Diana Palmer

Long, Tall Texans 19. Svůdný dlouhán

PROLOG

Simon Hart seděl v kostele v druhé řadě určené pro rodinné příslušníky. Nebyl sice přímý příbuzný Johna Bečka, ale už od studií ho považoval za svého nejlepšího přítele.

Zadíval se před sebe a spočinul pohledem na Tiře Beckové, Johnové bývalé manželce. John zemřel, napadlo Simona, a ty si tu klidně sedíš jako temný anděl, krásné rusé vlasy skrýváš pod závojem a předstíráš, že truchlíš pro manžela, s nímž ses rozvedla sotva po měsíci.

Zkřížil nohy a neklidně si poposedl. V levé paži, která končila u lokte, pocítil ostrou bolest. Rukáv měl sepnutý, protože nenáviděl protézu zakrývající jeho handicap. I s jednou rukou však byl stále velmi atraktivní. Měl husté vlnité vlasy a ušlechtilý obličej s tmavým obočím a jasnýma očima. Byl vysoký a dobře stavěný. Nosil se hrdě a bylo na něm znát, že má velký vliv. V minulosti zastával funkci ministra spravedlnosti státu Texas, a když jeho volební období vypršelo, stal se z něj uznávaný právník a obávaný obhájce. Kromě toho mu patřily velké pozemky z majetku rodiny Hartových, a ty měly cenu milionů dolarů. Jeho bratři, kteří zůstali na rodin-6

ném ranči v Jacobsvillu, byli mezi rančery proslulí stejně, jako on sám v právnických kruzích. Byl velmi bohatý a nijak se nesnažil to skrývat. Ale ani peníze mu nemohly vynahradit tíživou samotu. Jeho manželka Melia zahynula při autonehodě a při tomtéž neštěstí on sám přišel o ruku. Stalo se to krátce poté, co se Tira vdala za Johna.

Tira za ním pak často chodila do nemocnice a po městě se začaly šířit řeči. Lidé ho považovali za příčinu Tiřina rozvodu. Takové pomluvy mu připadaly hloupé, protože odsuzoval její lehkomyslné chování a přístup k manželství. Už týden po rozvodu se všude ukazovala se Charlesem Percym. Určitě je její milenec, myslel si a stěží přemáhal vztek. Neměl o tom chlapovi právě nejlepší mínění.

Právě ho napadlo, jestli Tira vůbec tuší, jak jí ve skutečnosti pohrdá. Na veřejnosti se k ní choval slušně, ale ve skutečnosti ji nenáviděl za to, co provedla Johnovi. Považoval ji za chladnou, sobeckou a bezcitnou ženu. Proč by se jinak po měsíci rozváděla? Z jakého tajemného důvodu by dopustila, aby John odjel pracovat na nebezpečnou ropnou plošinu?

Právě tam, daleko v Atlantiku, na ni chtěl John zapomenout - a stálo ho to život. Zahynul při nehodě. Utopil se v rozbouřených ledových vodách. Simon se nemohl ubránit podezření, že John vlastně po smrti toužil. Dopisy, které od něj dostával, byly plné smutku. Velmi odloučením trpěl.

Johnův otec teď seděl vedle Tiry a držel ji za ruku, jako by za smrt jeho jediného syna vůbec nemohla. Zřejmě se jen před lidmi přemáhá,

7

pomyslel si Simon hořce. Předstírá přátelství, aby zabránil klepům!

Podíval se na rakev a do očí mu vstoupily slzy. Johnova smrt pro něj znamenala konec celé jedné životní etapy. Nejdříve ztratil svou ženu Melii, pak přišel o ruku a nakonec zemřel jeho jediný přítel. Zbyla mu sice sláva a bohatství, ale nebyl tu nikdo, kdo by se s ním o radost z úspěchu podělil.

Zamyslel se nad tím, jestli Tira trpí pocitem viny. Nezdálo se mu pravděpodobné, že by svého chování litovala. Po rozvodu nevypadala zarmouceně, zůstala veselá a sebevědomá jako vždy předtím. Zadíval se na ni a musel připustit, že je stále velmi krásná. Byla vysoká a bohaté rezavé vlasy jí spadaly až k pasu. Oči měla světle zelené a její postava vypadala, jako by ji vystřihli z módního časopisu. Kdyby chtěla, mohla by být modelkou.

Když se s Tirou poznali, byl už Simon ženatý. Byl to jeho nápad, aby ji John pozval na schůzku. Tehdy se zdálo, že se ti dva k sobě dokonale hodí. Oba byli úspěšní, movití a milí lidé. Simon by nikdy nepřipustil, že dohodil Ti-ru Johnovi, jen aby se sám vyhnul pokušení. Přesvědčoval sám sebe, že Tira je ztělesněním všeho, co na ženách nenávidí a čím pohrdá. Někdy to zabíralo. Až na to, že pokaždé, když ji spatřil, pocítil zvláštní bolest. A nebyla to bolest pouze fyzická…

Když obřad skončil, odcházela Tira zavěšena do Johnova otce. Starý pán se na Simona soucitně usmál. Tira se na něj ale ani nepodívala. Plakala. Její slzy nedokázal skrýt ani hustý černý závoj.

8

Dobře ti tak, pomyslel si Simon se zadostiučiněním. To je dobře, že tě to bolí. Jen plač! Vždyť jsi ho zabila ty!

Odvrátil od Tiry zrak a vykročil ke své limuzíně. Na hřbitov už nejel. Dojemných scén už bylo najeden den dost. Nechtěl myslet na to, že slzy v Tiřiných očích vypadaly opravdově a bledost jejího obličeje nemohla být předstíraná. Nechtěl přemýšlet o její vině či nevině. Chtěl co nejrychleji na svůj hněv zapomenout.

Bude lepší, když všechno nechám minulosti a nebudu se k tomu zbytečně vracet, promlouval v duchu sám k sobě, když se jeho limuzína dala do pohybu. Jen jestli to půjde.

PRVNÍ KAPITOLA

Tira přestala v aukci přisazovat a stádo here-fordského dobytka odevzdaně přenechala muži, který seděl vedle ní. S těžkým srdcem si uvědomovala, že stádo na ranči v Montaně vůbec nepotřebuje rozšiřovat. O farmu se od doby, co se přestěhovala do Texasu, staral spolehlivý správce. Na tuhle aukci v San Antoniu ji přivedla spíše předtucha, že tu uvidí Simona Har-ta. A nemýlila se.

Byl stále vysoký a urostlý, ale prázdný levý rukáv napovídal, že jeho kariéra rančera už skončila. Handicap však nijak neohrozil jeho schopnost vydělávat peníze. Dříve zastával funkci ministra spravedlnosti a potom se stal výborným a vyhledávaným advokátem. Vybíral si jen ty nejlépe placené případy. Jeho nejsilnější zbraní byl hluboký sametový hlas. Vždycky svědka ukolébal, navodil u něj falešný pocit bezpečí a pak bez varování udeřil a dostal z něj vše, co potřeboval. Byl velmi nadaný řečník a svých schopností dokázal náležitě využít.

Tira sice pracovala pro dobročinné organizace, avšak finančně na tom nebyla o nic hůř než Simon. Po rozvodu s muži udržovala jen plato-

10

nické vztahy. Mnoho přátel neměla. V její blízkosti se pohyboval pouze Simon Hart a Charles Percy.

Charles byl beznadějně zamilovaný do manželky svého nevlastního bratra a Tira byla jediná, kdo s ním tohle tajemství sdílel. Lidé si většinou mysleli, že jsou s Charlesem milenci, ale tomu se v soukromí oba jen smáli. Tiře docela vyhovovalo, že ani Simon neví, jak se věci ve skutečnosti mají.

„Co je dneska s tebou? Nechala sis ujít pořádnou příležitost,” oslovil Tiru Simon, když do ohrady přiváděli další stádo k dražbě.

„Nešla jsem do toho naplno,” odpověděla. „Od tátovy smrti jsem na ranči v Montaně mockrát nebyla. Nejspíš ty pozemky prodám. Nikdy se tam stejně nevrátím.”

„Nevěřím ti. Váže tě k ranči hodně vzpomínek. Navíc tam máš schopného člověka a ten se ti o všechno postará,” podotkl Simon.

Tira pokrčila rameny a odhrnula si z obličeje pramínek vlasů, který se jí uvolnil z důmyslného uzlu. •

„To mám,” připustila.

„Jenže ty se raději v San Antoniu ukazuješ na večírcích s Charlesem Percym,” zamumlal tiše Simon a hořce se usmál.

Zvedla k němu své zelené oči a tajně zadou-fala, že žárlí. Jeho výraz však o ničem takovém nesvědčil. Ani z jeho šedých očí mnoho nevy-četla. Snad jen ten starý příběh o tragédii před osmi lety, kdy zemřela jeho žena Melia. Přestože byli manželé Hartovi povahově velmi rozdílní, nikdo nepochyboval o jejich velké lásce. Od Meliiny smrti Simon neměl vážnou zná-

11

most, přestože se často objevoval ve společnosti krásných žen.

„Copak je?” zeptal se, když si všiml jejího zkoumavého pohledu.

Tira opět pokrčila rameny.

„Ale nic. Jen jsem se polekala, že bys třeba chtěl Charlese zabít, kdyby se vedle mě zase někdy objevil.”

Simon udiveně pozdvihl obočí.

„Jen žertuju,” uklidnila ho Tira.

Vykročili zpět k ohradě. „Máš dnes divnou náladu,” řekl.

Tira si jen povzdychla a zadívala se raději do programu aukce. „Už mám divnou náladu několik let. Ale nečekala jsem, že si toho někdy všimneš,” dodala za okamžik.

Simon se na ni zostra podíval.

„Tohle mě vážně štve, ty tvoje poznámky. Jestli mi chceš něco říct, tak mi to řekni rovnou,” osopil se na ni.

Tira jen bezmocně mávla rukou. „Nač se obtěžovat?” Ještě jednou se mu zahleděla do očí a vstala. „Už mám pro dnešek toho licitování dost. Na viděnou, Simone.”

Přehodila si přes ruku černý kožený kabát a odcházela k východu. Byla krásná, přestože se o svůj zevnějšek nijak přehnaně nestarala.

Simon zůstal sedět na místě a mračil se. Její chování v něm vzbuzovalo zvědavost. Tira se v poslední době změnila. Nebyla tak otevřená a přátelská. Už to nebyla ta veselá mladá žena, která mu učarovala po smrti jeho manželky.

Miloval svou Melii až do té poslední noci, kdy mu odhalila tajemství, které ho připravilo o všechnu hrdost i lásku. Byl blázen, když

12

13

se domníval, že si ho vzala z lásky. Ve skutečnosti se stala jeho ženou jen pro peníze a tajně udržovala vztahy se svými milenci. Její šokující doznání o dlouhotrvající nevěře a dokonce i o potratu Simona hluboce ranilo. Melia se tehdy jeho rozčilení vysmála. Copak sis myslel, že stojím o dítě? ptala se ho s jedovatým úsměvem. Tvrdila, že by jí těhotenství zničilo postavu a znemožnilo společenský život. Navíc dodala, že ani s jistotou neví, zda dítě bylo jeho.

To ponížení bylo pro něj nesnesitelné. Při hádce přestal dávat pozor na cestu, sjel ze silnice a auto narazilo do betonového sloupu podjezdu na dálnici. Melii, která nenáviděla bezpečnostní pásy, náraz vymrštil ven předním sklem. Na místě zemřela. Simon měl štěstí víc - jestli se to tak dá nazvat. Přežil, ale dveře na jeho straně se promáčkly a plech mu zle poranil ruku. Amputace byla nutná.

Vzpomínal si, že Tira za ním přišla do nemocnice, hned jak se o nehodě dozvěděla. Právě se rozváděla s Johnem a její častá přítomnost u Simonová lůžka vyvolala ve městě četné dohady o nevěře.

O svém krátkém manželství nikdy nemluvila. Nezmiňovala se ani o Johnovi, přestože právě Simon se zasloužil o to, že se spolu dali dohromady. Zdálo se, že mají hodně společného. Přesto manželství po měsíci skončilo.

Simon se nikdy neptal na důvody, ale zdálo se mu divné, že se Tira vzdala tak brzy. To nebyl její styl. Její bezstarostné chování po rozvodu se mu zdálo podezřelé. Ve skutečnosti to vlastně zabránilo tomu, aby se s ní po Meliině smrti více sblížil. Usoudil, že je Tira nestálá a že bude lépe, když si ji bude držet dál od těla. Už se poučil, že manželství znamená víc než mít po boku pohlednou ženu.

Ani John Beck Simonovi o svém manželství nikdy nic neprozradil. Po rozvodu se mu dokonce vyhýbal. Jen jednou, když na večírku vypil víc než měl, obvinil Simona, že mu zničil život. Víc nevysvětlil.

Po rozvodu odjel z Texasu a asi za rok se stala ona osudná nehoda, při níž přišel na ropné plošině o život. Zdálo, že Tiru jeho smrt velmi zasáhla. Dokonce se na nějaký čas stáhla do ústraní. Když se pak vrátila do společnosti, byla úplně jiná. Jako by z ní vyprchala veškerá chuť do života. Dokončila studium umění, ale sochařství se potom už nikdy nevěnovala. Začala pracovat pro nejrůznější charitativní organizace a politické nadace.

V práci byla neúnavná. Simona často napadalo, že snad tolik pracuje, aby nemusela přemýšlet o minulosti. Možná si kdesi v nitru vyčítá Johnovu smrt, ale nedokáže to sama sobě připustit, soudil.

Ztráta dobrého přítele Simona velmi mrzela. S Tirou se spřátelil, ale nic víc mezi nimi nikdy nevzniklo. Na to si dával dobrý pozor. Jí ale vlažné přátelství očividně začínalo být málo. Neustále před Simonen zmiňovala Charlese Percyho a zvědavě očekávala jeho reakci. Tyhle pokusy vzbudit v něm žárlivost mu byly velmi nepříjemné a poznámky jako ta dnešní ho dopalovaly. Jeho srdce bylo pečlivě zamčené. Všichni v jeho okolí si mysleli, že truchlí pro Melii. Jen on sám věděl, že všechno bylo

14

jinak. A nechával si to pro sebe. Rouška smutku pro něj byla nejlepší ochranou před vda-vekchtivými ženami. Nehrozilo mu vlastně žádné nebezpečí.

Tira neměla ani zdání o tom, jak o ní Simon smýšlí.

Došla ke svému stříbrnému jaguáru a vklouzla na sedadlo. Položila hlavu na volant a zamyslela se. Kdy už konečně pochopím, že o mě nestojí? uvažovala. Všechny její snahy byly marné a uvědomovala si, že by měla svůj boj vzdát. Už bylo načase přiznat, že v jejich povrchním vztahu se nic nezmění. Je čas zmizet ze Simonová života, říkala si. Každé setkání s ním jí přinášelo jen utrpení. Celé roky čekala a doufala. Využívala každé příležitosti, aby se mohla objevit v jeho blízkosti, a už to všechno trvalo moc dlouho. Rozhodla se, že musí udělat zásadní krok - naučit se žít bez Simona nehledě na to, jak moc to bude bolet.

Nejprve prodala ranč v Montaně, a tak se zbavila pokušení chodit na dražby dobytka.

Vystěhovala se z bytu, který byl jen pár bloků od Simona. Místo něj si koupila dům na předměstí ve Floreswillské ulici. Byl postavený ve španělském stylu, měl krásné patio s fontánkou a vypadal kouzelně.

„Je to dům, do kterého patří početná rodina,” halasil nadšeně realitní agent. Tira mu na to nedokázala říct ani slovo.

Stála teď v prázdném obývacím pokoji a rozhlížela se kolem sebe. Tady nikdy žádná rodina nebude, říkala si. Jen osamělá Tira se

15

tu bude soužit a žít život bez Simona a bez naděje na lásku.

