina hostů už odjela, dům zářil všemi okny do tmy. Její jaguár už parkoval vedle vchodu. Nevěděla, jakým vozem Wyatt na její oslavu přijel, a tak nemohla říct, jestli je její zrzavý ctitel ještě uvnitř. Doufala ale, že už zmizel i s tou svou sestřenicí. Vůbec netoužila se s nimi znovu setkat.

Kingman zastavil před vchodem, ale motor nechal běžet.

Natáhla ruku ke klice, pak se otočila ke Kingmanovi a nervózně se na něj podívala.

„Zlobíš se?” zeptala se tiše.

Díval se upřeně do tmy před sebe. „Vlastně ani nevím,” zabručel.

Kousla se do rtu.

„Já toho nelituju,” řekla zarputile.

Konečně se k ní otočil a oči se mu usmívaly. „Já taky ne,” přikývl.

Zmohla se také na úsměv, a přemáhajíc rozpaky, vyhrkla: „Jak jsi řekl, jednou se to stát musí.”

„A tys chtěla, aby to bylo se mnou. Alespoň jsi to tvrdila.”

„A taky to je pravda,” přikývla s vážnou tváří. „A nestydím se za to, že jsem to řekla.”

Přejel očima její postavu. „Jsi krásná holka, Tiffany,” prohlásil uznale. „Ale jsi moc mladá na to, abys měla se mnou poměr. A přes to, co jsem dneska vyváděl, já holky o panenství nepřipravuju.”

„Poměr je to jediný, co mi můžeš nabídnout?” zeptala se s nově nabytým sebevědomím.

Našpulil ústa a uvažoval o tom. „Jo, myslím, že to tak bude. Je mi čtyřiatřicet. Mám rád svobodu a nechci se vázat. Na nějaký vážný vztah nemám ani pomyšlení. Alespoň zatím ne. A kromě toho, ty jsi na manželství moc mladá. Potřebuješ ještě pár let, abys získala zkušenosti.”

Připadala si dospělá ažaž, ale nechtěla se s ním o tom teď přít. „Ne, pokud jde o postel,” řekla a blýskla po něm očima.

„Tiffany, soužití dvou lidí není jenom sex. O kterém, mimochodem, ty nevíš ani zbla.”

„Naučím se to,” zamumlala.

„A hezky rychle, podle toho, cos předvedla dneska večer,” přikývl a ironicky se pousmál. „Ale rozkoš ze sexu rychle zevšední.”

„I v případě nás dvou?” zeptala se a upřela na něj zbožňující pohled. „Já myslím, že nám dvěma by se to nemohlo stát nikdy. Představuju si, jak tě svádím na těch nejnemožnějších místech.”

Cítil, jak mu vyschlo v ústech. Neměl by se ptát, jak to myslí… Rozhodně ne. Nakonec to však stejně nevydržel a zeptal se: „Jako třeba kde?”

„Jako třeba na předním sedadle luxusního sporťáku zaparkovaného přímo před naším domem…”

Krev mu bušila ve spáncích. Když se na něho takhle dívala a takhle se tvářila, polévalo ho horko.

„Raději už utíkej dovnitř,” řekl příkře.

„Asi bych měla,” zamumlala. „Nestálo by to za to riziko, že někdo půjde kolem a uvidí nás.”

Byl tak vzrušený, až ho to začínalo bolet. „Tiffany…”

Otevřela dveře vozu a zadívala se na Kingmanovu napjatou tvář. Ve večerním obleku jí připadal neodolatelný. Teď si ho ale bude pamatovat v rozepnuté košili, z níž vykukuje zarostlá hruď, o níž se opírají její ruce.

„Utíkej, dokud to ještě svedeš!” zašeptala. „Budu ti v patách!”

„Já jsem ale, holčičko, zkušený běžec,” varoval ji. „Mě těžko dohoníš.”

„To se teprve uvidí,” usmála se. „Dobrou noc, můj milý.”

Sledoval, jak vystupuje, jak za sebou zavírá dveře vozu a posílá mu vzduchem polibek. Musím odsud rychle zmizet, pomyslel si, a uvážit, jak dál. Octnout se před oltářem bylo to poslední, na co měl chuť. Jenomže Tiffany byla příliš velkým pokušením, a tak usoudil, že nejlepším řešením bude, když prostě na pár týdnů někam zmizí.

Mezitím se oba dva trochu uklidní. V obchodě a v soukromí si chlap musí vždycky zachovávat chladnou mysl.

Zařadil rychlost a rozjel se k domovu. Ano, tohle bude nejlepší, pomyslel si. Dopřeju si hezkou služební cestu. A než se vrátím, Tiffany to přejde. A když ne ji, tak mě to přejde zaručeně. V těchhle věcech nejsem žádný nováček. Tuhle nepřekonatelnou touhu se milovat jsem už párkrát zažil. Ale nebudu ji přece uspokojovat s holkou, co je ještě panna.

Vybavil si, jak mu dovolila, aby ji obnažil a znovu se bolestně vzrušil. Sevřel rty a šlápl na plyn. Doufejme, že pořádný výlet mi tyhle vzpomínky vyžene z hlavy. A když ne, budu muset vymyslet něco jiného.

Tiffany mezitím vešla do domu, celá zadýchaná a vylekaná, že na ní každý její nedávnou zkušenost pozná. Ale její obavy byly zbytečné. Jediný problém představoval Wyatt, který k ní přistoupil ptal se jí, kde byla s Kingem tak dlouho; podařilo se jí odbýt ho žertem.

Zbytek večera byla královnou svého večírku, ale v hloubi duše myslela s obavami na budoucnost. Kingman se určitě jen tak nevzdá. Doufala jenom, že ona sama bude mít dost sil, aby tuhle velkou texaskou rybu ulovila. Toužila po něm víc než po čemkoliv jiném na světě. A Tiffany nebyla z těch, kteří jsou zvyklí prohrávat.

TŘETÍ KAPITOLA

„Tak King odejel ze Států,” poznamenal Harrison Blair k Tiffany tři dny po jejích narozeninách. „Koukám, že tebe to ani nepřekvapuje.”

„Je ze mě tak vyděšený, že radši zmizel,” culila se Tiffany, která právě vyšívala dečku do svého pokoje. „Ani se mu nedivím. Kdybych byla chlap a nějaká ženská mě vytrvale uháněla, taky bych zdrhla.”

Otec zavrtěl hlavou. „Pochybuju, že ten odjezd znamená, že utekl před tebou… Každopádně si s sebou vzal svou sekretářku.”

Ta zpráva ji ranila, ale ovládla se, dokonce ani nespletla vzorek výšivky. „Vážně? Doufám, že se Carle bude výlet líbit. Kam jeli?”

„Do Nassau. King tam projednává export hovězího s jejich ministrem obchodu. Ale vsadím se, že Carla má s sebou taky plavky.”

Tiffany mlčky udělala tři další stehy. Carla Starková byla velice pohledná zrzka. Byla taky velice schopná sekretářka a panenství už měla dávno za sebou. Tiffany by vzteky nejraději brečela, ale usoudila, že v jejím věku se to už nesluší. Je to jenom dočasná prohra, nic víc, uklidňovala se.

„Nic na to neřekneš?” podivil se otec.

„Co bych měla říkat?” pokrčila rameny.

Otec chvilku váhal, pak pokračoval: „Nechci ti brát iluze a vím, že ses do Kinga zamilovala ale, miláčku, Kingovi je už čtyřiatřicet… A tobě jedenadvacet. Ještě ke všemu jsem tě vychovával trochu moc staromódně, takže bude chvíli trvat, než se trochu otrkáš. Možná jsem udělal chybu, když jsem od tebe všechny mladíky odháněl.”

„Stejně by se nic nezměnilo,” ujistila otce. „Rozhodla jsem se pro Kinga, už když mi bylo čtrnáct. Stejně staří kluci mě nikdy nezajímali.”

„To jsou věci.”

Tiffany zapíchla vyšívací háček do klubka vlny a spolu s nedodělanou dečkou ho strčila do proutěného košíčku. Vstala a políbila otce na tvář. „Nedělej si se mnou žádné starosti, tati. Ty o tom třeba nevíš, ale mě hned tak něco nezlomí.”

„Nechci jenom, abys byla kvůli Kingovi nešťastná,” povzdechl si otec.

„Taky že nebudu,” usmála se.

„Tiff, uvědom si, že King není chlap, který by se ženil,” řekl otec přímo. „A jestli tě svede, tak jsem s ním skončil. Možná jsem staromódní, ale s tebou si hrát nebude.”

„Buď klidný, přesně tohle mi řekl i on,” ujistila otce. „Nemá o mně žádné iluze a řekl mi rovnou, že si se mnou žádný milostný románek nezačne.”

Otec na ni užasle zíral. „Tohle ti řekl?”

„Že se nechce ženit, mi taky řekl,” přikývla. „Ale každá známost prochází občas nějakou tou krizí, ne? A mám pocit, že ženit se nechce žádný chlap.”

„Poslouchej, Tiffany, v tom případě ho nemůžeš svádět, rozumíš?”

„Kdybych chtěla, tak ho svedu,” prohlásila sebevědomě. „Ale nechci, takže si přestaň dělat starosti. Chci mít děti a vlastní domácnost, a ne být pár měsíců šťastná a vysloužit si diamantový náramek a kytici růží.” „Jak to myslíš?”

„Lettie mi řekla, že takhle King končí svoje milostné románky,” vysvětlila. „Žádný netrvá dýl než pár měsíců a pak: diamantový náramek, kytice růží a sbohem! Vlastně to je od těch holek prima, že mu dovolí, aby se s nimi vybouřil a nakonec se mohl oženit se mnou.”

„Odkdy měříš lidi dvojím metrem?” zeptal se Harrison Blair udiveně.

„Jak už jsem ti řekla, nikoho jinýho nechci. Nevěděl, že se má oženit se mnou, takže mu přece nemůžu vyčítat, že nežil v celibátu… Chci říct, že se celé ty roky snažil najít dokonalou ženu a až teď zjistil, že tu jsem já. Odteďka bude s milostnými románky určitě konec. Což se týká i Carly.”

„Poslouchej, Tiffany…,” vrtěl otec hlavou.

Tiffany se usmála. „Doufám, že se těšíš na spoustu vnoučat, tati. Podle mě jsou děti to nejbáječnější, co na světě existuje.”

„Poslouchej, Tiffany…”

„Dala bych si čaj, co ty?”

„Earl Gray došel a zapomněla jsem říct Mary, aby ho koupila. Co takhle zelený čaj?”

„Dobře, dám si zelený čaj.”

„Pořád lepší než káva,” dobírala si ho a vstala. „Hned jsem zpátky.”

Díval se za ní, jak odchází do kuchyně. V džínsách, modrém tričku a s dlouhými vlasy svázanými do ohonu byla jako obrázek. Vypadala příliš mladá na to, aby si něco začínala s muži natož aby se vdávala.

Je moc velká idealistka, pomyslel si Harrison Blair. Představuje si domov a děti, a přitom netuší, jak by vypadal rodinný život s mužem, jako je King. O žádné děti nestojí, i kdyby si je ona přála sebevíc, alespoň ne hned po svatbě… Tiffany je ještě příliš mladá na to, aby na ni najednou padly všechny povinnosti vdané ženy, přemítal. A King určitě taky nestojí o nevěstu, která je příliš nezralá na to, aby ho doprovázela na obědy s obchodními partnery a aby se dokázala vyrovnat s tím, že King věčně nebude doma. Blair si povzdechl. Vypadalo to, že jeho jediná dcera se nešťastně zamilovala a není v jeho silách, aby jí to rozmluvil.

Obědy s Kingovými obchodními přáteli rozhodně Tiffany na mysli neměla. V duchu si představovala, jak se kolem ní batolí chlapečkové a holčičky a jak se s Kingem drží za ruce, když se dívají večer na televizi. A hlavně si lámala hlavu, jak zlomí jeho odpor k ženění. Teď, říkala si, když se mi konečně podařilo přimět ho, aby mě vzal na vědomí, musím si jeho pozornost udržet.

Zatelefonovala do jeho kanceláře, aby zjistila, kdy se vrací zpátky. Dozvěděla se, že v pondělí před obědem se má setkat s jejím otcem, aby projednali prodej nějakých akcií.

Víkend tedy strávila plánováním své přesvědčovací kampaně. Byla si jistá, že ať se King vzpouzí sebevíc, nakonec ho dostane.

V pondělí ráno se na cosi vymluvila a odjela do Jacobsville, kde utratila své měsíční kapesné za tmavě zelené hedvábné šaty, které byly tak přiléhavé, že v nich vynikla každá křivka jejího těla. Vlasy si nechala načesat do rafinovaného účesu, který zajistila sponou z malachitu. V černých střevících s vysokými podpatky a černou kabelkou vypadala elegantně a sexy. Do otcovy kanceláře vpochodovala přesně ve chvíli, kdy oba muži stáli přede dveřmi a chystali se na oběd.

„Tiffany, no ne!” zadíval se na ni obdivně otec. Takhle elegantní ji ještě neviděl.

Ani Kingman z ní nemohl spustit zrak.

„Nezbyl mi ani dolar na oběd,” řekla Tiffany otci s povzdechem. „Všechno jsem utratila za tyhle šaty. Líbí se ti?” Otočila se, aby si ji Kingman mohl dobře prohlédnout ze všech stran. Viděla, jak se uznale ušklíbl, a stěží potlačila spokojený úsměv.

„Jsou moc hezké, zlato,” řekl otec. „Proč ale nejdeš do restaurace a nezaplatíš kreditní kartou?”

„Protože si chci koupit jídlo na piknik,” vysvětlila a tajemně sklopila oči.

„Tak pojď na oběd s námi,” navrhl otec.

Kingman vypadal celý nesvůj.

Tiffany to neuniklo a spokojeně se usmála. „Díky za pozvání, tati, ale nemám bohužel čas. Popravdě řečeno, mám s kýmsi schůzku. Doufám, že se mu tyhle šaty budou líbit…” Cudně sklopila oči. Lhala, ale doufala, že to na ní není vidět. „Nemohl bys mi půjčit deset dolarů, tati?”

Otec vyndal peněženku a podal jí dvacetidolarovou bankovku. „Doufám, že to není Wyatt,” zamumlal. „Nechá se sebou příliš snadno mávat.”

„Ne, Wyatt to není… Díky, tati. Ahoj, Kingu.”

Byla už ve dveřích, když se za ní ozval podrážděný Kingmanův hlas: „Tak kdo to je?”

Otočila se na Kingmana a udiveně zdvihla obočí, jako kdyby ji indiskrétnost té otázky šokovala. „Toho neznáš,” odpověděla po pravdě a k otci dodala: „Do půlnoci jsem doma, tati.”

„V těchhle šatech přece nemůžeš sedět na louce a jíst!” namítl Kingman. Uhladila si šaty na boku.

„Nebudeme pořádat piknik venku,” zamumlala. „Budeme mít piknik u něj na koberci v jídelně. Má tam krb a bude to moc romantický.”

„Je květen,” podotkl Kingman. „Na topení v krbu je už moc teplo.”

„Nebudeme sedět blízko,” slíbila Tiffany. „Tak pa.”

Vyšla z kanceláře a celá rozzářená skočila do výtahu. King byl viditelně otřesen. Nechám ho pěkně dusit ve vlastní šťávě, říkala si. Třeba bude stejně nervózní jako já, když jsem se dozvěděla, že si vyrazil se sekretářkou do Nassau.

Nekonalo se samozřejmě ani rande, ani piknik. Zastavila se v krámku, kde prodávali smaženou tresku a hranolky, nechala si zabalit malou porci a odnesla jídlo domů. Hodinu po setkání s Kingmanem a otcem už byla ve svém pokoji, ležela na zemi před prázdným krbem a prohlížela si módní časopis.

V drahých džínsách, v hluboko vykrojené vestičce bez rukávů a s rozpuštěnými vlasy vypadala jako ztělesnění mládí a krásy.

Když se najednou rozevřely dveře a v nich stál Kingman, zůstala na něho vyděšeně zírat. Nepředpokládala, že její lež odhalí, nebo alespoň že ji odhalí tak rychle.

„Kdepak ho máš?” zeptal se Kingman s rukama v kapsách. Ostentativně se rozhlížel po pokoji. . „Schovává se pod postelí? Nebo ve skříni?” Dívala se na něj jako paralyzovaná. „Dala sis velkou práci, abys mě oklamala,” kontatoval pobaveně. „Neoklamala jsem tě… No, možná trochu,” připustila. Zdvihla hlavu a zadívala se mu do očí. „Takže ty sis vyrazil s Carlou do Nassau? Doufám, že ses dobře bavil.” „Houby doufáš!”

S bouchnutím za sebou zavřel dveře a popošel k ní. Šedivý oblek mu úžasně slušel a černé vlasy se mu v záři lustru leskly a slabounce modravě světélkovaly.

Pootočila se na bok, aby vstala, ale než se stačila zdvihnout, najednou ležel na ní opíraje se o lokty.

„Polibek s vůní rybiny,” zamumlal a přitiskl rty na její ústa.

Zalapala po dechu. Vklínil se nohama mezi její stehna, rukama jí sevřel zápěstí a Tiffany šokována jejich intimní polohou se ani nezmohla na protest.

Maličko se nadzdvihl a zadíval se jí do očí. Pak se přitiskl k jejímu klínu, aby ucítila, jak je vzrušený, a když viděl, jak jí v očích kmitlo poznání, spokojeně se usmál.

„Teď víš, jak to bude vypadat, až k tomu doopravdy dojde,” zamumlal s očima upřenýma na její nateklé rty. „Trošku se nadzdvihni a přitiskni se ke mně! Chci, abys pořádně vychutnala, jak jsem vzrušený.”

„Neblázni, Kingu!”

Netrpělivě se posunul proti jejímu klínu, až ho poslechla a zachvěla se, když si uvědomila, v jak intimní poloze tam oba leží.

Bylo to tak rozdílné od onoho večera, kdy měla narozeniny. Tenkrát to byla ona, kdo byl aktivní, to ona ho pokoušela a sváděla. Teď se spíš bránila. Kingman byl vzrušený a agresivní a ona se cítila mladá a nejistá, zvláště když se začal třít o její tělo, až byla celá rozpálená.

Zaslechl, jak si povzdychla, a zdvihl hlavu.

Podíval se jí do očí a vytušil, jak reaguje na jeho blízkost. „Nevěděla jsi, že takovéhle důvěrnosti můžou přinést spoustu rozkoše?” zašeptal.

„Jenom… jenom z knížek,” přiznala zadýchaně.

„Není tohle víc vzrušující než si o tom číst?” dobíral si ji. Stiskl její ret zuby a zašeptal: „Otevři ústa. Líbání je součástí téhle hry.”

„Kingu… Já… Já nevím…”

„Trochu se bojíš, ale to je normální,” uklidňoval ji. „Řekli ti, že to bude bolet, viď?”

Hlasitě polkla, připadala si jako zmámená.

„Až k tomu dojde… budeme postupovat tak pomaloučku, jak budeš potřebovat,” vykládal. „A když se mi podaří tě pořádně vzrušit, trocha bolesti ti nebude vadit. Dokonce ti to může i zvětšit požitek z milování!”

„Nevím, jak to myslíš…”

Přejel ústy přes její rty.

„Já vím,” zamumlal. „A to mě taky vzrušuje. Přitiskni se ke mně!” „Co…Cože?”

Dlouze ji políbil, pak řekl: „Vzala sis tyhle šaty, abys mě vzrušila. Fajn, jsem vzrušený, tak mě uspokoj.”

„Ale já… Já nemůžu…,” vydechla.

Vklouzl rukama pod její šaty a dotýkal se jí na těch nejintimnějších místech.

„Neříkej, žes po tomhle netoužila, holčičko? Kvůli tomu sis přece tady lehla do té vyzývavé polohy a pozvala mě, abych se tu s tebou miloval na zemi. Rovnou vedle tátovy kanceláře.”

„To není pravda!”

Jeho prsty ji rafinovaně vzrušovaly, takže když se k ní jeho klín přimáčkl, prohnula se a přitiskla k němu.

Přineslo jí to takovou rozkoš, až zasténala; přitom ji napadlo, že tohle je jen záblesk těch nádherných pocitů, které může milování přinést.

„Vážně to není pravda?” posmíval se.

Mlčela. Byla celá rozpálená, umírala touhou. Strhla ze sebe vestičku, rozepjala si podprsenku a odhodila ji. Jako by ty ruce ani nebyly její. Vzápětí pronikly Kingmanovi pod košili a přitiskly se k jeho hrudi.

Zatímco ji líbal, zmítala se pod ním a chvěla se rozkoší, kdykoliv se jejich obnažená těla dotkla. A pak, nepříčetná touhou, posunula ruce níž, na jeho ploché břicho, a přes jeho protesty stiskla skrz tenkou látku jeho vzrušené mužství.

Zaúpěl a zachvěl se. Pak se překulil na bok, vzal ji za ruku, znovu ji přitiskl k sobě a ukázal jí rytmus, který ho uspokojuje.

„Panebože,” šeptal a divoce ji líbal. „Jenom teď nepřestávej, holčičko,” úpěl. „Ano… ano… Panebože!”

Byla fascinována jeho reakcí. Povzbuzena se k němu přitiskla a začala ho líbat na zarostlá prsa. Celý se chvěl a najednou si uvědomila, jakou zvláštní moc nad ním má.

Přetočil se na záda a z každého jeho pohybu cítila, jak touží po tom, aby se ho dotýkala. Ležel tam, celý rozechvělý, oči zavřené, a jeho tělo se těšilo z doteků jejích zvídavých prstů.

Přitiskla tvář k jeho rozpálenému tělu a vychutnávala všechny ty nové pocity, vychutnávala doteky, které až doteď považovala za zakázané. Seznamovala se s jeho tělem jako skutečná milenka.

„Řekni mi, co mám dělat,” zašeptala. „Udělám všechno, co budeš chtít. Všechno.”

Chvíli, která jí připadala nekonečná, jí Kingman mlčky tiskl ruku a pak si její dlaň přitiskl na prsa.

Její ňadra ho příjemně chladila do nahé hrudi.

Měla zavřené oči, ležela mu v náručí a najednou mu byla bližší než kdykoliv předtím.

„Panebože, to bylo nádherné!” zašeptala. „Ve snu by mě nenapadlo, že se tě můžu takhle dotýkat a ještě ke všemu za denního světla.”

Nevinnost té poznámky ho zaskočila. Políbil ji a tichounce se rozesmál.

„Psst!” zasyčela. „Co kdyby tě Mary uslyšela a strčila hlavu do dveří?”

Nadzdvihl se na lokti a zblízka se zadíval na její ňadra. „Ta by koukala, co?” Políbil ji na hrot ňadra, potěšen, že se nebrání.

„Jsou malá,” zašeptala.

„Ne, nejsou,” usmál se.

S očima upřenýma na jeho prsty podotkla: „Proti mně jsi tak úžasně opálený.”

„Zvlášť tady, kde jsi úplně bílá,” sklonil hlavu a přisál rty na její ňadro.

Celá se napjala, ruce zaťaté v pěst, jak jí prostupovala rozkoš; chraptivě si povzdechla.

Jako by ho ten zvuk vycházející až z hloubi jejího hrdla přiměl k ještě intenzivnějšímu laskání. Jeho ústa, přisátá k jejímu ňadru, ji líbala ještě naléhavěji. Přitiskla se k němu a pak jí najednou projela křeč, kterou nemohla ovládnout. Zaplavil ji pocit rozkoše a hanby z důvěrnosti, kterou Kingmanovi dovolila.

Objímala ho, tiskla se k němu, tiskla k němu rozpálený obličej a zoufale se snažila zklidnit roztřesené údy a potlačit tichounké sténání.

Teď už byla jeho ústa spíš něžná než dráždivá. Držel ji v náručí, něžně ji líbal po celém těle, až jeho rty skončily na jejích ústech.

Provinile se mu zadívala do očí a po tvářích se jí kutálely slzy.

Zavrtěl hlavou a něžně je otřel. „Neplač,” zašeptal. „Máš úžasně citlivá ňadra. Moc se mi líbí, jak tě vzrušuje, když tě na ně líbám.”

„Je to… Je to normální?” zeptala se.

Pohladil ji po vlasech. „Některé ženy tak reagují,” řekl. „Já jsem to ještě nezažil, ale je to úžasné. Takže i pro mě je něco poprvé.”

„Škoda, že nejsem trochu zkušenější,” povzdechla si.

„Však se to naučíš.” Přejel jí ukazováčkem po nose a po nateklých rtech. „Chyběla jsi mi.”

Málem se zalkla štěstím. „Vážně?” usmála se.

„Ne že bych na to byl moc hrdý,” dodal tak znechuceně, až se zachichotala.

Nadzdvihl se na lokti a dlouze, zamyšleně si ji prohlížel.

Z toho pohledu na ni dýchla jeho bezradnost.

„Pomalu ale jistě mě k sobě připoutáváš,” zamumlal tiše. „Nic takového jsem ještě nezažil. Nevím, co mám dělat.”

„Tak to jsme dva,” přiznala se Tiffany. Zhluboka si povzdechla, najednou na ni dolehla její nahota a dala se do ní zima.

Všiml si jejích rozpaků a až příliš obratně jí pomohl se obléct.

„Když jsem s tebou, připadám si strašně mladá,” přiznala se lítostivě.

„Taky že jsi strašně mladá,” odpověděl hned. „Začíná se mi to vymykat z rukou,” zamračil se. „Když tě poslední dobou vidím, ztrácím hlavu. Přece ale nemůžu svést jedinou dceru mýho obchodního společníka!”

„To já dobře vím, Kingu!” řekla důstojně Tiffany. Kingman vstal, zastrčil si košili do kalhot a upravil si sako a kravatu. Tiffany zůstala ležet na koberci a pozorovala ho - připadalo jí to zvláštním způsobem důvěrné. „Co teda budeme dělat?” zeptala se.

Chvíli na ni upřeně hleděl, pak pokrčil rameny. „To bych taky rád věděl.”

Sklonil se, vzal ji za paže a zvedl ji k sobě. Položil jí ruce na ramena a s nadějí v hlase navrhl: „Co kdybys třeba odjela do Evropy?”

„Co bych tam dělala?” podivila se.

„Mohla bys tam třeba studovat. Nebo tam jet jenom na prázdniny. Lettie by jela s tebou,” rozváděl ten nápad. „Děsně by tě tam rozmazlovala a naučila by ses tam spoustu věcí z historie.”

„Nemám chuť jet do Evropy a historie mě absolutně nezajímá.”

„Tiffany, pochop, že já se s tebou milovat nemůžu,” povzdechl si.

„Taky to po tobě nechci,” prohlásila důstojně. Pak sklopila oči a dodala: „Ale s nikým jiným spát nebudu. Od svých čtrnácti let nemyslím na nikoho jinýho než na tebe.”

Z toho přiznání se mu zatočila hlava. Zamračil se. Tenhle vztah mu začínal přerůstat přes hlavu a on neměl ponětí, jak by ho skončil. Každopádně věděl, že Tiffany je pro něj příliš mladá. Nebyla ještě pořádně dospělá, nevěděla, co to je život. Ale nemělo ani smysl jí to říkat. Pletla si život se svými sny. Jenže tohle si on dovolit nemohl.