Trvalo několik týdnů, než celý dům zařídila. Všechno vybírala sama, a když byl dům připraven k nastěhování, přesně odrážel její osobnost -její skutečnou tvář, ne tu, kterou nastavovala veřejnosti. Obývací pokoj sladila do modra, nechala položit šedivý koberec a nakoupila nábytek ve viktoriánském stylu. I ostatní pokoje zařídila velmi stylově. V ložnici stála veliká postel z třešňového dřeva, jejíž čelo bylo nádherně vyzdobeno vyřezávanými květinovými motivy. Na výběru nábytku si Tira dala obzvlášť záležet. Všechno zařízení i barvy dokázala důmyslně zkombinovat a sladit.

Jen jediná maličkost domu scházela. Nebo spíše přebývala. V kuchyni se ještě před Tirou zabydlela myš. Majitelka domu nakoupila pastičky, ale chytré zvířátko se jim dokázalo vyhýbat. Zkusila i klícky s návnadou, ale ani s nimi neuspěla. Přesto si nový domov rychle zamilovala. Vedla hektický pracovní život, jen ji stále trápily osamělé večery a noci. V noci se kolem ní zdi nepříjemně svíraly. Potřebovala něco, čím by doma zkrátila dlouhé chvíle, ale neměla tušení, co by to mělo být.

V pondělí ráno pršelo. Tira se přesto vydala nakoupit čerstvou zeleninu, a když v obchodě zahnula do další uličky, uviděla před sebou Corrigana Harta s manželkou Dorií.

„Copak vy dva děláte v San Antoniu?” zeptala se udiveně.

„Vyrazili jsme na aukci dobytka,” odpověděl

16

Corrigan a přitáhl si k sobě svou pohlednou ženu. „Musel jsem zastoupit Simona. V poslední době ztratil o dražby zájem. Ani tebe jsem ostatně na žádné aukci dlouho neviděl.

„Už nemám důvod kupovat dobytek,” přiznala se Tira s hořkým úsměvem na rtech. „Ten ranč v Montaně jsem prodala.”

Corrigan se zamračil. „Ale vždyť jsi to tam měla moc ráda.”

Tira pevně sevřela držadlo nákupního vozíku. „Ano, ale už jsem potřebovala změnu.”

„Všimli jsme si,” řekl Corrigan tiše. „Chtěli jsme tě navštívit, ale zjistili jsme, že ses odstěhovala.”

„Koupila jsem dům na předměstí.”

Corrigan se zatvářil vážně.

„Přestěhovala ses pryč, abys neměla Simona tak často na očích, viď?” uhodl a Tira v jeho hlase postřehla soucit.

„Abych ho neměla na očích vůbec,” doplnila a do tváří jí vstoupil ruměnec. „Nestojím o další setkání. Už jsem se s tím chlapem, který o mě nejeví zájem, natrápila dost.”

Corrigan se zatvářil překvapeně a Dorie se na Tiru dívala s tichýnvporozuměním. „To je asi to nejlepší, co jsi mohla udělat,” řekla po chvíli. „Jsi mladá a po světě chodí spousta pohledných mužských.”

„Samozřejmě. Jsem ráda, že aspoň vám dvěma to klape. Pořád si nemůžu odpustit, že jste se kvůli mně málem rozešli. Musíte mi věřit, že jsem nic takového neměla v úmyslu.”

„Tiro, to přece víme,” odpověděla Dorie a vzpomněla si, jak ji Tiřina nevinná poznámka vyděsila tolik, že se chtěla s Corriganem oka

17

mžitě rozejít. To už ale byla dávná minulost. „Corrigan mi všechno vysvětlil. Tehdy jsem si ještě nebyla jistá, co k němu cítím. Teď je to jinak. Je mi líto, že ti to se Simonem nevyšlo.”

„Nemůžeš lidi nutit, aby tě milovali.” Tira pokrčila rameny a dodala: „On má svůj život a já si ten svůj teprve musím zařídit.”

„Mohla bys třeba uspořádat výstavu,” navrhl Corrigan.

„Hlínu jsem neměla v ruce tři roky. Kromě toho nejsem zase tak dobrá sochařka.”

„Ale jsi. Studovala jsi umění, tak toho využij.”

Tira nad tím uvažovala. Po chvíli vykouzlila na rtech upřímný úsměv. „No, mám sochaření ráda. Kdysi jsem pár kousků dokonce prodala.”

„Vidíš? Už se ti to začíná zamlouvat. Nebo se přihlas třeba do kurzu pečení, to se může hodit.”

Tira věděla, že všichni Corriganovi bratři včetně Simona milují domácí pečivo, a tak jen se smíchem v obranném gestu zdvihla ruku. „To tedy ne. Klidně bratrům vyřiď, že pekařkou se rozhodně stát nechci.”

„Vyřídím. Ale Dorie už by potřebovala vystřídat. Kdybych šiji nehlídal, přivázali by mi ji k plotně.”

Všichni se zasmáli. Tira s nimi ještě chvilku mluvila o svých plánech a pak už se Corrigan s Dorie vydali k pokladně. Tira se úmyslně zdržovala mezi regály, aby se vyhnula další konverzaci. Měla Corrigana ráda, ale příliš jí připomínal Simona.

Zapsala se do opakovacího sochařského kurzu na místní univerzitě a opět si pomalu zvyká-

18

la na práci s hlínou. Brzy dovedla modelovat docela zdařilé bysty.

„Na tohle máte talent,” říkal jí instruktor, když obcházel po ateliéru a hodnotil práce svých svěřenců. „V tom vám leží peníze. Velké peníze, víte to?”

Tira se jen usmála a poděkovala za poklonu. Nemohla mu odpovědět, že peněz má víc, než může za celý život utratit.

Instruktor vybral její díla na výstavu studentských prací. Tam si Tiřiny práce všiml majitel místní galerie a nabídl, že pro ni zorganizuje samostatnou výstavu. Tira nejdříve nechtěla, ale nabídka byla příliš lákavá, než aby se dala odmítnout. Nakonec tedy souhlasila s podmínkou, že výtěžek celé akce půjde do místní nemocnice pro chudé.

Pak už byla k nezastavení. Celé dny trávila prací na přípravě výstavy. Jednoho dne dokončila velkou bystu, a teprve když se na hotové dílo zadívala, uvědomila si, že vymodelovala Šimonovu podobiznu. S úlekem si svou práci prohlížela a nejraději ze všeho by ji okamžitě zničila. Právě když se k tomu odhodlala, zazvonil u dveří zvonek.

Přehodila přes svůj nový výtvor kus plátna a vykročila ke dveřím. Po cestě si utírala hlínu z rukou do staré utěrky. Pracovala s takovým zápalem, že vůbec neměla čas se upravit. Na jejím obličeji nebylo ani stopy po make-upu a po domě pobíhala bosa, oblečená jen do vytahaného trika a vybledlých džínů. Vlasy měla sepnuté vysoko na temeni, aby jí při práci nepadaly do očí.

Takhle vystrojená došla do haly. Nepřemýš

19

lela o tom, kdo by na prahu mohl stát. Otevřela dveře dokořán a na místě se zarazila, neschopná slova. Na zápraží stál Simon. Měl dnes připnutou svou protézu a Tira si všimla, že jeho umělá ruka vypadá velmi realisticky. Zatvářila se nepřátelsky.

„Co tady chceš?” zeptala se odměřeně.

Znejistěl. Už mnohokrát předtím Tiru navštívil a vždycky ho čekalo příjemné a milé přijetí. Tohle bylo něco nového.

„Přišel jsem se podívat, jak se ti daří. Zdálo se mi, že se přede všemi schováváš.”

„Prodala jsem svůj ranč.”

„Corrigan mi o tom řekl.” Rozhlédl se kolem sebe. „Máš to tu hezké. Vážně jsi potřebovala jen pro sebe celý dům?”

Tira jeho otázku ignorovala. „Co tady chceš?” opakovala svůj dotaz.

Prohlédl si její zaprášený pracovní oděv. „Zedničíš?”

Tira se ani neusmála. „Ne, sochařím.”

„Aha, vzpomínám si, žes chodila do sochařského kurzu na univerzitě. Celkem ti to šlo.”

„Mám dost práce, jestli dovolíš.”

„Nepozveš mě na šálek kávy?”

Tira se zatvrdila ještě víc, přestože jí srdce vzrušením divoce bušilo. „Nemám čas na zábavu. Připravuju výstavu.”

„Ano, vím. U Boba Hendersona. Část akcií té galerie mi patří,” řekl Simon rozvážně.

Tira už se chtěla začít rozčilovat, ale on ji předešel. „Ne, nevěděl jsem, že zná tvou práci. Já jsem tu výstavu nedomlouval. Nemusíš mít strach z protekce. Ale stejně bych rád viděl, na čem děláš. Zajímá mě to.”

20

To, že výstavu nezařídil, sice Tiru potěšilo, ale ani tak ho v domě nechtěla. Pak by se jen těžko zbavovala vzpomínek.

Její kamenný výraz Simonovi jasně řekl, že není vítán. Povzdychl si. „Co se děje, Tiro?”

Místo na něj se dívala na utěrku, kterou svírala v ruce. „Proč by se mělo něco dít?”

„Děláš si legraci?” Zhluboka se nadechl a udivilo ho, že se najednou cítí provinile. „Prodala jsi svůj ranč, přestěhovala ses, vzdala ses práce ve všech výborech pro charitu, kde by ses mohla setkat se mnou…”

Tira k němu zdvihla oči a předstírala úžas. „Propána! To přece vůbec nebylo kvůli tobě. Bylo mi mizerně. Potřebovala jsem změnu, a tak jsem se o ni postarala.”

Simonovi zajiskřily oči. „Tou změnou myslíš to, že mě vyškrtneš ze svého života?”

Její výraz byl nečitelný. „Asi ano. Nemohla jsem překonat to nepodařené manželství. Vzpomínky byly hrozné. A když jsem tě měla na očích, bylo to ještě horší.”

Simon zdvihl obočí. „Proč by tě měly trápit vzpomínky na manželství?” zeptal se s nezastíraným sarkasmem v hlase. „Na Johnovi ti přece vůbec nezáleželo. Rozvedla ses měsíc po svatbě a za týden už ses promenádovala po městě s Charlesem Percym.”

Hořkost, s jakou pronášel ta slova, Tiře odhalila něco, čeho si dříve nevšimla - že ji Simon viní z Johnovy smrti. Podívala se do jeho chladných očí a uvědomila si, že to obvinění skrývá uvnitř celé ty tři roky od nešťastné události.

To byla poslední kapka hořkosti. Milovala Simona od prvního okamžiku, kdy ho spatři

21

la, přestože si vzala Johna. A teprve teď po letech, zjistila důvod, proč ji k sobě nikdy nepustil blíž. A byl to důvod, jaký by ji ani ve snu nenapadl.

Ohromeně vydechla. „Je zvláštní, jak nás i takzvaní přátelé dovedou někdy ošklivě překvapit.” Nacpala si ušpiněnou utěrku do kapsy. „Takže já jsem vlastně podle tebe Johna zabila. To si vážně myslíš, Simone?”

Tak otevřený útok nečekal. Neměl čas pořádně zvážit, co odpoví, a tak na Tiru vychrlil, co ho napadlo. „Na manželství sis jen hrála. John tě miloval, ale tys na jeho city kašlala. Za měsíc jsi mu předložila žádost o rozvod a nechala ho odejít na tu ropnou plošinu. Nezajímalo tě, jak je to nebezpečné. Nic jsi mu ne-rozmlouvala. Nechápu, že jsem si dříve nevšiml, jak jsi povrchní a necitelná.” Už nebylo možné ho zastavit. „Krásné vlasy, nádherné oči, hezká postava… a kromě toho nic… pusto a prázdno. Ani náznak soucitu, lásky… prostě vůbec nic. Máš ráda jen sama sebe.”

Tira jen přerývaně oddechovala. Panebože, nenech mě omdlít! prosila v duchu.

„Choval ses jako můj přítel. Nikdy jsi mi o tomhle neřekl ani slovo,” zašeptala. „Za celé ty roky.”

„Neměl jsem pocit, že by to bylo zapotřebí,” odpověděl. „A máš pravdu - dokonce jsem tě považoval za svou přítelkyni. Myslím ostatně, že by to tak mohlo zůstat.” Usmál se, ale úsměv se mu neodrážel v očích. „Pokud ovšem pochopíš, že víc než přátelství ode mě nesmíš chtít. Já se nenechám oklamat jako John.”

Tira se na něj už nedokázala dál dívat. Ne-

22

mohla ani promluvit. Jen tiše stála a upírala oči na podlahu.

Simona udivilo, jak je najednou ve tváři bledá. Nechápal, proč vypadá tak dotčeně, když jí řekl jen čistou pravdu. Než ale stihl cokoliv říct a zmírnit dopad svých slov, zavřela před ním dveře, zamkla a zapnula bezpečnostní řetízek. Během cesty do ateliéru jen mlhavě vnímala, že ji Simon volá zpátky.

Následující ráno ji našla její hospodyně, paní Lesterová, nataženou na posteli s nabitou pistolí v ruce. Na koberci vedle postele ležela převržená láhev od whisky. Paní Lesterová rychle běžela do koupelny a našla tam prázdnou lahvičku od léků. Okamžitě zavolala záchrannou službu. Když sanitka přijela, Tira stále ještě nejevila známky života.

DRUHÁ KAPITOLA

Trvalo celý den, než se Tira probrala a uvědomila si, kde je. Ležela v nemocničním pokoji, ale nevzpomínala si, jak se sem dostala. Byla omámená, zmatená a žaludek měla ošklivě rozbouřený.

Vešel doktor Ron Gaines, který byl už dlouho jejím osobním lékařem, a následovala ho zdravotní sestra.

„Změřte jí tep, teplotu a tlak,” poručil doktor.

Když skončila, poslal ji pryč. Jakmile za ní zaklaply dveře, posadil se na židli vedle Tiřina lůžka.

„Přede dvěma týdny bych býval řekl, že jste ta nejvyrovnanější žena, jakou znám. Pracovala jste pro charitu, sháněla peníze pro nadace… Co se to s vámi, ženská, stalo?”

„Dostala jsem pořádně zabrat,” přiznala Tira. „Potkalo mě něco velmi nečekaného a udělala jsem pak hloupost. Strašně jsem se opila.”

„Tohle na mě nezkoušejte! Vaše hospodyně vás našla s pistolí v ruce.”

„Aha, tak to vám vrtá hlavou!” Tira stručně převyprávěla příběh o myši, kterou se snaží už týdny polapit. V noci, když vypila půl láhve whisky, se jí zdálo naprosto přirozené hlodav-24

25

ce zastřelit. Jenom se správným zamířením měla trochu potíže. „Víte, já jsem -”

„Tiro, jestli tohle nebyl pokus o sebevraždu, tak vrátím diplom,” přerušil ji Gaines. „Řekněte mi pravdu.”

Tira udiveně mrkla. „Já jsem se nechtěla zabít,” hájila se dotčeně. „Jen jsem měla trochu depresi, to je všechno. Zjistila jsem totiž, že mě Simon viní z Johnovy smrti.”

Lékař chvíli překvapeně pátral v jejím obličeji. „On neví, proč se vaše manželství rozpadlo?”

Zavrtěla hlavou.

„A proč jste mu to neřekla?” zvolal Gaines rozhořčeně.

„To není věc, kterou říkáte muži o jeho nejlepším příteli. Ostatně nepopírám, že celou dobu jsem se chovala jako blázen. A navíc ještě ten včerejšek…” přiznala Tira a začervenala se.

„Jsem rád, že uznáváte, jaká to byla pitomost.”

Tira se zamračila.

„Vypumpovali jste mi žaludek?”

„Ano.”

„Cítím se dost bídně. Proč jste to dělali? Jen jsem pila whisky!”

„Vaše hospodyně našla v koupelně prázdnou lahvičku od léků,” upozornil lékař.

„Ale ne!” vykřikla Tira. „To byla jen stará prázdná lahvička. Ty utišující léky mi předepsal před lety doktor James. Strašně jsem se bála závěrečné zkoušky na univerzitě. Neměla jsem tehdy daleko k zhroucení,” vysvětlila Tira a příkře se na doktora podívala. „Nemám sebevražedné sklony. Každý ale vydrží jen něco a já se včera dostala dost na dno. A tak jsem se opila. Nic víc. Nikdy předtím jsem tolik nevy-pila. Možná proto mě to tak složilo.”

Lékař uchopil Tiru za ruku a jemně ji sevřel. Snažil se najít správná slova, když vtom se rozlétly dveře a bez pozvání do pokoje vrazil Simon Hart. Divoce se kolem sebe rozhlížel a v obličeji byl nezvykle bledý. Potom se beze slova zadíval na Tiru.

Za to, do jaké situace se kvůli němu dostala, ho nenáviděla. A její oči mu to bez okolků říkaly.

„Okamžitě vypadni!” houkla na něj a posadila se na posteli.

Doktor vyděšeně zvedl obočí. Ještě nikdy neslyšel, že by Tira na Simona zvýšila hlas. Obličej měla celý rudý a zelené oči jí planuly nefalšovanou zlobou.

„Tiro…” promluvil váhavě Simon.

„Vypadni!” zaječela Tira. Styděla se za to, že ji podezírají ze sebevraždy. Stačilo už, že se přestala ovládat a opila se. Brala Simona jako příčinu všech svých nepříjemností. „Ven!” křikla ještě jednou.

Neposlechl a ona propukla v hlasitý a zoufalý pláč. Doktor Gaines se postavil mezi ně a zazvonil na sestru. „Přijďte okamžitě sem, sestro,” poručil a dodal ještě, jaký uklidňující lék má s sebou přinést. Simonovi pak nemilosrdně zopakoval Tiřina slova: „A ven! Promluvím si s vámi za chvilku.”

Simon poslušně vyšel ze dveří a do pokoje se vzápětí vřítila sestra s injekční stříkačkou. I přes dveře slyšel Tiřino hlasité vzlykání. Odešel raději do haly, kde čekal jeho bratr Corrigan.

26

27

Ten byl první, komu včera hospodyně volala, když našla Tiru. Zatelefonoval pak Simonovi a řekl mu, že ji odvezli ve vážném stavu do nemocnice. Nemohl vědět, co ji přivedlo k tak zoufalému jednání - kdyby to tušil, asi by svému staršímu bratrovi nic neříkal.

„Slyšel jsem až sem, jak křičela. Co se jí stalo?” zeptal se v nemocniční hale.

„Nevím,” přiznal Simon. „Když mě viděla, začala ječet.” Hlas mu selhal a v očích se mu odráželo utrpení. „V takovém stavu jsem ji ještě neviděl.”

„Já taky ne,” podotkl Corrigan. „Ženy jako ona obvykle nepáchají sebevraždy.” Simon na něj udiveně upřel oči. „Cože?” „Jak jinak si vyložit kombinaci sedativ a alkoholu?” ptal se Corrigan. „Paní Lesterová ji navíc našla s nabitou pistolí v ruce.”

„S pistolí?” Simon zavřel oči. Nechtěl ani domyslet, co by se bývalo mohlo stát. Byl navíc přesvědčen, že je příčinou Tiřina kolapsu. Nedokázal zapomenout, jak se tvářila, když ji obvinil z Johnovy smrti. Neřekla ani slovo na svou obranu. Jen zlověstně ztichla. Neměl jsem ji nechávat samotnou, vyčítal si. Měl jsem držet jazyk za zuby a všechno mohlo být jinak.

Vždycky považoval Tiru za vyrovnanou ženu, která si žádnou kritiku příliš nepřipouští. Teď pochopil, že se ošklivě zmýlil. Prohlédl ale příliš pozdě.

„Šel jsem ji včera navštívit,” přiznal tichým hlasem. „Na poslední dražbě udělala nějakou poznámku o tom, že žárlím. Pak sice dodala, že to nemyslela vážně, ale mě to dost naštvalo. Řekl jsem jí, že kvůli ženě jako ona bych nikdy nežárlil. A včera jsem jí dost nevybíravě vyložil, co si myslím o jejím lehkomyslném postoji k manželství. Vyčetl jsem jí, že Johna nechala odejít na tu ropnou plošinu.” Bezmocně pokrčil rameny. „Neměl jsem to říkat. Myslel jsem, že se jí nic nemůže dotknout.”

„A mně se zase zdá, že jsi byl úplně slepý,” řekl Corrigan.

Simon se zamračil. „Co tím chceš říct?” Jeho bratr se zarazil a jen se usmál. „Zapomeň na to.”

V tu chvíli se otevřely dveře od Tiřina pokoje, na chodbu vyšel doktor Gaines a vykročil k bratrům Hartovým. „Ne abyste se tam vracel,” varoval Simona. „Ještě z toho není venku, tak ji nechte v klidu.”

„Neudělal jsem nic špatného,” bránil se Simon. „Jen jsem vešel dovnitř!”

Doktor pevně stiskl rty. „Navrhnu jí, aby navštívila jednoho mého přítele. Je to psychiatr. Možná jí dobrá rada prospěje,” řekl. „Ona není blázen,” ohradil se Simon. Doktor se na něj zamračil. „Byl jste čtyři roky ministrem spravedlnosti státu Texas. Jste inteligentní člověk. Jak můžete být takhle nevšímavý?”

„Řekne mi už někdo, co se tu děje?” dožadoval se Simon netrpělivě.

Gaines se otočil ke Corriganovi: „Zabije nás oba, jestli se dozví, že jsme mu to prozradili.”

„To je pořád lepší, než ji nechat umřít,” pokrčil Corrigan rameny.

„Tak dobře,” povzdychl si doktor Gaines a probodl očima Simona, který stále nic nechápal. „Tira je do vás už léta zamilovaná. Snažil

28

SVŮDNÝDLOUHAN

29

jsem se ji přemluvit, aby prodala ranč a nechala plavat všechnu charitu, protože to všechno byla jen záminka, jak být blízko vás. Naprosto se vyčerpala marným čekáním, že jednoho dne své city k ní změníte. Mně ale bylo hned od začátku jasné, že to se nestane. Stačilo mi, že jsem vás dva viděl pohromadě. Pochopil jsem, že nemá šanci. Je to tak?” zeptal se Corrigana, který krátce přikývl.

Simon se opřel o zeď. Měl pocit, jako by mu do srdce zajela ostrá čepel. Nedokázal ani promluvit.

„To, co jste jí řekl, jí vlastně prospělo - i když se vám to bude zdát divné,” pokračoval Gaines. „Nemohla už dál žít ve lži a ty změny, ke kterým se odhodlala, svědčí o tom, že pochopila situaci. Za nějaký čas si zvykne, a to pro ni bude nejlepší. Už týdny měla nervy nadranc. Byla přepracovaná a pak si ještě vymyslela tu výstavu. Ale určitě bude brzy v pořádku.” Položil ruku na Šimonovu paži. „Není to vaše vina. Nic kromě vás ji nerozhodí. Jestli jí chcete pomoct, raději se jí vyhýbejte. Má toho právě tak dost,” upozornil. Pak pokývl na pozdrav a vrátil se za svou prací.

Simon stále jen mlčky stál. Byl bledý a naprosto zoufalý z toho, co se právě dozvěděl.

Corrigan ho uchopil za rameno. „Dáme si na cestě kafe, co říkáš?” navrhl.

Simon se nechal k autu odvést jako obětní beránek. Nebyl si jistý ani svou chůzí - tak moc jím ty události otřásly.

Za pár minut už seděli u stolu v malé kavárně.

„Chtěla se kvůli mně zabít,” zabědoval Simon. „Ale nakonec to neudělala. A znovu to zkoušet nebude,” odporoval mu Corrigan. „Doktoři se o ni postarají. Strašně celé ty roky dřela. Žádná žena by takovou zátěž nesnesla. Kdyby se nesložila kvůli tomu, cos jí řekl, složila by se kvůli něčemu jinému… třeba kvůli té výstavě, co na ní pracovala od rána do večera.”

Simon tomu všemu stále nemohl uvěřit. Ze všech sil se snažil alespoň zklidnit dech. „Věděl jsi o tom, co ke mně cítí?” zeptal se Corrigana.

„Nic mi otevřeně neřekla, ale bylo to dost jasné. Pořád o tobě mluvila. Bylo mi jí líto. Všichni víme, jak jsi miloval Melii, Tira musela vědět, že nemá naději.”

Simon položil hrnek tak zprudka, že káva vyšplíchla na ubrus. „Teď to vypadá úplně samozřejmě. Pořád mi byla nablízku, i když pro to neměla žádný rozumný důvod. Pracovala ve stejných výborech jako já a starala se o charitativní akce podniků, kde jsem ve vedení.” Zavrtěl hlavou. „Nikdy mě nenapadlo, že za tím jsou její city.” „Já vím.”

Simon zdvihl hlavu. „A John to věděl taky,” pronesl zoufale.

Corrigan zaváhal, ale pak pomalu přikývl.

„Panebože, to já jsem rozbil jejich manželství!”

„Možná. Tira o Johnovi nikdy nemluví. Ale nevšiml sis, že se stále přátelí s Johnovým otcem? A on jí nic nevyčítá. Kdyby jí přičítal smrt svého syna, asi by se choval jinak, ne?”

Simona polilo horko. „To já jsem ji s Johnem dal dohromady.”

30

31

„Pamatuju se na to. Zdálo se, že mají hodně společného.”

„Jenže jediné, co měli společného, jsem byl já. Milovala mě, ne jeho.” Simon se hořce ušklíbl, zavrtěl hlavou a napil se kávy.

„Simone, ona se nikdy nesmí dozvědět, že jsme ti to řekli,” ozval se Corrigan. „Musíme jí dopřát, aby si uchovala nějakou hrdost. Noviny se už do jejího případu samozřejmě pustily a Tira kvůli tomu ještě zažije peklo. Nevěřím, že jí v nemocnici dají číst bulvární tisk, ale stejně se to dozví. Někteří lidé rádi vtírají sůl do ran.”

Simon si dal hlavu do dlaní. Dnešek byl pro něj v jistém smyslu dokonce horší než den, kdy se stala ta tragická nehoda.

Celé roky se Tiře vždycky rozzářily oči, když se objevil nablízku. Po jeho boku vypadala šťastně, a on přesto nepochopil, co k němu cítí.

A dnes ráno se na něj dívala s takovou nenávistí, že ho mrazilo ještě teď. Tak rozzlobenou ji nikdy neviděl.

Corrigan zkoumal Šimonovy ztrhané rysy. „Neber si to tak,” utěšoval ho. „Není to tvoje vina. Tira byla prostě přetažená. Dostane se z toho.”

„Milovala mě,” vydechl Simon a hlas měl nejistý, jako by tomu stále nemohl uvěřit.

„Člověk nemůže nikoho nutit, aby ho miloval,” odpověděl jeho bratr. „Potkali jsme s Do-rií Tiru před pár týdny v obchodě a představ si. že právě tohle nám řekla. Nedělala si o tobě žádné iluze, i když teď to vypadá trochu jinak.”

Šimonovy oči se hněvivě zaleskly. „Jenže ty nevíš, co jsem jí řekl. Obvinil jsem ji, že zabila

Johna. Že nikdy nedovolím, aby se mi žena jako ona dostala pod kůži.” Zavřel oči. „Panebože, jak ji ta slova musela ranit!”

Corrigan si povzdechl. „Proč jsi jí rovnou nenabil tu pistoli sám?”

„Copak jsem vlastně udělal něco jiného?”

Corrigan se zarazil. „No, teď už je to jedno. Je z toho venku a s trochou pomoci se určitě naučí žít i bez tebe. Ty se můžeš klidně vrátit k práci a zapomenout, že jsi s ní měl něco společného.”

Simon neodpověděl a jen mlčky upíral oči na tmavou hladinu chladnoucí kávy.

Celý zbytek dne Tira prospala. Když konečně otevřela oči, přišla noční sestra a podala jí další uklidňující léky. Pak se opět ponořila do hlubokého spánku.

Probudila se až ráno. U postele seděl vysoký pohledný mladý muž.

„Charlesi! To jsem ráda, že jsi přišel!” zvolala Tira, jakmile ho spatřila.

„S kým bych si povídal, kdyby ses mi zabila, ty hloupá?” zamumlal její host a nazlobeně se na ni podíval. „Jak tě něco takového vůbec mohl napadnout?”

Tira se nadzdvihla na lokti. „Já se přece nechtěla zabít,” odporovala rozhořčeně. „Opila jsem se, paní Lesterová našla v koupelně lahvičku od léků a zpanikařila. To jí ale nemůžu vyčítat. Měla jsem v ruce tu pistoli.”

„Pistoli?”

„Uklidni se,” řekla Tira a unaveně se na Charlese usmála. „Střílela jsem na myš.” Charles vyvalil oči. „Prosím?”

32

SVŮDNÝ DLOUHAN

33

„Mám v domě myš, na kterou vůbec nic ne platí. Po několika skleničkách jsem si vzpo mněla najeden film s Johnem Waynem, kde zastřelil krysu, a když jsem urazila půl láhve, zdálo se mi docela normální provést totéž.” Uchichtla se. „Měl bys to vidět.”

„Není divu, že ses zhroutila,” řekl Charles. „Tisíckrát jsem ti říkal, abys to s prací nepřeháněla. Moc dobře to víš.”

Tira přikývla. „Ano, vím. Neuvědomovala jsem si, že to může skončit špatně.”

„Na sebe ty nikdy nemyslíš. Musíš se vdát a mít děti. To tě vyléčí.”

Tira zdvihla obočí.

„Ty by ses k tomu obětoval?”

Charles se zasmál.

„Možná by to bylo pro nás oba nejlepší. Oba jsme zamilovaní do lidí, kteří o nás nestojí. Aspoň že my dva se máme rádi.”

„Ano, ale v manželství by mělo být něco víc.” Charles pokrčil rameny. „Byl to jen takový nápad.” Naklonil se a pohladil Tiru po ruce. „Uzdrav se mi. Příští týden Carlislovi pořádají dobročinný ples a ty budeš muset jít se mnou. Ona tam bude.”

Tira hned uhodla, kdo je ta záhadná ona. Charles měl na mysli svou švagrovou. To byla jediná žena, o kterou kdy stál. Přestože byl velmi pohledný, dáma jeho srdce si ho nikdy ani nevšimla. Ani teď, ani předtím, než se vdala za jeho nevlastního bratra. Ten byl o dvacet let starší než ona, a k tomu ještě velmi upjatý a nudný. Jeho sňatek s tak krásnou a o tolik mladší ženou byl pro všechny učiněná záhada. „Nemám vhodné šaty,” postěžovala si Tira.

„Nějaké si kup.” Ještě pořád váhala.

„Já tě před ním ochráním,” dodal, když si uvědomil, že na plese bude určitě i Simon. „Přísahám na svého červeného Marka Osmého, že tě nenechám samotnou ani minutu.”

„Pokud jsi ochotný přísahat i na své auto,” zasmála se Tira, „asi to s tebou zkusím.”

Charles byl svým autem opravdu posedlý. Dokonce měl strach nechat ho v servisu.

„Někdy tě nechám řídit,” nabídl velkoryse.

„Jsem poctěna.”

„Přinesl jsem ti květiny,” dodal. „Sestřička se nabídla, že ti je dá do vázy.”

„Ženy tě poslouchají jako hodinky. Není divu, když vypadáš tak, jak vypadáš.”

„Poslouchají mě všechny kromě té, o kterou stojím.”

„To je mi líto, Charlesi.”

„Mně taky,” řekl Charles a pokrčil rameny. „Ale je to jejich chyba. Nevědí, o co přicházejí.”

Usmála se na něj. „Moc ráda s tebou na ten ples půjdu. Dnes mě snad už pustí domů. Odvezeš mě?”

„Jistě.”

Když přišel do pokoje doktor, nechtěl o propuštění ani slyšet, ale Tira se posadila na okraj postele a rafinovaně se na něj zadívala. „Sebevraždu jsem opravdu neplánovala. Musíte mi věřit. Copak nevíte, kde ta rána z pistole skončila? U myší díry ve zdi.”

Lékař se nechápavě zamračil.

„Pronásleduju ji už několik týdnů,” pokračovala Tira. „Díváte se na filmy s Johnem Waynem? V jednom z nich to bylo.”

34

35

Lékař najednou ožil. „Myslíte to, jak zastřelil krysu?” „Přesně tak.”

„Tak vy jste chtěla zabít myš?”

„Střílím celkem dobře. Ale musím být střízlivá. Příště už se určitě trefím.”