Takže na to neřekl nic. S rukama v kapsách ji zamračeně pozoroval a přemýšlel o problémech, do nichž se po hlavě řítí. Ještě žádná žena v něm nevzbudila takovou žádost prostě tím, že se kolem něj prošla v přiléhavých šatech. Obvinil ji prve, že ho záměrně svádí, ale věděl, že to není celá pravda.

Od oné osudové noci jejích narozenin nedokázal zapomenout, jak se dotýkal jejího obnaženého těla. Toužil po ní a nevěděl, jak se té mučivé touhy zbavit. Svatba nepřipadala v úvahu a nemanželský vztah tím méně. Ať ho vzrušovala sebevíc, v prvé řadě to byla dcera jeho obchodního partnera.

„Vypadáš ztrápeně,” poznamenala.

„Nenapadá mě nic chytřejšího, než abych na čas zmizel já,” vyhrkl a pokrčil rameny. „Třeba nás to přejde, když se nějakou dobu neuvidíme.”

Takže pořád ještě nepovažoval sňatek za řešení. Sice to očekávala, ale přesto byla trochu zklamaná.

„Naučila bych se všechno, co je třeba,” řekla.

Posměšně zdvihl obočí.

„Dokážu dělat hostitelku,” pokračovala, jako by se jí jeho mlčení dotklo. „Už teď znám většinu tvých známých a tátových taky. Děláš, jako kdyby mi bylo patnáct.”

„Tiffany,” zavrtěl hlavou, „možná, že dokážeš dělat hostitelku, ale nemáš ponětí, co to znamená stát se manželkou.”

„To bych se naučila taky,” prohlásila s bušícím srdcem.

„Najdi si k tomu učení někoho jinýho,” prohlásil nekompromisně. „Já se ženit nechci. A než se na to zeptáš, tak ti rovnou odpovím. Jo, chtěl bych se s tebou vyspat. Ale sex není všechno. Není to ani pořádný začátek… Já ti věřím, že jsem první a jediný chlap, kterýho jsi kdy chtěla. Ale ty nejsi první holka, kterou jsem chtěl já.”

ČTVRTÁ KAPITOLA

Posměšný výraz, který ta slova doprovázel, Tiffany rozzuřil. Celá rudá vstala a vmetla mu do tváře: „Tuhle poznámku sis mohl nechat od cesty, nemyslíš?”

„Myslím, že ne,” odpověděl klidně. „Ty si chceš hrát na maminku a na tatínka, a já ne.”

Mlčky na něj zůstala zírat. Najednou nevěděla jak dál. Došlo jí, že má prostě zájem jen o její tělo. Jí to nestačilo, jenže nic jiného, co mu chtěla nabídnout, ho nezajímalo. Prostě dohrála.

Tenhle pocit ještě nepoznala. Když něco chtěla, dosud to vždycky dostala. Otec ji odmala rozmazloval, jak to jen šlo. Teď si připsala Kinga na seznam svých přání a on jí prostě říká, že není k máni. Ani otec jí ho nemůže koupit. Myslela, že ho dostane, když s ním bude flirtovat a dráždit ho a ono to nezabralo. Pocit porážky ji zamrazil. Usadil se jí někde u žaludku jako černá díra a Tiffany nevěděla, jak se ho zbavit.

A Kingman si tohle všechno dobře uvědomoval. Poznala to podle toho, jak se ironicky usmíval a jak se na ni díval.

Chtělo se jí ječet a protestovat, ale tím by ničeho nedosáhla. A tak na něj jen mlčky hleděla, plna nejistoty a zklamání, jež dosud nezažila.

„Možná to zkusím znova, až mně bude tolik co Carle,” zmohla se konečně na cosi jako úsměv.

„Bojovnice až do konce,” řekl uznale.

Nestála ani o jeho soucit, ani o jeho chválu. „Kvůli mně nikam jezdit nemusíš,” řekla. „Letím zítra s Lettií do New Yorku.” Ta cesta se zrodila v její mysli během posledních pár minut; věděla, že kmotra udělá cokoliv, oč ji požádá. A kromě toho, Tiffany New York milovala.

„Zajímalo by mě, jestli o tom Lettie ví,” poznamenal Kingman nedůvěřivě.

„Pochopitelně,” lhala dál.

„Pochopitelně,” opakoval posměšně. Koneckonců, pomyslel si vzápětí, když Tiffany zmizí z mého života, bude to vlastně to nejlepší řešení.

„Takže ahoj,” řekla vesele.

„Ahoj,” přikývl.

A byl pryč.

Na podzim toho roku kráčela Tiffany po pódiu jednoho předváděcího sálu v New Yorku a na sobě měla kreaci jistého Davida Marrona, mladého módního návrháře, jehož modely inspirované historickým španělským oblečením vyvolaly sensaci. Jeden z Lettiiných přátel se s Marronem znal a představil ho Tiffany; módní návrhář rozpoznal možnosti, které pro předvádění skýtaly Tiffanyiny dlouhé černé vlasy a její vrozený půvab.

Oblékl ji do šatů, které připomínaly krajkové oblečení španělských šlechtičen z dávno minulých dob, a když se v nich Tiffany objevila na přehlídce nové jarní kolekce, sklidila potlesk, který málem zbořil předváděcí sál. Její fotografie se objevila na titulní straně předního módního Časopisu a během necelých šesti měsíců se Tiffanyina tvář stala známou v celých Státech.

Lettie, rudovláska s usměvavýma hnědýma očima, byla Tiffanyiným úspěchem nadšena. Když za ní před půl rokem Tiffany v Jacobsville přiběhla a téměř s pláčem ji prosila, aby s ní odjela z Texasu, byla z jejího zármutku upřímně zkrušená. Svou kmotřenku zbožňovala, a tak se bez velkých řečí sbalila a s Tiffany odjela.

Najaly si luxusní byt na Park Avenue a navštěvovaly ty nejprestižnější společenské události. Během posledních pár měsíců Tiffany vyspěla a byla teď mnohem vážnější a mnohem uzavřenější. Ačkoliv byla nyní ještě krásnější a její postava ještě dokonalejší, ke všem mužům se chovala naprosto odmítavě.

Zapomenout na Kingmana dalo spoustu práce a pořád se jí to ještě nepodařilo.

Právě když se jí začalo nesnesitelně stýskat po otci a uvažovala, že se vrátí a bude riskovat setkání s Kingem , jedna společnost vyrábějící dámské prádlo jí nabídla výnosnou smlouvu, když odjede na dva týdny na Jamajku filmovat reklamní šoty.

„To se nedalo odmítnout,” řekla omluvně Lettii. „Co tomu ale řekne táta? Myslela jsem, že mu pomůžu s přípravami na vánoční večírek. Teď se dostanu domů až na Štědrý den, protože jakmile se vrátíme z Jamajky, musím ještě pózovat pro reklamní kampaň v jednom časopise.”

„Dobře jsi udělala,” schválila její počínání Lettie. „Ve svým věku by ses měla bavit, potkávat různé lidi a naučit se stát na vlastních nohou.”

Lettie si povzdechla a dodala: „S manželstvím a dětmi počkej, až budeš mít jasno, co chceš v životě dělat.”

Tiffany se na ni zamyšleně zadívala. „Jak to, že ty ses nikdy nevdala?”

„Můj snoubenec padl ve Vietnamu,” pousmála se smutně Lettie. „A pak už jsem nějak nemohla najít toho pravého.”

„To je mi hrozně líto,” zašeptala Tiffany.

„Nebylo to lehké, ale člověk si nakonec zvykne na všechno… Spoustu času jsem věnovala různým dobročinným akcím… A pak přece mám tebe!” objala Tiffany. „Já si na svůj život nestěžuju.”

„Jednou mi o tom všem musíš vyprávět,” špitla Tiffany.

„Jednou třeba ano. Ale ty se teď seber, jeď na Jamajku a dobře se při tom filmování zabav.”

„Pojedeš přece se mnou, ne?” řekla Tiffany rychle, celá vylekaná, že by se ocitla v takové dálce dočista sama.

„Samozřejmě že pojedu,” uklidnila ji Lettie. „Jamajku zbožňuju.”

„Musím zavolat tátovi a říct mu to.”

„To je dobrý nápad,” přikývla Lettie. „Víš, že si stěžoval, jak málo mu píšeš.”

Tiffany vzala telefon a vytočila číslo otcovy kanceláře.

„Ahoj tati,” řekla, když ji spojili. „Copak se děje!” řekl otec ironicky. „Potkala jsi nějakého svrženého prince, za kterého se chceš zítra ráno provdat?”

„Ne, to ne,” zasmála se. „Ale zrovna jsem podepsala smlouvu na reklamu spodního prádla. Letím na Jamajku na natáčení.”

Otec se překvapeně odmlčel. „Kdy odlétáš?” zeptal se konečně. „Zítra ráno.” „A kdy se vrátíš?”

„Za dva týdny. Ale mám pak ještě práci v New Yorku až do Štědrého dne,” řekla provinile.

„A co můj vánoční večírek?” zeptal se otec lítostivě. „Počítal jsem s tím, že ho pro mě zorganizuješ.”

„Co kdybys místo toho uspořádal novoroční večírek?” zasmála se. „Ten bych ti zorganizovat mohla.

Další smlouva mi začíná až dlouho po Novém roce… Vlastně ani nevím, co budu v lednu dělat… Předvádění spodního prádla se týká jenom jarní kolekce… Mají totiž pro různá roční období různé modelky. Já jsem jaro.”

„To mě nepřekvapuje,” zamumlal otec. „Z mojí dcery se vyklubala fotomodelka,” povzdechl si. „Neměl jsem tě tenkrát s Lettií pouštět. To byla chyba. Je mi jasné, že to všechno spískala ona.”

„No tak, tati…”

„Řekni jí, že až se vrátí, stáhnu z ní kůži za živa.”

„Všichni vědí, že ve skutečnosti máš Lettii rád,” oponovala Tiffany a mrkla na kmotru, která měla nastražené uši, aby jí neuniklo ani slovo.

„Postarám se, aby skončila v hladomorně.”

Tiffany se ušklíbla a Lettie se rozesmála.

„Lettie se ti směje,” informovala Tiffany otce.

„Řekni jí, jen ať se směje dokud ještě může.” Otec chvíli váhal, pak dodal: „King mi řekl, abych ti vyřídil, že se mu po tobě stýská.”

Tiffany radostí poskočilo srdce, nicméně byla rozhodnutá, že další ponížení od Kinga si raději ušetří. „Řekni mu, že na takovéhle řečičky mu už neskočím,” zasmála se. „Takže tati, už musím končit. Zavolám ti, až se vrátím z Jamajky.”

„Moment,” vykřikl otec. „Kde na Jamajce budeš? Jede Lettie s tebou?”

„Samozřejmě že jede. Měj se tati. Ahoj.”

Chtěl se znovu zeptat, kde přesně bude, ale Tiffany prostě zavěsila. Harrison Blair se ušklíbl na Kingmana, který stál vedle něho.

Mladší společník měl v obličeji zvláštní výraz Harrison se nepamatoval, že by se Kingman někdy předtím takhle tvářil.

„Podepsala další smlouvu,” řekl Harrison, strčil ruce do kapes a zadíval se vyčítavě na němý telefon, jako kdyby přístroj mohl za to, že Tiffany nepřijede.

„Jakou smlouvu?” zeptal se Kingman.

„Reklamní šoty na spodní prádlo,” povzdechl si Harrison. „Dovedeš si to představit? Moje přísně vychovaná dcera se bude promenádovat v průsvitných nočních košilkách a miliony lidí se na ni budou koukat.”

„Tak jí to zakaž!” horlil Kingman. „Kde vlastně je?”

„Na cestě na Jamajku,” řekl Harrison Blair. „Je plnoletá a je už dospělá. Nemám právo jí přikazovat, co smí a co nesmí dělat. A ty taky ne.”

„Nechci, aby na ni čuměli chlapi po celých Státech!” pokračoval zarputile Kingman.

„Já ti rozumím,” přikývl Harrison. „Já to taky nerad vidím. Ale když se tak rozhodla, nedá se nic dělat.”

„Prostě jí to nedovolím!” vztekal se Kingman.

„A jak to chceš udělat? Nemáš na to žádné právo. A technicky vzato bys to ani nedokázal.”

„Co ti řekla na ten můj vzkaz?”

„Že na takovéhle řečičky ti už neskočí.”

Kingman se na svého partnera šokované zadíval. Až doteď ho vůbec nenapadlo, že by o něj Tiffany mohla ztratit zájem, že nebude věčně čekat doma v Jacobsville, až se mu uráčí se usadit. Teď opustila rodné hnízdo a role se vyměnily. Poznala, jak chutná svoboda a úspěch a pro změnu se zase nehodlala usadit ona.

„Myslíš, že to s tím předváděním myslí vážně?“zadíval se Kingman na Harrisona. „Anebo je to jenom nový trik, jak vzbudit mou pozornost?”

„To nemám ponětí,” zasmál se Tiffanyin otec. „Ale jak dobře víš, je to hezká holka, takže se nemůžeš divit, že ji předváděcí agentura angažovala.”

Kingman se zamyšleně zadíval z okna. „Takže Tiffany si nejspíš myslí, že by se tomu předvádění mohla věnovat trvale.”

Harrison neprozradil, že ve skutečnosti může Tiffany jako modelka skončit dřív, než si Kingman myslí. Místo toho řekl: „Nakonec proč by si neměla najít nějaké zaměstnání? Když nic jiného, aspoň se trochu otrká.”

„Je hrozně nezkušená,” poznamenal Kingman.

„Já vím,” přikývl Tiffanyin otec, „ale ona za to nemůže. Vychovával jsem ji jako v bavlnce bál jsem se o ni a asi jsem to trochu přehnal… Ale teď se chce postavit na vlastní nohy, a to je dobře. Je mladá a myslí si, že jí patří celý svět. Chtěl bych, aby si užila svobody, dokud může.”

„Nejspíš máš pravdu,” zamumlal Kingman a upřeně si prohlížel koberec v kanceláři.

„Až se jí bude chtít, tak se vrátí,” dodal Harrison. „Můžeme jedině čekat.”

Kingman k tomu nic nepoznamenal. Začal hovořit o obchodních věcech a u toho už zůstal.

Tiffany mezitím odletěla na Jamajku a měla se tam královsky. Zároveň ovšem přišla na to, že dělat modelku ve filmu je vyčerpávající práce. Zdaleka to neznamenalo jenom stoupnout si před kameru a usmívat se. Znamenalo to neustále se převlékat, čekat, až bude to správné osvětlení, potýkat se s nejrůznějšími drobnými nepříjemnostmi, jako je nečekaný poryv větru či vzteklý kameraman.

Lettie sledovala dění zpovzdálí a měla radost, jak Tiffany filmování baví. Dva týdny uběhly jako voda a na nějaké chození po památkách jim ani nezbyl čas.

„Jsem prostě smolařka,” prohlásila Tiffany, když byly zase zpátky v New Yorku. „Z celé Jamajky jsem viděla jenom pláž, hotel a letiště. Netušila jsem, že mi filmování zabere všechen čas.”

„Aspoň víš, jak vypadá profese modelky,” uchichtla se Lettie. „Na, tady máš ještě kousek smaženého celeru, zlato.”

Tiffany se ušklíbla, ale nakonec snědla vegetariánskou večeři bez reptání.

V noci se vzbudila a myslela na Kingmana. Jeho vzkazu odmítala uvěřit. Kingovi se nikdy po nikom nestýská. Vždycky si úplně vystačil sám… Ale kdyby to byla pravda, bylo by to skvělé…

Tohle zbožné přání jí vydrželo jenom do chvíle, kdy v drogerii při kupování šamponu na vlasy zahlédla bulvární noviny, na jejichž titulní straně byla velká fotografie Kinga s Carlou. Nad snímkem byl titulek:

ROZEZNI SE SVATEBNÍ ZVONY MAGNÁTOVI A JEHO SEKRETÁŘCE?

K její cti nutno říct, že si noviny ani nekoupila. Prošla kolem, jako by se jí to netýkalo. Ale když večer šla spát, proplakala celou noc. Ráno měla oči opuchlé a málem tak zmařila ranní natáčení.

Neopětovaná láska ji deptala celé následující týdny. Jediným pozitivním výsledkem jejího stavu bylo, že se sblížila s Markem Allenbym, mužským modelem, který se právě rozešel s přítelkyní, s níž chodil řadu let; Allenby byl citlivý a neobyčejně pohledný a podobně jako Tiffany potřeboval někoho, komu by si vylil srdce.

Allenby byl také spontánní a temperamentní, což se Tiffany líbilo.

Zčistajasna třeba Tiffany zavolal, aby s ním šla do intelektuální kavárny, kde hrála retro hudba a četla se mizerná poezie.

„Teď mi začíná docházet… proč jsi ještě pořád svobodný,” soukala ze sebe udýchaně, když mu jindy pomáhala utéct před rozzuřeným fotografem. „Vsadím se, že pro tohohle už pracovat nebudeš!” kývla přes rameno na chlapa, který je honil.

„Ale budu!” ujistil ji. „Až se dostaneš do mojí příjmové kategorie, nebudeš muset chodit za fotografama, jestli pro tebe nemají práci. Oni budou chodit za tebou!”

Mark se otočil a posměšně na fotografa zamával. Pak vzal Tiffany za ruku a utíkal s ní k nedalekému vchodu do metra.

„Potřebuješ změnit vizáž!” poznamenal později, když ji doprovázel domů.

„Prosím tě proč?” zastavila se a udiveně se na něj podívala.

„Vypadáš moc mladě a nezkušeně,” řekl a usmál se. „Jestli chceš mít v téhle branži opravdu úspěch, musíš vypadat trochu rafinovaněji!”

„Vlastně si nejsem jistá, jestli se mám vážně snažit o kariéru modelky,” ušklíbla se. „Docela mě to sice baví. Ale na druhé straně ty peníze nepotřebuju.”

„Zlato, ty nevíš, co mluvíš. Samozřejmě že potřebuješ peníze.”

„Já myslím že ne. K čemu jsou mi peníze, když si za ně nemůžu koupit to, co bych chtěla?” řekla významně.

Mark si odhrnul černé vlnité vlasy z čela a vrhl na Tiffany svůj proslavený mužný pohled. „Copak to je, co si nemůžeš koupit?”

„Ne co, ale kdo. Je to King.”

„Král? Jaké země?”

„Nejde o nikoho s modrou krví. Jmenuje se King. Vlastně se jmenuje Kingman. Kingman Marshall.”

„Ten chlápek, co o něm píšou v bulváru?” ujišťoval se Mark a posměšně našpulil rty. „To tedy míříme vysoko, co? Pan Marshall může mít každou ženskou, kterou si zamane. A jestli s ním máš nějaké vážné záměry, tak to rovnou zabal. Jeho táta ho naučil, že jenom blázni se žení.

Slyšel jsem, že jeho matka se s jeho otcem nejdřív rozvedla a pak ho obrala o poslední cent. Načež otec spáchal sebevraždu.”

„Jo, to všechno vím,” přikývla.

„Ten tvůj King ovšem tátu pomstil. To jsi asi taky slyšela, ne?”

„Mockrát,” potvrdila. „Obvinil matku u soudu, že zavinila otcovu smrt, a vyhrál to.” Tiffany se zachvěla, když si vzpomněla, jak se Kingman tvářil, když tenkrát civilní při se svou matkou vyhrál - respektive, jak se tvářila jeho matka. Přišla výrokem soudu o dvě třetiny majetku a tím pádem také o švarného gigola, s nímž žila… Vlastně se Kingovi nemohla divit, že má o manželství - a o ženách vůbec - tak špatné mínění.”

„Co se pak s bývalou paní Marshallovou stalo?” zeptal se Mark.

„Před čtyřmi lety se předávkovala drogami a zemřela.”

„Smutný konec.”

„To teda jo.”

„Takže se Marshallovi nemůžeš divit, že si s žádnou ženskou nechce nic vážného začít,” poznamenal. „Nedůvěřuje nikomu, kdo nosí sukně.”

„Mluvil jsi o tom, že bych potřebovala změnit image,” přerušila ho, protože se najednou bála, že nepřestanou-li se rychle bavit o Kingovi, rozbrečí se jako malá holka.

„Jo, to jsem říkal. Vezmu tě ke svému vizážistovi. Ten z tebe udělá novou ženu. Pak spolu vyrazíme koupit ti nový šatník.”

„Už se těším,” usmála se Tiffany a oči se jí vzrušeně rozzářily.

Zbytek dne strávili tím, že Tiffany v rukou profesionála měnila svůj image. Když pak s Markem vyrazili večer do jednoho z nočních podniků, modelka, s níž Tiffany nedávno pracovala, ji dokonce ani nepoznala. Také Lettie na ni zůstala koukat. „Co se děje? Nelíbím se ti snad?” zamumlala Tiffany a zatočila se, aby rozevlála černé

koktejlové šaty. Vlasy měla ostříhané úplně nakrátko a v uších nové diamantové náušnice. Makeup zdůrazňoval její vystouplé lícní kosti a dokonalý tvar obličeje. Vypadala elegantně a alespoň o šest let starší než předtím.

„Jsem prostě šokovaná,” zmohla se Lettie konečně na komentář. „Přesně takhle vypadala tvoje máma.”

„Vážně?” užasla Tiffany.

„Byla moc krásná. Vždycky jsem jí záviděla,” přikývla Lettie.

„Mrzí mě, že se na ni nepamatuju,” povzdechla i Tiffany. „Znám ji jedině z fotografií a pak si ještě pamatuju, jak mi zpívala, když jsem usínala.”

„Byla jsi ještě maličká, když zemřela. Tvůj táta po ní pořád ještě truchlí.” Lettie posmutněla a dodala: „A nikdy už asi nepřestane.”

„Člověk nikdy neví, co táta udělá,” poznamenala Tiffany, protože věděla, že Lettie jejího otce tajně miluje i když to nikdy nahlas nepřiznala. „Domluvila jsem se s Markem, že dneska večer někam vyrazíme. Pojď s námi!”

„Tři není správný počet,” zavrtěla Lettie hlavou. „Mark s tebou bude radši sám.”

„Možná si náš vztah špatně vykládáš,” řekla Tiffany. „Mark oplakává svou dlouholetou známost a já oplakávám Kinga. Oba truchlíme a oba dva máme podobné zaměstnání - ale to je všechno. Je to prostě kamarád nic míň a nic víc.”

„To je dobře,” usmála se Lettie. „Mark je moc prima, ale jednoho dne skončí v nějaké luxusní vile někde v Evropě, a to by se tobě určitě nelíbilo.”

„To si vážně myslíš?”

Lettie přikývla. „Jen nepovídej ty si to přece myslíš taky, ne?”

Tiffany si povzdechla a podívala se na sebe do zrcadla. „Šaty dělají člověka. Problém je, že King nedá na to, jak člověk vypadá. Kromě toho, podle novin se chystá oženit s Carlou.”

„Taky jsem to zaregistrovala. Ale doufám, že tomu nevěříš - nebo snad ano?”

„Nevěřím, že se vůbec kdy ožení, leda že by musel,” prohlásila Tiffany. „Viděl, jak to dopadlo s jeho rodiči, takže zná manželství jen z té špatné stránky.”

„To je samozřejmě škoda. Poznamenalo ho to na celý život.”

„A nic už to nezmění.” Usmála se na Lettii a znovu se zeptala: „Vážně s námi nechceš jít?” „Dneska ne. Možná příště.” „Dobře, beru tě za slovo.”

Mark pojídal zmrzlinu a tvářil se zamyšleně. „Vypadáš, jako bys měl starosti,” poznamenala Tiffany.

„Starosti ani ne,” vzhlédl k ní. „Jenom jsem slyšel, že moje bývalá láska se ukazuje s nějakým druhořadým hercem a vypadá, jako by ho milovala.”

„Možná jenom dělá to co ty,” poznamenala Tiffany. „Našla si někoho, komu si může poplakat na rameni.”

„To že dělám?” zasmál se.

„To děláme oba.”

Natáhl k ní ruku a stiskl jí dlaň. „Škoda, že jsme se nepotkali před třemi lety, když jsem byl ještě schopný se zamilovat. Jseš skvělá. Jsem s tebou moc rád.

„Já taky. Ale my dva jsme odsouzení jenom ke kamarádství.”

„Možná mi to nebudeš věřit, ale já to vím.” Mark odložil lžičku. „Co děláš o Vánocích?”

„Končím filmování a budu se modlit, aby piloti nestávkovali a já se dostala ještě na Štědrý večer domů.”

„A na Nový rok?”

„Musím zorganizovat tátovi party pro jeho obchodní přátele.” Zadívala se na Marka a usmála se. „Mám nápad. Jak by se ti líbilo podívat se do Texasu?”

„Nebudu tam muset jezdit na koni?”

„Ani v Texasu neumějí všichni jezdit na koni. Bydlíme v Jacobsvillu, což je kousek od San Antonia. Táta tam podniká.”

„Jacobsville,” opakoval Mark a zamyšleně bubnoval prsty do skleničky s vínem. „Nakonec proč ne? Přinejmenším to je daleko od Manhattanu.”

„To je. A kromě toho se bojím jet domů sama.”

„Smím vědět proč?”

„Samozřejmě. Tam bydlí můj miláček. Už jsem ti přece o něm říkala. Vypadla jsem z domova, abych se kvůli němu přestala trápit. Jenomže vzpomínkám člověk neuteče.”

„To můžu dosvědčit.” Mark na Tiffany spiklenecky zamrkal. „A jako kdo tam mám vystupovat? Jako jeho sok?”

„Vadilo by ti to?” zeptala se Tiffany. „Kdybys ode mě někdy potřeboval stejnou službu, stačí zavolat… A taky potřebuju tvou morální podporu.”

Mark chvíli o Tiffanyině nabídce uvažoval, pak se usmál. „Vlastně to může pomoct nám oběma. Fajn!” Dopil sklenici a prohlásil: „Pojedu s tebou. Už po mně v životě chtěli, abych hrál spoustu různých rolí - ale tahle je nová.” Znovu si nalil a napil se. „Změřím síly s Kingmanem Marshallem. Jsem ti k službám, miláčku. Aspoň po dobu toho večírku.”

Tiffany pozdvihla skleničku a přiťukla si s ním. „Na naši spolupráci!”

PÁTÁ KAPITOLA

Den před Novým rokem nasedli Tiffany, Mark a Lettie do letadla směřujícího do San Antonia. Tiffany, štíhlá, v černém přiléhavém kostýmu se stříbrnými doplňky a černobílém pruhovaném šátku přehozeném přes rameno, a Mark v tmavém obleku vypadali jako vzor vší elegance. Ženy se za Markem otáčely a Tiffany těšilo být v přítomnosti tak přitažlivého muže.

V letadle Mark s Tiffany vzpomínali na společná vystoupení a probírali možná příští angažmá; Lettie seděla za nimi a četla si.

Let Tiffany uběhl rychleji, než čekala. Do letištní haly v San Antoniu vstoupili právě v poledne.