„Raději si sežeňte pastičky.”

„Všechno už jsem zkusila. Kromě kočky. Jenže na domácí zvířata mám alergii. Rozhodně budu muset tu myš zastřelit.”

Doktor Gaines a Charles se na sebe podívali, pak se oba rozesmáli a Tira měla vyhráno.

Během krátké chvilky se připravila k odjezdu. Zatímco Charles vyzvedával auto z parkoviště, doktor Gaines se přišel s Tirou rozloučit a vydal se k ní východu. „Ještě vám chci říct jednu věc,” promluvil tiše, „nehledě na to, co si myslí Simon, vy za Johnovu smrt nemůžete. Nikdo tomu nemohl zabránit. John si vás hlavně neměl vůbec brát.”

„To asi ne. A přitom si bůhvíproč myslel, že z nás bude dokonalý pár,” řekla Tira hořce.

„Simon nikdy nic zlého netušil,” poznamenal Gaines. „John mu o vašich problémech neřekl a vy jste si to také nechala pro sebe.”

„A vy mu taky nesmíte nic prozradit, doktore,” řekla Tira. „Měly by mu zůstat alespoň nějaké iluze. Nemá to lehké. Přišel o ruku a stále truchlí pro Melii.”

„Což dost dobře nechápu,” dodal Gaines, protože o Melii Hartové věděl mnohem víc než Tira.

„Miloval ji. S tím se nedá nic dělat,” odpověděla Tira. „To asi ne.”

„Jste moc milý, doktore.” „To mi manželka říká pořád.” „A má naprostou pravdu,” souhlasila Tira. „Jak je to vlastně s vašimi rodiči?” zajímal se Gaines.

Tira sklopila hlavu. „Otec zemřel na infarkt a matka už před ním na rakovinu. Nic veselého. Měla jsem je moc ráda.”

„Nesmíte lidi milovat příliš.”

Smutně se na Gainese zadívala. „Budu se to muset odnaučit.”

Charles právě zastavil u chodníku. Nastoupila a doktor Gaines jim na rozloučenou zamával.

„Podívej se na něj,” upozornil Charles Tiru, „určitě mi strašně závidí moje auto! Jenže to je moje! Jenom moje!”

„Charlesi, ty se z toho auta jednou dočista pomineš!”

„Ale kdepak! A buď opatrná, ať mi neuděláš otisky na okně. Doufám, že sis otřela boty, než jsi nasedla.”

„Charlesi!”

„Dělám si legraci, neboj.”

Tira si oddychla. „A doktor Gaines chtěl k psychiatrovi posílat mě,” zabručela. Celou cestu až domů se pak s Charlesem bavila jen o jeho autě a na chvíli pustila všechny chmury z hlavy.

Doma ji přivítala paní Lesterová a tvářila se velmi ustaraně.

„To byla jen stará prázdná lahvička od léků,” ujistila ji Tira. „A tou pistolí jsem chtěla zastřelit myš.”

36

37

„Myš?”

„Copak se dá ta potvůrka, co se nám usadila v kuchyni, dostat nějak jinak?”

Hospodyně zrudla a rukama sevřela lem své bílé zástěrky.

„Ale když ono to vypadalo…”

Tira k ní přistoupila a přátelsky ji objala. „Jen jsem se opila a vy jste ta nejhodnější hospodyně, jakou jsem si mohla přát.”

„Ale vy přece nikdy nepijete,” prohlásila paní Lesterová.

„Donutili mě k tomu.”

Paní Lesterová se podívala na Charlese. „Kdo? To on? Neměla byste s ním být tak často, když vás nutí pít,” pohoršovala se.

„Vidíš?” ozval se Charles. „Chce moje auto. Nemá mě ráda, protože mám tak krásné auto.”

„O čem to mluví?” nechápala nic paní Lesterová.

„Myslí si, že chcete jeho auto,” vysvětlila jí Tira.

Paní Lesterová se usmála. „Ten červený bourák? To určitě, jen si mě představte, jak bych se v něm proháněla!”

Charles se toho okamžitě chytil.

„Chtěla byste?”

„To víte, že jo. Ale na sportovní auta už jsem trochu stará, můj milý. Tira se v něm vyjímá lip.”

„Ta ale teď potřebuje hlavně pořádný odpočinek a klid.”

„Však já se o ni postarám,” slíbila paní Lesterová. „Jednou jsem ji tu nechala samotnou a ona provede tohle! A ty noviny -”

„Jaké noviny?” zpozorněla Tira.

Paní Lesterová si vyměnila nešťastný pohled s Charlesem. „Psali o vás na první stránce.”

„Panebože!” zaúpěla Tira. „A mám po výstavě!”

„Ale kdepak. Právě naopak, mluvil jsem s Bobem dnes ráno. Celý den prý lidé telefonovali a vyptávali se jen na tvou výstavu. Říkal, že na tom vyděláš spoustu peněz.”

„Ale já peníze nepotřebuju.”

„Nic si z toho nedělej, zítra už to bude pro bulvární tisk pasé. Prostě pár dnů nezvedej telefon. Co nevidět se objeví jiná aféra a budeš mít pokoj.”

„Asi máš pravdu,” uklidnila se Tira.

„Takže se uvidíme příští neděli, ano?” připomněl Charles ples. „Vyzvednu tě v šest.”

„A kdepak budeš do té doby?” zajímala se Tira.

„V Memphisu. Mám tam neodkladné jednání. Moc se to teď nehodí, já vím, ale -”

„To vůbec nevadí, já si poradím. A mám přece paní Lesterovou.”

„Stejně o tebe budu mít starost. Jsi moje jediná přítelkyně.”

„Totéž platí i pro mě. Jsem moc ráda, že tě mám.”

Charles ji vzal za ruku a jemně ji stiskl. „Během týdne ti zavolám. Když mě budeš potřebovat -”

„Neboj, mám přece tvoje číslo na mobil,” ujišťovala ho Tira.

„Tak ahoj v neděli v šest.” Ahoj. A díky za odvoz domů.” •harles pokrčil rameny. Bylo mi potěšením.”

38

její verze celého příběhu. Ale co, pomyslela si, vždyť by všechno mohlo být ještě horší.

TRETI KAPITOLA

týden utíkal pomalu až do neděle, kdy se konal dobročinný ples. Pořádali ho Carlislovi, kteří už toho pro místní charitu mnoho udělali. Jejich sídlo z červených cihel stálo nedaleko San Antonia. Byl to krásný dům obklopený vlastním parkem, kde bylo dokonce umělé jezírko s labutěmi. Tira vždycky na tyhle dobročinné akce chodívala ráda, ale tentokrát jí radost kazila představa, že se nejspíš nevyhne setkání se Simonem. Po tom, co se stalo, pro ni bylo navíc těžké vůbec se objevit ve společnosti.

Přesto se rozhodla, že se na plese objeví v plné parádě. Oblékla si černé sametové šaty bez rukávů, v nichž nádherně vynikla její dokonalá postava. Byl sice listopad, ale počasí bylo nezvykle teplé, a tak mohla vyrazit do společnosti jen nalehko. Vlasy si sepjala diamantovou sponou, do uší připnula briliantové náušnice a všechno završila krásným náhrdelníkem. Vypadala jako opravdu bohatá a světaznalá žena.

Charles na ni čekal v hale, a také jemu to moc slušelo. Skvěle padnoucí smoking jen podtrhoval jeho přirozeně elegantní vzhled.

„Nejsme my ale pěkný párek?” zvolal nádše-

40

ně Charles, když se postavil vedle ní před zrcadlo. „Jen škoda, že si nejsme souzeni.”

„Oba ten večer nějak přežijeme,” ujistila ho Tira.

„Pokud budeme dost pít,” řekl Charles, ale když viděl, že se Tira zatvářila nevraživě, rychle dodal: „Promiň, nechtěl jsem se tě dotknout.”

„Nemusíš se omlouvat. Udělala jsem hloupost a ke vší smůle mě při tom přistihli. Klepy přežiju, jen mě nenechávej samotnou se Simonem.”

„Spolehni se. Jsme přece přátelé, ne?”

Tira se usmála.

„Do pohody i nepohody.”

Celou cestu ke Carlislům byla velmi neklidná. Charlesovi to neuniklo, a tak se ji snažil upokojit. „Neboj se ničeho. Na tu tvoji příhodu se za chvíli zapomene. Na obzoru je nový místní politický skandál.”

„Jaký skandál? A jak o tom víš, když jsi byl v Memphisu.”

„V letadle jsem seděl vedle jistého dobře informovaného člověka. Vypadá to, že ministr spravedlnosti nevhodně zasáhl do jednoho případu. Toho chlapa, co se za něj přimluvil, propustili, a když přišel domů, zabil svou bývalou manželku za to, že proti němu svědčila. Zdá se, že jeho političtí odpůrci mu to jen tak neprominou.”

„Ale vždyť chtěl tomu člověku jen pomoct. Jak mohl vědět, že -”

„Nemohl, to máš naprostou pravdu. Není mu v podstatě co vyčítat, ale opozice si ho za

41

to stejně podá. Uvidíš, že bude muset rezignovat.”

„To je škoda. Dělal svou práci moc dobře. Letos jsem se s ním setkala na jedné charitativní akci a říkala jsem si, že je to člověk na pravém místě. Guvernér bude muset jmenovat do konce volebního období někoho nového, že?”

„Určitě.”

„Možná se z toho ještě vykroutí. Politikům dost věcí projde.”

„Tentokrát ne. Nadělal si spoustu nepřátel. Moc rádi uvítají možnost vyrovnat skóre.”

Tira si vzpomněla, že i Simon si po nástupu do funkce udělal hodně nepřátel. Ale sesadit jeho, k tomu by jeden skandál nestačil. Měl talent použít proti svým odpůrcům jejich vlastní zbraně.

Zavřela oči.

Stále ještě na Simona nedokázala zapomenout. Všechno kolem jí ho připomínalo. Mohla sice dnes zůstat doma, ale pak by dala celému městu najevo, jak je zbabělá. Musela na ten ples jít a tvářit se, že se vůbec nic nestalo. To bylo jediné přijatelné řešení.

Jisté noviny o ní napsaly, že se pokusila o sebevraždu kvůli bývalému ministru spravedlnosti Texasu Simonu Hartovi, který ji odmítl. Tenhle plátek shodou okolností patřil příbuznému Jill Sinclairové, která se celá léta ucházela o Šimonovu přízeň. Tira redaktorovi okamžitě zavolala, ale ten popřel, že by Jill vůbec znal. Jeho okaté zapírání ji ještě víc popudilo. Byla hluboce přesvědčená, že Jill má v nelichotivém článku prsty.

Když si uvědomila, že Simon ten článek musel číst taky, bezděky se zachvěla. Ještě že mám po boku Charlese, utěšovala se.

Jakmile dorazili ke Carlislům, objevil se u auta sluha, aby ho odvezl na parkoviště. Charles mu ovšem nechtěl svého Marka Osmého svěřit, protože se bál, že by mu ho někde škrábl. Když Tira viděla jeho rozpaky, pobídla ho: „Jen si jeď zaparkovat sám. Já na tebe počkám na schodech.”

„Jsi opravdu skvělá! Kolik žen na světě pochopí mužskou vášeň pro krásné vozy?” rozzářil se Charles a nasedl zpět do auta.

Sotva zmizel za rohem, zastavil u schodiště elegantní vůz a vystoupil z něj Simon Hart se svou společnicí.

Pro Tiru to nebylo nic příjemného. Simon vypadal jako obvykle skvěle a nepřijel s nikým jiným než s Jill Sinclairovou. Vlasy měla ostříhané nakrátko, a jak se tak kolem sebe rozhlížela tmavýma jiskrnýma očima, její drobná, ale velmi hezká postava přitahovala zaslouženou pozornost. Červené šaty měla tak těsné, jako by jí je na tělo nastříkali sprejem, a tak tenké, jako by v polovině práce červený sprej došel. Simon se tvářil velmi spokojeně.

Nevšiml si Tiry, dokud s Jill nedošel až téměř k ní. Když ji zpozoroval, škubl sebou, jako by spatřil upíra. Tira se zachvěla, ale nedala na sobě své pocity znát. Právě naopak - mile se usmála a zdvořile jim pokývla na pozdrav. Potom se obrátila směrem, odkud právě přicházel Charles.

„Tedy, ta má odvahu!” řekla Jill Simonovi dostatečně nahlas, aby to Tira slyšela. „Já bych se po takové ostudě nemohla mezi lidmi hned tak objevit!”

Tira nechala její poznámku bez povšimnutí a ani se neotočila. Obličej ale měla v jednom ohni a roztřásly se jí ruce. Neměly se s Jill nikdy moc rády. Její sokyně v minulosti všechny své síly vynakládala na to, aby uhnala Simona, a teprve nedávno se jí konečně podařilo, že ji s sebou vzal párkrát do společnosti. To, že Tira před týdnem maličko vypadla ze své role bezúhonné mladé dámy, jí očividně hřálo u srdce.

Charles došel k Tiře a uchopil ji za paži. „Promiň, chvíli jsem se zdržel,” řekl tiše.

„To nic. Jen trochu moc miluješ své auto. Naprosto tě chápu.”

„Jsi jedna z miliónu,” ocenil ji Charles, ale vzápětí ztichl a sevřel Tiru o něco pevněji. Okamžitě pochopila proč. Právě přijel Charlesův nevlastní bratr s manželkou Nessou.

„Gene!” zavolal Charles na bratra. „Rád tě vidím!”

Potřásl si s ním rukou. Gene byl postarší pán s řídkými šedivými vlasy a jeho manželka byla pohledná blondýnka s těma nejsmutnějšíma očima, jaké kdy Tira viděla.

„Ahoj, Nesso,” pozdravil ji Charles se zdvořilým úsměvem.

„Ahoj, Charlesi. Dobrý večer, Tiro. Moc vám to sluší. Není tohle báječná akce? Musejí na tom vydělat spoustu peněz, když za vstupné vybírají pět set dolarů.”

„Určitě,” přisvědčila Tira. „Nemocnice si bude moct dovolit nakoupit ještě dvě sanitky a najmout další sestru.”

44

„Pro pochybné existence,” ozval se Gene, „které nezaplatí ani dolar na zdravotním pojištění.”

Ostatní na něj hleděli, jako by právě zešílel. Zrudl a rychle změnil téma: „Musím se jít pozdravit s Toddem Grovem. Máme rozjednaný nějaký kontrakt, takže mě omluvte. Nesso, nestůj tam tak, pojď se mnou.”

Popadl Nessu nepříliš jemně za paži. Na okamžik se zdálo, že se snad Charles na svého bratra vrhne. Tira ho ale rychle chytila za ruku a pevně stiskla.

„Mám strašný hlad,” řekla, aby zabránila skandálu, a vyměnila si pohled s Nessou, které se očividně ulevilo. „Potřebuju se najíst.”

Charles na okamžik váhal a pozoroval, jak Gene vleče Nessu ke skupince lidí opodál.

„Zatracený chlap!” vydechl Charles.

„Charlesi, uklidni se, nebo jí přiděláš ještě víc problémů, než už má.”

„Proč si ho sakra brala?” zaúpěl.

„To je teď jedno. Pojď jíst!” naléhala, dokud ji Charles nedoprovodil k bohatě prostřenému stolu.

„Tohle určitě spolklo podstatnou část výtěžku,” posteskla si Tira, když si všimla kaviáru a šampaňského ve sklenkách z olovnatého křišťálu.

„Jen klid. Ten kaviár je určitě ze supermarketu a šampaňské jakbysmet,” prohlásil její přítel.

„Charlesi!” napomenula ho Tira, ale neubránila se úsměvu. Všimla si, že na ni přes celou místnost upírá oči Simon. Raději hned sklopila hlavu, ale i za tu kratičkou chvilku, kdy se je

45

jich pohledy setkaly, postřehla, že mu srší z očí vztek. Nejspíš by jí rád vyčetl všechny nepříjemnosti, které měl v posledních dnech.