Tiffany předpokládala, že jí otec přijde naproti, a také ho skutečně uviděla, jak čeká u dveří, kterými scházeli cestující z jejich letadla. Rozběhla se k němu, objala ho a políbila; pak mu představila Marka. Když si s mladíkem tiskl ruku, Harrison se na okamžik zamračil, ale vzápětí se vzpamatoval a dál se tvářil přívětivě jako obvykle. Pak se srdečně pozdravil s Lettií a všechni tři se vydali k limuzíně, která na ně venku čekala.

„Mark bude bydlet s námi,” sdělila Tiffany otci. „Pracujeme oba pro stejnou manhattanskou agenturu, a tak máme současně volno.”

„Bude mi potěšením,” řekl Harrison a jenom Tiffany postřehla poněkud falešný tón v tom přátelském ujištění.

„Jak se má King?” zeptala se Lettie.

Harrison zaváhal a letmo pohlédl na Tiffany. „Má se dobře.” Všichni nastoupili do limuzíny a ta se rozjela.

Tiffany dumala, proč otec na otázku reagoval tak divně, ale nechtěla dát najevo, že ji King nějak zvlášť zajímá. Předstírala, že ji zajímá pouze Mark.

„Podařilo se ti dokončit všechny přípravy na ten náš večírek?” zeptal se Harrison dcery.

„Samozřejmě,” uculila se. „S telefonem už není daleko ani z New Yorku do Texasu. Nezapomeň, že už pěkných pár let objednávám tytéž služby od těch samých lidí: dodávka jídla, květinová výzdoba, kapela, pozvánky - všechno máš zařízené.”

„Vážně všechno?” zamumlal Harrison.

„Samozřejmě,” přikývla.

„Nezapomněla jsi náhodou poslat pozvánku Kingovi a Carle?” zeptal se otec.

„Samozřejmě že ne. Těm dvěma jsem ji poslala první,” řekla s dokonalým nezájmem. „Přece nezapomenu na tvého obchodního společníka!”

Všimla si, že otci se po její odpovědi rozjasnila tvář, jako by mu spadl kámen ze srdce.

„Oč jde?” zeptala se.

„King je mimo město,” řekl otec. „Respektive, on a Carla jsou mimo město. A podle vedoucího Kingovy kanceláře se nevrátí dřív než příští týden… Vůbec nic mi neřekl, a tak mi bylo divné, proč by na ten večírek nechtěl přijít. Vždycky na něm byl. Aspoň až do letoška.”

Tiffany se podařilo dokonale zakrýt, jak ji ta zpráva ranila. Pouze zvedla obočí a poznamenala: „Nejspíš měl nějaké jiné plány a nechtěl je měnit.”

„Nejspíš,” připustil otec, ale bylo vidět, že ho to vysvětlení nepřesvědčilo.

Mark vzal Tiffany za ruku a povzbudivě ji stiskl. Zřejmě vycítil, jak se jí Kingova nepřítomnost dotkla. Pak se Mark začal Harrisona vyptávat na památník, kterého si všiml, když jeli po dálnici do Jacobsvillu, čímž převedl řeč na Harrisonovo oblíbené téma. Když asi za hodinu vystupovali před rodinným sídlem Blairů, věděl Mark o bitvě u Alamo víc, než by se kdy dočetl v knihách.

Tiffany měla příliš napilno se zajišťováním posledních příprav na večírek a nemohla se Markovi věnovat; Mark si tedy vypůjčil z garáže auto a rozjel se obhlédnout krajinu.

Vrátil se se spoustou zajímavých poznatků z místní historie, která mu zřejmě připadala neobyčejně poutavá.

Odpoledne druhý den Mark pobaveně sledoval, jak Tiffany diriguje personál, který se dostavil, aby večírek zajistil.

„Koukám, že ti to jde neobyčejně dobře,” chválil ji. „Kde ses to naučila?”

„Nikde,” vzhlédla k němu překvapeně. „Asi to je vrozený talent. Mám prostě večírky ráda.”

„Na rozdíl ode mě,” poznamenal Mark s úsměvem. „Já většinou sloužím na večírcích jenom jako dekorace.”

Tiffany věděla, jak to myslí. Rychle si uvědomila, že zdrcující většina večírků, kterých se modely účastní, je vlastně jenom příležitostí pro módní návrháře, aby tam předvedli své modely neformálním prostředí. A čím byli návštěvníci večírku bohatší, tím lepší příležitost modely prodat to byla. Tiffany také dobře věděla, že někteří hosté věnují větší pozornost modelkám než jejich oblečení - v takovém případě vždycky utíkala za Markem, aby ji zachránil; tak se z nich stali nerozluční přátelé.

„Tady nebudeš jenom pro dekoraci,” slíbila mu s úsměvem. Zavedla ho ke dveřím velkého nablýskaného sálu. „Co tomu říkáš?” Sál byl bohatě vyzdobený květinami, při stěnách stály dlouhé stoly pokryté vyšívanými ubrusy a na nich hořely svíčky a zářilo křišťálové sklo a porcelán. Tiffany vysvětlila, že na stolech bude podáváno občerstvení, střed sálu se změní v taneční parket k němuž bude hrát místní kapela a u baru se budou podávat nápoje.

„Vypadá to fantasticky,” řekl Mark uznale.

Zamyšleně přikývla. Najednou si vybavila všechny večírky, na nichž tak náruživě tancovala, večírky, na nichž byl i King, smál se na ni a zval ji na parket. Netančila s ním sice často, ale každá z těch příležitostí byla pevně vryta do její paměti. Když zavřela oči, viděla ho před sebou. Zklamaně si povzdechla. Je na čase, abych se přestala zabývat minulostí. Život jde dál a musím se smířit s tím, že Kingův život a můj půjdou různými cestami. Už to, že se poprvé nezúčastní tohohle večírku, mluví samo za sebe.

„Myslím, že to bude hezký večírek,” usmála se na Marka. „A teď pojď se mnou, ukážu ti, jak jsem vyzdobila zbytek domu.”

Na večírek si Tiffany oblékla dlouhé stříbřité šaty a vlasy si sepnula diamantovou sponou. Jako modelka se naučila, jak se pohybovat a jak pózovat, a tak dokonce i hosté, kteří ji znali dlouhá léta, žasli nad proměnou, která se s ní stala.

Mark po jejím boku, v elegantních tmavých šatech, vypadal stejně úchvatně. Z jeho tmavých očí, vlasů černých jako uhel a olivově zbarvené pleti bylo patrné, že má italské předky. Jedna z Tiffanyiných známých, hezká rudovláska jménem Lisa, z něj nemohla spustit zrak. Stála samotná v rohu a hltala ho očima.

„Nemám se nad ní slitovat a představit tě?” zašeptala Tiffany Markovi pobaveně.

Mark se zadíval směrem k dívce - odhadoval, že jí nebude víc než dvacet. Dívka okamžitě zrudla rozpaky a rozběhla se k rodičům.

„Je mladičká,” poznamenal Mark. „Přítelkyně?”

Tiffany zavrtěla hlavou. „Její rodiče jsou tátovi přátelé. Je to samotářka. Myslím, že má větší zájem o koně než o kluky… Jmenuje se Lisa McKinleyová. Její rodiče vlastní stáje, kde se chovají závodní koně.”

„Hleďme, hleďme. A žádný ctitel na obzoru?”

„Je to plachá holka.”

Mark se znovu zadíval na dívku a tentokrát se jeho pohled setkal s pohledem jejích modrých očí. Lisa sebou trhla a rozlila nápoj, který upíjela. Matka se k ní sklonila a začala jí utírat sukni kapesníkem.

„Že se nestydíš,” napomenula Tiffany Marka.

„Oči, jako má ona, by měli zakázat,” zamumlal a dál upíral pohled na Lisu. Pak vzal Tiffany za ruku a táhl ji k místu, kde dívka s rodiči stála. „Pojď, představíš mě.”

„Neměl bys…”

„Nejsem tak zkažený, jak si myslíš,” zarazil ji. „Ta holka má něco do sebe a nemusíš se bát. Slibuju, že se k ní budu chovat fér!” Usmál se, ale oči měl vážné.

„Tak dobře,” řekla Tiffany. Když se zastavili před paní McKinleyovou, Tiffany řekla: „Lisa má krásné šaty. Doufám, že jí tam nezůstane flek…”

„Myslím že ne,” usmála se Lisina matka. „Byl to vlastně skoro samý led. Liso, ty se s Tiffany znáš, ne?”

Lisa vzhlédla k Tiffany a její pohled nervózně těkal od ní k Markovi a zpátky. „A… Ahoj Tiffany.”

„Ahoj Liso,” usmála se Tiffany. „Dovol, ať ti představím Marka. Pracujeme spolu v New Yorku pro stejnou agenturu… Možná jsi ho viděla v televizi v reklamě s tím štěnětem “

„Panebože… To jste byl vy?” vyhrkla Lisa. „Pořád jsem měla dojem, že… že… vás odněkud znám.”

„Těší mě, že jste si mě zapamatovala, slečno McKinleyová. Tančíte?”

Lisa vypadala, jako kdyby se chystala omdlít. „Jistě, tančím, ale -”

Mark jí nabídl rámě a nepatrně se uklonil Tiffany a Lisiným rodičům. „Omluvíte nás?”

Lisa se do Marka zavěsila a nechala se dovést na parket. Tvářila se tak šťastně, že Markovi bylo zatěžko odtrhnout oči z jejího obličeje.

„Tančí skvěle,” poznamenala paní McKinleyová, když Marka chvíli pozorovala.

„Ujde to,” zabručel její manžel. „Je teplej?”

„Mark?” uchichtla se Tiffany. „Ani náhodou. Je to moc úspěšný kluk… Jeho rodiče jsou Italové. Do Států se dostal jako mimino. Jeho táta měl celá léta dvě zaměstnání a jeho máma pracovala jako číšnice v kavárně. Dneska Mark vydělává dost na to, aby je mohl oba podporovat a s nimi i tři mladší sestry. Je to velice slušný a zodpovědný muž, a nesvádí nevinné dívky, pokud vás to zajímá.”

Paní McKinleyová zrudla. „Promiň, ale nic jsme o něm nevěděli a každý vidí, že Lisa na něm může nechat oči.”

„Nemusíte si dělat žádné starosti,” ujistila je Tiffany. „Zrovna se rozešel se svou dlouholetou láskou a je z toho nešťastný. Rozhodně to není typ, který by si liboval v povrchních známostech.”

„To jsi mě uklidnila,” oddechla si paní McKinleyová. „Víš, jak je Lisa nezkušená.”

Stejně jako já, pomyslela si Tiffany, v dnešní době je to prostě nevýhoda, když rodiče dceru moc chrání. Zamyšleně se zadívala do skleničky se šampaňským a dumala, proč King odmítl pozvání. Možná mi chce ukázat, že se beze mě docela dobře obejde, pomyslela si. Anebo se snad setkání se mnou bojí?

Večírek přežila jenom díky šampaňskému a silné vůli. Zato Mark se zjevně dobře bavil. Celý večer se od Lisy ani nehnul, a když pak McKinleyovi odcházeli, tiskl Lise ruku na rozloučenou, jako by nemohl přenést přes srdce, že se s ní musí rozloučit.

Tiše se spolu ještě na poslední chvíli o něčem dohadovali, a když McKinleyovi konečně zamířili ke dveřím, Lisa jen zářila a její matka vypadala ustaraně.

„Jdu se zítra podívat na jejich koně,” sdělil Mark Tiffany. „Nevadí ti to?”

Zkoumavě se na něj zadívala. „Je hrozně mladá,” poznamenala.

„A nevinná,” dodal a strčil ruce do kapes. „To mi nemusíš připomínat. Nikdy jsem nikoho, jako je ona, nepoznal. Je to přesně taková holka, s jakou bych se mohl seznámit doma v Itálii, kdyby rodiče neemigrovali do Ameriky.”

„Myslela jsem, že nemůžeš zapomenout na svou velkou lásku,” poznamenala udiveně.

„To jsem si myslel já taky,” usmál se. „Je hrozně křehká,” vrátil se zpět k Lise. „Milá a plachá.” Zhluboka si povzdechl. „Je to divný - nikdy předtím se mi rudovlásky nelíbily.”

Tiffany se nervózně kousala do rtu. Nevěděla, co má na to říct. Kdyby Mark v Lise vzbudil příliš velké naděje, které by se pak ukázaly liché, Lisa by se z toho snad nikdy nevzpamatovala. Uvědomuje si to ale Mark?

„Tančí jako víla,” pokračoval Mark a jako by ani nevnímal, že večírek už končí a hosté se pomalu rozcházejí.

Tiffany stála u dveří a loučila se se známými. Když se za posledním z nich zavřely dveře, Harrison přistoupil k dceři.

„Tvůj přítel je nějak duchem nepřítomný,” poznamenal.

„Zakoukal se do Lisy.”

„Všiml jsem si. Stejně jako všichni ostatní. Je to pěkný uličník.”

Tiffany zavrtěla hlavou. „To se pleteš. Mark je náhodou pracovitý kluk, který má smysl pro rodinu. A má velice vyhraněný smysl pro zodpovědnost.”

„Myslel jsem, žes říkala, že má nějakou přítelkyni.”

„Nechala ho plavat, protože si našla někoho bohatšího. Mark to moc těžce nesl. Proto jsem ho pozvala k nám… Nemohl přenést přes srdce, že by ji někde potkal s tím jejím nápadníkem.”

„Chudák kluk,” pokýval Harrison hlavou.

„Určitě Lise neublíží,” ujistila Tiffany otce a v duchu se modlila, aby se nespletla. Tušila budoucí problémy, ale nevěděla, jak je odvrátit.

„Vypadáš mnohem dospělejší,” poznamenal Harrison s očima upřenýma na dceřinu tvář. „Málem jsem tě nepoznal… Škoda že se King nevrátil včas, aby se tu objevil.”

„Nečekala jsem ho, a tak jsem ho ani nepostrádala,” řekla Tiffany odměřeně.

Otec otvíral ústa k nějaké námitce, ale pak si to rozmyslel, usmál se a navrhl: „Co takhle se něčeho napít na dobrou noc? Tvůj přítel se může napít s námi.”

Tiffany se do otce zavěsila a zasmála se: „Teď tě konečně poznávám.”

Den po večírku si Mark opět půjčil Harrisonův vůz a odjel na McKinleyův ranč.

Tiffany v černých kalhotách a červené hedvábné blůze stála na verandě a mávala mu. Vtom se na příjezdové cestě objevil černý lincoln a zastavil před domem. Rychle si opakovala, že už nemá důvod před Kingem utíkat, a potlačila touhu zmizet uvnitř. Překřížila ruce na prsou, důstojně se opřela o zábradlí verandy a čekala, až k ní King vyběhne. Jen ji trochu překvapilo, že nepřijel s Carlou.

Kingman bral schody po dvou, takže byl nahoře, než se nadála. Měl na sobě tmavý večerní oblek, jako kdyby právě přicházel z nějakého večírku. Předpokládala, že jsou to šaty, v nichž strávil předchozí večer. Možná nemá u Carly nic na převlečení, napadlo ji zlomyslně.

„No ne, copak tě sem přivádí?” zeptala se.

Kingman se zastavil a zamračeně si ji prohlédl. Její proměna byla dokonalá. Tohle nebylo to mladičké děvče, které před půl rokem odmítl. Byla to elegantní a sebevědomá mladá dáma. Její oči se dívaly zkušeněji a neviděl v nich žádné zbožnění jako dříve. Její úsměv mu dokonce připadal poněkud posměšný.

„Přijel jsem za tvým tátou,” řekl úsečně.

Pokynula rukou ke dveřím do domu. „Posluž si. Vyšla jsem jenom, abych zamávala Markovi.”

Kingman strnul. „Jakýmu Markovi?”

„Markovi Allenbymu. Pracujeme spolu v New Yorku. Přijeli jsme, abychom tady strávili společnou dovolenou.”

Odmlčela se a chladně se na něj zadívala. „Možná jsi ho někdy viděl v nějaké reklamě. Je to moc hezký kluk.”

Kingman beze slova prošel kolem ní a zmizel v domě.

Tiffany šla po chvíli za ním, a když procházela kolem otcovy pracovny, uviděla je oba dva uvnitř. Jakmile ji otec zahlédl, rychle vyšel na chodbu. „Tiffany, můžeš sem na chvilinku, zlatíčko moje?”

Takhle něžně ji oslovoval, jenom když od ní něco potřeboval. Vešla dovnitř a tvářila se, že Kinga ani nevnímá. „Copak si přeješ, tati?” usmála se.

„King by potřeboval jednu obálku z trezoru v mojí kanceláři. A já už jsem slíbil Lettii, že ji zavezu za její sestrou do Floresvillu. Nemáš chvilku čas?”

Kombinaci trezoru znala i když jí ji otec svěřil teprve před dvěma lety. Ale měla pocit, že obálka je jenom záminka, že se na ni domluvili, a tak váhala. King její váhání dobře postřehl a stál nehybně jako socha.

„Nemáš teď nic důležitého na práci, nebo ano?” naléhal otec. „Mark přece odjel, ne?”

„No tak dobře,” vzdala se. „Jenom si skočím pro bundu.”

„Děkuju ti, zlato.”

Pokrčila ležérně rameny, na Kinga se ani nepodívala, a šla do svého pokoje.

Do kanceláře, kterou Kingman s Harrisonem ve městě sdíleli, to nebylo daleko. Tiffany připadalo zvláštní, že King nezná kombinaci otcova sejfu, když jsou obchodní společníci. Ale až doteď o tom neuvažovala.

„Jak to, že ty tu kombinaci neznáš?” otočila se na Kingmana, když spolu vešli do tmavé kanceláře. „Myslela jsem, že ti táta věří?”

„Věří mně stejně jako komukoliv jinému,” odpověděl Kingman. „Ale pokud by tě to zajímalo, tak on zase nezná kombinaci mého zámku. Jenom naši právníci znají obě dvě kombinace. Je to taková pojistka.”

Kingman rozsvítil a zavřel dveře. Budova kanceláří byla během svátků prázdná a Tiffany si byla víc než kdy jindy vědoma, že je s Kingem úplně sama. Nemělo by mi to vadit, říkala si, King má přece poměr s Carlou. Nicméně cítila se celá nesvá. Pořád to ještě nebyla dost dlouhá doba, aby zapomněla na jeho polibky, na to, jak ji držel v náručí.

Přemohla nervozitu a přešla rovnou k trezoru. „Co vlastně potřebuješ?” zeptala se, zatímco otvírala sejf.

„Hnědou obálku s nápisem Návrhy pro internet.”

Probrala dokumenty v sejfu, až našla, co potřeboval. Zavřela sejf, vrátila na místo obraz, za nímž se sejf ukrýval, a obálku podala Kingovi.

„Takže to je všechno, ne?” poznamenala a otočila se ke dveřím.

„Ještě maličkost.”

Zarazila se a obrátila se k němu.

Neusmíval se. Tentam byl věčně žertující muž, jakého si pamatovala. Díval se na ni ostražitě a pronikavě. Ani se nepohnul a jen si ji prohlížel, až cítila, jak se jí nervózně rozbušilo srdce.

„A sice?” zeptala se a bojovně zvedla bradu. „Tos udělala schválně?” „Co jako?” zamrkala překvapeně. „Žes nás vyškrtla ze seznamu hostů na tátův novoroční večírek!”

Napětí mezi nimi bylo přímo hmatatelné. „Já že vás vyškrtla? Pozvala jsem vás dokonce oba dva: tebe i Carlu,” řekla zamračeně. „Odfaxovala jsem seznam hostů přímo do tiskárny. Ty a Carla jste byli na tom seznamu uvedení na prvním místě… Z tiskárny šly pozvánky přímo k Ritě, k tátově sekretářce, která je rozesílala. Carla přece Ritu zná, takže spolu určitě mluvily. Jsem přesvědčená, že Carla věděla, že jste pozvaní byli.”

„Carla mi řekla, že si seznam prohlédla a že jsme tam nebyli,” ujistil ji Kingman.

„Pak jedna z nás lže,” řekla Tiffany tiše. Kingman se chraptivě zasmál. „Je mi celkem jasné, kdo to je.”

„Myslíš si snad, že to jsem já? Proč bych to dělala?” „Nejspíš proto, že jsi na mě naštvaná, ne?” usmíval se ironicky. „Poslal jsem tě k vodě. Nepamatuješ se, že jsi kvůli mně odjela do New Yorku?”

Měsíce tréninku jí pomohly, aby nehnula ani brvou. Jen strčila ruku do kapsy bundy a maličko zvedla obočí. „Popravdě řečeno bych ti za to měla být vděčná,” řekla. „Teď už se nemusíš bát, už tě nebudu obtěžovat. Mám Marka a celé město je toho plné. Pracujeme pro stejnou agenturu, a tak jsme skoro pořád spolu. A nejen v práci.”

Mlčky si ji prohlížel. „Změnila ses,” konstatoval nakonec pouze.

„Jenom jsem se trochu otrkala,” usmála se, ale její oči zůstaly vážné. „Prý mám před sebou velkou budoucnost. Všichni mi říkají, že jsem fotogenická.”

„Myslel jsem, žes odjela do New Yorku na dovolenou ne aby sis tam našla práci,” poznamenal.

„Podle mě jsem neměla na vybranou,” odpověděla a znovu zamířila ke dveřím. „Tady mě už nic nedrželo.”

Všimla si, jak sevřel ruku v pěst. Chtěl něco říct, ale Tiffany už mezitím zmizela na chodbě.

Když vyšel za ní, překvapeně zjistil, že nejde k výtahu, ale do dveří kanceláře otcovy sekretářky. Posadila se k jejímu stolu, zapnula počítač a zalistovala v seznamu souborů, až našla soubor se seznamem hostů. Vyvolala ho na obrazovku a skutečně, ani Kingovo, ani Carlino jméno tam nebylo. Naštěstí jeden z jejích kolegů v New Yorku pracující pro stejnou agenturu byl počítačový expert a občas, když nebylo co dělat, zaučoval Tiffany do tajů práce s počítačem.

„Jako bych ti to neříkal, že tam naše jména nejsou,” ozvalo se za ní.

„Moment. Ještě jsem neskončila,” prohlásila Tiffany a vyvolala program na záchranu smazaných souborů.

Za okamžik se na obrazovce objevil smazaný soubor se jmény hostů a tam hned na první řádce byli King i Carla.

„Jak jsi to udělala?” nechápal Kingman. „Neviděl jsem, že bys něco dopisovala na klávesnici!”

„Taky jsem nic nepsala. Tenhle soubor byl úmyslně smazán a nahrazen druhým bez vašich jmen. Vsadím se, že kdybych se podívala po faxu, zjistila bych totéž.” Tiffany uložila nalezený soubor, vypnula počítač a vstala. Chladně se podívala Kingmanovi do očí. „Vyřiď Carle, že to udělala šikovně, ale příště musí být důkladnější.”

Sebrala ze stolu kabelku a zamířila ke dveřím.

„Proč si myslíš, že ten seznam pozměnila zrovna Carla?” zeptal se Kingman cestou domů.

„Je to děvče, které míří vysoko,” zasmála se. „Ale zbytečně se bojí, že jí stojím v cestě… Já teď žiju v New Yorku, mám práci, která mě baví, a muže, kterého mám ráda. Klidně jí to všechno vyřiď, aby věděla, že si další podrazy může ušetřit.

Kingman na to nic neodpověděl, jenom sevřel pevněji volant.

Než si Kingman stačil rozepnout bezpečnostní pás, Tiffany už byla z auta venku.

Dům byl prázdný. Jak věděla, otec byl s Lettií na návštěvě její sestry a Mark byl nepochybně pořád ještě u Lisy. Rozhodně si nepřála být tu s Kingem sama.

Na prvním schodu se ještě otočila a zavolala: „Řeknu tátovi, že jsem ti tu obálku dala.”

Kingman vylezl z vozu a zadíval se na tmavý dům. „Ten tvůj Mark tam na tebe čeká?” zeptal se nepřátelsky.

„Ať už ano, nebo ne, tobě do toho nic není,” odsekla. „Jak jsi mi řekl při jednom z našich několika nezapomenutelných setkání, já chci manželství a rodinu, a ty ne. Takže jenom pro pořádek,” dodala mrazivě, „ani jedno, ani druhé už od tebe nechci. Sbohem.”

Tiffany vyběhla zbytek schodů ke dveřím, otevřela si a pečlivě za sebou zamkla. A jestli to slyšel tak tím lépe. Už ho v životě nechtěla vidět.

ŠESTÁ KAPITOLA

Tiffany šla nahoru do svého pokoje a přitom se tiše vztekala nad Carlinou proradností. Byla si jistá, že nikdo jiný než Carla nemůže mít vyškrtnutí těch dvou jmen na svědomí. Carla prostě chtěla vyhrát za každou cenu a Tiffany považovala za konkurenci. Zvláštní je, říkala si Tiffany, že neví, že King o mě nestojí.

Byl Nový rok a Tiffany věděla, že zítra musí letět s Markem zpátky do New Yorku. Příštích pár týdnů bude nabitých, protože ji čeká řada přehlídek jarní módy. Tiffany si byla prakticky jistá, že dostane nabídku na další smlouvu. Byla mladá, fotogenická a její agent ji ujišťoval, že má velkou budoucnost.

Když se ocitla ve svém pokoji, otevřela skříň, aby se převlékla. Přitom přemýšlela o budoucnosti: kariéra ve světě módy ji sice nelákala tolik jako manželství s Kingem, ale věděla, že se s ní bude muset spokojit. Bude si muset zvyknout na to, že bude sama…

„Snad už nebalíš?” ozval se ode dveří Kingmanův hlas.

Vylekaně se otočila. „Kingu? Jak ses dostal dovnitř?” vydechla.

„Kitty mě pustila zadním vchodem. Uklízí kuchyň.” Kingman za sebou pečlivě zavřel dveře a blížil se k Tiffany s podivným výrazem ve tváři. „Chystáš se utýct bez boje - nepoznávám tě.”

„Možná už mě unavilo pořád bojovat,” řekla se sevřeným hrdlem.

„Mě možná už taky,” poznamenal a popošel k ní blíž.

Ustupovala před ním, až došla k posteli. Přitiskl se k ní, až přepadla naznak do peřin; Kingovo tělo ji v nich okamžitě uvěznilo. Pak se opřel o loket a zblízka se jí zahleděl do očí.

„Mark přijde každou chvíli,” vydechla.

„Vážně? Kitty tvrdila, že je u McKinleyů a že se zakoukal do jejich Lisy. Alespoň si to všichni po včerejším večírku myslí.” Rozevřel jí klopy saka a přejel jí zlehka přes ňadro; hrot jejích prsů okamžitě ztuhl. S úsměvem to zaregistroval. „Některé věci se přece jenom nezměnily,” prohodil spokojeně.

„Nechápu, co… Panebože!”

Instinktivně se prohnula, jak náhle jeho ústa sevřela její ňadro. I přes dvě vrstvy látky se zachvěla rozkoší. Ruce si přitiskla k hlavě a zavřela oči. Jak jsem se mohla vzdát takhle bez boje, zaúpěla v duchu.

Vklouzl jí rukama za záda a rozepjal jí podprsenku; vzápětí už držel její ňadra v dlaních. „Panebože, jako kdybych hladil hedvábí,” šeptal. „Dotýkat se tě je jako dotýkat se nebe.”

Pozoroval, jak rozevřela rty a tiše sténá, zatímco jí hladil prsa a palcem třel jejich hroty.

„Zatraceně!” zaklel náhle, posadil se a přitáhl ji k sobě. Pak ji rychle začal svlékat.

„Kingu… Nemůžeš…”

„Chci tě celou zlíbat,” řekl tiše, a zatímco z ní strhával šaty, hleděl do jejích šokovaných očí.

Už jen ta slova ji tak vzrušila, že nemohla ani promluvit. Seděla vedle něho, dýchala jako závodník, který právě doběhl do cíle, a sledovala, jak Kingman odhazuje na zem její sako, blůzu i podprsenku. Pak ji objal, sklonil se k ní a přitiskl jí ústa na bradavky.

Zapomněla na minulost i na budoucnost. Cítila jenom nádherně vzrušující dotek jeho rtů. Jak rozkoš z těch doteků stoupala, začala tiše vzlykat.

Seděla mu na klíně, hlavu opřenou o jeho rameno a King jí laskal ňadra. Dotek jeho úst, vzrušující tlak jeho rtů - něco tak nádherného ještě nezažila… Bylo to tak dávno, co ji držel v náručí. Konečně zase žila.

„No tak, zlato,” šeptal Kingman, když začala nahlas vzlykat. „No tak, všechno bude fajn.”

„Kingu…” Hlas se jí zlomil. Srdce jí bušilo tak divoce, jako kdyby měla každou chvíli omdlít; tiskl ji k sobě a Tiffany si připadala jako v ráji.

„Zlato…” Uložil ji na postel a sklouzl vedle ní. Tvářil se slavnostně a jeho tmavé oči byly plné citu. Políbil ji a prsty nahmatal místa, která tak toužila po tom, aby se jich dotýkal… Jenomže s každým dotekem v ní napětí jen dále rostlo.

Zasténala, z očí jí vyhrkly slzy, jak s každým jeho pohlazením se touha po milování stávala nesnesitelnější.

„Tak dobře,” zašeptal. „Mělo by to ještě počkat, ale splním ti, po čem tak toužíš.”

Jeho prsty se pomaloučku pohybovaly po jejím těle. Strnula, ale Kingman pokračoval dál. Políbil ji na zavřené oči a pak na ústa, která se chystala protestovat.

Její tělo chtělo ukojit a teď už se vymklo jakékoliv kontrole. S očima pevně zavřenýma se prohnula a tiskla se k jeho ruce. Všechna hrdost byla zapomenuta a Tiffany prosila, šeptala svou žádost v záchvatu šílenství, které dosud nepoznala.

Pak jí jako žhavý blesk projel záblesk rozkoše a otevřela oči. Pohlédla na něj, šokovaná a plna úcty. Najednou vzlétla mezi hvězdy a roztřásla se rozkoší, na niž ji žádná z knih, které četla, nepřipravila.

Když bylo po všem, rozplakala se. Tahle lekce vášně, touhy a jejího ukojení ji naplnila rozpaky. Tiskla se k němu, aby jí neviděl do obličeje, a celá se třásla v reakci na to, co prožila.

Objímal ji a šeptal: „Zašlo to moc daleko. Chtěl jsem tě jenom políbit… Neplač. Nemáš vůbec proč…”

„Nikdo… nikdy…,” zalykala se.

Položil jí prst přes ústa. „Já vím.” Přitiskl jí rty na mokrá víčka a pomalu slíbával slzy, které zpod nich kanuly. „A tohle byl jenom začátek,” zašeptal. „Nemáš tušení, jaké to je doopravdy.”

Vzal ji za ruku a přitiskl ji k sobě. Když ho něžně pohladila, zachvěl se. „Chci se s tebou milovat.”

Políbila ho na hrdlo. „Já s tebou taky.”

„Tiffany, ale tvůj táta je můj společník. Nemůžeme spolu žít, aniž by se to dozvěděl. Něco takového by nepřežil. Má názory jako z minulého století.”

„Já vím,” ušklíbla se. „Já nejspíš taky.”

Nadzdvihl hlavu a zahleděl se na její ruku, kterou k němu nervózně tiskla. „Kdo uspokojí mě?” zašeptal.

Hlasitě polkla, pak se odvážila: „Mohla bych…”

„Ne, to bys nemohla,” povzdechl si. Pevně jí stiskl ruku. „Já jsem totiž v některých věcech taky trochu staromódní.” Ušklíbl se a dodal: „Radši se domluvme, že spolu zítra zajdeme do města a vybereš si tam prsten…”

Šokované zamrkala. „Jaký prsten?”

„Snubní prsten.”

„Ale vždyť ty se přece ženit nechceš! Řekls to mockrát.”

Smutně sklopil hlavu a pak se zadíval na její zrudlý obličej. „Neviděli jsme se hezkých pár měsíců,” řekl. „A já nejsem chlap, který vydrží dlouho bez ženy.”

„Myslela jsem, že žiješ s Carlou,” namítla.

Kingman si bolestně povzdechl. „To je jeden z těch problémů, se kterými jsem se potýkal po tvým odjezdu. Vypadá to, že… že mě Carla přestala vzrušovat.”

Překvapeně mlčela. To tedy byla novina. „Myslela jsem, že každá žena dokáže vzrušit muže,” namítla posléze.

„To z tebe mluví zase literatura, co?” zamumlal posměšně. „Zkrátka a dobře, moje tělo si usmyslelo, že chce jenom tebe. A chce tě o to víc.”

Tiffany se začala usmívat.

„Co ty na to?” řekl.

„Připadám si provinile,” řekla. „Tys udělal všechno, abys uspokojil mě, a ty sám…,” rozpačitě se odmlčela.

„Oběhnu třikrát dům a pak si dám studenou sprchu,” zamumlal. „Kvůli tomu si nemusíš dělat těžkou hlavu.”

Položila se pohodlně naznak a sledovala, jak si majetnicky prohlíží její nahotu. „Jestli chceš, můžeš mě mít,” zašeptala s potměšilým úsměvem. „Já se bránit nebudu.”

„Zapomnělas, že Kitty je v kuchyni?” řekl ztěžka. Pak se trpce usmál a podíval se na hodinky. „Hádám, že máme tak nejvýš ještě dvě minuty.”

„Než se stane co?”

„Než zazvoní telefon,” pokračoval, „a spojení se shodou okolností přeruší zrovna ve chvíli, kdy jeden z nás zdvihne sluchátko.”

„Jaks na to přišel?” zahihňala se.

„Uvidíš.” Vstal, narovnal si kravatu a pak se na ni toužebně zadíval. „Chtěl bych tě připravit o panenství!” konstatoval znovu.

„Kingu!” zrudla. Seskočila z postele a začala se kvapně oblékat. „Ty seš vážně hrozný nemrava.”

Kingman se uchechtl. „Moje zkušenosti se ti ještě budou hodit. Uvidíš!”

Zblízka se mu zadívala do očí. „Po tom, co jsme spolu dělali, to už nebude bolet, že ne?”

„To nevím,” řekl váhavě. „Ale budu tak opatrný a šetrný, jak to jen bude možné.”

„To já vím.” Náhle se jí v očích objevil smutek, který nebyla schopna zakrýt. „Chceš si mě vzít jenom kvůli tomu, že se se mnou chceš vyspat!” řekla tiše.

„Zbytečně to shazuješ,” zamračil se. „Sex je základem každého úspěšného manželského vztahu. Co se toho týče, hodíme se k sobě perfektně.”

Ráda by v té konverzaci pokračovala, ale vtom se ozvalo zaklepání.

„Co se děje, Kitty?” zavolala Tiffany.

„Pan Marshall má telefon,” ozvalo se nervózně za dveřmi.

„Vezmu si ho dole, Kitty. Díky!” zavolal Kingman a s úsměvem pohlédl na Tiffany.

„Jak chcete,” řekla Kitty a bylo slyšet, jak odchází.

„To ji navedl tvůj táta,” řekl pobaveně. „Má o mě strach.”

„Já vím.”

Našpulila ústa a mrkla na něj. „Schovával mě celá ta léta pro tebe.”

„Však taky za to stojím!” prohlásil Kingman sebevědomě.

„To já přece dobře vím.” Popošla ke dveřím a cestou si uhlazovala rozcuchané vlasy. „Přijdeš k nám dneska na večeři?”

„Tvůj přítel z módních přehlídek tu bude taky?”

„To nevím. Udělal ohromný dojem na Lisu a ona na něj.”

Kingman se uchechtl. „Když jsem šel dovnitř, byl jsem bez sebe žárlivostí. Pak mi Kitty řekla, že se ten tvůj přítel zakoukal do Lisy, a já ji málem objal a políbil.”

„Vážně jsi žárlil?” zeptala se.

Obdivné si ji změřil. „Oba víme, že patříš mně. Držel jsem si tě od těla až příliš dlouho. Ale včas jsem se vzpamatoval.”

„Doufám, že toho nebudeš litovat.”

„To já taky,” řekl automaticky a na okamžik se zachmuřil.

„Budu se snažit, abys byl rád, že sis mě vzal,” zašeptala koketně.

„To doufám,” usmál se.

Otevřela dveře a šla ho vyprovodit dolů.

Mark s pobavením vyslechl, že jeho přítelkyně se nenadále zasnoubila s mužem svých snů. Vylíčil Tiffany, že si s Lisou neobyčejně rozumí a že jejich známost utěšeně pokračuje.

Když ho později Tiffany představila Kingmanovi, byl ale v rozpacích; vycítil, že Tiffanyinu miláčkovi nejde o manželství, že není do Tiffany bezhlavě zamilovaný prostě se s ní chtěl milovat. Bylo to patrné na první pohled. Připadalo mu, že to není čestné jednání oženit se s ženou jenom proto, že po ní toužím! Zřejmě se to mezi Kingmanem a Tiffany zkomplikovalo kvůli jejímu otci.

Kingman si nemohl dovolit udělat z jediné dcery ctihodného Harrisona Blaira pouhou milenku.

Čím víc o tom Mark přemýšlel, tím víc si byl jistý, že trefil hřebík na hlavičku. To a nic jiného stojí v pozadí Kingmanova náhlého rozhodnutí se s Tiffany oženit. Navíc se Kingmanovi podařilo přimět Tiffany, aby se vzdala velkolepé svatby a souhlasila s malým, neformálním obřadem. Připadalo mu to nefér a Mark si přál, aby mohl Tiffany nějak pomoct; usoudil však, že jediné, co může udělat, je popřát jí mnoho štěstí a nechat věcem volný průběh.

Kingman nevypadal jako muž, který by toleroval přítele své královské nevěsty…

Tiffanyin život se přes noc změnil. Odjela s Kingem do jednoho z největších klenotnictví v San Antoniu a půl hodiny tam vybírali zásnubní prsten. Nakonec si zvolila masivní prsten ze žlutého a bílého zlata s vyrytými růžemi.

„Nechceš radši prsten s diamantem?” váhal Kingman.

„Ne, nechci.” Sama přesně nevěděla proč, ale byla si jistá. Prodavač jí navlékl prsten na prsteník a Tiffany potěšilo, že jí dokonale padl.

Kingman ji vzal za ruku a chvíli na ni mlčky hleděl.

Pohled na starobylý vzor prstenu na něj působil zvláštním dojmem. Prsten vypadal jako rodinný klenot, jako šperk, který pak matka předává dítěti. Jejich oči se setkaly a Kingman nedokázal zakrýt rozpaky. K téhle svatbě byl donucen okolnostmi, chtěl jenom ukojit svou touhu se s Tiffany milovat, a nemyslel do vzdálenější budoucnosti, než byly líbánky.

Teď si uvědomil, že pro Tiffany není tohle manželství svazkem na měsíce, ale na roky, nebo spíš na celý život.

„Tobě se nelíbí?” zeptala se Tiffany s obavou.

„Je nádherný,” řekl s nuceným úsměvem. „Samozřejmě že se mi líbí.”

S úlevou vydechla. „A co ty? Ty si žádný nekoupíš?” zeptala se, když Kingman naznačil prodavači, že může kazetu se šperky schovat.

„Ne, já si na prsteny nepotrpím,” řekl okamžitě. „Jsem na zlato alergický,” vymluvil se.

„Aha, to jsem nevěděla,” uklidnila se. Už se bála, že prostě nechce nosit žádný viditelný symbol jejich manželského stavu.

Vzápětí byli Kingman s Tiffany pohlceni svatebními přípravami. Ani on, ani Tiffany si nepřáli příliš mnoho hostů. Dohodli se na malé, intimní svatbě v místním presbyteriánském kostele, jíž se účastní jen nejbližší přátelé a jejich rodiny.

Tiffany jen litovala, že se musí vzdát velkolepých svatebních šatů, jaké si vždy ve spojitosti se svou svatbou představovala. Připadalo jí ale, že na takovou prostou svatbu, jakou naplánovali, by se takové šaty nehodily. Rozhodla se proto, že si oblékne na míru šitý bílý kostým s elegantním kloboučkem a závojem.

Litovala, že její nejlepší přítelkyně si vzala vojáka a přestěhovala se s ním do Německa. Teď neměla, kdo by jí šel za družičku - ale koneckonců, na takové malé svatbě se to ztratí.

Jak se den svatby blížil, Kingman byl stále podrážděnější a uzavřenější. Věčně byl někde na služební cestě nebo zase pracoval dlouho do noci; Tiffany jen doufala, že takhle to nebude vypadat i po svatbě.

Uvědomovala si sice, že pro Kinga je jeho práce důležitá, ale chtěla hrát v jeho životě důležitou roli a doufala, že to tak i bude.

Večer před svatbou Kingman večeřel s Tiffany a jejím otcem. Byl tak duchem nepřítomný, že si toho povšiml i Harrison.

„Doufám, že si to nechceš ještě rozmyslet,” poznamenal žertem, ale když uviděl, jak se na tu poznámku Kingman zatvářil, zarazil se.

„Samozřejmě že ne,” vzpamatoval se ženich. „Mám jenom poslední dobou spoustu práce.”

Tiffany se zadívala na Kingmana a ruka se skleničkou jí strnula v půli cesty k ústům. Až teď si pořádně všimla, jak je King nesvůj, jak křečovitě se tváří. Najednou si uvědomila, že King vlastně nikdy o manželství nemluvil. Respektive, nikdy neskrýval, jak té instituci nedůvěřuje. Pokud se Tiffany pamatovala, vždycky měl pouze milenky a nikdo nikdy nepochyboval, že s žádnou z nich to nemyslí vážně.

„Nerozbij tu skleničku,” zamumlal Kingman, když si povšiml, jak křečovitě ji Tiffany svírá.

Rychle skleničku položila. „Poslyš, Kingu, chceš si mě vzít nebo ne?” zeptala se náhle.

Jejich pohledy se setkaly, ale jeho tvář byla náhle jako maska. „Přece bych tě nepožádal o ruku, kdybych to nemyslel vážně,” odpověděl vyhýbavě.

Jeho odpověď ji příliš neuspokojila. Sklopila oči a horečně přemýšlela, jak se má zachovat. „Mohla bych ještě nějaký čas pracovat,” navrhla. „Můžeme tu svatbu odložit.”

„Zítra se máme brát,” připomněl jí. „Mám koupené letenky na naši svatební cestu na Jamajku. Letíme hned po obřadu nonstop až do Montego Bay.”

„Plány se dají změnit.”

Kingman se zasmál. „Pak kdo z nás dvou si to chce rozmyslet.”

„Já určitě ne,” řekla, ale nebyla si tím najednou jistá. Rozpačitě dopila víno. U žaludku měla divný pocit. Ještě nikdy si nebyla tak málo jistá, zda je moudré to, co se chystá udělat. Toužila po Kingovi a on toužil po ní. Ale z jeho strany šlo jenom o fyzickou přitažlivost. Možná mu prostě svatbu vnutila a on je jenom příliš hrdý, aby vzal své slovo zpět… Možná jí má dost už před svatbou.

Násilím zaplašila všechny pochybnosti. Jako bych neměla dost důkazů o tom, jak ho přitahuju, pomyslela si. O svých jedenadvacetinách jsem ho tak pobláznila, že radši odjel z Ameriky, a i pak, když se vrátil, byl do mě celý pryč. Jestli jsem to dokázala jednou, dokážu to i podruhé. Dokážu ho udělat šťastným! Dokážu splynout s jeho světem koneckonců, je to i můj svět. A pokud jde o Carlu a komplikace, které by nám mohla způsobit, s tím si můžu lámat hlavu později. Jestli se mnou bude King šťastný, Carla nemá nejmenší šanci nás rozdělit.

Podívala se přes stůl na Kingmana, jako by si chtěla vrýt jeho podobu do paměti: umíněná ústa, rovný nos, černé vlasy, hluboko posazené oči, jejichž pohled hřál nebo mrazil. Byl nádherný, byl požitek se na něj dívat; upoutával pozornost, kdekoliv se objevil. Je ale schopen lásky, když vyrůstal v prostředí, kde láska neexistovala? ptala se Tiffany sama sebe. Naučí se mě milovat?

Jak ho pozorovala, i on k ní vzhlédl a s neskrývaným obdivem si ji prohlížel.

„Mám sazi na čele?” zeptala se s úsměvem.

Kingman se rozpačitě zasmál. „Ne, jen jsem si uvědomil, jak jsi krásná,” přiznal popravdě. „Ty budeš i po dvaceti letech vypadat skoro stejně jako dneska.

Možná budeš mít pár šedivých vlasů, ale pořád budeš krásná.”

Odložila lžíci a zamumlala: „To je největší lichotka, jakou jsi mi kdy řekl. Za šest let ti to připomenu pro případ, že bys zapomněl.”

„Nezapomenu,” ujistil ji s úsměvem.

Harrison úlevně vydechl. Vypadalo to, že King byl jenom nervózní. Koneckonců, zná přece Tiffany tolik let, takže ho těžko může něčím překvapit. Mají společné zájmy a jsou si sympatičtí. I když ji třeba v téhle chvíli bláznivě nemiluje, láska se časem dostaví. Bude muset - protože nic jiného by muže, jako je King, v manželství neudrželo.

Tiffany si povšimla otcova ustaraného obličeje a usmála se na něj: „Tati, zítra je svatba ne pohřeb.”

Trhl sebou a zasmál se. „Promiň, zlatíčko, trochu jsem se zamyslel.”

„Myslel jsi na Lettii?” dobírala si ho.

„To tedy ne!” řekl otec příkře.

„Marně se snažíš zakrýt, že ji máš rád!” posmívala se Tiffany dál. „Jsi jenom příliš tvrdohlavý na to, abys to přiznal.”

„Spíš mě pořád štve, je jako krtek na zahradě!”

Tiffany na otce užasle pohlédla. „Teda to je přirovnání!”

Harrison něco zamumlal a dal se do krájení jablečného koláče s takovou vervou, jako by ho chtěl překrojit i s talířem.

Kingman poslouchal jejich výměnu názorů jen jedním uchem. Byl ponořen do svých myšlenek a nemluvil. Občas sice pohlédl na Tiffany, ale přitom se netvářil nijak zamilovaně, spíš ustaraně.

Zatajuje přede mnou něco? napadlo Tiffany. Možná má nějaké problémy, o kterých nic nevím.

Možná bych měla zkusit zůstat s ním později chvíli o samotě a zeptat se ho.

Ale sotva dojedli, Kingman se podíval na hodinky a omluvil se, že musí jít zpátky do kanceláře a vyřídit nějaké papírování.

Tiffany vstala a doprovodila ho do vstupní haly. „Myslela jsem, že bychom si mohli pár minut promluvit o samotě,” řekla ustaraně. „Ještě před svatbou. Teď je poslední možnost, když se máme zítra brát.”

„Vím že se máme zítra brát,” opáčil. „To je právě ten důvod, proč musím dneska v noci pracovat. Ani nepamatuju, kdy naposled jsem si dovolil na celý týden vysadit. Zeptej se táty!”

„To nemusím. Já přece vím, co máš práce.” Starostlivě se na něj podívala. „Jestli chceš, pořád ještě můžeme tu svatbu zrušit.”

„Ty bys chtěla?” podíval se na ni překvapeně.

Kousala se do rtu: chce snad, abych to rozhodnutí učinila za něj? Bylo hrozně obtížné odhadnout, co si King vlastně myslí.

„Ne, já ne,” řekla popravdě. „Já si to rozmyslet nechci. Ale pokud ty ano…”

„Pak se tedy vezmeme,” řekl. „Koneckonců, máme spoustu společných zájmů… A firma zůstane v rodině.”

„Jistě. Přejde na naše děti,” začala, ale Kingman ji okamžitě zarazil. „Panebože!” zasmál se skřípavě. „Jenom nezačínej o dětech! Na to máme spoustu času.” Náhle se zamračil. „Bylas u toho doktora?”

„Jistě, dělal mi krevní zkoušku.”

„Myslím kvůli antikoncepci!” řekl příkře a sledoval jak zrudla. „Zatím se o to postarám sám. Ale až se vrátíme ze svatební cesty, tak se hned objednej. Je mi fuk, jakou metodu si vybereš, ale chci mít jistotu, že nepřijdeš do jinýho stavu!”

Připadala si, jako kdyby ji srazil k zemi a kopl do ní. „Jestli budeme mít děti,” pokračoval, „na tom se musíme shodnout oba dva. To není jenom tvoje věc. Doufám, že jsem se vyjádřil jasně.”

„Naprosto,” špitla.

„Takže ahoj. Sejdeme se zítra v kostele… Snaž se dobře vyspat - zítřek bude náročný, nejdřív svatba, pak dlouhá cesta.”

„Jo, pokusím se.”

Pohladil ji po vlasech, ale nepolíbil ji. Místo toho se zasmál, jako by ho napadl nějaký vtip. Pak odešel a ani jednou se neohlédl.

Byl to prapodivný způsob loučení dvou lidí, kteří se mají den nato brát - a Tiffany na to musela myslet po celou bezesnou noc.

SEDMÁ KAPITOLA

S rozbřeskem se dostavil i déšť. Bylo pochmurné ráno a na Tiffany dolehla deprese ještě tíživěji. Když se na sebe podívala do zrcadla, málem se nepoznala. Kam se poděla ta Tiffany, která se odvážila čehokoliv, jen aby dosáhla vytčeného cíle? Najednou se jí s mrazivou předtuchou vybavila stará lidová moudrost: Dobře si rozmysli, co si přeješ - může se ti to splnit.

Pečlivě se nalíčila, aby zakryla, jak je bledá a jaké má kruhy pod očima. Když se oblékla do svého elegantního bílého kostýmu, uvědomila si, že zapomněla objednat kytici. Teď už ovšem bylo

pozdě. Nasadila si klobouček, přes obličej spustila závoj, popadla kabelku a sešla dolů do haly, kde už čekal otec. Dům jí náhle připadal až nepřirozeně tichý a prázdný a Tiffany napadlo, co by asi téhle svatbě řekla její matka.

Když se objevila na schodišti, otec v tmavém drahém obleku s bílou růží v klopě se k ní s úsměvem otočil.

„Moc ti to sluší,” řekl. „Máma by na tebe byla hrdá.”

Přistoupil k dceři a vzal ji za ruce. Když zjistil, že je má studené jako led, zamračil se.

„Zlato, jseš si jistá, že víš co děláš?” zeptal se naléhavě. „Ještě pořád můžeme tu svatbu zrušit!”

Na okamžik o té šílené možnosti vážně uvažovala. Strach se v ní usídlil až příliš pevně. Ale pak usoudila, že věci už zašly moc daleko.

„Uvidíš, že to dobře dopadne!” řekla a povzbudivě se na otce usmála. „Nemusíš se bát.”

Bezmocně si povzdechl a pokrčil rameny. „Komu není rady, tomu není pomoci. Ani jeden z vás včera večer nevypadal moc šťastně. Spíš jste mi připomínali odsouzence čekající na popravu.

„No tak, tati!” zaúpěla, ale pak se rozesmála. „Na tebe je spoleh, že vždycky řekneš něco naprosto nevhodného!”

Otec se konečně také pousmál. „Zaplaťpánbůh, že se směješ. Když ses objevila na těch schodech, byla jsi příšerně bledá! Nerad bych, aby si lidi mysleli, že přišli na pohřeb místo na svatbu.”

„Tak daleko to snad nedojde!” ušklíbla se. „Takže pojďme, ať to máme za sebou!” zavěsila se do otce.

„To je opravdu povzbuzující poznámka, když jde o svatbu!” zamumlal si Harrison Blair pro sebe a odvedl dceru ke dveřím a do bílé limuzíny, která je měla odvézt do malého místního kostela.

Když zastavili u kostela, zjistili, že parkoviště je překvapivě plné.

„Nevzpomínám si, že bych zvala tolik lidí!” podivila se Tiffany.

„Kingman si asi myslel, že musí pozvat svoje obchodní přátele,” usoudil otec. „Nejspíš hlavně lidi z managementu své firmy.”

„Možná máš pravdu,” usoudila Tiffany. Počkala, až jí řidič otevře dveře, a pak vyskočila ven, přičemž si znovu lítostivě uvědomila, že nemá kytici. Kabelku nechala v limuzíně, protože vůz je měl hned po obřadu dovézt na letiště.

Vzhledem ke krátkému času do odletu se nekonala ani svatební hostina; King jenom nejspíš zajistil občerstvení pro své zaměstnance v místní restauraci.

Otec nabídl Tiffany rámě a oba vstoupili do kostela. Hned u vchodu je zdravili dva Kingmanovi ředitelé, se kterými se poměrně dobře znali.

Kingman stál u oltáře spolu s knězem. Výzdoba kostela byla podivná. Místo záplavy růží, jak si to Tiffany představovala, uviděla jen na každé straně oltáře jednu ubohou kytici. Přední lavice byly ozdobeny nedbale uvázanou bílou stuhou. Kdyby Kingman a ona měli nějaké blízké příbuzné, seděli by tam.

Žádné takové příbuzné neměli, a tak tam seděla jen Lettie, kterou Tiffany považovala téměř za svou druhou matku. Tiffany s úsměvem kvitovala Lettiin nápadný kostým a klobouk, které by si zasloužily fotografii na titulní straně módního časopisu. Ještě štěstí, že tu nejsou žádní reportéři, pomyslela si Tiffany jinak by Lettie ve svých nádherných hedvábných šatech zastínila jak nevěstu, tak ženicha.

Kněz zahlédl na opačném konci kostela nevěstu s otcem a pokynul varhaníkovi, aby začal hrát. Kostelík se rozezněl známými tóny svatebního pochodu.

Když Tiffany kráčela s otcem uličkou mezi lavicemi k oltáři, třásla se jí kolena. Napadlo ji, kolik už asi touhle uličkou kráčelo šťastných párů plných lásky a nadějí do budoucna… Bůhví, že když ona myslela na budoucnost, byla k smrti vystrašená.

A právě ve chvíli, kdy si myslela, že hůř se už cítit nemůže, uviděla v první lavici na místě vyhrazeném pro Kingmanovy příbuzné sedět Carlu. Nevěřícně hleděla na Kingmanovu sekretářku, která na sobě měla bílé krajkové šaty s kloboučkem a bílým závojem. Jako by ona byla nevěsta a ne Tiffany!