Charles tančil waltz božsky. Tira se s ním vznášela po parketu jako anděl a lidé si jí začínali všímat. Nebylo těžké uhodnout, že si šeptají o jejím sebevražedném pokusu. Naštěstí si dokázala namluvit, že na názoru většiny přítomných jí pramálo záleží. Ona i Charles pravdu znali, a to bylo nejdůležitější. Jestliže ostatní uvěřili, že se tak snadno vzdala, nechala je s čistým svědomím při tom. Neměla nejmenší chuť jim něco vymlouvat.

„Nevadí ti, že tančíš s ženskou, kterou vláčejí po novinách?” zeptala se, když opět u stolu popíjeli šampaňské.

„Takové ženy mají své kouzlo,” řekl Charles, zatímco sledoval svého bratra, jak s Nessou odchází ven. Zdálo se, že Nessa má oči napuchlé od pláče.

„Ne, to nesmíš,” špitla Tira a chytila Charlese za rukáv, jako by se bála, že se za nimi chce rozběhnout.

„Měla by ho opustit.”

„To si bude muset rozhodnout sama.”

„Ona není jako ty. Je až příliš jemná a plachá, a lidi ji proto využívají.”

„A ty ji chceš chránit. To sice chápu, ale dnes večer to nejde.”

Charles Tiru objal kolem ramen. „Jednoho dne se ale dočkám.”

„Ano, jednoho dne snad.”

„Dobrý večer, Charlesi,” ozval se za nimi vysoký a maličko chraplavý hlas Jill Sinclairové. „Bavíte se dobře?”

46

„Skvěle,” procedil Charles skrz zuby. „A co

vy?”

„Ach, Simon je ten nejbáječnější společník,” vydechla Jill blaženě. „Trávíme teď spolu dost času, touhle dobou se koná jeden charitativní večírek za druhým. A jak se máš ty, Tiro? Slyšela jsem o těch tvých problémech. Je mi moc líto, co se stalo,” předla jako kočka. Pohled na Tiřin bledý obličej jí dělal náramně dobře. „Je to hrůza, že to noviny takhle rozmazaly. Všichni si povídají o tom, že ses chtěla zabít, protože tě Simon nemiloval… Moc se ho dotklo, že teď v očích svých přátel vypadá jako kdovíjaký darebák. To ale přece není jeho vina, že tě nemiluje!”

Tira byla jejím útokem zcela ochromená - nikoliv ale Charles.

„Chováte se dost nevhodně, Jill,” řekl stroze a ona stačila jen zalapat po dechu. „Běžte si laskavě urážet někoho jiného.”

Vzal Tiru za paži a vedl ji pryč. Byla tak vyděšená, že se nezmohla na slovo. Její sebevědomí bylo pryč.

U hlavních dveří právě Simon mluvil s nějakým mužem.

Když spatřil Tiřin pobledlý obličej, chystal se zeptat, co se stalo, ale Charles ho předběhl: „Nemusíš se obtěžovat, ta tvoje nová přítelkyně nám pověděla všechno i za tebe,” uzemnil ho.

„Ta potvora!” sykl, když pak sešli ze schodů před dům.

„Takových je všude plno,” vydechla Tira. „Nejraději útočí, když vědí, že je člověk na dně.”

47

„Dojdu pro auto,” řekl Charles. „Zůstaň tady. Zvládneš to?”

„Jistě, na čerstvém vzduchu už je mi lip.”

Charles jí ještě věnoval jeden starostlivý pohled a pak se vydal na parkoviště. Tira osaměla. Jednou mi za to Jill zaplatí, říkala si. Dnes sice boj beze slova vzdala, ale ještě není všemu konec.

Ze zamyšlení ji vyrušily kroky. Otočila se a zjistila, že se k ní blíží Simon. Zavřela oči a přála si, aby se rozplynul, propadl na druhý konec světa, cokoliv - hlavně aby nechodil za ní.

Její přání ale zůstalo ne vyslyšeno.

„Co ti řekla Jill?” zeptal se.

Obrátila se k němu zády a pomyslela na všechny ty roky, kdy o něm snila. Děsilo ji, že o její tajné lásce ví. A nejhorší na tom bylo, že ho stále milovala. Jeho blízkost jí působila nesnesitelnou bolest.

„Ptal jsem se, co ti řekla,” zopakoval otázku a přistoupil až těsně k ní.

„Zeptej se jí sám.”

Simon si hlasitě povzdechl. „Tohle snad ani nejsi ty, Tiro. Ty přece z boje neutíkáš a neplá-češ. Proč odsud odcházíš tak brzo?”

Zvedla k němu uslzené oči. Ze všech sil se snažila, aby nezačala brečet. „Je mi jedno, co si o mně lidi myslí, a ta tvoje povedená přítelkyně je mi taky ukradená. Možná jsem celý život za něco bojovala, ale teď už toho mám zkrátka dost. Jsem z toho na smrt unavená.”

Simonovi se její vysvětlení vůbec nezamlouvalo. „Přece tě nerozhodily ty žvásty, co psali v novinách?”

„Lidi tomu uvěřili.”

48

„Já tě ale znám lip než oni.”

„Ne, Simone, ty mě vůbec neznáš. A nikdy jsi mě neznal.”

„Myslel jsem, že ano. Aspoň do té chvíle, než ses rozvedla s Johnem.”

„Než umřel, chceš říct. Dobře, zabila jsem ho. Jsem vrah,” pronesla Tira zlověstně klidným hlasem.

„To jsem nikdy neřekl!”

„Ani jsi nemusel, člověk to prostě vycítí,” obořila se na něj Tira a najednou ji nezajímalo, jestli ji někdo další uslyší. „Kdyby Melia umřela, nikdy by mě ani nenapadlo dávat ti její smrt za vinu. Nemůžu za to, že jsem se do tebe zamilovala.”

Všimla si, že Simon sklopil hlavu. „A nepředstírej, žes to v novinách nečetl,” pokračovala zčerstva. „Jistě, je to pravda, klidně to přiznám! Byla jsem tebou doslova posedlá, celou dobu jsem toužila jen po tom být s tebou. Ale muselo mi stačit, žes mě snášel vedle sebe.” Hlas se jí zlomil a kolena roztřásla. „Byla jsem blázen! Teprve teď mi došlo, jaký blázen jsem byla!”

Simon se zamračil. „Tiro, necháš mě taky něco říct?”

„Ne,” odsekla Tira. „Jill mi prozradila, že kvůli mně vypadáš v očích svých přátel jako darebák - kvůli mé takzvané sebevraždě i kvůli Johnové smrti. Klidně mě za to můžeš nenávidět, mně už je to jedno! Dokonce mi ani nevadí, žes přišel s Jill. Je stejně sobecká a omezená jako ty. Báječně se k sobě hodíte.”

Simon vyloudil na tváři úšklebek. „Tobě opravdu nevadí, že jsem tu s jinou?”

49

„Ne. Celá tahle záležitost mi otevřela oči. Ukázala mi, že jsem promarnila spoustu let. A teď, když vím, co si o mně doopravdy myslíš, se od tebe můžu konečně osvobodit.”

Otočila se a vykročila k chodníku, u kterého právě zastavil Charlesův vůz. Užaslého Simona nechala za sebou - jeho překvapené mlčení ji vyloženě hřálo u srdce.

V autě se ještě ohlédla. Pořád stál na schodech a bylo vidět, že v duchu zuří.

„Nic si z toho nedělej,” utěšoval ji Charles. Tira si opřela rozpálené čelo o studené okénko. „Zatracený Simon! Pitomá Jill!” „Co ti chtěl?” zajímal se Charles. „Chtěl vědět, co mi řekla Jill. A pak mi dal znovu najevo, co si o mně myslí. Snad si nevšiml, jak moc mě zase zranil.”

Charles se zhluboka nadechl. „Proč jen láska nemá žádný řád?” zeptal se.

„To nevím. Jestli to někdy zjistíš, tak mi to musíš vysvětlit.”

Když dojeli před dům, Charles zastavil a starostlivě na Tiru pohlédl. Vypadala tak zuboženě, že by se nad ní ustrnul i kámen.

„Běž dovnitř, převlékni se a sbal si kufr,” řekl najednou. „Cože?”

„Poletíme do Nassau a trochu si prodloužíme víkend. Jeden můj přítel tam má krásný dům a určitě bude rád, že má hosty. Budeme chodit do kasina a povalovat se na pláži. Co tomu říkáš?”

„Vážně by to šlo?”

„Jistě. Potřebuješ se odreagovat a já ostatně taky.”

50

Tiře se ten nápad docela zamlouval. Už dlouho se necítila svobodná a šťastná. „Tak dobře,” souhlasila.

„Určitě nám bude lip, když odsud vypadneme. Tak si pospěš. Ještě si zajedu domů sbalit a vyřídit pár telefonátů. Čekej mě za hodinu.”

„Budu připravená,” slíbila Tira a rychle se běžela nachystat na cestu.

Krátká dovolená byla nádherná a Tira se při ní cítila jako znovuzrozená. Charles byl velmi příjemný společník - něco jako starší bratr. Procházeli se po Nassau, v docích pozorovali lodě, potulovali se po tržištích a opalovali se na pláži. Po pěti dnech se krásně odpočatí vrátili do San Antonia. Z letiště je domů odvezla najatá limuzína.

„Ráno ti zavolám,” rozloučil se Charles s Ti-rou před jejím domem. „V neděli bychom si mohli zahrát tenis, jestli chceš.”

„To víš, že chci. A díky za krásnou dovolenou, Charlesi.”

„Já za tvou milou společnost taky děkuju. Takže ahoj v neděli.”

Paní Lesterová uvítala doma Tiru s upřímným nadšením. „To jsem ráda, že jste zase tady! První dva dny telefon vyzváněl bez přestání. Teprve v úterý začalo novináře zajímat spíš to střílení u soudu.”

„Jaké střílení?” podivila se Tira.

„Pamatujete na toho muže, jak se za něj přimluvil ministr? Tak ten byl v úterý znovu u soudu. Po vynesení rozsudku se vrhl na soudce a málem ho zabil! Odtrhli ho od něj, ale on dokázal sebrat strážci zbraň, a tak ho nakonec

51

usel šerifův zástupce zastřelit. Ukazovali to

v televizi.”

„No nazdar,” zalapala Tira po dechu. „Pan Hart byl u toho. Čekal v soudní síni na svého klienta, když vtom se to semlelo.” „Zranili ho?”

„Ne. Ale byl to on, kdo toho muže odtrhl od soudce. Mluvil pak v televizi a tvářil se jakoby nic. Nehnul ani brvou.”

Tira se sesunula na pohovku a děkovala bohu za Šimonův život. Moc by si přála, aby mu teď mohla zavolat. Mezi nimi ale stála vysoká zeď.

„Pan Hart volal a chtěl vědět, proč jste se mu neozvala,” oznámila po krátkém váhání paní Lesterová.

Tira se na ni ohromeně podívala.

„On volal?”

Hospodyně přikývla. „Zajímalo ho, jestli o tom střílení víte a jestli jste o něj měla starost. Řekla jsem mu, že jste pryč. Když se ptal, kam jste odjela, tak jsem mu to taky pověděla. Snad jsem nic nezkazila, nebo ano?”

Tira okamžitě uhodla, co Simona po rozhovoru s paní Lesterovou napadlo. Určitě usoudil, že jsem odjela se svým milencem, pomyslela si. A vlastně proč ne? I tak si o mně myslí dost špatných věcí - že mám na svědomí Johna, že jsem povrchní koketa a vůbec. Nic horšího se mi stát nemůže.

Po chvilce vstala a chystala se odejít do svého pokoje.

„Jsem unavená. Půjdu si lehnout. Najím se asi tak za hodinu nebo za dvě, takže teď mi nic nechystejte, ano?”

52

„Jistě. Jen si odpočiňte. Až budete chtít, udělám vám sendviče a kávu.”

Budu ještě někdy něco chtít? ptala se Tira sama sebe, když stoupala po schodech do své ložnice. Cítila se prázdná, k smrti unavená a místo srdce jako by najednou měla kus ledu.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Když Tira stěhovala své sochy do galerie Boba Hendersona, zrovna pršelo. Byla tak mrzutá, že ani nevnímala kapky vody, které jí padaly do obličeje. Do Vánoc zbývaly dva týdny a ona se cítila zoufale smutná a osamělá. Ještě před pár měsíci by zavolala Simonovi a domluvila si s ním oběd nebo by se ukázala v nějakém výboru, kde pracuje, aby aspoň tak utěšila své hladové srdce. Dnes jí nezbylo ani to. Měla jen Charlese.

Donesla k zadnímu vchodu další velkou krabici a oznámila ředitelce Lillian Dayové, že tahle je poslední.

„Ani nemůžu uvěřit, že jsem to všechno udělala sama.”

„Musela jste s tím mít spoustu práce,” souhlasila Lillian a otevřela krabici. Když spatřila, co je uvnitř, maličko se zamračila. „Tohle chcete taky dát na tu výstavu?” zeptala se při pohledu na Šimonovu bystu.

„Ano. Já to doma nechci.”

Lillian se raději na nic dalšího nevyptávala. „Katalog už vytiskli. Je nádherný. Všechno ostatní je taky hotovo - občerstvení zajištěné, novináři jakbysmet.”

54

Novináři? Tira jen znechuceně zavrtěla hlavou. Neměla na reportéry náladu.

Lillian její pocity postřehla a rychle se ji snažila uklidnit. „Nebojte, vybírala jsem je sama. Nebudou se ptát na nic osobního.”

Tiře spadl kámen ze srdce. „Díky. Co bych si bez vás počala?”

„Tím se vůbec nemusíte trápit,” usmála se Lillian. „Je nám ctí, že můžeme vaši výstavu pořádat.”

Simon byl v galerii Hendersonovým obchodním partnerem, a tak Tira napůl očekávala, že její výstavu nakonec zruší. To se ale nestalo. Možná se paní Lesterová spletla a Simon se ani příliš nezlobil, že mu po té aféře v soudní síni nezavolala.

Ostatně to, že mu nevolala, rozhodně neznamenalo, že o něj neměla starost. Právě naopak - strávila několik bezesných nocí představami, co se mu při té přestřelce mohlo stát. Její city k němu se nezměnily, jen se jí lépe dařilo je skrývat.

A pak přišla vernisáž. Tira byla velmi nervózní a jedinou útěchou jí bylo, že bude mít vedle sebe Charlese. Nečekala sice, že se Simon ukáže, když Lillian pozvala novináře, ale i tak jí dělalo dobře mít svého přítele nablízku.

Osud jí však nepřál. Charles na poslední chvíli zavolal, že nemůže přijít, protože Gene dostal infarkt. Nessa byla v šoku a nikoho jiného Gene neměl.

Když Tira zavěsila telefon, jen se hořce usmála. Vypadala dnes dobře, snad jen trochu usedle. Černé šaty jí sahaly až ke kotníkům

55

a zajímavě kontrastovaly s její bledou pokožkou. Vlasy si vyčesala nahoru a po krku jí volně splývalo několik pramínků. Působila ale spíš jako truchlící vdova než jako žena, která se těší na Vánoce a na svou první vernisáž. Dnes večer to mělo být od onoho skandálu poprvé, kdy se na veřejnosti ukáže sama bez doprovodu. Velmi ji to zneklidňovalo.

Alespoň že mi dnes večer nebude život komplikovat Simon, říkala si, když nastupovala do svého jaguáru.

Galerii už zaplnila spousta hostí. Někteří z nich určitě přišli jen z čiré zvědavosti. Nebylo těžké rozeznat lidi, kteří si mohou dovolit zaplatit čtyřmístné sumy za Tiřina díla, od těch, kteří nemají ani vindru. Tira vypila půl sklenky šampaňského, a teprve pak si troufla vmísit se mezi hosty. Lillian jí stála věrně po boku.

Naneštěstí jí ihned padli do oka Simon a Jill.

„Panebože! Proč sem vlastně přišli?” procedila Tira mezi zuby.

„Klid, děvče!” povzbuzovala ji Lillian. „Jen se hezky usmívejte a nedávejte na sobě nic znát.”

Než stačila Tira nasadit chladný úsměv, Simon s Jill už stáli u ní.

„Je tu dost lidí, viď?” začal Simon.

„Několik skutečných znalců umění a mnohem víc pouhých zvědavců, nevšiml sis?” řekla Tira, zatímco upíjela šampaňské. Prsty se jí viditelně třásly.