Cítila, jak otec strnul, když sledoval její pohled, ale ani jeden z nich nechtěl vyvolat skandál. Nicméně bylo neuvěřitelné, že Kingman pozval na svatbu svou milenku! Možná, napadlo Tiffany, má Carlina přítomnost nějaký skrytý význam třeba tím chce Kingman vyjádřit, že ona se sice stává jeho ženou, ale že to neznamená, že kvůli tomu hodlá změnit svůj soukromý život.

A když si uvědomila ubohou květinovou výzdobu v kostele a chybějící kytici pro nevěstu, nemusela ji Carlina přítomnost ve svatebních šatech nijak zvlášť překvapit. Tím se prostě její nedůstojné postavení na vlastní svatbě jen završilo.

Když stanula po Kingmanově boku, otec se šel posadit na své místo do první řady. Kingman přejel očima po jejím kostýmu, zaregistroval, že nemá kytici, a zamračil se.

Tiffany to ignorovala. Prostě se dívala na kněze a soustředila se na začínající obřad.

Menší rozruch vznikl, když na konci obřadu vyzval kněz Kingmana, aby navlékl nevěstě prsten.

Kingman si začal zachmuřeně prohledávat kapsy, až konečně našel prsten v zadní kapse kalhot. Navlékl ho Tiffany na prst a strnul, když zjistil, že má ruku jako led.

Kněz skončil obřad a zeptal se svatebčanů, jestli mají něco na srdci, co by chtěli jeden druhému na tomto místě říct. Když se ženich s nevěstou zatvářili rozpačitě, rychle je prohlásil za muže a ženu a s úsměvem vyzval ženicha, aby políbil nevěstu.

Kingman se otočil k novomanželce, hezkou chvíli na ni mlčky hleděl, pak konečně nadzdvihl závoj, sklonil se a krátce ji chladně políbil.

Lidé z předních řad začali vstávat, aby novomanželům pogratulovali. První přiběhla Lettie a mateřsky Tiffany objala. Tiffany měla co dělat, aby se nerozplakala uvědomila si, že jako Kingmanova manželka se už nebude moct s Lettii tak často vídat, a její kmotra jí nahrazovala matku, kterou nikdy nepoznala. S přemáháním vyloudila na tváři úsměv a otáčela se k otci, když uviděla, jak se rozesmátá Carla vrhá Kingmanovi do náručí a vášnivě ho líbá na ústa.

Kněz vypadal stejně překvapeně jako Tiffany. Harrison k nim dokonce vyrazil, ale Lettie ho zadržela.

„Doprovoď mě, prosím tě, k mému autu!” požádala Lettie Harrisona, ale ten dál hleděl zamračeně na Kingmanovu sekretářku.

To už se Kingman osvobodil z Carlina náručí a potřásal si rukou s několika manažery své firmy. Tiffany vrhla na Carlu vražedný pohled a pak vzala otce za ruku.

„Jdeme?” otočila se k otci a Lettie.

„Drahoušku, rozmysli si to ještě,” váhala Lettie. „Takhle utýct je velice neobvyklé!” Ale Tiffany už vyrazila ke dveřím.

„Není to zdaleka tak neobvyklé, jako když ženich na svatbě zapomene, kterou ženu si vzal,” řekla Tiffany dost nahlas na to, aby to Kingman a hlouček svatebních hostů kolem něj slyšel.

Na manžela se Tiffany ani nepodívala, ale měla pocit, že cítí v zádech jeho vzteklý pohled.

Bylo jí to ostatně jedno. Kingman a jeho milenka ji v den její svatby ponížili tím nejhorším způsobem. Byla v pokušení jet s otcem domů a rovnou požádat o anulování obřadu.

Když se s otcem a Lettii zastavila u limuzíny a radila se, co má dělat, objevil se Kingman a bez jediného slova ji strčil do vozu. Ani pořádně nestačila zamávat a auto se rozjelo.

„Tohle bylo vrcholné faux pas!” zasyčel.

„Než mi něco budeš říkat, tak si utři z úst tu rtěnku!” opáčila vztekle.

Vyhrabal z kapsy kapesník a otřel si Carlinu jasně oranžovou růž.

„Moje svatba,” zajíkala se Tiffany zlostí, „a ty… a ta mrcha… tam sehrajete takovouhle scénu!”

„A co ty?” namítl naštvaně. „Přijdeš si v kostýmu a nemáš ani kytku!”

„To tys mi měl dát kytici!” vztekala se Tiffany. „Radši jsem tě o ni ani nežádala! Podle toho, jak jsi nechal vyzdobit ten kostel, bys nejspíš objednal kytku pampelišek s kopřivama!

A pokud jde o ten kostým, tak to tys nechtěl žádnou velkou svatbu! Na takovýhle obřad se žádné krajkové svatební šaty nenosí!”

„Neřeklas mi, že chceš kytici!” zasmál se posměšně.

„Můžeš ji koupit Carle, až se vrátíme!” zasyčela. Kingman jen zaklel.

„Tak jen do toho!” vybídla ho. „Zkaž ještě zbytek tohohle povedenýho dne!”

„Ta pitomá svatba byl tvůj nápad!” odsekl a vztekle si uvolňoval kravatu, která ho najednou začala škrtit. „Dokud jsi mě nezačala uhánět, tak mě ani nenapadlo, abych se ženil!”

Smutně se na něj zadívala. Jak se předem bála, King tenhle sňatek považoval za vynucený. Najednou se jí zastesklo po starých časech, kdy byli s Kingem přátelé a těšilo je, když mohli být spolu. Ty dny byly nenávratně pryč.

„Já vím,” přiznala s povzdechem. Najednou ji zamrzelo, že se přestala ovládat a že se pohádali -uvědomila si, že to vlastně všechno ani není jen jeho vina. Že je King obětí stejně jako ona. „Promiň, nevím co mě to napadlo, myslet si, že by ti mělo být do zpěvu,” řekla po chvíli. „Máš pravdu. Přiměla jsem tě, aby ses ženil, i když se ti do toho nechtělo. Máš právo být naštvaný.” Podívala se na něj lítostivýma očima, obličej bílý jako papír. „Asi bude nejlíp, když tuhle frašku skončíme hned teď. Řekni řidiči, ať mě zaveze domů, a já rovnou požádám o anulování obřadu.”

Zadíval se na ni, jako kdyby se pomátla na rozumu.

„Zbláznila ses?” zeptal se příkře. „Teď jsme se vzali. Co bych asi tak řekl svému managementu a svým akcionářům, kdybych svůj sňatek anuloval jenom hodinu po obřadu?”

„Nemusíme to nikomu říkat,” podotkla. „Můžeš pokračovat na Jamajku a já s Lettii poletím do New Yorku. Vrátíme se, až to budeš považovat za vhodné.”

„Zpátky ke kariéře modelky, co?” zeptal se úsečně.

Tiffany pokrčila rameny.

„A proč ne? Je to povolání jako každé jiné.”

„Ty už povolání máš. Jsi moje manželka.”

„Opravdu?” řekla ironicky. „Potom, jak ses v kostele líbal s Carlou, by tomu nikdo nevěřil. Popravdě řečeno i její šaty vypadaly mnohem víc jako svatební než ty, co jsem měla na sobě já.”

Odvrátil pohled, jako kdyby byl na rozpacích. Zabořila se do sedadla a zavřela oči, aby Kingmana neviděla.

„Rozhodni se, jak chceš, je mi to fuk,” řekla po chvíli unaveně. „Udělám, co budeš chtít, kromě jednoho: nebudu s tebou spát!” pohlédla na něj mrazivě. „Spát s tebou nebudu. Teď ne.”

„Jak to sakra myslíš?” vyhrkl rozčileně.

„Tak, jak to říkám,” prohlásila pevně.

„Když chceš sex, běž si za Carlou… Máš k tomu moje požehnání!” dodala a znovu zavřela oči, aby na ní nepoznal, jak se bojí, že by mohl její prohlášení vzít vážně.

Hrdost přijde člověka draho. „Byla jsem blázen, dělala jsem si iluze. Snila jsem o manželství plném pohody, o nádherných nocích a o dětech, které budeme mít. A co jsem místo toho dostala? Manželství, kde není láska, jen ubohý chtíč a k tomu varování, abych pustila z hlavy, že bychom měli děti.”

Seděl nehnuté a mlčky zíral před sebe. Má pravdu, uznával v duchu, varoval jsem ji, že nechci mít rodinu, i když jsem mluvil jenom o nejbližší budoucnosti. A během posledních dvou týdnů jsem se stáhl do sebe, abych jí dal jasně najevo, že mě donutila udělat něco, čeho se děsím… Taky má pravdu, že jsem trval na krátkém neformálním obřadu… Ale tu květinovou výzdobu jsem nesvěřil sekretářce, tou jsem pověřil jinou svou zaměstnankyni. Sám nechápu, jak se to mohlo takhle zvrtnout: v celém kostele byly nakonec jenom dvě nepříliš vzhledné kytice a žádná kytice pro nevěstu.

Kingman věděl, že to nebyla náhoda, a tušil, že za tím vězí Carla… Ale co se stalo, nedá se odestát. Když přišel do kostela a uviděl tu výzdobu, nedalo se už nic dělat. Carliny šaty a její polibek ho překvapily stejně, jako překvapily Tiffany. Ta tomu ovšem neuvěří. Vidí jenom nepovedenou svatbu.

Popravdě řečeno, odepřel jí toho víc než jenom kytici. Byla to taky svatba bez fotografa, bez družiček, bez pohoštění. A ještě ke všemu to vypadalo, že touží víc políbit svou sekretářkou než manželku - a to všechno před všemi shromážděnými hosty.

Pln výčitek svědomí se zahleděl na Tiffany, ta se však dívala stranou. Bránil jsem se sňatku s ní od samého začátku, připomněl si. Vyčítal jsem si, jak jsem ve vztahu k ní slabý, a instinktivně jsem ji za to trestal. Když to tak uvážím všechno dohromady, byla to parodie svatby. Tiffany je zatrpklá a ublížená a je to moje vina.

Vybavilo se mu, jak z Tiffany vždycky přímo vyzařovalo štěstí a radost ze života, jak si ho dobírala, jak se spolu smáli, jak ho pokoušela, jak ho milovala.

Všechno tohle s ní mohl sdílet, ale místo toho se nechal přemoct strachem a pochybnostmi, a Tiffany ublížil.

Zhluboka si povzdechl, otočil hlavu a znovu se zadíval z okna. Tohle bude vypečená svatební cesta, pomyslel si unaveně.

Tiffanyiny líbánky se sice konaly na nádherném místě, ale neprobíhaly právě tak, jak o tom snila.

Montego Bay kypěl životem, bylo to fascinující místo s dlouhou a pestrou minulostí; Tiffany nepamatovala, že by někde viděla přátelštější osazenstvo.

Kingman měl objednáno apartmá v drahém hotelu na pláži; naštěstí mělo apartmá dvě ložnice. Neptala se Kingmana na jeho názor, jak budou spát, a prostě pro sebe zabrala menší z nich.

Manžela si všímala asi tak, jako kdyby apartmá sdílela s nějakou neznámou spolubydlící. Co si o tom všem myslí on, ji prostě nezajímalo. Byla to její svatební cesta. Neměla sice pořádnou svatbu, ale byla rozhodnuta vychutnat si svatební cestu, i kdyby ji musela absolvovat sama.

Kingman měl s sebou svůj laptop se zabudovaným faxmodemem a večer strávil v pilné práci u malého psacího stolu poblíž okna.

Tiffany se převlékla do bezového kalhotového kostýmu, vlasy si stočila do drdolu a makeup nechala plavat.

„Jdu do restaurace na večeři,” oznámila Kingmanovi.

Vzhlédl od monitoru a pokorně se zeptal: „Mám jít s tebou?”

„Ani ne, díky.” Zamířila ke dveřím a Kingman se zvolna smiřoval s myšlenkou, že tu je jenom nevítaným spolubydlícím.

V restauraci se Tiffany posadila k prázdnému stolku, dala si salát z mořských ryb a krabů a zapíjela ho piňou coladou, která v sobě měla tolik rumu, že se jí záhy začala točit hlava.

Najednou si připadala velice šťastná, a když začala hostům hrát k poslechu místní kapela, přidala se k ostatním rozveseleným návštěvníkům, smála se s nimi a tleskala do rytmu.

Teprve když se ji jeden vysoký, osmahlý muž pokoušel sbalit, uvědomila si, že její osamělost si leckdo může vykládat i jinak. Ukázala muži v zamítavém gestu snubní prsten a usmála se na něj se směsicí vděčnosti a lítosti; muž se udiveně uklonil a vzdálil se, načež Tiffany vstala a šla zaplatit účet.

Když pak s podnapilým hihňáním vklouzla do svého apartmá, Kingman stál právě na terase a zvědavě se po ní otočil.

„Co jsi to k čertu vyváděla?” zeptal se.

„Jak vidíš, tak jsem se namazala,” řekla a znovu se zahihňala. „To bys nevěřil, kolik dávají do toho pití rumu!”

„Anebo ty nejsi zrovna zvyklá na tvrdý alkohol,” poznamenal se shovívavým úsměvem.

„Byl tam jeden chlap a snažil se mě sbalit,” pochlubila se Tiffany.

Kingmanovi ztuhl úsměv na tváři. Pomaloučku vešel do pokoje. Byl převlečený do bílých kalhot a barevné hedvábné košile, která se mu rozvírala na zarostlých prsou. S vlasy spadlými do čela a očima zlostně blýskajícíma vypadal neobyčejně svůdně.

„Ukázala jsem mu svůj snubní prsten,” snažila se ho Tiffany uklidnit, „a odmítla jsem ho políbit. Koneckonců, dneska jsem přece měla svatbu, že?”

„Která za moc nestála,” připustil objektivně.

„Kdybych nebyla taková sentimentální, byli bychom pořád ještě přátelé,” prohlásila a lítostivě si povzdechla, jak ji alkohol přiměl k upřímnosti. „Škoda, že už nejsme.”

Popošel k ní, jako by ji chtěl obejmout. „Mě to mrzí stejně jako tebe,” řekl těžce. „Tiffany… Ty víš, že já se ženit nechtěl.”

„Jistě, já to vím. Už se kvůli tomu netrap,” řekla chlácholivě. „Jakmile se vrátíme, zajdu za advokátem a budeš zase svobodný.”

Nezdálo se, že by se mu ulevilo. Upřeně si prohlížel její štíhlou postavu a něžné křivky jejího těla. „Všechno se to zkomplikovalo tím, že jsi vyrostla!” povzdechl si.

„Proti tomu jsem těžko mohla něco dělat,” podotkla a potlačila zívnutí. „Dobrou noc, Kingu!” řekla a otočila se ke dveřím své ložnice.

Sledoval, jak odchází. Strašně po ní toužil. Bolelo ho, jak byl vzrušený, a věděl, že s touhle bolestí bude muset jít spát - anulování sňatku by nebylo možné, kdyby teď za ní šel. Kromě toho jasně řekla, že s ním spát nechce.

Vrátil se na terasu a nastavil rozpálené tělo chladivému nočnímu větru. Ještě nikdy se necítil tak deprimovaný.

Když se Tiffany probudila, hlava jí třeštila a obracel se jí žaludek. S obtížemi se posadila na pelest. Měla na sobě bílou noční košili, která ji velice cudně zahalovala, teď byla ráda, že si vzala tuhle a ne něco vyzývavějšího.

Bez makeupu a s tmavými vlasy zcuchanými kolem bledého obličeje vypadala obzvlášť mladě.

Kingman zaklepal a otevřel dveře. Na prahu se překvapeně zastavil.

„Jsi v pořádku?” zeptal se, když viděl, jak je bledá.

„Mám kocovinu,” vysoukala ze sebe, aniž se na něj podívala. „Nejradši bych umřela.”

„Příště nech rum lidem, kteří jsou na něj zvyklí, a pij limonádu,” ušklíbl se. „Mám u sebe nějaké prášky, co ti pomůžou. Chceš kávu?”

„Černou, prosím,” řekla. Snažila se nehýbat. Měla pocit, že se jí hlava rozskočí.

Když se vrátil s prášky, seděla přesně v téže poloze, v jaké ji opustil. Vtiskl jí do ruky dvě tabletky a podal jí sklenici vody, aby je zapila. Poděkovala mu, polkla prášky a vrátila mu sklenici.

„Jakmile budu mít hotovou kávu, tak ti ji přinesu,” slíbil. „Na snídani asi chuť nemáš, viď? Ale mít prázdný žaludek taky není nejlepší…”

„Nemůžu pozřít vůbec nic,” prohlásila kategoricky. Sklesla zpátky do postele, stočila se do klubíčka jako malá holka a třeštící hlavu si zakryla polštářem.

Napadlo ho, že by u ní měl zůstat, ale nakonec přece jen odešel. Milující manžel by ovšem u ní zůstal, uvědomil si. Držel by ji za ruku a chlácholil ji… Měl ale pocit, že jelikož během posledních týdnů zkazil, co se dalo, nebyl by jeho soucit vítán. Ani mu nemusela vysvětlovat, proč toho předchozí noci tolik vypila. Dobře to věděl.

Když za chvilku poté vešel do Tiffanyiny ložnice s kávou v ruce, nalezl Tiffany na zemi, jak namáhavě lapá po dechu. Vypadalo to, že se dusí. Obličej měla opuchlý a oči, zapadlé pod nateklými víčky, na něj vyděšeně hleděly.

„Kristepane!” vydechl a skočil k telefonu na nočním stolku. Zavolal recepci, aby okamžitě sehnali lékaře. Pak se vyděšeně posadil vedle Tiffany na zemi a snažil se ji povzbudit přitom neměl nejmenší ponětí, jak by jí mohl pomoct. Vypadalo to, že se může každou chvíli udusit.

Naštěstí se lékař objevil brzy a Kingman si oddechl.

Ne na dlouho. Lékař se na Kingmana ani nepodíval a rovnou telefonoval pro pohotovost.

Jakmile položil sluchátko, vyndal z kufříku injekční stříkačku a natáhl do ní jakousi drogu. „Co jedla?” zeptal se Kingmana.

„Dneska ráno vůbec nic. Bolela ji hlava po včerejším flámu… Dal jsem jí před chvilkou dva aspiriny…”

„Není alergická na aspirin?” zeptal se hned lékař. „Já… Já nevím…”

Doktor se na něj zlostně podíval. „Myslel jsem, že jste její manžel!” podotkl pohrdavě. Pak se otočil k Tiffany a píchl jí injekci přímo do žíly.

„Co jí to dáváte?” zeptal se Kingman.

„To je proti alergické reakci. Měl byste raději utíkat ven, a až přijede sanitka, ukázat jim cestu. A řekněte jim, ať sebou hodí.”

Kingman se výjimečně nepřel. Naposledy se podíval na Tiffanyin oteklý obličej se zavřenýma očima a utíkal ke dveřím.

„Nezemře?” zeptal se vyděšeně na prahu, když slyšel jak Tiffany hlasitě lapá po dechu.

„Doufejme že ne,” řekl lékař, zatímco měřil Tiffany puls. „Utíkejte, chlape!”

Kingman vyšel před hotel a díval se na příjezdovou komunikaci. Připadalo mu to jako celá věčnost, než konečně uslyšel houkat ambulanci. Utíkal k sanitce a odvedl osádku pohotovosti do Tiffanyina pokoje.

Tiffany naložili na nosítka a odnesli ji do sanitky. Teď už se jí trochu vrátila barva do obličeje, a i když byla v bezvědomí, dýchala lépe.

„Jestli chcete, můžete jet s ní ambulancí,” navrhl doktor.

Kingman zůstal váhavě stát - ne proto, že by s Tiffany nechtěl jet, ale protože ho poslední události vyvedly z rovnováhy a byl jako ochromený.

„Tak za ní jeďte taxíkem,” vyštěkl doktor. „Já pojedu ambulancí s ní.”

Kingman cosi zamumlal, popadl taštičku s doklady a penězi, zamkl apartmá a šel dolů sehnat taxík. Aspoň to bylo jednoduché: před hotelem vždycky pár taxíků čekalo, stačilo říct vrátnému.

Chvíli nato už Kingman nervózně přecházel přede dveřmi pohotovosti a čekal, až se objeví lékař. Napadlo ho, jak rychle se mohou změnit životní priority. Stačilo, aby uviděl Tiffany, jak bojuje o život, a všechno bylo jinak. Uvědomoval si, že obrázek Tiffany svíjející se na zemi ho bude pronásledovat do konce života. Bylo to tak zbytečné! Nikdy se jí nenamáhal zeptat, jestli na něco není alergická. Takovéhle důvěrné stránky jejího života ho prostě nezajímaly.

Uvědomil si, že o své manželce vlastně téměř nic neví a jeho nevědomost ji málem stála život. Najednou mu připadalo ze všeho nejdůležitější, aby Tiffany dostala tu nejlepší péči, aby se jí dařilo lépe, aby se už nikdy nestalo, že by musela kvůli jeho nevědomosti nebo nedbalosti jakkoliv trpět.

Možná se mu do sňatku nechtělo, ale rozvod nepřipadal v úvahu. Musím se snažit v tomhle manželství uspět, jak nejlépe to svedu, umiňoval si. A taky že uspěju.

OSMÁ KAPITOLA

Kingman netušil, že jeho odhodlání a snaha narazí u Tiffany na absolutní nezájem. Když ji později téhož dne propustili z nemocnice s varováním, ať už nikdy aspirin v jakékoliv formě neužívá, její vztah k manželovi se od základu změnil. Jako by najednou ztratila všechnu energii a chuť k manželskému životu.

Když jela s Kingmanem taxíkem z nemocnice do hotelu, mlčela a byla duchem nepřítomná. Přestože alergická reakce pominula, zůstávala stále stejně chorobně bledá. Otok zmizel, ale Tiffany byla slabá a unavená. Když vystoupili a šli z taxíku do hotelu, musel ji podpírat.

„Nikdy jsi mi neřekla, že jsi na něco alergická,” podotkl Kingman omluvně, když nastoupili do výtahu. Stiskl tlačítko do patra jejich apartmá a dodal: „Moc mě mrzí, že se to stalo.”

„Je to moje vina,” řekla unaveně. „Bolela mě tak hrozně hlava, že mě ani nenapadlo se tě zeptat, co mi to vlastně dáváš. Nejím aspirin už od třinácti.”

Opřela se o stěnu výtahu a vypadala, jako by se chystala každým okamžikem zhroutit. Kingman se lítostivě usmál: „Chudáčku, od té chvíle, co jsme si řekli ano, je to jeden malér za druhým.”

„To tedy jo,” zasmála se trpce.

Výtah se se škubnutím zastavil a dveře se otevřely. Kingman se sehnul, vzal Tiffany do náručí a odnesl ji do jejich apartmá.

Položila si hlavu na jeho rameno a zavřela oči. Na chvíli se zasnila a představovala si, že ji King miluje a že po ní touží. Tolik let o něm snila, tak si ho zidealizovala, že teď na ni realita dolehla o to tvrději. Její hrdost dostala ránu, stejně jako její láska. Byli s Kingem svoji, a přitom nebyli.

Odnesl ji do jídelny a tam ji opatrně uložil na pohovku. „Nemáš hlad?” zeptal se. „Co kdybys přece jenom zkusila něco sníst!”

„Možná studený salát,” řekla chabě. „A sklenici mléka.”

Kingman zavolal hotelovou službu, objednal, co si Tiffany přála, a navíc steak, salát a pivo pro sebe.

„Nevěděla jsem, že máš rád pivo,” poznamenala Tiffany, když zavěsil.

„Takovou dobu jsme žili vedle sebe,” řekl a vážně se na ni zadíval, „a přitom jeden o druhém víme tak málo. Není to zvláštní?”

S povzdechem si odhrnula zcuchané vlasy z čela a zavřela oči. „Mám pocit, že mám v žaludku absolutní prázdno… Včera večer jsem neměla na jídlo chuť a dneska ráno jsem ani nesnídala…”

„Přitom ty zrovna hubnout nepotřebuješ,” řekl přísně. Přelétl ji pohledem a zamračil se. „Řekl bych, žes za posledních pár dní pořádně zhubla!”

„Posledních pár měsíců jsem zrovna velkou chuť k jídlu neměla,” přiznala. „Když jsem předváděla jako modelka, všichni mi říkali, ať nejím. A když jsem se vrátila domů a rozhodli jsme se…, že se vezmeme, měla jsem příliš starostí na to, abych jedla… Těch posledních pár týdnů bylo hektických…”

Neuniklo mu, jak zaváhala, když mluvila o tom, že se rozhodli se vzít. Strašně ho mrzelo, jak ztrápeně vypadá. Tak moc se změnila, že kdo se s ní vídal někdy před rokem, ten by ji teď nepoznal.

Kingman si povzdechl a Tiffany k němu otočila hlavu.

„Chtěl by ses vrátit domů?” zeptala se.

Měla tak smutný pohled, že mu zatrnulo u srdce.

„Jenom jestli si to přeješ ty… Je tu spousta míst, která bychom mohli navštívit. Můžeme se třeba kouknout na Rose Hall.”

„Na chození po památkách se necítím,” zavrtěla hlavou. „Nemohli bychom se přece jen vrátit domů?”

Kingman váhal. Byla vyčerpaná z kvapné svatby, z letu na Jamajku, z alergického šoku. Rád by jí byl řekl, že kdyby se pořádně vyspala, ráno by se jí život mohl jevit růžověji, ale když viděl, jak zničeně vypadá, usoudil, že návrat domů by jí přece jenom pomohl nejvíc.

„Tak dobře,” řekl tiše. „Jestli si to přeješ, odjedeme koncem týdne. Hned ráno zkusím zamluvit letenky.”

„Díky,” přikývla.

Hotelová služba přinesla objednaná jídla. Mlčky začali jíst. Když Tiffany dojedla salát a vypila kávu, omluvila se, že je unavená, vstala a zamířila do svého pokoje.

„Tiffany!”

Zastavila se ve dveřích a otočila se.

„Ano?”

„Spi se mnou.”

Šokované se na něj zahleděla.

„Ne, nemyslím takhle, to zatím ještě ne,” vrtěl omluvně hlavou. „Chci říct, že přece nemusíš spát vedle sama. V mém pokoji je obrovská manželská postel a nemusíš se bát, že bych zneužil toho, že budeš vedle mě.”

Jeho návrh ji lákal. Vlastně se jí celý měsíc sotva dotkl. A i když to nevěděl, nemusel se nijak bát, že by ho chtěla obvinit, že zneužil situace. Chvílemi měla pocit, že by dala půl roku života za to, kdyby ji položil na nejbližší rovné místo a miloval se s ní až do úplného vyčerpání. Co by asi řekl, kdyby se mu svěřila? Nejspíš by to byla jenom další komplikace jejich vztahu. Kromě toho, doma na něj přece čeká věrná Carla…

„Dobře,” přikývla, „jestli ti to nebude vadit…”

„Vadit?” vyhrkl udiveně. „Ne, vadit mi to rozhodně nebude.”