„Ty jsi tu sama? Kdepak jsi nechala svůj stín?”

„Charles nemohl přijít.”

56

„Cože? Na tvoji vernisáž?”

Povzdychla si. „Gene dostal infarkt, jestli tě to zajímá. Charles je u něj v nemocnici.”

„A tys ho musela chudáčka nechat samotného. To je ale smůla.”

„On nepotřebuje utěšovat. To spíš Nessa.”

Jill, opět celá v červeném, přistoupila blíž k Simonovi. „My jsme tu jen na skok. Jdeme pak ještě na operu,” zavrněla a Tiru z toho píchlo u srdce. Operu milovala. Byla na ní se Simonem mnohokrát.

„Ty už asi do divadla nechodíš, viď?” nadhodil Simon.

„Nemám čas.”

„Všiml jsem si. Nenašla sis ho dokonce ani na to, abys mi zavolala, když na mě ten blázen chtěl vystřelit přímo v soudní síni.”

„Byla jsem pryč. Udělali jsme si s Charlesem krásný víkend v Nassau.”

Než měli možnost začít se hádat, diplomaticky mezi ně vstoupila Lillian. „Už jste viděli všechny exponáty?” zeptala se Simona.

„Ano, skoro,” odpověděla místo něj Jill. „Dokonce i tu Šimonovu bystu,” dodala nevinným hlasem. „Mně by bylo zatěžko se s takovým kouskem rozžehnat. Je to velmi osobní. Ovšem za těchhle okolností to byla pro tebe jen bolestná připomínka těch hrozných událostí, že, má milá?” obrátila se na Tiru.

Ta už se jí chystala vychrstnout zbytek šampaňského do obličeje, ale Simon ji pohotově chytil za zápěstí. „Jen žádný skandál, dámy. Jill. počkej na mě u dveří, buď tak hodná.”

„Jistě,” zasyčela a otočila se ke dveřím.

„Vzpamatuj se!” napomenul Simon Tiru

57

šeptem, když Jill odešla. „Copak nevidíš, že na tohle novináři čekají?”

„Jsou mi ukradení,” odsekla Tira. „Jestli se ke mně Jill ještě jednou přiblíží, přísahám, že se přestanu ovládat.”

Simon pustil její zápěstí a v očích mu zablesklo. „Tak se mi líbíš, Tiro, to jsi zase ty,” řekl hlubokým hlasem.

Zrudla a uvědomila si, že Lillian ji nechala se Simonem samotnou.

„Proč jsi sem vlastně přišel?” zeptala se rozezleně.

„Abych zabránil spekulacím o tom, proč jsem nepřišel,” vysvětlil Simon. „Oběma by nám takové řeči uškodily - když vezmeš v úvahu, co už o nás v novinách napsali.”

Nelíbilo se jí, že připomíná věci, na které chtěla zapomenout. „Splnil jsi svou povinnost, tak už můžeš jít. A tu potvoru si odveď s sebou,” vybízela ho k odchodu.

„Žárlíš?”

„Proč bych ti to měla říkat?”

Chvíli si ji zvědavě prohlížel. „Zhubla jsi,” poznamenal. „A vypadáš spíš jako čerstvá vdova než jako úspěšná umělkyně. Proč sis oblékla ty černé šaty?”

„Usoudila jsem prostě, žes měl pravdu. Pro svého manžela jsem dostatečně netruchlila, tak si to vynahradím teď. Budu nosit smutek až do smrti a nepodívám se už nikdy na jiného muže. Spokojen?”

„Tiro!” ozval se povědomý hlas. Přicházel k nim Harry Beck, Johnův otec. S úsměvem Tiru objal a potom si potřásl rukou se Simonem. „Moc rád vás oba vidím. Tiro, ty tvoje sochy

58

jsou báječné. Vždycky jsem věděl, že máš talent, ale tohle překonalo všechno moje očekávání. Gratuluju.”

Simon stále nechápal, jak se může Harry k Tiře chovat tak přátelsky. Copak je mu jedno, že vlastně zabila jediného syna? divil se.

„Někdo na tebe mává, Tiro,” upozornil Harry a ukázal na Lillian, která na Tiru posunkovala přes celou místnost.

„To je Lillian. Omluvíš mě, Harry? Budu za okamžik zpátky,” řekla Tira a Simona zcela ignorovala.

Oba muži se chvíli dívali, jak se prodírá davem.

„Jsem rád, že už vypadá lip,” řekl Harry. „Měl jsem o ni po té příhodě starost.”

„Vám na ní opravdu tak záleží?” zeptal se Simon.

Harry se zatvářil udiveně.

„A proč by nemělo? Byla to moje snacha. Vždycky jsem ji měl rád.”

„Rozvedla se s Johnem sotva po měsíci a nechala ho odejít na tu plošinu,” řekl Simon. „A on tam zemřel.”

Harry na Simona hleděl dost nechápavě. „Ale to přece nebyla její vina.”

„Ne?”

„Jistěže ne. Proč jste tak zahořklý? Přece si nemůžete myslet, že se ho nepokoušela změnit. Měl jí říct pravdu už před svatbou, a ne čekat, až ji odhalí sama.”

„Co měla odhalit?”

Jill na Simona ode dveří naléhavě gestikulovala, ale on jen pokývl, aby čekala dál. „Jakou pravdu měla odhalit?” zopakoval svou otázku.

59

„Přece že byl John homosexuál,” řekl Harry.

Simon zbledl jako stěna.

„Tira vám to neřekla? To je celá ona,” pokračoval Harry. „Nechtěla vám zkazit iluze, které jste o mém synovi měl. John se chtěl naneštěstí za každou cenu změnit, aby mě nezklamal. Nikdy nepochopil, že jsem ho miloval i takového, jaký byl.”

Simon se otočil a očima vyhledal Tiru. Když si všimla, že se na ni dívá, rychle se k němu obrátila zády.

„Panebože!” zaúpěl, když si uvědomil celou tíhu situace.

„To nic, Simone,” řekl Harry. „John si vybral sám. Nebyla to ničí chyba, snad jedině moje. Měl jsem uhodnout, jak se trápí, a pomoct mu.”

Simon stále nebyl schopen slova. Právě pochopil, jak hloupě a nevhodně se k Tiře celá ta léta choval.

„Měla vám to asi říct,” pokračoval Harry. „Jste dospělý a nepotřebujete, aby před vámi zastírali pravdu. Jenže Tira měla vždycky ochranitelské sklony a přenesla je i na Johna. Kdyby netrval na rozvodu, vydržela by s ním dál.”

„Já… myslel jsem, že o rozvod požádala ona.”

„Požádal o něj John jejím jménem. Jako důvod uvedl duševní týrání z jeho strany. Pro nezasvěceného to muselo vypadat dost zvláštně, ale to můj syn nezvážil. Hodně si přitížil, ale chtěl uchránit aspoň ji. Bylo to těsně po té vaší autonehodě, kdy se o vás starala. John si myslel, že spolu máte poměr.”

60

„Nikdy jsem se jí ani nedotkl,” ohradil se Simon zprudka.

„Ani John. Nemohl. Brečel mi v náručí těsně předtím, než šel za právníkem. Chtěl ji milovat a svým způsobem ji i miloval. Jenže to byla jiná láska, než jak bývá zvykem.”

Simon si odhrnul z ucha pramen vlasů, a přitom si všiml, že má čelo orosené potem.

„Jste v pořádku?” zeptal se starostlivě Harry.

„Ale ano,” odpověděl Simon - jenže to nebyla pravda.

Jill vycítila, že se vyskytl problém, a tak hned k Simonovi přispěchala a zavěsila se do něj. „Zmeškáme začátek,” připomněla naléhavě.

„Máš pravdu, už půjdeme.”

Upřeně se na Jill zadíval a uvědomil si, že i ji používal jen jako prostředek, jak Tiře ublížit. Cítil se provinile.

„Už jsme se někdy potkali?” oslovila Jill s úsměvem Harryho.

„Ne, neměl jsem to potěšení.”

„Jill, musíme už jít,” přerušil jejich rozhovor Simon. Nestál o to, aby se pravdu o Johnovi dozvěděla i ona.

„Kdo to byl?” chtěla vědět Jill, když zamířili ke dveřím.

„Jeden starý známý. Ještě počkej, musím něco zařídit.”

Odběhl za jedním ze zaměstnanců galerie a něco s ním projednával. Jill nezbylo než dál čekat.

Když se vrátil, krátce ještě pohlédl na Tiru. která se bavila se skupinkou lidí na opačném konci sálu.

„Polovina jejích prací už je prodaná,” upo

61

zornila Jill, když vystopovala jeho pohled. „Vydělá na tom pěkné peníze.”

„Všechno půjde na charitu,” odpověděl nepřítomně Simon.

„Může si to dovolit. Navíc to určitě vylepší její pošramocenou pověst.”

Simon se na ni ostře podíval. „To není ten hlavní důvod.” Jill pokrčila rameny.

„Když to říkáš ty… Brrr, to je ale zima! Za týden už budou Vánoce.” Přitiskla se k němu. „Doufám, žes mi koupil něco hezkého,” zašvitořila.

„Asi budu pryč, tak se mnou na Vánoce moc nepočítej.” Jill si povzdychla.

„Mohla bych odjet k tetě do Connecticutu. Sníh přímo miluju.”

Simonovi bylo lhostejné, kde Jill Vánoce stráví. Sám se právě cítil, jako by měl srdce pohřbené hluboko v ledu, a věděl, že Harryho slova mu dnes v noci nedovolí usnout.

Tira pokradmu pozorovala, jak Simon a Jill odcházejí.

Byla ráda, že jdou pryč. Zbytek té vernisáže si pořádně vychutnám, říkala si.

Když se přišel rozloučit Harry, tvářil se dost zvláštně.

„Co se děje?” zeptala se ho Tira.

Už už chtěl promluvit, ale pak si to rozmyslel. Usoudil, že nechá na Simonovi, aby Tiře všechno vysvětlil. Mluvit o minulosti už ho unavovalo. Místo toho se na Tiru usmál. „Je to °pravdu krásná výstava.”

62

„Děkuju, Harry. Moc mě bavilo ji připravovat. Ozveš se mi, viď?” „Ano, určitě.”

Jak hodiny ubíhaly, Tira se postupně uklidňovala a zapomínala na nepříjemný střet se Simonem a Jill. Přesto se stále nedokázala zbavit představy, jak se ti dva spolu milují v Šimonově bytě. Srdce se jí z toho svíralo. Vždyť on ji nikdy ani nepolíbil. Žila jako jeptiška a nezbylo jí nic než zlomené srdce a pokořená hrdost.

„Je to fantastický úspěch!” vyrušila ji z myšlenek Lillian. „Prodali jsme už tři čtvrtiny prací. Ty zbylé tu necháme vystavené a uvidíme, jak půjdou na odbyt.”

„Jsem moc ráda, že se to povedlo. Celý výtěžek věnuju Nemocnici svatého Marka.”

„Slyšela jsem o tom. Je to moc dobrý nápad.”

Tira se chvíli procházela po galerii a zastavila se u Šimonovy bysty, na níž byla nalepena cedulka s nápisem Prodáno.

„Kdo tu sochu koupil?” otázala se Lillian Dayové.

„Nevím, ale můžu vám to zjistit.”

„Vlastně ani není třeba. Je mi to jedno./ Abych pravdu řekla, jsem ráda, že se jí zbavím. Jen mi prospěje, když nebudu mít Simona Har-ta na očích ani v téhle podobě.”

Simon upíjel whisky a sledoval noční zprávy. Před chvílí odvezl Jill domů a zdvořile odmítl její pozvání na kávu. Po tom, co se dozvěděl od Harryho Bečka, potřeboval být sám a věci si pořádně promyslet.

Ve zprávách se zmínili o Tiřině výstavě. O je

63

jím pokusu o sebevraždu naštěstí nepadlo ani slovo. Kéž by lidi od novin na tu aféru taky tak rychle zapomněli! napadlo ho.

Znovu se napil se a vzpomněl si na všechny ty věci, které Tiře vyčetl. Asi v manželství hodně trpěla, uvědomil si. Co když Johna opravdu milovala? Muselo jí to dokonale připravit o iluze. Obětí toho nepodařeného sňatku byla jedině ona. A on, Simon Hart, se postavil na Johnovu stranu a trestal Tiru svým pohrdáním. Ze svého života ji doslova vyháněl, nechtěl jí dovolit, aby se přiblížila, nepřipustil jediný letmý dotek.

Zavřel oči a pomalu propadal zoufalství. Už mě nikdy nebude chtít vidět, i kdybych se jí tisíckrát omluvil. Přehnal jsem to, ošklivě jsem to přehnal. Milovala mě a já ji ranil. Bezdůvodně. Byla nevinná.

Dopil svou sklenku. Temnota a prázdno noci jako by jeho žal ještě umocňovaly. Zadíval se na vánoční stromeček, který ozdobila jeho hospodyně. O Vánocích budu sám a Tiře bude dělat společnost ten zatracený Percy, říkal si hořce.

Podivil se, proč si Tira Charlese už dávno nevzala. Vypadali jako nerozlučná dvojice. Simon si pamatoval, že Charles vždycky uměl Tiru rozveselit i ochránit. Ano, Charles vždycky zůstal jejím věrným přítelem, zatímco on, Simon, se k ní otočil zády.

Copak se můžu divit, že si vybrala jeho? ptal se potemnělého pokoje. Položil sklenici a vstal. Cítil na sobě tíhu každičkého roku, který prožil. Bylo mu téměř čtyřicet a jeho život byl vlastně v mnohém prázdný.

64

Kdyby Tiře dovolil, aby ho milovala…

Hlasitě zasténal. Věděl, že už nemá naději. Tira ho teď nenávidí. A on si její nenávist zaslouží. Moc jí ublížil.

Odešel do ložnice a lehl si. Spánku se ale nedočkal. Celou noc mu před očima zůstala Tiřina udivená bledá tvář.

PATA KAPITOLA

Příští ráno Simonovi sekretářka paní Mackeyová už u dveří vyřídila naléhavý vzkaz, že má okamžitě volat guvernérovi. Hned vytušil, oč jde, a v duchu si povzdechl. Nechtěl být znovu ministrem spravedlnosti, ale věděl, že nebude snadné nabídku Wallace Bingleyho odmítnout. Guvernér byl jeho dobrým přítelem.

„Dobře, paní Mackeyová. Tak mi to hned vytočte,” nařídil a za pár vteřin měl hovor přepojený v pracovně.

„Ahoj, Wally. Co potřebuješ?” „To přece víš dobře,” odpověděl guvernér. „Tak co, vezmeš to, nebo ne?” „Musím si to promyslet,” řekl Simon vážně, něčím takovým jsem už nepočítal. Nechce se žít zase jako zlatá rybka v akváriu. A víš, jak v Texasu chodí se ministry spravedlnosti.” Wallace se zasmál. „Ale jdi! Ty přece nemáš tolik politických půrců jako ten poslední. A jsi o dost šikov-sjší. Ale dobře, rozmysli si to. Do konce mě-e. Máš na to dva týdny.” „Dám ti vědět,” ujistil ho Simon. ‘„A teď něco příjemnějšího - chystáš se na n vánoční večírek ke Starksům?”

66

„Rád bych přišel, ale už jsem domluvený s bratry, že k nim přijedu do Jacobsvillu.” „Jakpak se jim daří?”

„Jsou zoufalí,” usmál se Simon. „Corrigan předevčírem telefonoval, že Dorie je asi těhotná. Jestli je to pravda, tak si budou muset chlapci hledat náhradu u sporáku na pečení sušenek. A kuchařku si asi nenajmou. Znáš Leopolda,” vysvětlil Simon a narážel na svého bratra, který byl pověstný tím, jak necitlivě se dokázal chovat k domácímu personálu.

„A jak se daří Tiře?” pokračoval ve společenské konverzaci Wallace. „Slyšel jsem, že její výstava měla veliký úspěch.”

Zmínka o Tiře byla Simonovi nepříjemná. Okamžitě se mu vybavily všechny chyby, kterých se vůči ní dopustil. „Myslím, že dobře,” přinutil se k odměřené odpovědi.