Chová se velice podivně, přemítala Tiffany, když se sprchovala a oblékala si komplet tvořený bílou plátěnou košilkou a bílým župánkem. Bylo to velice cudné oblečení, které zakrývalo všechny choulostivé partie jejího těla. Komplet byl bohatě barevně vyšívaný na límečku, na lemu a dokonce i na pásku, kterým si pevně stáhla župan v pase.

Když přicházela do Kingmanova pokoje, zaslechla otevřenými dveřmi, že telefonuje.

„…přijedu zítra,” říkal právě. „Ať to máš všechno hotové, než se v kanceláři objevím… Ano, o tom si taky promluvíme,” dodal mrazivě. „Ne, na to bych se nespoléhal. Ty to udělej sama. A tentokrát žádný podraz, nebo to bude ta poslední chyba, kterou jsi jako moje sekretářka udělala. Je ti to jasný?”

Kingman podrážděně odložil sluchátko, tiše zaklel a prohrábl si vlhké vlasy. Měl na sobě černý sametový župan se stříbřitým okrajem, který Tiffany připadal neobyčejně sexy.

Když Tiffany vešla, nemohl z ní spustit oči. Plášť košile měly svou cudností zchladit mužské erotické představy, ale jeho jen roznítily. Vzrušoval ho její jemný obličej jen spoře osvětlený lampičkou na nočním stolku, její cudně sklopené oči.

„Na které polovině postele chceš spát?” zeptal se.

„Dávám přednost levé, ale je mi to celkem jedno.”

Ukázal na levou polovinu. Předstírala, že neví nic o tom, jak dychtivě ji pozoruje, svlékla si župan a položila ho přes opěradlo židle, vyzula se z domácích střevíčků a vlezla si pod deku.

Celou tu dobu z ní Kingman nespustil oči a Tiffany si všimla, jak vzrušeně dýchá. Když postřehl, že ho pozoruje, rozvázal pásek županu a vyklouzl z něj. Stál tam najednou nahý, dokonale vzrušený, a nechal ji, aby si ho dobře prohlédla.

Mimoděk rozevřela rty. Nevěděla, co v reakci na to výmluvné, arogantní gesto říct či udělat. Neměla slov. Vypadal nádherně. I ta nejvyčerpanější žena by při tomhle pohledu ožila. Připomněla si jejich dřívější intimnosti a najednou ucítila, jak rudne.

„Svlékni se,” přikázal jí Kingman chraptivě. „Chci se na tebe podívat.”

Najednou už nebyla schopná normálně uvažovat. Vyklouzla zpod přikrývky, klekla si na postel a neobratně si začala přetahovat košilku přes hlavu. Byla stejně vzrušená jako on a Kingman to dobře věděl.

Obešel postel a blížil se k ní jako dravec ke své oběti. Teď ucítila vůni jeho těla, najednou zapomněla na všechna zklamání, jež poznamenala jejich svatbu a líbánky, zapomněla na svou nemoc.

Aniž z něj spustila zrak, smetla polštář z postele na zem a lehla si naznak, nohy roztažené, ruce složené za hlavu. Roztřeseně čekala, maličko se strachem, ale plna touhy.

Opatrně si lehl k ní, jako by se stále obával, že nakonec uteče. Pak vsunul nohu mezi její stehna, přitiskl ji pod sebou k matraci a prudce ji políbil.

Tohle bylo něco zcela jiného než jejich předchozí intimnosti, během nichž ji líbal, hladil ji, a dokonce ji i uspokojil. Tohle bylo skutečné milování. Každičká část jeho těla se teď stala nástrojem lásky, jeho ústa ji laskala, jeho tělo ji hladilo. Tohle byl ten zvláštní souboj ženského a mužského těla plný něhy i hrubé síly, souboj, který vzbuzoval rozkoš a vzrušení, jež těšily, ale stále ještě nechávaly tělo neukojené.

Celá se třásla jako v horečce; tiskla se k němu, kroutila se pod ním a snažila se ho přimět, aby už ukončil to sladké trýznění. Napětí v jejím těle daleko překročilo všechno, co kdy v jeho přítomnosti zažila.

Pak konečně přesunul svou pozornost k tomu nejdůvěrnějšímu, oč ho tak prosila. Ale i když si to tak přála, teď se vylekala. Strnula, kousla se do rtu a zaťala mu prsty do zad.

Znehybněl. Tiffany cítila, jak mu divoce buší srdce. Díval se na ni a jeho oči byly plné něhy.

„Poprvé to je vždycky obtížné,” zašeptal. Pak se opatrně a něžně pohnul. „Cítíš mě uvnitř?” zamumlal a přejel jí rty přes ústa. „Mluv se mnou!”

„Teď s tebou… mám… mluvit?” vydechla; cítila, jak se v ní pohybuje. „Pane… bože.”

„Jo, mluv se mnou,” opakoval a zasmál se, jak se k němu ještě pevněji přitiskla. „Nikde nestojí psáno, že sex se musí odbývat v tichu…Učíme se poznávat jeden druhého tím nejdůvěrnějším způsobem… Klidně se na mě dívej… Uvědomuj si, jak se naše těla k sobě hodí… jako dva kousky skládačky!”

„To… to nejde!” vydechla.

„Proč ne?” Zůstal chvilku nepohnutě a zdvihl se na loktech. „Podívej, Tiffany,” usmíval se, „co děláme, není nic děsivého, hříšného nebo nemravného… Stáváme se milenci. Je to to nejkrásnější, co můžou muž se ženou sdílet, obzvlášť když jde nejenom o spojení těl, ale i duší… Koukni se na nás!”

Byla to lákavá nabídka a Tiffany poslechla. Rozevřela doširoka víčka, ale jen aby se zahleděla do jeho očí, jako by v nich hledala útěchu a podporu.

„Jsi moje žena,” šeptal. Pak zalapal po dechu, jak do ní zcela pronikl; zavřel oči a zachvěl se.

Trochu z ní spadl strach, když ho viděla, jak nad sebou ztrácí kontrolu. Vyprostila jednu ruku z jeho sevření a váhavě ho pohladila po tváři, pak po hustých vlasech. Otevřel oči a podíval se na ni, jako by ho její něžný dotek vylekal.

Připadalo jí to k zbláznění krásné při rozsvíceném světle být spolu spojeni tím nejintimnějším způsobem a přitom se na sebe dívat a mluvit spolu. Jemu to však šokující nepřipadalo, prohlížel si ji celou tu dobu zcela nepokrytě. Když se začal rytmicky pohybovat a ona se k němu v návalu rozkoše křečovitě přimkla a zaúpěla, dokonce se zasmál.

„Že… že se nestydíš!” vydechla a s každým Kingmanovým pohybem jí znovu projela vlna rozkoše. „Proč bych se měl stydět?”

„Směješ se mi.”

„Mám radost z toho potěšení,” šeptal a políbil ji. „Ještě nikdy se mi to tak nelíbilo!”

Což byla připomínka, že v těchhle věcech není žádný nováček. Chystala se odpovědět, ale jako by tušil, co chce říct, náhle se posunul a Tiffany zaplavil pocit rozkoše, jaký dosud nezažila.

Nemohla dýchat. Prohnuta do oblouku se k němu tiskla, byla bezmocná, neschopná promluvit, oči měla zmámené a při každém jeho pohybu lapala po dechu.

„Pane… bože!” zaúpěla a zasténala.

King jí v té chvíli připadal téměř násilnický. Něco řekl, ale neslyšela ho. A když napětí náhle povolilo a uslyšela sama sebe, jak šťastně vzlyká, King přitiskl obličej k jejímu hrdlu a jeho tělo se zachvělo v křeči stejné rozkoše, jakou zažívala ona.

Ještě hezkou chvíli slyšela, jak přerývavě dýchá. Dál se k němu tiskla, stejně jako předtím, jako by doufala, že tím zadrží aspoň kousek té rozkoše, která ji na několik dlouhých vteřin omámila.

„Konec,” zašeptala.

„Lidské tělo má své meze,” šeptal zadýchaně. „Kdyby to trvalo déle, nevydrželo by to.”

Přitiskla dlaně na jeho zpocená ramena a vychutnávala pocit, že jejich těla jsou stále ještě spojena. Když pohnula boky, projela jí neočekávaně nová vlna rozkoše.

Zasmála se tomu objevu.

„Experimentuješ?” usmál se, zdvihl hlavu a podíval se jí do očí.

Přikývla, znovu lehce pohnula boky, ale zároveň s příjemnými pocity se ozvala i dosud nepoznaná bolest a Tiffany strnula.

Něžně jí odhrnul vlasy z čela. „Tvoje tělo si na takovéhle věci musí teprve zvyknout,” zamumlal.

„Momentálně potřebuješ víc klid než další milování.” Trochu se nadzdvihl a zašeptal: „Uvolni se, možná tě to bude bolet.”

Měl pravdu; zavřela oči a zaťala zuby.

Lehl si vedle ní na záda a otočil k ní hlavu. „Takže teď znáš pár věcí, kterés neznala… Půjdeš se vysprchovat, nebo ti mám přinést mokrý ručník.”

Ta přízemní otázka by ji sice šokovat neměla, ale šokovala. Šokovala ji vlastní nahota. Šokovala ji Kingmanova nahota. Když vášeň vyprchala, najednou jí sex připadal jako velice trapná záležitost. Vyskočila z postele, popadla župan a zakryla se.

„Asi… asi se půjdu vysprchovat,” vykoktala.

Kingman vstal, vzal jí župan z rukou a hodil ho na postel. „Tohle nepotřebuješ,” poučil ji. „Jsme manželé. To znamená, že se můžeme sprchovat spolu.”

„Myslíš?” řekla váhavě.

„Určitě.”

Odvedl ji do koupleny, pustil sprchu a nechal ji, aby vešla do kabiny první.

Sprchovat se dohromady s Kingem jí připadalo jako náramné dobrodružství. Chvílemi byla v rozpacích, chvílemi jí to připadalo zábavné a chvílemi skandální. Ale nakonec se šťastně rozesmála. Že se bude s Kingem sprchovat pod jednou sprchou, to si nikdy nepředstavovala ani v těch nejodvážnějších erotických fantaziích.

Nakonec jeden druhého osušili, Kingman ji vzal do náruče a odnesl na lůžko.

Pečlivě ji přikryl, zhasl a ulehl vedle ní.

Když ucítil její ruku na prsou, stiskl ji a zasmál se. „Nech toho!” napomenul ji. „Jseš vyčerpaná. Pro dnešek jsme skončili, a nejspíš i pro zítřek.”

Věděla, že má pravdu, ale zvědavost jí nedala spát.

Pohladil ji po vlasech. „Máme před sebou ještě celé roky milování,” podotkl tiše. „Nemusíš pospíchat, jako by tohle byla naše poslední společná noc.”

Přitulila se k němu a mlčela. Byla plná nejistoty sama svým obavám pořádně nerozuměla, až na to, že o stálosti Kingmana Marshalla měla své pochybnosti.

Pořád ještě musela myslet na Carlu, která se určitě nevzdala a čekala na svou příležitost. A i když v posteli Kinga Tiffany patrně uspokojila, pořád tu zbývala skutečnost, že se s ní oženil proti své vůli. Rozhodně si nenamlouvala, že tímhle všechny problémy v jejich manželství skončily. Napadlo ji dokonce, že až se rozední, může důvěrnost večera přinést jejich vztahu víc škody než užitku.

Nicméně s postupující ospalostí starosti zvolna odplouvaly zítra se uvidí a pro dnešní noc si může dovolit ten přepych a uvěřit, že je milovaná manželka, kterou čekají dlouhá léta šťastného manželství… Pak si znovu vybavila jejich milování. King určitě ví, že zatím neměla čas navštívit lékaře kvůli antikoncepci. Prohlásil, že se o to zatím postará sám, ale zjevně to neudělal. Příliš po ní toužil, než aby se od ní odtrhl a vzal si kondom.

Pomyslela na to, že by mohla otěhotnět, a celá při tom zjihla. Kingman sice dítě nechtěl, ale ona po něm toužila celou svou duší. Kdyby ji kvůli Carle opustil, zůstalo by jí dítě jako památka na něj, a tu by jí už žádná jiná žena vzít nemohla.

Přechod od růžového snění k realitě byl tvrdý. Když se druhého dne probudila, byla jedna hodina odpoledne a postel vedle ní byla prázdná.

Oblékla si noční košili a župan a přešla do pokoje, ten byl ale taky prázdný.

Rozčileně šla do své ložnice, našla bílé džínsy a červenomodrobílou mikinu a oblékla se. Vlasy si převázala červenou stuhou, vklouzla do tenisek a hrnula se ke dveřím když uviděla na toaletce obálku.

Na obálce bylo její jméno. S předtuchou, že uvnitř nebude nic příjemného, obálku otevřela a četla:

Tiffany,

dal jsem ti do kabelky tvůj pas a peníze na zpáteční letenku a ostatní doklady, které bys mohla potřebovat. Hotelový účet jsem zaplatil. Doma vyvstala mimořádná situace. Chtěl jsem ti včera říct, že musím hned ráno odletět, ale pak jsem na to zapomněl. Sehnal jsem poslední volné místo na lince do San Antonia. Vysvětlím ti to později.

King

Přečetla vzkaz dvakrát, pak ho složila a vsunula zpět do obálky. Co se tak mohlo doma stát, aby kvůli tomu považoval za nutné takhle překotně odjet?

Matně vzpomínala, že zaslechla cosi, co na Kingův kvapný odjezd vrhalo světlo… Pak se jí vybavilo, jak těsně předtím, než šla spát, King s někým telefonoval. Vybavila si dokonce, že vlastně zaslechla, jak slibuje, že přijede zítra což bylo dneska. Zalapala po dechu. Carla. To Carla mu zatelefonovala a King se promptně sebral a odjel domů. Byla ochotna se vsadit o cokoliv, že žádná mimořádná situace doma není, leda snad, že Carla postrádá svého milence. Zřejmě novomanželské milování předchozí noci Kingovi nestačilo, pomyslela si zklamaně.

A proč by taky mělo? Já jsem nezkušená a Carla je jistě expert, stejně jako on. Milování se mnou bylo pro Kinga jenom zajímavou změnou.

Její hrdost dostala další ránu. Přešla k telefonu, vyťukala mezistátní kód a pak číslo otcovy kanceláře.

„Haló?” ozval se po chvíli jeho hlas.

Otcův hlas jí připadal tak blízký a utěšující, že jí vhrkly slzy do očí. Chvíli trvalo, než dokázala promluvit. „Ahoj, tati,” řekla konečně.

„Co se to k čertu tam u vás stalo?” zavrčel otec. „King mi před chvílí volal z letiště, že jede do města, aby vyřešil nějaký spor s odbory v jedné z našich filiálek. O jaký spor s odbory se jedná?”

„Já o tom nevím o nic víc než ty,” řekla. „Našla jsem jenom vzkaz, že musel odletět.”

„Kdyby tady bylo co řešit, tak bych to zvládnul sám,” pokračoval otec rozhněvaně. „Dělám to dýl než on a jsem jeho starší společník.”

To Tiffany dobře věděla. „Přiletím zítra,” řekla. „Měla jsem tady menší problémy s aspirinem a není mi dvakrát dobře… Byla bych přiletěla s Kingem, ale měli na ranní let jenom jednu letenku. Takže jsme se domluvili,” lhala dál, „že přiletím zítra.”

Jakkoliv to otci nejspíš znělo podezřele, zdržel se komentáře. „Tys zapomněla, že jsi na aspirin alergická?” řekl jen.

„Já ne, ale King to nevěděl. Děsně mě bolela hlava a on mi dal dva prášky. Musela jsem do nemocnice, ale už je mi fajn a King ví, že už mi víckrát aspirin dávat nesmí.”

„Zatraceně!” vztekal se otec. „Copak ten chlap o tobě neví vůbec nic?”

„Probereme to zítra, ano?” vyhnula se odpovědi. „Můžeš mi poslat naproti na letiště auto? Nevím, jestli by na to King nezapomněl, když má nějakou naléhavou práci.” Nebo jestli je s Carlou, pomyslela si. King se ve svém krátkém vzkazu nezmínil o tom, že by se měla sama vrátit domů - takže ho hezky překvapí.

Otec chvíli mlčel, pak řekl: „To víš, že ti auto pošlu. Zavolej mi, kdy přiletíš. Dávej na sebe pozor, holčičko.”

„Ty taky, tati. Ahoj.”

Harrison Blair odložil sluchátko, vstal a dvěma dlouhými kroky došel ke dveřím.

Vyšel ven, minul dveře kanceláře své sekretářky a pokračoval po chodbě až tam, kde měl kancelář jeho společník. Vrazil do Kingmanova sekretariátu, až sebou Carla trhla, a s prásknutím za sebou zavřel dveře.

„Potře…potřebujete něco, pane Blaire?” vykoktala

Kingmanova sekretářka.

„Jo, potřebuju. Potřebuju, abyste přestala dělat problémy mojí dceři v manželství, vy zmije jedna!” křičel Harrison. „To vy máte na svědomí ty ubohý kytky na její svatbě! Do kostela jste na sebe navlékla šaty, které každému musely připadat jako svatební a vrhla jste se ženichovi kolem krku, jako kdybyste byla nevěsta vy. A teď jste odvolala Kinga z Jamajky pod vymyšlenou záminkou, takže tam nechal Tiffany samotnou!”

„Pane Blaire, na mou duši, nechtěla jsem…”

„Máte výpověď!” zahřměl Harrison.

Carle se konečně podařilo postavit se na roztřesené nohy. Celá rudá zasyčela: „Pane Blaire, já jsem sekretářka pana Kingmana. Vy mě vyhodit nemůžete!”

„Vlastním jedenapadesát procent akcií,” upozornil ji pohrdavě Harrison. „Já můžu propustit koho chci. Když říkám, že máte padáka, tak ho máte!”

„Podám si na vás stížnost!” odsekla.

„Jen do toho!” uchechtl se. „Zavolám novináře z pár bulvárních plátků, a až si ověří, co jim povím o vaší minulosti, bude trvat léta, než se z toho vzpamatujete.”

Tohle byl sice od Harrisona jenom bluf, ale Carla to nevěděla a zbledla jako stěna.

„Stavte se v pokladně, řeknu jim, ať vám vyplatí odstupné,” ukončil svou návštěvu Harrison Blair.

Když Harrison vyšel z kanceláře, srazil se přede dveřmi s Kingmanem.

„Zrovna jsem dal padáka té tvojí vykutálené sekretářce!” informoval partnera Harrison.

„A jestli se chceš dát s mou dcerou rozvést, abys o svou sladkou milenku nepřišel, já ti klidně zaplatím soudní výlohy. Ty a Carla se k sobě dobře hodíte!”

Harrison proběhl kolem svého partnera, zmizel ve své kanceláři a bouchl za sebou dveřmi, až se zachvěla celá stěna.

Kingman se na Carlu pátravě zadíval. Pak vešel dovnitř a zavřel za sebou dveře. Harrison ho předběhl. Právě se chystal, že Carlu propustí, ale nejdřív se jí potřeboval zeptat na pár věcí.

„Tak ven s tím,” řekl.

„Ven s čím?” optala se a tvářila se přitom nechápavě. Popošla ke Kingmanovi a současně rozehrála všechny své půvaby. „Nenecháš ho, aby mě propustil, že ne?” zašeptala a přitiskla se k němu. „Přece nemůžeš zapomenout, co jeden pro druhého znamenáme!”

Kingman strnul a rychle o krok ustoupil. „Náš poměr už dávno skončil,” upozornil Carlu. „Dávno předtím, než jsem se oženil.”

„Ale nemusel,” řekla lísavě. „Tiffany je ještě dítě. Je to jenom taková princeznička. K čemu by byla chlapovi, jako jsi ty? Jenom epizodou.”

„Tys mi volala, že se mi bouří odbory,” připomněl Kingman sekretářce. „Nic takového jsem tu nezjistil.”

„Tom mi říkal, že se šušká, že bude stávka, abych ti o tom radši řekla. Jestli mi nevěříš, tak se ho zeptej.” Vyzývavě se posadila na stůl. „Tak necháš ho, aby mě vyhodil, nebo ne?” zeptala se znova.

„Sama sis ho proti sobě poštvala,” namítl Kingman. „A pořádně. Nikdy ti nezapomene, cos vyvedla na svatbě jeho dcery.”

„Ale ty se kvůli tomu na mě nezlobíš, viď?” řekla přesvědčeně. „Ty ses přece ženit nechtěl. Ani tě nenapadlo ověřit si, jak bude kostel vyzdobený, nebo jestli tam bude kytka pro nevěstu - bylo ti to fuk… A namíchlo tě, že si místo svatebních šatů vzala jenom kostým.”

Carla se znechuceně ušklíbla.

„Celá ta svatba byla jenom fraška.”

„To byla - hlavně kvůli tobě.” Kingman strčil ruce do kapes a zamračeně se podíval na sekretářku. Přitom přemítal, jestli byl při smyslech, když si něco začal s touhle úlisnou zmijí. Ze začátku ho vzrušovala, ale teď už byla jenom na obtíž. „Pokusím se ti najít nějaké jiné místo. Ale ne tady,” dodal tiše. „Nepůjdu proti Harrisonovi.”

„Možná ses oženil jenom kvůli tomu, abys vyženil i zbytek firmy až Harrison umře,” nadhodila Carla.

„Nebuď směšná!”

Carla pokrčila rameny.

„A možná, že ona si tě vzala z toho samýho důvodu,” pokračovala, aby v Kingmanovi zasela pochybnosti. „Teď už je zajištěná, i kdyby ses s ní nakrásně rozvedl.”

Rozvod. Harrison taky mluvil o rozvodu, vzpomněl si.

„Musím si teď s Harrisonem promluvit,” řekl Kingman. „Zůstaneš tady ještě dva týdny, jak to odpovídá pracovní smlouvě, ať už Harrison říká, co chce,” rozhodl.

„Díky, Kingu,” zamumlala. Popošla k němu, objala ho a políbila. „Jsi zlatíčko.”

Když Kingman vyšel na chodbu, vytáhl kapesník a štítivě si otřel ústa.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Když Kingman vešel do Harrisonovy kanceláře, starý pán byl stále ještě rudý zlostí.

„Kašlu na to, co tomu ty říkáš, Kingu,” křičel na svého společníka. „Ta ženská tady nebude. Tohle je naposled, co se pletla mý dceři do života!”

Kingman se zamračil - připadalo mu, že jeho partner nevypadá dobře. „Nepřu se s tebou,” řekl pokojně. „Uklidni se. Když chceš, aby odešla, půjde. Ale nech ji, ať tu ještě zůstane dva týdny, na které má nárok.”

Harrison se trochu uklidnil, i když oči mu pořád ještě hněvivě blýskaly. Byl náhle hrozivě bledý a ztěžka dýchal. Křečovitě si uvolňoval kravatu. „Dobře, ale žádný další odklad… Pitomá ženská,” řekl sípavě. „Způsobila… Tiffany… takové… problémy a teď jí ještě já… musím způsobit… další…” Přitiskl si ruku na hrdlo a překvapeně se zasmál. „To je… divný… bolí mě tady… až k ústům. Nemůžu…” Zašklebil se a náhle se skácel k zemi. Jeho obličej se zbarvil došeda a pokryl potem.

Kingman skočil k telefonu a přikázal Harrisonově sekretářce ať okamžitě zavolá pohotovost a pošle mu pár lidí na pomoc do Harrisonovy kanceláře.Bylo jasné, že Harrison dostal infarkt. Obličej měl teď chladný a lepkavý, rty mu začínaly modrat.

Kingman okamžitě zahájil umělé dýchání, vzápětí mu přišli na pomoc dva lidé z Harrisonova managementu. Nebylo jasné, jak dlouho bude trvat, než ambulance přijede, a tak se v první pomoci střídali.

Nakonec to trvalo jenom pět minut, než se ve dveřích objevil lékař se sestrou z pohotovosti a s nosítky. Stabilizovali Harrisonův tep, připojili ho ke kyslíkovému přístroji a utíkali s ním do ambulance.

„Měl už někdy nějaký srdeční záchvat?” otočil se lékař na Kingmana, který jel do nemocnice s nimi. „Mají to v rodině?”

„Já… já nevím,” řekl Kingman. Už podruhé během jediného týdne byl dotázán na zdravotní problémy jediných dvou lidí, na nichž mu opravdu záleželo, a nedokázal odpovědět. „Jak se mu daří?”

„Je stabilizovaný, ale tyhle věci jsou záludné!” řekl doktor. „Nevíte, kdo je jeho osobní lékař?”

Konečně otázka, na niž znal odpověď. Lékař předal informaci do nemocnice, kde se už připravovali na příjem pacienta.

„Nějaký rodinný příslušník, koho bychom měli kontaktovat?” zněla další otázka.

„Já jsem jeho zeť,” řekl Kingman pochmurně. „Moje manželka je momentálně na Jamajce. Zavolám jí, aby přijela.” Toho hovoru se děsil. Bude jí muset říct, co se stalo, a Tiffany to zničí. Ale kdyby za ní měl letět, aby jí to sdělil osobně, bylo by to příliš velké zdržení - Harrison také nemusel tak dlouho žít.

Sanitka zastavila před vchodem do nemocnice a Harrisona, který byl stále v bezvědomí, zavezli na pohotovost. Kingman ho doprovázel, informoval lékaře ve službě a pak se vydal hledat telefonní automat. Když se dovolal do hotelu na Jamajce, objevila se další komplikace: paní Marshallová, řekli mu, se hned ráno odhlásila. Bohužel nevěděli, kam z hotelu odešla.

Kingman zavěsil a zlostně si prohrábl vlasy. Když zvážil všechny okolnosti, zatelefonoval do Harrisonova domu místo do svého. Telefon zvedla služebná.

„Tady je Kingman Marshall. Není tam moje manželka?” zeptal se.

„Ano, je tady. Přijela asi před dvěma hodinami. Mám vám ji zavolat?”

Kingman chvíli váhal, pak řekl: „Ne, děkuju. Zajedu za ní osobně.”

Tohle byla jedna z těch věcí, které bylo lépe nevyřizovat po telefonu. Řekl lékaři, kam jede, pak vyšel ven, nasedl do taxíku a udal řidiči Harrisonovu adresu.

Tiffany byla nahoře ve svém pokoji a vybalovala zavazadla. Když se Kingman objevil ve dveřích, maličko zbledla. Byl pracovní den, a tak nepředpokládala, že se tady jak otec, tak Kingman mohou objevit.

„Hledáš snad mě?” zeptala se chladně. „Rozhodla jsem se, že než nám vyřídí rozvod, budu bydlet tady.”

Rozvod!

Málem zapomněl, proč přišel.

Opustil Tiffany po té nejúžasnější noci, jakou kdy zažil. Cožpak jí nenapsal, že se musí vrátit kvůli nepředvídané mimořádné události? Přece si Tiffany nemyslí, že tohle všechno předem naplánoval… Nemohl tušit, že si tu mimořádnou událost Carla vycucala z prstu.

„Tiffany,” začal mírně, „odletěl jsem, protože tady vznikla mimořádná situace -”

„Jistě, a já už taky vím, co to bylo,” přerušila ho. „Volala jsem k vám do kanceláře a mluvila jsem s tou holkou z recepce. Táta vyhodil tvou milovanou sekretářku, takže ses musel honem vrátit, abys ji zachránil.”

„Odkdy se spoléháš na to, co ti řekne nějaká holka z recepce?”

„Chtěla jsem vědět, jestli jsi v práci. Někoho se tam ptala a pak mi vyřídila, abych zavolala za chvíli, že se zrovna hádáš s mým tátou…”

Kingman si povzdechl. „To probereme později, teď na to není čas. Tiffany, moc mě to mrzí, ale tvůj táta dostal infarkt. Je na pohotovosti ve všeobecné nemocnici. Měla bys jet za ním.”

Tiffany křečovitě sevřela opěradlo židle. „Je to vážné? Bude zase v pořádku?”

„Když jsem odcházel za tebou, byl u něj zrovna doktor. Pospěš si, musíme za ním!”

Tiffany popadla kabelku a utíkala s Kingmanem ven, šokovaná a k smrti vyděšená. Měla pocit, že její život je v troskách. Vůbec si nedokázala představit, že by mohla zůstat bez otce. Měla sice ještě Letii, ale otec byl jediným skutečně blízkým člověkem. Měl ji rád, záleželo mu na ní a mohla se na něj vždycky spolehnout.

Když seděla ve svém jaguáru a Kingman ji odvážel do nemocnice, pociťovala zlou předtuchu. Jakmile zastavili před pohotovostí, vyskočila z vozu a utíkala ke vchodu, aniž by čekala, až se k ní manžel připojí.

„Mám tady otce,” vrhla se k sestřičce za přijímacím pultem. „Harrison Blair. Před chvilkou ho sem přivezli.”

Sestřička se zatvářila vážně. „Musíte si promluvit s lékařem, slečno Blairová. Malý moment…”

Kingman se k nim přidal, právě když sestra vedla Tiffany k jedněm ze dveří; zmocnil se ho neblahý pocit.

Doktor v bílém plášti jim šel naproti, ale nevedl je k boxu, kde před chvílí uložili Harrisona Blaira. Místo toho je odvedl stranou, kde bylo několik křesel, a pokynul jim, aby se posadili.

„Je mi to moc líto,” řekl lékař. „Ale už jsme ho nezachránili. Byla to těžká srdeční příhoda. Dělali jsme, co bylo v našich silách, ale nestačilo to.”

Doktor soustrastně položil Tiffany ruku na rameno.

„Stejně vám děkujeme,” řekl Kingman tiše. „Jistě to je i pro vás těžké, přijít o pacienta.”

Lékař se na Kingmana překvapeně zadíval. „Časem se naučíme zachránit i takovéhle případy,” řekl. „Ale zatím na to naše technika nestačí… Nejhorší je, že jeho rodinný lékař tvrdí, že tohle byla jeho první srdeční příhoda.” Doktor zavrtěl havou. „Takže to přišlo zcela neočekávaně… Ale pokud vám to může být útěchou,” otočil se k Tiffany, „zemřel rychle a bezbolestně.” Když viděl Tiffanyin šokovaný obličej, řekl Kingmanovi: „Dám vaší paní něco na uklidnění… Pojďte za mnou,” ukázal k nejbližšímu boxu. „Je na něco alergická?”

„Na aspirin,” řekl Kingman okamžitě. Pak se sklonil k žalem ochromené Tiffany. „Jsi alergická ještě na něco jiného, miláčku?”

Tiffany zavrtěla hlavou. Přestala vnímat, co se s ní děje. Neviděla, neslyšela, nemohla jasně uvažovat. V hlavě měla jen jediné: otec je mrtev. King se s ním pohádal kvůli Carle. Takže otec zemřel Kingovou vinou.

Setřásla z ramene Kingmanovu ruku a hněvivě se na na něj zahleděla. „To je kvůli tobě!” řekla opovržlivě. „Stála Carla za to, aby kvůli ní táta umřel?”

Kingman na ni zůstal ohromeně hledět. „Tiffany,” protestoval konečně. „Tak to vůbec nebylo!”

Nechala ho stát na místě a utíkala do boxu, kde na ni čekal lékař. Do smrti nechtěla s Kingmanem mluvit, do smrti ho nechtěla vidět.

Dalších několik dní bylo pro Tiffany jako zlý sen. Bylo třeba zařídit pohřeb a řadu dalších věcí, což se jí s Kingmanovou pomocí nějak podařilo. Otcův dům jí připadal prázdný a pochmurný jako hrobka. I když se do něj nastěhovala Lettie a přes Tiffanyiny protesty i Kingman. Ten spal v ložnici pro hosty a sledoval, jak jeho žena chodí jako tělo bez duše, zatímco on vyřizoval formality s právníky a pohřebním ústavem.

Tiffany s ním mluvila, jen když nebylo zbytí. Vlastně jí ani nezazlíval, jak se k němu chová. Byla příliš rozrušená, aby mohla normálně uvažovat. Až se trochu vzpamatuje, bude jí moct vysvětlit, jak se všechno skutečně odehrálo.

Mezitím si Carla musela sbalit věci a odejít, přestože se dožadovala nároku na dvoutýdenní výpovědní lhůtu. Tentokrát byl Kingman neoblomný. Dal jí odstupné a jakýs takýs doporučující dopis pro dalšího zaměstnavatele. Čeho všeho by byl mohl Tiffany ušetřit, kdyby včas pochopil, jak obtížné bude se Carly zbavit! Jenže tenkrát, když s ní začal mít poměr, připadala mu Carla jako vzrušující společnice a na ženění neměl ani pomyšlení. Teď platil za svou lehkovážnost.

Jako by ani neměla výpověď, Carla se dokonce dostavila na Harrisonův pohřeb, načež ji Kingman osobně vyprovodil z pohřební síně. Pohrozila mu, že dá svůj příběh k dispozici novinám, a Kingman ji ujistil, že si může dělat, co chce. Přestala pro něho existovat. Bylo mu lhostejné, co dělá, a také jí to řekl. Carla tedy s pomstychtivým výrazem ve tváři definitivně odešla.

Na zádušní mši už nepřišla, povšimla si Tiffany; nepřišla ani na obřad na hřbitově. Nejspíš ji někdo přesvědčil, že by to nebylo vhodné.

„Někteří lidé,” pronesla Lettie k Tiffany, „nemají žádné vychování a žádný takt.” Řekla to záměrně v okamžiku, kdy byl Kingman poblíž a mohl to slyšet. Kingman na to nic neřekl. Ať už si myslel cokoliv, nechával si to pro sebe.

Jeho kamenný výraz se změnil pouze večer po Harrisonově pohřbu Kingman se usadil v Harrisonově pracovně, nechal svítit jedině světlo na psacím stole a vypil třetinu lahve Harrisonovy prvotřídní skotské.

Lettie ho tam zastihla, když se přišla zeptat, jestli nechce něco sníst, než hospodyně odejde a uklidí kuchyň.

„Dneska mám k večeři kapalnou stravu!” řekl a zvedl ruku se skleničkou. „Díky za optání.”

Lettie zavřela pečlivě dveře a zastavila se před velkým starožitným dubovým psacím stolem.

„Co uděláš s tímhle domem?” zeptala se neočekávaně Kingmana. Oči měla zarudlé, oplakávala Harrisona téměř stejně jako Tiffany. Teď měla na srdci jenom blaho jeho dcery.

„Jak to myslíš co s ním udělám?” zeptal se Kingman. „Patří přece Tiffany.”

„Ne, právě že nepatří,” řekla Lettie nešťastně a vysvětlila: „Jak se datum svatby blížilo, Harrison si byl čím dál tím jistější, že sňatek s tebou nedopadne pro Tiffany dobře. Chtěl, aby o ni bylo postaráno, kdyby se mu něco stalo, a nechtěl, aby byla odkázaná na tebe. Takže se rozhodl zajít za svým účetním a požádat ho, aby všechen jeho majetek převedl na zvláštní účet v Tiffanyin prospěch. To se týkalo tohohle domu a půlky vašeho podniku, kterou vlastnil.”

Lettie s ustaraným výrazem dala ruce v bok.

„Jenomže po účetním jako by se slehla zem. Načež Harrison zjistil, že účetní celé poslední tři roky zpronevěřoval jeho peníze.” Lettie bezmocně rozhodila rukama. „Tenhle týden Harrison dokonce objevil, že na jeho dům se všemi pozemky byla poskytnuta hypotéka a peníze byly převedeny na jakýsi účet na Bahamách… Harrison si najal soukromého detektiva a dneska odpoledne se měl sejít se svým advokátem a podat na účetního trestní oznámení.

Doufal, že se policii podaří zadržet toho chlapa dřív, než opustí zemi s tím, co z jeho majetku zbývá… Jestli se ti ho nepodaří chytit,” uzavřela Lettie, „je Tiffany bez peněz.”

„Panebože!” vydechl Kingman a vyskočil ze židle. „Teď už chápu, proč byl Harrison tak rozčilený. Lettie, proč jsi mně tohle všechno neřekla dřív?”

„Nebyla jsem si jistá, jestli mám právo ti tyhle záležitosti svěřovat,” řekla Lettie na rovinu. „Víš přece, že Tiffany už o manželství s tebou nemá zájem.”

„Jo, to vím,” řekl Kingman upjatě.

Lettie pokrčila rameny. „Jenomže tady stejně není nikdo jiný, kdo by v téhle věci dokázal něco podniknout. Já bych na to rozhodně nestačila. Mám problémy, abych nepřečerpala vlastní účet. Nemám ponětí, jak toho chlapa dostat.”

Kingman se posadil a složil hlavu do dlaní. „Můžeš mi udělat hrnek silné kávy?” ozval se po chvilce. „Pak mi přesně řekni, co všechno ti Harrison pověděl a co plánoval. A taky všechno, co víš o tom povedeném účetním.”

Lettie se trochu ulevilo. „Harrison nám bude všem chybět,” řekla smutně. „Ale Tiffany samozřejmě nejvíc. Matka jí zemřela tak brzy, že skoro celý život měla jenom jeho.” Zaváhala a dodala: „Potřebuje tě!”

Kingman na to nic neřekl. Lettie to ostatně ani neočekávala. Zamířila ke dveřím a vyšla ven obstarat kávu.

Tiffany seděla dole v hale na prvním schodu schodiště; byla bledá a vypadala unaveně. Oči měla zarudlé a v ruce svírala zmuchlaný kapesník. Dlouhý bílý župan ještě zdůrazňoval, jak je hubená.

„Holka, ty bys měla být v posteli,” napomenula ji starostlivě Lettie.

„Nemůžu spát.” Tiffany kývla ke dveřím pracovny. „Je uvnitř?”

Lettie přikývla.

„Co dělá?”

„Snaží se opít.”

Tiffany se zatvářila udiveně.

Pak řekla: „Musím vědět, proč můj otec dostal infarkt. Recepční mě ten den odmítla přepojit na tátu, že prý se hádá s Kingem.

Pak při pohřbu mi jeden z tátových spolupracovníků řekl, že za tátovu smrt může, jak se tenkrát tak rozčilil pár vteřin nato se prý zhroutil… Já vím, že krátce předtím vyhodil z práce Carlu. Myslíš, že se s ním King hádal kvůli tomu?”

„Já o tom nic nevím,” řekla Lettie. „Tohle je pro nás všechny moc těžká chvíle. Dej si pozor, abys neudělala… nebo neřekla něco, čeho bys později litovala. King je z toho, co se stalo, taky moc nešťastný. I když se třeba pohádali, tvýho táty si vážil. Byli přece takovou dobu obchodní společníci a přátelé.”

„Byli přátelé, dokud jsem si Kinga nevzala,” opravila ji Tiffany. „Táta byl přesvědčený, že dělám chybu. A měl pravdu.”

„Víš to jistě? Jste svoji pár dní a občas se stává, že to v manželství na začátku skřípe. Začít najednou žít s druhým člověkem není nic jednoduchého. Přes to, co se praví v pohádkách, i ti nejzamilovanější manželé se musí jeden druhému přizpůsobit, když mají žít spolu.”

„Jenomže to musí udělat oba partneři,” podotkla Tiffany.

„To máš pravdu.” Letttie kývla ke dveřím pracovny. „Jdi dovnitř a začni. A jestli se chceš dozvědět, jak to bylo s tou hádkou, zeptej se ho. On je jediný, kdo to ví.”

Tiffany si chvíli zamyšleně prohlížela koberec, pak pomalu vstala.

„Já mu teď jdu udělat kávu,” pokračovala Lettie. „Objevily se nějaké další komplikace. Požádej ho, ať ti o nich poví… Společné řešení problémů je další věc, která stmeluje manželství,” dodala.

Tiffany se nevesele zasmála. Lettie odešla do kuchyně a Tiffany poslušně zamířila ke dveřím otcovy pracovny.

Když otevřela dveře, Kingman k ní vzhlédl a rovnou prohlásil: „Neměl jsem v úmyslu nechat tě v Montego Bay samotnou. Chtěl jsem se tam vrátit ještě ten samý den.”

„Opravdu?” řekla nepřesvědčené a usadila se v klubovce u psacího stolu, v níž sedávala vždycky, když přišla za otcem. „Od té doby se toho pro mě strašně změnilo.”

„Já vím,” přikývl soucitně.

„Jak vlastně táta zemřel?” zeptala se tiše.

Na okamžik zaváhal, pak se ironicky pousmál. „Takže už se ti to doneslo, co? Vlastně mě to nepřekvapuje. Kdo chce naslouchat pomluvám, příležitost si vždycky najde.”

„Nikdo mi nic neřekl,” zavrtěla hlavou.

„Dobře, miláčku, když chceš vědět pravdu, tak poslouchej. Tvůj táta vyhodil Carlu a pěkně se spolu chytli. Když byli v nejlepším, přišel jsem mu do rány, a tak vyjel i na mě. Šel jsem pak za ním do jeho kanceláře, a sotva jsem vešel, skácel se k zemi.”

Zaťala nehty do čalounění opěrek pro ruce. „Proč jsi šel za ním? Chtěl jsi mu to rozmluvit?”

„Ne, nechtěl. Taky jsem mu to stačil říct. Ale šlo o víc, než jenom o hádku kvůli Carle,” poznamenal a přemýšlel, jak by jí co nejšetrněji sdělil, že její otec přišel o všechen majetek.

„Jo, to já vím taky. Už jsme se přece dohodli, že jsem ti vnutila sňatek, který sis nepřál,” řekla úsečně. „Můžeme se domluvit, že to, co se stalo v Montego Bay, bylo jakési chvilkové pominutí smyslů,” pokračovala rychle, když viděla, že ji chce přerušit. „Můžeš mě obvinit, že jsem tě opustila, že tě duševně trýzním nebo si prostě něco vymysli… Až to budeš mít sepsaný, tak přijď a já to podepíšu.”

Zlostně se na ni podíval. „Žádný rozvod se konat nebude!”

Rozhodnost, s jakou to prohlásil, ji překvapila, pak si však uvědomila, že její role se otcovou smrtí změnila. Řízením osudu se z ní náhle stal Kingův obchodní partner. Teď si už Kingman rozvod nemohl dovolit. To tedy byla ironie!

Posměšně se na něj zadívala. „Jistě, já tě chápu. Teď jsme přece obchodní společníci, že? Všechen majetek je pěkně v rodině. Nemusíš můj podíl vykupovat. Co je moje, to je tvoje.”

Užasle se na ni podíval.

„Hraješ to překvapení opravdu dobře,” pokračovala. „Tos snad musel trénovat před zrcadlem.”

„Co tu vlastně takhle pozdě v noci děláš?” zeptal se vyhýbavě.

„Nemohla jsem spát,” řekla unaveně. „Pokud jsi na to zapomněl, tak dneska jsem pohřbila tátu.”

„Možná by sis mohla odpustit tu ironii,” řekl. Vytáhl ze zásuvky otcova stolu lahvičku s prášky. „Pojď sem! Dám ti něco na spaní.”

Vstala a natáhla k němu dlaň. Kingman jí vysypal do dlaně dvě tabletky, pak lahvičku uzavřel a vrátil na místo.

„Bojíš se mi ji svěřit celou?” pousmála se.

Skutečně se toho bál, ale nechtěl se k tomu přiznat. Poslední týden prožila příliš mnoho stresu, uvědomoval si. I tak odolná osobnost jako Tiffany by mohla tolika zklamání a zármutku podlehnout.

„Vezmi si je,” řekl pouze. „A zkus usnout. Ráno moudřejší večera.”

Tiffany se zarudlýma očima dívala na dva prášky v dlani. „Byl mojí oporou,” řekla tiše. „I když věci vypadaly sebehůř, měla jsem tátu a mohla jsem se spolehnout, že mi pomůže.”

Poslouchal ji a obličej se mu změnil v nehybnou masku: než uzavřeli manželství a stali se z nich nepřátelé, byl to i on, ke kterému chodila hledat útěchu. „Nikdy nepochopíš, jak moc mě mrzí, že tady už není,” řekl se sevřeným hrdlem. „Klidně pochybuj o všem, co říkám, ale jednomu věř: já jsem mu ten infarkt nepřivodil. Nehádal jsem se s ním kvůli Carle.”

Pozorně k němu vzhlédla a poprvé si všimla bolesti v jeho tváři. Jako by jí to vzalo všechnu chuť se s ním dál přít. „Já vím, žes měl tátu rád,” přikývla.

„A pro případ, že by tě to zajímalo, tak Carla už zmizela. Dostala odstupné, jakés takés doporučení a je pryč. Už ji v životě neuvidíš.”

„Proč ji táta vlastně vyhodil?”

„Protože mě sem odlákala pod smyšlenou záminkou. Chtěla nám překazit svatební cestu a tvůj táta si to uvědomil. Řekl jí, že už má těch jejích schválností dost.”

„Mně šla taky pěkně na nervy!” ujistila ho.

„Jenom z poloviny tolik co mně!” prohlásil. „Tvůj táta mě s tou výpovědí předběhl jenom o pár minut.” Kingman vstal, obešel stůl a přistoupil až k ní. Vypadal rozrušeně a dosti opile. Tiffany vstala a o krok ustoupila.

„No tak, uklidni se,” usmál se a objal ji kolem pasu. „Já jsem poslouchal tebe, a teď poslouchej ty mě.”

Uvelebil se v křesle, kde Tiffany předtím seděla, a posadil si ji na klín. Celá strnulá se nechala obejmout. „Opilci jsou špatní milovníci,” podotkl. „A na sex rozhodně náladu nemám. Tak se neboj a poslouchej.”

Tiffany se trochu uvolnila a Kingman pokračoval: „Tu květinovou výzdobu na svatbě neměla zajišťovat Carla.

Požádal jsem o to Ednu, která je vedoucí osobního oddělení, protože její rodiče mají květinářství. Ale byl jsem mimo město a Carla přišla za Ednou s padělaným dopisem, ve kterém jsem Ednu údajně žádal, aby starosti o výzdobu předala jí.”

Tiffany užasle zavrtěla hlavou.

„Ty kytice vůbec nepocházely z květinářství Carla je sama dala dohromady z květin, které jako zvadlé v květinářství vyhodili. Taky schválně neobstarala kytici pro nevěstu.”

„Jak ses to dozvěděl?”

„Když jsem přiletěl z Jamajky a zjistil, že se tu nic mimořádného neděje, zašel jsem za Ednou, abych jí vynadal za výzdobu kostela. Tak mi s chutí řekla, jak to bylo. Strašně jsem se naštval a letěl za Carlou, abych si to s ní vyřídil, jenže tvůj táta mě předběhl.”

„Takže takhle to bylo,” zamumlala Tiffany.

„Ty o mně moc dobré mínění nemáš, viď?” povzdechl si, když viděl, jak ohromeně se tváří. „Ať už jsem si o té svatbě myslel cokoliv, Tiffany, nikdy bych neudělal nic, co by ti ublížilo.”

„To mě mohlo napadnout,” usmála se.

„Vzala sis do kostela kostým,” dodal. „To se mě dotklo. Bral jsem to tak, že mně tím chceš naznačit, že svatbu nebereš moc vážně.”

„A já si zase myslela, že ti je fuk, co si na sebe vezmu, protože ses stejně ženit nechtěl.”

Kingman provinile pokýval hlavou. „Stáhl jsem se do sebe ve chvíli, kdy bylo třeba, abychom si pověděli, co nás tíží a čeho se bojíme,” řekl s povzdechem a chlácholivě ji pohladil. „Měli jsme příliš mnoho tajemství, která jsme si nechávali pro sebe… Popravdě řečeno, pořád je ještě máme,” dodal a náhle se rozhodl, že bude lépe povědět jí všechno, co se dozvěděl od Lettie. „Tiffany, účetní tvého táty právě zmizel s většinou tvého dědictví. Podle mě je tohle ten pravý důvod, proč tvůj táta dostal infarkt a ne záležitost s Carlou. I když ta tomu asi taky pomohla. Byl rozčilený při pomyšlení, že ti to bude muset říct, až se vrátíš domů.”

Tiffany se na něj užasle podívala. „Chceš říct, že ten chlap tátu okradl?”

„Přesně tak,” přikývl. „Takže, moje milovaná choti, kromě všech těch ostatních neštěstí jsi přišla taky o dědictví aspoň pokud se mi nepodaří toho účetního chytit a postavit ho před soud.”

„Vážně jsem na mizině?”

Kingman přikývl.

„Takže moje jachta je fuč,” povzdechla si.

„Co bys s ní dělala?” zeptal se s úsměvem.

S očima sklopenýma řekla: „Myslela jsem, že bych s ní zakotvila u pobřeží a koukala, jestli by se na ni nenachytal nějaký prima chlap, který by si mě vzal.”

Tohle byla Tiffany, jak ji znával. „A co bys udělala s manželem, kterýho už máš?” zeptal se s úsměvem.

Našpulila rty a zadívala se mu do očí. „Myslela jsem, že se chceš rozvést.”

Uznalým pohledem ji přejel od hlavy k patě. „Tak to sis myslela špatně.”

DESÁTÁ KAPITOLA

Pohled jeho očí jako by Tiffany elektrizoval. Náhle k ní začal sklánět hlavu a Tiffany v jeho náručí sotva dýchala vzrušením. Připadalo jí to už jako celá věčnost, co ji naposled políbil, a zatoužila po něm. Se zatajeným dechem ho objala kolem krku a čekala.

V té chvíli se rozevřely dveře a vešla Lettie s tácem, konvicí kávy a talířkem sušenek; Kingman a Tiffany sebou vylekaně trhli.

„Neměla bych odejít?” zeptala se Lettie ve dveřích s úsměvem.

Kingman se vzpamatoval první. „Pokud ty sušenky jsou citrónové, tak rozhodně ne!”

Tiffany se na něj užasle podívala, Kingman jí pomohl vstát, posměšně se uculil a řekl: „Nezlob se, zlatíčko, ale citrónové sušenky jsou moje největší vášeň.”

„To se dozvídám věci,” zamumlala s rukama v bok.

Přejel ji uznalým pohledem a opravil se: „Vlastně moje druhá největší vášeň.”

„Teď už to nespravíš!” řekla a rozpačitě šla k Lettie, ale Kingman ji předběhl, vzal od Lettie tác a položil ho na stůl. Lettie nalila kávu do tří hrnků a ke každému přisunula talířek na sušenky.

„Zchudla jsem,” sdělila Tiffany své kmotře.

„Zatím ještě ne, neboj se,” zamumlal Kingman a natáhl se pro sušenku. „Spojím se s tím detektivem, kterého tvůj táta najal, aby toho darebáka našel, a kromě toho zavolám Interpol. Chytneme ho.”

„Chudák táta,” povzdechla si Tiffany. „Zřejmě na to zrovna přišel.”

„Myslím, že to bylo dva dny před infarktem,” upřesnila Lettie a vzala do ruky hrnek s kávou. „Snažila jsem se ho přemluvit, aby zašel za doktorem připadalo mi, že má nějakou nezdravou barvu. Bylo mi to divné, protože Harrison byl takový robustní mužský ” Lettie se odmlčela a snažila se potlačit pláč.

Tiffany ji objala kolem ramen a tišila ji. „No tak, Lettie… Táta by nechtěl, abychom kvůli němu tak dlouho fňukaly…”

„Ne, to by určitě nechtěl,” souhlasil Kingman. „Ale člověk se zármutku stejně neubrání… Tvůj táta, Tiffany, byl moc fajn chlap.”

Tiffany hlasitě polkla. Po chvilce se jí podařilo vyloudit na tváři jakýs takýs úsměv a řekla: „Ty sušenky jsou vážně dobré!”

„Kousek odtud je pekárna, kde je každý den pečou čerstvé,” vysvětlila Lettie.

„Já dokonce vím, kde to je,” řekl Kingman. „Občas tam odpoledne zajdu a koupím si je ke kávě.”

Tiffany se na něj plaše podívala. „Netušila jsem, že máš rád sladké.”

„A já zase nevěděl, že jsi alergická na aspirin to je horší,” řekl vážně. Tvářil se zkroušeně, jako kdyby si tuhle neznalost nedovedl odpustit.

Tiffany na něm viděla, jak se užírá výčitkami svědomí. „Kingu, nemohl jsi vědět, že táta má potíže se srdcem. Já jsem o tom taky neměla ponětí a slyšel jsi, co říkal doktor… Táta nikdy předtím se srdcem nic neměl!”

Kingman se zkormouceně díval na sušenku v ruce. „Mrzí mě, že jsem Carlu nepropustil dřív. Mohl jsem mu aspoň tohle rozčilení ušetřit.”

„Jsem přesvědčená, že by k tomu infarktu stejně došlo,” vzala ho chlácholivě za ruku. „Člověk nemůže myslet na všechno. Vždycky budou věci, kterým prostě zabránit nemůžeš…”

Uhnul očima, ústa umíněně sevřená.

„Já vím, jak těžce neseš, když se ti něco vymkne z ruky,” řekla něžně. „Ale podle mého názoru nikdo z nás tomu infarktu zabránit nemohl… Kdysi jsem četla, že jeden politik dostal infarkt přímo v lékařské ordinaci a taky ho nezachránili.”

Lettie zamyšleně usrkávala kávu. I ona Harrisona moc postrádala. Připadalo jí, že bez něho je dům bezútěšně prázdný. Pak se jí myšlenky stočily na Tiffanyino manželství. „Panebože,” vykřikla a zakroutila hlavou. „Tak mě teď napadlo, že vy dva jste vlastně měli líbánky všeho všudy jen jeden den!”

„Ale ten den stál za to,” zamumlal Kingman.

„To je pravda,” přikývla Tiffany a cítila, jak jí Kingman významně stiskl ruku.

„Až vyřešíme problémy, které teď vznikly, tak si tu svatební cestu zopakujeme,” poznamenal Kingman. „Pak budeme mít spoustu času.”

Tiffany přikývla.

„Doufám, že toho podvodníka chytíte!” řekla Lettie a rozhlédla se po krásně zařízené pracovně. „Vezmi jen tenhle dům,” otočila se na Kingmana. „Harrison doufal, že v něm jednou budou bydlet jeho vnuci.”