„Promiň, vím, že ta publicita vám oběma musela být nepříjemná. Nicméně, nemyslím, že by to někdo bral moc vážně. Tvé politické šance to neohrozí - jestli proto váháš s přijetím funkce.”

„Ne, proto ne. Brzy se ti ozvu a díky za nabídku.”

Rozloučili se, Simon zavěsil a zadíval se ven z okna. Překvapilo ho, jak bolestné mu přišlo mluvit o Tiře. Potrvá dlouho, než mu odpustí. A kdoví, jestli se to vůbec někdy stane. Kéž by existoval způsob, jak ji přinutit, aby mě vyslechla, naříkal v duchu.

Ráno jí zkoušel volat, ale zavěsila. Zřejmě se rozhodla, že ho vymaže ze svého života. Simon netušil, co by měl ještě zkusit.

A pak si náhle vzpomněl na jejich společnou

67

přítelkyni Sherry Walkerovou. Měla předplatné do opery a sedávala vždycky vedle nich. Simon se nedávno doslechl, že si zlomila nohu a nevychází z domu. To by mohla být ta správná cesta, jak se dostat k Tiře, napadlo ho.

Po tom, co se stalo na vernisáži, se Tira cítila dost bídně. Vánoce už byly za dveřmi, ale ona neměla pro koho shánět dárky. Přesto se vydala nakoupit nějaké maličkosti alespoň pro paní Lesterovou a pro Charlese. Bezradně bloudila po vyzdobených obchodech, pozorovala nakupující rodiče s dětmi a užírala se vlastním neštěstím. Nikdy nebudu mít rodinu, budu žít sama a sama taky zemřu, honilo se jí hlavou.

U výkladu hračkářství se zastavila a sledovala modely vláčků, které projížděly umělou krajinou. Přemýšlela, jaké by to bylo mít děti, pro něž by mohla tyhle krásné hračky koupit.

Z koutku oka jí najednou ukápla veliká slza. Utřela ji hřbetem ruky a najednou za sebou pocítila zvláštní teplo. Srdce jí poskočilo ještě dřív, než se otočila. Vždycky dokázala bezpečně vycítit Šimonovu přítomnost.

„Hezké, že?” promluvil Simon tiše a pokývl hlavou k výkladu. „Taky jsme měli s bratrem takové. Pouštěli jsme si je potmě, jen domečky jsme nechávali svítit.”

Tira se otočila a mlčky si Simon prohlédla. Jako vždycky byl oblečen s dokonalou elegancí a jí se při pohledu na něj okamžitě vehnala krev do tváří.

„Co tady hledáš?” zeptala se nevlídně.

„Mám hračkářství rád. A ty, jak vidím, taky.”

Opět se zahleděla do výlohy a Simon se ko-

68

chal jejím jemným profilem a hustými vlasv spletenými do silného copu.

„Už mi z toho dětského povykování všude kolem třeští hlava,” řekla.

Simon se zamračil.

„Copak ty nemáš děti ráda?”

„Proč bych je měla mít bůhvíjak ráda? Žádné nemám. A už mě omluv, ano?”

Chtěla co nejrychleji vyklidit pole, ale Simon jí zastoupil cestu.

„Charles nechce mít rodinu?” ušklíbl se.

To by byla trefná otázka, kdyby Tira a Charles byli skutečně milenci. Simon ale netušil, že Charlesovo srdce bije jen pro Nessu.

„Nikdy jsem se Charlese neptala,” odpověděla lhostejně Tira.

„To bys měla. Lidi by si měli o takových věcech promluvit, než to spolu zkusí doopravdy.”

„Simone, tohle není tvoje věc,” upozornila ho důrazně. „Buď tak laskav a nech mě odejít. Musím ještě nakoupit spoustu věcí.”

Napřáhl svoji zdravou ruku a zlehka se dotkl Tiřina ramena. Uskočila, jako by ji uštkl jedovatý had.

„Ne!” vyjekla. „Tohle už nikdy nedělej!”

Simon ruku zase pohotově stáhl. Tira byla bledá jako stěna a zdálo se, že nezvládá svůj dech.

„Nech mě na pokoji,” zajíkla se, proběhla kolem Simona a rychle se vmísila do hustého davu na ulici. Nechtěla, aby si všiml, jak jí je. Jeho jediný dotek jí doslova rozvibroval celé tělo a ona své rozrušení nedokázala skrýt.

Než si stačil uvědomit, že za jejím kvapným ochodem nebylo znechucení, ale skrytá vášeň,

69

byla dávno pryč. Díval se za ní a ze srdce mu vyvěral smutek. Uvědomoval si, že všechno mohlo být jinak, jen kdyby dokázal vyslechnout její verzi příběhu o Johnovi. Místo toho ji však odsoudil a celé roky jí vyčítal tragédii, na níž neměla nejmenší podíl.

Jak jsem si mohl myslet, že bude snadné získat ji zpět? ptal se v duchu. Právě pochopil, že to bude trnitá a dlouhá cesta.

Do své kanceláře se vrátil tak skleslý, že mu paní Mackeyová starostlivě nabídla aspirin.

Tiru po nepříjemném setkání se Simonem velmi potěšilo, když jí zavolala stará známá a nabídla jí lístek do divadla na její nejoblíbe-nější operu - Turandot.

S radostí přijala a hned se začala těšit, že si vyjde mezi lidi a zapomene na své starosti.

Oblékla si drahé modelové šaty z černého sametu s ramínky pošitými flitry a přes ně přehodila elegantní sametovou pláštěnku. Když se podívala do zrcadla, potěšilo ji, že vypadá k světu. Vzápětí ale její radost povadla, protože si uvědomila, že se nemá pro koho se strojit.

Zavolala si taxi, protože najít večer ve městě místo k parkování bylo téměř nemožné. V divadle se hned zapojila do konverzace s ostatními milovníky hudby a v očekávání příjemného zážitku na svou samotu na chvíli zapomněla.

Dostala lístek do stejné řady, ve které mnohokrát předtím seděla se Simonem. Jeho sedadlo zůstalo naštěstí prázdné. Dnes nepřijde určitě, tuhle operu přece nedávno viděl s Jill. Ozval se gong, v sále potemnělo a opona se

70

71

pomalu začala zdvihat. Orchestr spustil předehru. Tira se uvolnila, pohodlně se uvelebila a s úsměvem se těšila na hezkou podívanou.

Ale pak se všechno pokazilo. Nalevo od sebe zaznamenala pohyb. Otočila se a srdce se jí na okamžik zastavilo. Blížil se k ní Simon a chystal se usednout právě vedle ní.

Krátce Tiře pokývl na pozdrav, posadil se a zadíval se na scénu.

Křečovitě sevřela malou kabelku, kterou držela na klíně. Simon se jí zlehka dotkl ramenem a v ní se ihned rozhořel nezkrotný oheň. Ještě nikdy to nebylo tak silné. Už se Simonem strávila hodně času, pracovala s ním, bavila se s ním, ale ještě nikdy jí jeho blízkost nepůsobila takové fyzické utrpení. Přála si otočit se, přitisknout své rty na jeho a přivinout se k jeho tělu. Celá se z toho roztřásla.

„Je ti zima?” zašeptal Simon, kterému nic neuniklo.

„Ne, vůbec ne,” hlesla Tira.

Položil ruku na opěradlo jejího sedadla a nechal ji tam. Tira se neopovažovala ani pohnout, sotva dýchala. Uvědomuje si, jaké trápení mi působí? ptala se v duchu. Asi ano, usoudila vzápětí. Našel si další zákeřný způsob, jak mi oplatit všechny ty věci, ze kterých mě viní.

Zavřela oči a v duchu nešťastně zasténala. Na operu už neměla ani pomyšlení. Cítila se hrozně a všechny ty skvostné melodie vůbec nevnímala. Hlavu měla plnou jen toho, jak odsud utéct.

A pak se rozhodla, že prostě důstojně odejde. Vstala, jenže Simon ji chytil za paži a zašeptal: „Hezky zůstaň, kde jsi!”

Zaváhala, ale pak rychle odpověděla: „Musím si odskočit, když dovolíš.”

Povzdychl si a pustil ji. Protáhla se mezi lidmi ve své řadě, a teprve když byla venku v uličce, začala se cítit bezpečně. I .Ani se neohlédla a svižně vyšla ze sálu k šatnám. Před divadlem si hned chytila taxi, udala řidiči adresu a s úlevou si vydechla. Dokázala to.

Když přijela domů, převlékla se do noční košile, přes ni si hodila hedvábný bílý župánek a rozpustila si vlasy. Z fiaska, kterým se dnešní večer stal, svou přítelkyni Sherry vinit nemohla. Kdo mohl vědět, že se Simon rozhodne jít na tutéž operu? Byl to ovšem pořádný trapas! Tolik se na to představení těšila a Simon ji o ten příjemný zážitek připravil.

Přestože bylo pozdě, uvařila si kávu a posadila se s hrnečkem v obývacím pokoji. Za chvíli ale zazvonil zvonek.

To bude Charles, usoudila. Už svého přítele pár dnů neviděla, a tak očekávala, že se jí přijde svěřit, jak se daří Geneovi a Nessy. Bez rozmýšlení vstala a otevřela.

Na prahu stál Simon.

Tira chtěla dveře okamžitě přibouchnout, ale on mezi ně pohotově strčil nohu a vzápětí proklouzl dovnitř.

„Tak pojď dál, když už ses tak vnutil,” řekla odměřeně a přitáhla si župan víc k tělu.

Simon si ji zvědavě prohlédl. Ještě nikdy ji neviděl v nočním úboru. Líbilo se mu, jak tenká látka zdůrazňuje její ženské křivky.

„Pročpak jsi utekla?” zeptal se bez pozdravu.

72

„Nečekala jsem, že tam budeš. Už jsi tu operu přece viděl.” „Ano, s Jill.”

Tira uhnula pohledem. Simonovi to moc slušelo. Vlnité vlasy měl vlhké od deště a jeho šedivé oči se zvláštně leskly. Díval se na ni jako dravec na kořist a to ji velmi zneklidňovalo.

„Chceš kafe?” zeptala se, aby překonala tíživé mlčení.

„Ano, dám si.”

Tira ho odvedla do kuchyně a nalila mu kávu. Nenamáhala se s nabízením cukru či smetany.

Simon se posadil na židli a napil se.

Tira se zvědavě zahleděla na jeho protézu.

„Něco se ti na ní nezdá?” zeptal se Simon.

„Jen jsem si vzpomněla, jaks tuhle věc vždycky nenáviděl,” řekla.

„Jenže soucit mi vadil ještě víc. Když mám tohle, lidi aspoň tak hloupě nezírají.”

„Vypadá dost realisticky.”

„Ale jenom vypadá, s pocity už to není tak slavné,” řekl Simon suše.

Pod jeho zkoumavým pohledem Tira celá zrudla.

„Zvláštní, že se ještě ve svém věku dokážeš červenat,” poznamenal.

Tu poznámku by si jistě ušetřil, kdyby věděl, že Tira je stále ještě panna. Jenže ona tohle své tajemství pevně střežila.

„Je mi jedno, jak tvoje ruka vypadá a co cítí,” pronesla stroze. „Tvůj soukromý život je mi ukradený. Teď už naštěstí ano.”

Simon se zhluboka nadechl a dopil kávu. „Já vím. Ale stýská se mi po tobě.”

Tira se musela hodně ovládat, aby nedala na

73

jevo, jakou radost jí jeho slova působí. „Určitě máš spoustu jiných přátel. Například Jill…” „Nevěděl jsem, že ti Jill tak leží v žaludku.” „A není to nakonec jedno? Nepatřím do tvého života, tak se nestarej.”

„Neuvědomoval jsem si, jak moc do něj patříš, a pak už bylo pozdě.”

„Na některé věci je lepší zapomenout,” řekla Tira klidně. „Ještě trochu kávy?” dodala.

„Ne, díky, nemohl bych spát,” odmítl Simon a hned pokračoval: „Wally mi nabídl post ministra spravedlnosti. Dal mi dva týdny na rozmyšlenou.”

„To snad ani nebude třeba. Už jsi tu práci dě-1 a dělal jsi ji dobře,” řekla Tira. „Jenže jsem si připadal všem moc na očích, to se mi nelíbilo.”

„Každá věc má své dobré i špatné stránky.” Pokrčil rameny a chvíli zarytě mlčel. „Nemo-la bys mi konečně říct, co se stalo, než tě od-izli do té nemocnice?” zeptal se nakonec. „Opila jsem se a usnula.” „A co ta pistole?”

„Za tu může ta myš. Tamhle bydlí,” řekla Tira a pokývla k ledničce. Krátce vysvětlila, jak se snažila napodobit Johna Wayna.

Když skončila, Simon se zasmál. „Myslel jsem si, že v tom nebyla sebevražda. Nejsi depresivní typ. To, co psali v novinách, jim naku-kala Jill.”

„A tys věděl, že v tom má prsty?” „Až když se o tom sama zmínila. Už se nedalo nic dělat. Ale stejně neznám moc lidí, co věří tomu, co píšou zrovna v těchhle novinách.” „Myslíš tomu, že jsem se chtěla zabít z ne-74

DIANA PAI MIKOVA

šťastné lásky k tobě? Á co vlastně ty? Tys tomu věřil? Myslel sis, že tady pro tebe po nocích pláču a zapíjím žal?” zahrnula ho řečnickými otázkami. „Kdepak, je to jinak. Jen se mě dotklo, že mě viníš z Johnovy smrti.”

Pomalu vstal a Tira se začala cítit nejisté.

„Je pozdě,” špitla. „Chci jít do postele.”

„Vážně?” zeptal se Simon. Prohlížel si ji od hlavy až patě. Jeho hlas zněl tak smyslně, že se jí rozbušilo srdce a zrychlil dech. Rychle se kolem něj chtěla protáhnout a odejít, ale on ji uchopil za ruku a položil si její dlaň na hruď. Jasně vnímala údery jeho srdce a cítila pod košilí jemný porost chloupků. Ještě nikdy u něj nebyla tak blízko. Vylekalo ji to, a tak ho jemně odstrčila.

„Pusť mě,” vypravila ze sebe přiškrceným hlasem.

Jenže on neposlechl. Nemohl. Ty doteky ho naplnily pocity, jaké by neočekával ani v těch nejodvážnějších představách. Byla celá hebká, měkká a voněla po lučním kvítí. Vpíjel do sebe tu její vůni jako božský nektar. A pak zajel rukou do jejích vlasů a vzápětí se svého činu polekal. Tohle nesmíš! nabádal sám sebe. Je brzy! Příliš brzy!

Tira se náhle přestala vzpouzet. Její tělo se začalo podvolovat Šimonovu objetí. Sklonil k ní hlavu a ona ucítila, že se rty dotkl pravého koutku jejích úst.

„Nedělej to,” zašeptala.

„Promeškali jsme spoustu času, Tiro. Polib mě!”

Slyšela jeho přání jako z veliké dálky. Už bylo na obranu příliš pozdě. Simonovi stačilo jen

75

nepatrně pohnout hlavou a jeho ústa přikryla Tiřiny rty. Jazykem se začal dobývat dovnitř. Jednou rukou ji svíral kolem štíhlého pasu a druhou, tou zdravou, přejížděl po její tváři a po krku. Zasténala.

Tohle byl polibek, na který čekala roky. Její přání se splnilo. Chutnal po kávě a byl naléhavý, smyslný a nesmlouvavý. Přitiskla se k němu a vychutnávala nejkrásnější okamžiky svého života, jako by očekávala, že už nikdy nic podobného nezažije.

Její reakce Simona poněkud překvapily. Nechovala se vůbec jako zkušená žena. Dovolila mu sice, aby ji políbil, dokonce se zdálo, že je jí líbání příjemné, ale nic mu neoplácela. Jako by ani nevěděla, jak…

Pomalu se odtáhl. V jeho pohledu se teď vedle smyslné touhy skrývala také zvědavost. Bůhvíproč ji to polekalo, a tak ho od sebe odstrčila.

Okamžitě ji pustil.

Ustupovala, dokud se nezarazila o kuchyňský pult.