Tiffany cítila, jak Kingman vedle ní ztuhl. Pomalu vyprostila ruku z jeho a sevřela hrnek s kávou do obou dlaní. „Na děti máme ještě spoustu času,” řekla kvapně k Lettii. „Některé páry je dokonce nemají nikdy.”

„Ale ty je mít budeš,” řekla Lettie zasněně. „Vzpomínám si, že když jsme spolu chodily nakupovat, vždycky ses nejdřív zastavovala v oddělení pro nemluvňata… Prohlížela sis tam ty malinké botičky a kombinézy, blaženě ses usmívala a začala ses bavit se o tom, jak se těšíš, až budeš mít mimino…”

Lettie pochopitelně nevěděla, že Kingman nechce o dítěti ani slyšet. Tiffany vstala, celá pobledlá. „Jsem děsně utahaná,” řekla popravdě. Omluvně se usmála. „Jestli vám to nevadí, tak se přece jenom zkusím trochu vyspat.”

„Jen běž, zlatíčko,” řekla Lettie. „Myslíš, že se už konečně vyspíš?”

Tiffany místo odpovědi vyndala z kapsy dva prášky, které jí Kingman předtím dal, a zapila je kávou. „Teď už jo,” usmála se a položila hrnek zpátky na talířek. „Dobrou noc vespolek,” řekla a vydala se ke dveřím. Pohledu na Kingmana se záměrně vyhnula. Musela myslet na to, že s Kingmanem ji čekají dlouhé roky bez dětí… Netroufala si doufat, že by ta jedna jediná noc v Montego Bay mohla splnit její sen. Nikdo přece neotěhotní hned napoprvé… Přesněji vzato, občas se to stane, ale ona určitě to štěstí mít nebude. Napadlo ji, jestli si King uvědomuje, jak neopatrný tenkrát byl.

„Spěte sladce,” řekla ještě ve dveřích a odešla.

„Ty taky, holčičko,” volala za ní Lettie. Dopila kávu a řekla: „Odnesu nádobí do kuchyně.”

„Já to udělám,” zamumlal Kingman. Vstal a začal šálky a talířky skládat na tác; několik hrnků kávy ho vzpružilo, takže se už pohyboval jistěji.

„Ty ještě nepůjdeš spát?” zeptala se Lettie.

„Mám ještě spoustu práce,” zavrtěl hlavou. „Tady je sice půlnoc, ale s druhou polovinou světa můžu klidně obchodovat. Musím ještě pár věcí dodělat, protože zítra ztratím spoustu času zařizováním, abychom přišli na stopu tomu Harrisonovu účetnímu.”

Lettie doprovodila Kingmana do kuchyně a narovnala nádobí do myčky.

Když Kingman odcházel z kuchyně, zastavil se ve dveřích a zamyšleně se otočil k Lettii. „Mohla bys prosím tě zítra dělat Tiffany společnost? Nechtěl bych, aby tady byla sama.”

„Samozřejmě,” slíbila Lettie a zkoumavě se na něho podívala. „Máš strach, že by jí Carla mohla něco provést?”

Kingman přikývl. „Carla byla vždycky nervák, ale poslední dobou mi připadá úplně mimo… Nemyslím si, že by Tiffany napadla ale opatrnost je matka moudrosti.”

„Mrzí mě -”

„Já vím. Mě to taky mrzí, že jsem si s ní kdy něco začal,” dokončil, co Lettie měla na mysli. „Po bitvě je každý generálem.”

„To je pravda… Takže tě nemrzí, že sis Tiffany vzal?”

„Mrzí mě, že jsem s tím čekal tak dlouho.”

„Ale nějaký problém mezi vámi dvěma je, viď?” nadhodila Lettie opatrně.

„Tiffany chce mít co nejdřív rodinu a já ne!” přiznal se Kingman.

„Panebože, Kingu!”

Kingman se zamračil. „Žil jsem hodně dlouho jako starý mládenec. Mám co dělat, abych si zvykl na to, že jsem ženatý. A teď bych se měl ještě hned stát otcem?” Pokrčil rameny a znovu si povzdechl.

„S tím bych se nevyrovnal. Alespoň ne hned teď pokud vůbec někdy… Tiffany se s tím prostě bude muset smířit.”

Lettie už měla na jazyku něco jízlivého, ale pak si jen ztrápeně povzdechla a významně řekla: „Samozřejmě, Tiffany je ještě hodně mladá.”

„Mladá a plná romantických plánů,” souhlasil Kingman. „Plánů, které nejsou vůbec reálné.”

Venku za kuchyňskými dveřmi se objekt jejich hovoru zastavil, pak se otočil a pomalu se vracel zpátky. Chuť na sklenici mléka Tiffany dočista přešla.

Takže takhle to mezi nimi je: King prostě žádnou rodinu vůbec nechce mít. Pokud s ním zůstane, bude se muset vzdát naděje, že někdy bude mít dítě. Samozřejmě, jsou ženy, které děti mít nikdy nechtějí… Jenomže já mezi ně nepatřím, pomyslela si nešťastně.

V příštích dnech nebylo pro Tiffany nijak obtížné se Kingmanovi vyhýbat nebyl totiž prakticky vůbec doma.

Teď, když byl Harrison Blair po smrti, všechny obchodní starosti padly na něj.

Byl zavalen nejrůznějšími právními záležitostmi a navíc měl novou sekretářku, která se musela všechno učit za pochodu. Doma se prakticky nezdržoval, a když ano, Tiffany měla pocit, že její manžel nedělá nic jiného, než že telefonuje.

Na Tiffanyino přání bydlela Lettie stále ještě v Harrisonově domě. I tak připadal Tiffany její domov až příliš prázdný ale s Lettií to bylo přece jenom snesitelnější. A když byl Kingman výjimečně doma a večeřeli spolu, Lettie obstarala konverzaci třeba i sama, když se nikdo jiný nepřidal, což Tiffany vždycky rozveselilo.

Tiffany ani nevnímala, jak dny plynou. Dva dlouhé týdny plakala pokaždé, když jí do oka padly některé otcovy věci; jen pomalu si zvykala, že otec tu už není. A právě když si konečně začala na prázdný dům zvykat, objevily se další komplikace.

Tiffany se najednou začal ráno zvedat žaludek. Nikdy ničím takovým netrpěla, a i když bylo ještě příliš brzy na provedení těhotenského testu, v hloubi duše věděla, že je v jiném stavu. Chvíli byla bezmezné šťastná, ale pak si začala dělat starosti, jak to přijme Kingman.

Rozhodla se, že mu raději nic neřekne. Určitě by to dítě nechtěl a mohl by jí dokonce navrhnout… aby si ho dala vzít - to byla možnost, na kterou by nikdy nepřistoupila.

Byla rozhodnuta dítě počít, i kdyby kvůli tomu měla Kingmana opustit a někde se ukrýt. Z čehož plynulo, že musí svůj stav skrývat.

Zpočátku, když Kingman nebyl téměř doma, to bylo snadné. Ale po pár týdnech se situace v podniku zklidnila a Kingman se vracel domů z práce dřív. A byl k Tiffany něžný a pozorný, jako by jí chtěl nahradit strasti prvních dnů manželství.

Držela si ho však od těla, i když ji to bolelo, protože teď by ho potřebovala dvojnásob. Bylo ale riskantní nechat důvěrnosti dospět příliš daleko její postava se měnila a Kingman nebyl hloupý; kdyby ji viděl svlečenou, i on by si mohl něčeho všimnout.

Kingmana její chování překvapilo, protože měl pocit, že po smrti jejího otce si s Tiffany jsou zase mnohem bližší. V prvních dnech měl spoustu práce s firmou, a tak se doma mnoho nezdržoval; snažil se také Tiffany všemožně šetřit, aby měla čas smířit se s otcovou smrtí.

Tím víc ho udivilo, když najednou začala hovořit o tom, že odjede s Lettii do New Yorku a vrátí se k práci v módní agentuře.

Kingman si kvůli jejímu chování dělal starosti.

Až doteď měl spoustu práce s přebíráním celé společnosti a s naplněním Harrisonovy poslední vůle, nemluvě o pátrání po uprchlém účetním. Možná si Tiffany myslí, napadlo ho, že mi na ní nezáleží, což ale nebyla pravda. Jenomže kdykoliv si s ní chtěl o těchhle věcech promluvit, našla si nějakou výmluvu, jak se rozhovoru vyhnout.

Dokonce i Lettii to připadalo divné a vytkla jí, jak může být ke Kingmanovi tak chladná po tom, co pro ně dělá.

Tiffany se ale vždycky jenom usmála a její námitky prostě ignorovala. Své zdravotní problémy pečlivě skrývala i před ní. Neudělám prostě nic, umínila si, čím bych mohla dítě ohrozit.

Lettie by při své upovídanosti mohla nechtěně její tajemství prozradit.

Nahlas sice mluvila o cestě do New Yorku, ale když byla sama, přemýšlela i o všech možných jiných útočištích. Vlastně mohla odletět, kamkoliv si zamanula, protože i když přišla o otcovy peníze, přibývala každý měsíc na její bankovní konto úhledná suma z pozůstalosti po její matce. Bylo to dost na to, aby z toho mohla docela dobře žít a starat se o dítě, stačilo se jen rozhodnout kde.

Když se jednou odpoledne Kingman nenadále vrátil, zastihl ji, jak studuje reklamní prospekty cestovní kanceláře, které se v poslední chvíli snažila provinile ukrýt v zásuvce.

„Plánuješ nějakou cestu?” zeptal se zamračeně.

Posadila se na pohovku a co možná nejlhostejněji řekla: „Já? Vůbec ne… Alespoň ne hned teď. Napadlo mě…” Zuřivě přemýšlela, co by řekla, aby zamaskovala pravý důvod.

„Máš nějaké zprávy o tom svém příteli Markovi?” zeptal se neočekávaně.

„O Markovi?” Na Marka už málem zapomněla,i když se občas viděla s Lisou, a ta o něm byla informována zcela přesně. „Mám pocit, že je někde v Řecku,” vzpomněla si. „Točí tam nějakou reklamu pro firmu vyrábějící plavky.”

„Jo, to souhlasí,” řekl Kingman zamyšleně. „Potkal jsem Lisina otce v klubu a ten mi řekl, že ti dva to spolu myslí vážně.”

„To ráda slyším,” přikývla Tiffany. „Mark to neměl v životě jednoduché a Lisa svým způsobem taky ne. Peněz sice měla vždycky dost, ale její táta je takový dominantní typ… Doufám, že jim nebude házet klacky pod nohy.”

„Pokud se nepletu, tak Lisa mu pohrozila, že když se jí do toho bude plést, uteče z domova.” Kingman se usmál. „Zdá se, že láska dodává ženám odvahu!”

Měla na jazyku ironickou poznámku o Carle, ale spolkla ji a místo toho řekla jen: „Nejspíš ano.”

„Tiffany, ty poslední dobou vůbec nesnídáš?” zeptal se neočekávaně.

„Já… No, vlastně… ani ne,” koktala. „Co táta umřel, tak nejsem ve své kůži,” zasmála se nervózně. „Snídaně mi ho hrozně připomíná.”

„To přece nemůže být důvod, abys hladověla.”

Zavrtěla sebou a nervózně přejížděla prstem po vzorku na sukni. „Nehladovím. Prostě se mi jenom nechce snídat v jídelně… Takže snídám, ale odnáším si snídani k sobě do pokoje.”

Zamračeně ji pozoroval a cinkal drobnými v kapse.

Podívala se na hodiny na stěně a pak na Kingmana. „Co se stalo, že jsi dneska doma tak brzy?”

„Mám pro tebe dobrou zprávu,” řekl, posunul křeslo k pohovce naproti ní a usadil se do něj. „Vypátrali jsme toho účetního, co utekl s tátovýma penězma.“

„Vážně?” rozzářila se.

„Už si určitě myslel, že ho nikdo nenajde. Užíval si v luxusním hotelu na jednom soukromém ostrově. Tam si ho vyčíhali nějací darebáci, přetáhli mu pytel přes hlavu, svázali ho a odnesli na loď. Přistáli s ním na pláži v Miami, kde ho okamžitě zatkli.”

„Neznáme náhodou ty darebáky?”

„Samozřejmě že jo,” zasmál se.

„A má ještě tátovy peníze?”

„Všechny, až na pár tisíc. Když mu řekli, kolik let mu hrozí, tak se ke všemu přiznal a sám nabídl, že peníze vrátí… Aspoň měl tolik slušnosti, že projevil lítost, když se dozvěděl, že tvůj táta zemřel.”

„Nebýt toho mizery, tak tu táta ještě mohl být,” řekla nesmiřitelně Tiffany. „Doufám, že ho teď nepustí jenom s nějakou podmínkou!”

„Ani náhodou,” ujistil ji. „Bude sedět. A už nikdy nesežene zaměstnání, kde se vyžaduje spolehlivost a bezúhonnost.”

„Aspoň to, i když tátu mi to nevrátí.”

„Tátu ti nevrátí nic.”

„Já vím,” povzdechla si. Najednou si všimla, že Kingman vypadá nervózně a ztrápeně. „Co je s tebou?” zeptala se.

„Byl bych radši, kdybych ti to nemusel říkat,” zamumlal rozpačitě.

Napřímila se, připravena na nejhorší. Najednou měla pocit, že po tom, čím prošla, ji už nemůže porazit nic. Připadala si silnější než kdy jindy.

„Jen do toho,” vyzvala ho. „Ať je to cokoliv, chci to slyšet.”

Díval se na ni a viděl v její tváři rozhodnost a dospělost, které tam ještě nedávno nebyly. „Strašně ses změnila, Tiffany,” zamumlal.

„Přestaň kličkovat,” řekla.

„Kličkovat?” zasmál se nervózně. „No dobře. Chci, abys zašla za tím doktorem.”

„Já?” podivila se Tiffany. „Proč bych měla chodit za doktorem?”

„Protože jsme manželé,” řekl důrazně. „Nemůžeme už dýl spát každý jinde. A v tom případě se musíš postarat o nějakou antikoncepci. Nerad bych riskoval další selhání.”

Jen klid, přikázala si Tiffany. Ještě se nesmíš prozradit. „Tenkrát jsi ovšem slíbil, že se o to postaráš ty sám,” připomněla mu.

„Jo, to jsem řekl,” zasmál se. „A oba víme, jak to skončilo!”

„Zaskočilo tě to,” podotkla celá červená.

„Ale bylo to nádherné,” zašeptal. „Pořád na to vzpomínám… Chtěl jsem ti teď dát čas, aby ses mohla vzpamatovat z tátovy smrti… Ale, abych nekličkoval, jak říkáš, už to dýl nevydržím. Musím se s tebou milovat.”

Cítila, jak rudne. Pořád ještě si nezvykla takhle otevřeně o těchhle věcech mluvit. „Dobře,” slíbila. „Zajdu za doktorem.”

„Hodná!” řekl a vstal. Popošel k ní, zdvihl ji a přitáhl k sobě. „Chybíš mi, Tiffany,” zašeptal a sklonil se, aby ji políbil. „Strašně po tobě toužím…”

Přitiskl rty na její ústa a Tiffany zasténala, jak ji dotek jeho těla vzrušil. Objala ho kolem krku a přitulila se k němu.

Sevřel ji v pase, aby ji k sobě přitiskl, když vtom se náhle zarazil a zvedl hlavu. Zadíval se jí zblízka do očí a pak jí rukama přejel přes zvětšený pas a přes nepatrně vystouplé břicho.

Obličej mu náhle strnul a jeho oči na ni hleděly vyděšeně. Tiffany bylo jasné, že pochopil.

Pak mu ruce bezvládně klesly a oči mu vyčítavě sklouzly na její břicho.

„Ne, to neudělám!” vyrazila ze sebe ještě dřív, než mohl cokoliv říct, a začala ustupovat ke dveřím. „Nenechám si to dítě vzít, ať budeš říkat cokoliv! Je moje a já si ho nechám. Slyšíš, nechám si ho!”

Otočila se a rozběhla se ke schodům, aby se ukryla ve svém pokoji. Zamkne se a nepustí ho dovnitř. Ale koutkem oka viděla, že utíká za ní a najednou si uvědomila, že ji dohoní dřív, než se dostane ke svému pokoji.

V poslední chvíli tedy zabočila ke dveřím na verandu. Žaludek se jí začal obracet a celá se třásla strachem. Otevřela dokořán dveře na zápraží a zapomněla, že když venku prší, je dlažba na verandě kluzká. Sotva udělala první krok ven, cítila, jak jí podjely nohy, načež s dutým žuchnutím spadla na záda.

„Tiffany!”

Kingmanův výkřik k ní dolehl jakoby z velké dálky. Měla pocit, že každá kost v jejím těle je zlomená. Náraz jí vyrazil dech. Nemohla mluvit, nemohla se nadechnout; jako v mlze nad sebou uviděla Kingmanovu bledou tvář.

„Moje… moje dítě,” byla její první slova, když konečně mohla promluvit.

Kingman k ní poklekl a něžně ji prohmatával, jestli nenajde nějakou zlomeninu. Prsty se mu nepatrně chvěly.

„Nehýbej se,” řekl rozčileně. „Panebože!” Vstal a utíkal zpátky ke dveřím. „Lettie! Lettie!” volal dovnitř. „Honem zavolej pohotovost, Tiffany upadla!”

„Stalo se jí něco?” ozvala se Lettie.

„Nevím. Zavolej pohotovost.” „Jo, už běžím!”

Kingman se vrátil k Tiffany, klekl si opět vedle ní a vzal její chladnou, bezvládnou ruku do své. Za zábradlím verandy se snášely provazce deště, jako opona mezi nimi dvěma a zbytkem světa.

Tiffany se rozvzlykala a po tvářích jí stékaly slzy. Ruku si tiskla na břicho. „Moje dítě!” vzlykla. „Moje dítě!”

„Panebože, neplač!” zaúpěl Kingman a špičkami prstů jí stíral slzy. „Neboj se, uvidíš, že se ti nic nestalo… Všechno bude v pořádku, uvidíš! Všechno dobře dopadne. Lettie! Panebože!”

Lettie vyběhla ze dveří a zavolala: „Záchranka už je na cestě!” Popošla opatrně po mokré dlažbě k Tiffany. „Holčičko moje, cos to vyváděla?”

Tiffany nebyla schopna promluvit. Nebyla schopna přestat plakat. Ty slzy Kingmana bolely víc než jakékoliv výčitky. Nahmatal kapesník, osušil jí tváře a přitom ji tiše utěšoval.

Zavřela oči. Všechno ji bolelo a nejspíš ji ten pád připravil o dítě. Už nikdy do jiného stavu nepřijde. Teď už si Kingman dá pozor, aby spolu nikdy nespali bez ochrany. Nikdy neokusí tu radost mít v náručí miminko, nikdy nepozná radost z dítěte.

Znovu se rozvzlykala.

Kingman se posadil vedle ní na mokrou dlažbu a konejšivě jí hladil po stále ještě plochém břichu.

„Přestaň si dělat starosti,” šeptal a něžně ji políbil. „To dítě bude v pořádku. Vím to.”

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Tiffany nevěřila svému sluchu.

„Vždyť ty přece žádné dítě nechceš,” zašeptala a pohlédla Kingmanovi do očí.

„Ale ano, chci ho,” řekl tiše. „Chci vás oba.”

Málem jí to vyrazilo dech. Než si rozmyslela, co na to říct, ozvalo se houkání sirény a vzápětí už dvoučlenná posádka pohotovosti utíkala po schodech na verandu.

Když ji lékař vyšetřil, naložili ji do sanitky. Kingman jel s Tiffany a slíbil Lettii, že jí zavolá, jakmile se po vyšetření na pohotovosti dozví, jak na tom Tiffany je.

Když se sanitka rozjela, Kingman vzal Tiffany za ruku. „Mám pocit, že mě každou chvíli vozíš ambulancí,” zašeptala s chabým úsměvem.

Přitiskl si její ruku ke rtům a políbil ji. „Kamkoliv pojedeš, vždycky budou s tebou,” slíbil. A jeho oči dořekly i to, co nevyslovil.

Sanitka zastavila před pohotovostí a rodinný lékař, doktor Briggs, který měl právě službu, Tiffany pečlivě prohlédl.

Když doktor obdržel za hodinu všechny výsledky, podíval se káravě na Tiffany.

„Slyšel jsem, cos vyváděla v Montego Bay… A teď doma pro změnu zase upadneš. Mám pocit, že manželství ti moc neprospívá!” Doktor Briggs znal Tiffany už od dětství a rád si ji dobíral.

„Ale prospívá,” zamumlal Kingman. „Dokonce bude mít děťátko.” Pohlédl na lékaře. „Nemám pravdu?”

Doktor Briggs přikývl a usmál se, když viděl, jak se Tiffany rozzářila. „Myslím, že vypočítat den porodu nebude obtížné,” dodal.

Tiffany zrudla a Kingman se uchechtl.

„Kingman se teď bude nějakou dobu naparovat,” vysvětloval doktor Tiffany, „ale jak se bude porod blížit, vytahování ho přejde. Pak ho budeš muset pravidelně povzbuzovat, protože budoucí otcové,” povzdechl si, „se snadno nervově zhroutí.”

„Tiffany bude potřebovat porodníka,” zamumlal Kingman. „Čímž se vás nechci nijak dotknout,” dodal k Briggsovi.

„A taky jste se mě nedotknul,“ usmál se lékař.

„Dobrého porodníka,” dodal Kingman.

„Já své pacientky ke špatným porodníkům nedoporučuju,“ ujistil ho doktor.

„Pak budeme potřebovat nějakou dobrou školu…“

Tiffany ho už chtěla okřiknout, ale doktor Briggs, který sledoval, jak se Kingman přesunuje k oknu a mluví si pro sebe, ji pohybem ruky umlčel.

„Nepřerušuj ho,“ řekl lékař Tiffany. „Právě vypočítává všechny vhodné rodiny ve městě, které mají mimina ženského pohlaví. Shání pro vašeho budoucího syna nevěstu.“

„Co když to bude holčička?“ namítla. „Možná bychom ho na to měli upozornit,“ kývla hlavou k manželovi.

Doktor Briggs zavrtěl hlavou.

„Každý chlap potřebuje čas od času snít o založení dynastie… A co se týče toho pádu, Tiffany, nic ti není. Jenom pár odřenin. Zlomeného nemáš nic a dítě je v pořádku. Ale během prvních tří měsíců se musíš šetřit. Zavolej mi v pondělí a já ti řeknu, ke kterému porodníkovi máš zajít… Já,“ zdůraznil, „děti nerodím. Rád se v noci vyspím.“

„Cožpak se mimina rodí jenom v noci?“

„Podle toho, co já vím, tak skoro všechna,” uchechtl se doktor Briggs.

Kingman pak odvezl Tiffany domů a vynesl ji v náručí až ke dveřím; zacházel s ní, jako kdyby byla z porcelánu.

Lettie jim vyběhla naproti a hned se pustila do Kingmana: „Jak to, žes nezavolal!”

„Měl příliš napilno, organizoval totiž svatbu,” vysvětlila Tiffany.

„Jakou svatbu?” nechápala Lettie.

„Svatbu našeho syna.”

„Vašeho syna?” Lettie se tvářila ještě nechápavěji, pak se užasle zadívala na Tiffany. „Ty čekáš rodinu!“ rozzářila se.

„Čekám,” přikývla Tiffany.

Lettie se kradmo podívala po Kingmanovi.

„Netušil jsem, jaký je to pocit, být otcem,” řekl Kingman na svou obhajobu a přitiskl Tiffany k sobě. „Jaký úžasný pocit to je.“

Tiffany se usmála a položila si tvář na jeho rameno.

„Jsem ospalá,” zívla.

„Musím ji uložit do postele,” řekl Kingman k Lettii.

„To je teď pro ni to nejlepší místo,” přikývla Tiffanyina kmotra. „Kdybys něco potřebovala, tak zavolej!” sklonila se a políbila Tiffany na tvář.

„Díky, Lettie, ale myslím, že nic potřebovat nebudu.”

Kingman se šťastně usmíval celou cestu, co nesl Tiffany ke dveřím jejího pokoje. Jako by mu radost dodávala sílu, ani nebyl zadýchaný.

„A to jsi tvrdil, že nemáš rád děti,” zamumlala ospale.

„Každý má nárok na to, aby v životě provedl jednu hloupost,” řekl a uložil šetrně Tiffany na postel v jejím pokoji. „Strašně se teď na to dítě těším. Skoro tolik, jako se těším na naše milování.”

„Kingu, víš přece, že doktor Briggs řekl,” začala opatrně, ale Kingman jí položil prst přes ústa.

„Řekl, že první tři měsíce jsou nebezpečné,” přikývl. „Nebudeme se milovat dřív, než to bude pro naše dítě bezpečné.” Sklonil se k Tiffany a něžně ji políbil. „Ale budeme spát jeden druhému v náručí, tak jak jsme to měli dělat už od svatební noci… Když ti bude zima, já tě zahřeju. Když se budeš bát, je tě upokojím.” Odhrnul jí z čela vlasy a zamilovaně se na ni zadíval. „A jestli stojíš o mou lásku, budu tě milovat. Zatím třeba jen takhle,” řekl a znovu ji něžně políbil. Pak přitiskl svou tvář k její. „Budu tě milovat celým srdcem,” šeptal, „a celý život.”

Zatajil se jí dech. „Ty mě opravdu miluješ?”

„Přinejmenším tolik, jako ty miluješ mě!” potvrdil. Zadíval se jí do očí a řekl: „Tys myslela, že nevím, že mě miluješ?”

„Myslela… Přinejmenším jsem to nevěděla určitě,” povzdechla si.

„To bylo jediné, čím jsem si byl u tebe jistý. A občas jsem se ptal sám sebe, proč mě vlastně miluješ. Byly se mnou jenom samé potíže. Jsi ochotná se mnou i přesto zůstat?”

„Teď víc než kdy jindy,” usmála se. „Až bude naše dítě dost velké, někdo ho přece bude muset naučit, jak převzít náš podnik.”

„Takže jsem ti prostě souzen, i kdyby tě to časem přestalo bavit.” Pohladil ji po tváři a z očí mu vyzařovala úcta a obdiv. „Nikdy mě nenapadlo, že to může být tak krásný pocit - mít někoho, kdo tě má rád, a sám někoho milovat… Už jsem se bál, že to nesvedu.”

„Já přece vím, proč ses bál,” řekla a pohladila ho. „Ale my nejsme jako tvoji rodiče. Nebudeme mít problémy jako oni. Budeme se opírat jeden o druhého a naše dítě budeme milovat.”

„Přesně tak,” usmál se.

Přitáhla si ho k sobě, políbila ho a pevně objala. „A teď to zkus, ode mě odejít!” dobírala si ho.

„Nápodobně!” zašeptal a políbil ji.

Napadlo ji, jak by teď byl její otec šťastný. A jaká bude z Lettie dobrá kmotřička jejich dítěte. Vzpomínka na otce ji zároveň rozesmutnila.

Ale pak cítila, jak ji Kingmanova paže pevně a přitom něžně objímá a uvědomila si, že v životě je každá bolest vynahrazena nějakou radostí.

Zavřela šťastně oči a zatímco na střechu se znovu rozbubnoval déšť, začala v duchu vybírat ukolébavku, kterou svému dítěti bude zpívat.