Simon sklouzl očima k jejím ňadrům. Neuniklo mu, že je Tira vzrušená - měla rozpálené tváře a rty nateklé od líbání. Už ani nedoufal, že by s ní mohl zažít takové chvíle. Za celé dlouhé roky se jí ani jedinkrát nedotkl. A dnes, když se to konečně stalo, měl pocit, že se utápí v neznámých vodách.

Pomalu došla k zadním dveřím a otevřela je. Vzrušení ji dělalo přímo nadpozemsky krásnou.

Simon její gesto pochopil, ale ve dveřích se ještě zastavil a podíval se jí do očí. Na ženu,

…

76 DIANA PAI MIKOVA

která už má dlouho milence, vypadala neobvykle plaše.

„Zdá se, že má Charles víc štěstí,” sykl zlomyslně. „Jemu dáváš víc, viď?”

V očích jí zlobně zaplálo a přitáhla si župan k tělu. „Běž už! Odejdi, prosím.”

Sotva vyšel ze dveří, okamžitě zamkla. Potom se rozběhla do své ložnice, kde už se nedokázala ovládnout, a dala se do pláče. Byla z celé duše přesvědčená, že i ten vášnivý polibek byl jen dalším způsobem Šimonovy msty za Johnovu smrt.

Simon mezitím postával u svého auta. Pršelo a on nechával chladný déšť, aby chladil jeho rozpálené tělo. Děkoval bohu za to, že se ovládl a odešel včas - dřív, než stačil udělat něco velmi pošetilého.

Tira se nebránila. Mohl ji mít. To zjištění ho velmi překvapilo stejně jako skutečnost, že v něm jeho dávná přítelkyně dokázala v jediném okamžiku vzbudit takovou sžíravou vášeň. Ani Melia na něj kdysi neměla tak silný vliv.

Nepočítal už s tím, že se Tiry bude někdy dotýkat. Ale její krásné tělo zahalené jen do lehkého župánku udělalo své. Ještě stále cítil na rtech chuť jejích polibků… a bylo to jen těžko k snesení.

Zaťal ruku v pěst a snažil se ovládnout svůj zrychlený dech. Když se uklidnil, byl vlastně velmi rád, že ho Tira nezastihla v tomhle stavu. Kdyby zjistila, že je takhle zranitelný, určitě by měla j)ocit zadostiučinění. Právě totiž začal žárlit. Žárlil na Tiřina milence Charlese Percyho.

77

Dnes také konečně pochopil, proč se Charles Tiry tak drží. A trápilo ho, že mohl zaujmout jeho místo už dávno, jen kdyby nebyl tak slepě zaujatý. Tira mohla být dámou jeho srdce, uvažoval. Jenže všechno zkazil tím, jak bezohledně se k ní choval.

ŠESTÁ KAPITOLA

Po příchodu domů vypil mnohem více whisky, než na kolik byl zvyklý, a ráno se probudil s bolavou hlavou a živými vzpomínkami na Tiru ve své náruči. Tiše zanaříkal. Všechno jsem zase zbabral! vyčítal si. Jak to teď napravím?

Z nepříjemných myšlenek ho vytrhlo zvonění telefonu. Volala Jill. Chtěla si s ním domluvit oběd. Když odmítl, vyptávala se, proč má tak špatnou náladu. Zahučel něco o tom, že se nepohodl s Tirou v divadle, ale podrobnosti odmítl vysvětlovat.

Jill velmi zneklidnilo, že právě když už Simona začínala mít jen pro sebe, opět se na scéně objevila Tira. Okamžitě vytočila její číslo a od paní Lesterové se dozvěděla, že šla nakupovat. Zařídit zbytek už byla hračka.

Zklamaná tím, jak ji včera tělo zradilo, vyrazila Tira ráno na nákupy a v poledne si dopřála oběd v malé restauraci ve městě. Osud mi nepřeje, povzdychla si tiše, když spatřila, že se k ní ode dveří rychlým krokem blíží Jill Sinclairová.

„Co tady děláš?” zeptala se Tira a ani se nenamáhala, aby její otázka zněla přátelsky.

79

„Chtěla jsem si vedle koupit náramek, a vtom tě tady vidím,” lhala Jill. „Napadlo mě, že si s tebou promluvím. Simona dost rozčílilo, když zjistil, že vedle něj sedíš v divadle. Měla by sis už dát s takovými náhodnými setkáními pokoj. Simon má v poslední době hrozně špatnou náladu!”

„To mu patří,” řekla Tira úsečně. „Jill, nedáš si trochu kávy?” zeptala se pak a prudce napřáhla ruku se šálkem.

Jill stačila uskočit před sprškou horké tekutiny jen tak tak a otevřela pusu dokořán. Nečekala, že se Tira bude tak rázně bránit.

„To jsem ale nešika,” povzdechla si Tira. „Nějak mi ten hrneček vyklouzl.” „Raději půjdu,” zasyčela Jill. „Bude to tak nejlepší,” řekla Tira a významně zvedla konvici se zbytkem kávy.

Jill se dala na útěk. Kdyby právě Tira nebyla tak smutná, určitě by se neubránila smíchu. Takhle se ale jen omluvila servírce a nechala jí spropitné, které jí mělo vynahradit nadbytečnou práci.

Ani tahle příhoda jí ale příliš náladu nezvedla. Vrátila se domů a začala pracovat na další soše. Nemusela se tolik snažit, ale potřebovala si najít nějakou činnost, při které by zapomněla na Šimonovy horké polibky. A ta-1 y na to, jak by bylo skvělé shodit Jill do vy-okých kopřiv.

Den poté našla v poště žádost, aby se zúčast-“la příprav vánočního večírku pro místní dět-ý domov. Dobročinnému výboru ale předse-1 Simon, a tak zdvořile odmítla. Hned jak

80

zavěsila, zavolal jí Simon osobně a chtěl vědět, proč se nechce večírku zúčastnit.

„Copak to nevíš?” zvýšila Tira okamžitě hlas. „Jill si mě pěkně vychutnala. Prý abych si už s tebou dala pokoj!”

Simon chvíli mlčel, ale pak se Tiře přiznal: „Víš, navedl jsem Sherry, aby ti dala ten lístek na Turandot. Jestli si někdo nedal pokoj, tak jsem to byl já.”

„Cože?”

„Ano, můžu za to já,” řekl Simon. „Vezmi tu práci pro děti, prosím tě. Bude se ti to líbit.”

Tira by ráda přijala, ale nebyla ochotna mluvit se Simonem jinak než po telefonu. „Nevím, jestli se to hodí,” namítala. „Chováš se poslední dobou divně, Simone.”

„Já vím,” řekl Simon. „Nemohli bychom začít znova?”

„Jako co?” zeptala se Tira nepříliš vstřícně.

„Jako přátelé. Spolupracovníci. Jak budeš chtít.”

Ať už měl ke své nabídce jakýkoliv důvod, Tiře bylo jasné, že bez něj bude její život prázdný a bezcenný. A proto se rozhodla, že se přece jen nechá zlomit.

„Bude ve výboru taky Jill?” ujistila se ještě.

„Ne.”

„Tak dobře, vezmu to.”

„To je ovšem skvělá zpráva! Zítra večer tě vyzvednu na první schůzku.”

„Ne, to ne. Pojedu tam sama. Kde to je?”

Simon jí popsal cestu a v jeho hlase nebylo nic, co by napovídalo, že chce Tiru zradit nebo že se ho její původní odmítnutí dotklo. Spíš ho rozladilo, že opět zasáhla Jill. Pochopil, že udě

81

lal velikou chybu, když chodil do společnosti s Tiřinou úhlavní nepřítelkyní. Jill byla sice zábavná společnice, ale jejich vztah neměl budoucnost. A jemu bylo jasné, že si Tiru nikdy neudobří, dokud bude mít Jill možnost do všeho zasahovat.

Když přišla Tira na schůzku výboru, zjistila, že je v něm několik jejích známých. Přípravy večírku trvaly asi tři hodiny. Ona dostala za úkol přinést dva dorty a pomáhat u občerstvení. Celkem to uvítala, protože na Štědrý večer stejně neměla žádné plány. Na večírku měla spolu s ní pomáhat ještě jedna paní, osamělá vdova, a dva muži. Jeden z nich byl Simon.

Simon po schůzi na Tiru počkal u jejího auta. „Moji bratři pořádají v sobotu v Jacobsvillu vánoční večírek. Rádi by tě tam viděli.”

„Ale já -”

Simon jí položil ukazováček přes hebké rty. To gesto ji vylekalo, nebyla na podobné důvěrnosti zvyklá.

„Charles snad bez tebe jeden sobotní večer vydrží, ne?”

„Už jsem ho delší dobu neviděla. Jeho bratr Gene je v nemocnici,” řekla Tira. Nedokázala si vybavit, jestli se o infarktu Charlesova bratra už před Simonem zmínila. „Nessa to těžce snáší a Charles ji nechce nechávat samotnou.” „Nessa?”

„Přece Geneova manželka.” Ráda by Simo-vi vysvětlila, co Charles k Nesse cítí, ale neměla právo vyzrazovat cizí tajemství. A kromě toho jí právě skutečnost, že Simon Charlese považuje za jejího milence, poskytovala spo-82

lehlivou ochranu. Stále ještě Simonovi nedůvěřovala. Náhlá změna jeho chování ji mátla. Nevěděla, proč je najednou tak přátelský.

„Aha, chápu,” kývl hlavou.

„Nechápeš nic, ale to je jedno. Chci jet domů. Je mi zima.”

„Mohl bych Charlese zastat,” řekl tiše sametovým hlasem.

Tira se na něj podívala s chladným opovržením. „Zádně milostné avantýry mě nezajímají, Simone, jestli máš na mysli tohle.”

Simon se zatvářil, jako kdyby dostal políček. „Ne? Poslyš, pokud tvůj vztah s Charlesem není jenom avantýra, proč se potom nevezmete?”

„Už se nechci vdávat. Nikdy.”

Simon zaváhal. Důvod jejího postoje mu byl jasný. Věděl, že pro ni bylo manželství nejtěž-ším obdobím v životě. Ale pořád se nemohl rozhodnout, jestli jí má povědět, že už její tajemství zná.

Tira se rozhodla, že mu jeho poznámku o Charlesovi vrátí: „Ví vůbec Jill, že stále ještě truchlíš pro Melii? Nebo je smířená s tím, že je ti dobrá jen k nočním radovánkám?”

Simon zdvihl obočí.

„To je mi tedy srovnání!”

„Docela trefné, že?”

„Pojeď se mnou do Jacobsvillu,” naléhal znovu Simon.

„Abych tam skončila u plotny? O té sušenkové mánii tvých bratrů vím všechno. Nenechám se od nich vykořisťovat.”

„Vůbec nic po tobě chtít nebudou,” sliboval Simon. „Corrigan najal novou kuchařku.”

„S Leopoldem nevydrží ani dva týdny.”

83

Simona svým způsobem potěšilo, že si Tira tak dobře vzpomíná na poměry v jejich domě. Dokonce se kdysi krátce scházela s Corriganem a dodnes zůstali dobrými přáteli. Místo po jejím boku ale potom zaujal Percy.

„Od Johnovy smrti chodíš všude jen s Charlesem,” připomněl Tiře nečekaně. „Je to můj kamarád.” „Kamarád? Tak se tomu teď říká?” „To bys měl vědět sám,” odsekla Tira. „Jakpak tomu říká Jill?”

„Alespoň je upřímná a neskrývá, co ode mě chce,” odpověděl. „A rozhodně to nejsou moje peníze.”

Tira pokrčila rameny. „Každému, co je dáno.” Simon se zkoumavě zahleděl do jejích očí. „Když jsem tě tehdy líbal, docela se ti to líbilo.” Tira se začervenala, sklopila oči a sevřela ka-elku. „Už musím jít,” řekla a otočila se. Simon stál těsně za ní a ona vnímala jeho lízkost celým tělem. Kolem páteře jí probíha-o příjemné mrazení. „Neutíkej mi!” řekl tiše. Tira zavřela oči.

„Dlouho jsem si myslela, že jsme opravdoví přátelé, Simone,” zašeptala. „Ale nebyla to ravda. Tys jen trpělivě snášel mojí přítom-ost. Nevím, proč jsem tak dlouho nepostřeh-a, že ke mně cítíš jen pohrdání a odpor.” „Tiro…”

Otočila se a zdvihla ruku v obranném gestu. „Ne, já ti nic nevyčítám. Jen chci říct, že už je to všechno pryč. A že je mi úplně jedno, s kým chodíš a spíš.”

84

„Co tím chceš říct?”

„Že nepotřebuj u, abys mě litoval. Vlastně vůbec nestojím o to, abys mi byl nablízku -i když si asi ty i Jill zřejmě myslíte pravý opak. Začínám nový život a nechci se vracet do starých kolejí.”

Její slova se Simonovi zařezávala do mozku jako nůž. Pochopil, že to všechno myslí smrtelně vážně.

„Chápu,” zašeptal.

„To asi těžko. Byl jsi pro mě něco jako droga a teď by mě i její malé množství mohlo dostat tam, kde jsem byla.”

„Cože?”

„Však víš, jak to myslím. Nedovolím, abych té závislosti znovu propadla. Já mám Charlese a ty máš Jill. Dál musíme jít každý svou cestou. To o té pistoli je pravda, nebyla to žádná laciná výmluva. Nikdy jsem neměla v úmyslu vzít si život.”

„To já přece vím.”

„Tak proč tedy vyhledáváš příležitosti, abychom byli spolu? Vždyť to nemá smysl.”

Simon vytáhl ruku z kapsy a pozvedl ji k Ti-řiným vlasům. Uskočila, a tak s povzdechem zase couvl.

„Nemůžeš na tu aférku zapomenout, viď?” zeptal se opatrně.

„Zkouším to. Jenže pokaždé, když nás lidi vidí spolu, hned začnou všelijak spekulovat. Ty drby v novinách mně dost vadí. Nechci k nim zavdávat další příčinu.”

„Nikdy dřív ti klepy nevadily.”

„Nikdy dřív o mně tolik nepsali. Teď ze mě udělali nešťastnici, která se trápí, protože ji je

SVŮDNY DLOUHÁN

85

jí princ nechce. Naprosto mi to zničilo sebevědomí.”

„Jak jsi přišla na to, že tě nechci?” zeptal se Simon.

Tira na něj zůstala beze slova zírat. Jeho otázka ji zcela ochromila.

„Takže tě vyzvednu v sobotu v šest a pojedeme do Jacobsvillu,” řekl Simon. „Oblékni si něco elegantního.”

„Nikam nepojedu.”

„Ale pojedeš,” řekl s nevyvratitelnou jistotou.

Pak se otočil a nasedl do svého auta. Tira na něj zírala, jako by nemohla uvěřit svým očím. Ještě uvidíme, kdo s koho! říkala si v duchu.

Do Vánoc zbývalo už jen několik dní. Tira si obýváku u okna postavila umělý stromeček, rotože na pravé jehličí byla alergická. Byl ale zdobený tak dovedně, že vypadal jako živý -“en stěží se dalo poznat, že nevyrostl v lese. Pod stromečkem Tira rozprostřela červeno-ílý kobereček a na něj postavila vláčky, které i nedávno vyhlédla ve výloze hračkářství. Ne-alo jí to a po roztržce se Simonem se pro ně usela vrátit.

Poodstoupila od stromečku a hodnotila vou práci. Na sobě měla domácí zlatobílý žu-an, který dokonale ladil s vánoční výzdobou, ‘a večírek k Hartovým se rozhodně nechy-ala. Počítala s tím, že až Simon zazvoní, vů—ec mu nepůjde otevřít. Ostatně ji velmi těšilo, jak důmyslně se mu dokázala v posledních dnech vyhýbat.

p^,Moc hezké,” ozval se náhle za ní hluboký 4 hlas.

86

Tira sebou trhla a bleskově se otočila. Simon, elegantně ustrojený na večírek, stál ve dveřích.

„Jak ses dostal dovnitř?” vydechla Tira polekaně.

„Paní Lesterová byla tak laskavá a nechala pro mě otevřené zadní dveře. Řekl jsem jí, že spolu máme odjet pryč, ale že ty jsi na to nejspíš v tom vánočním shonu zapomněla. Je velmi ochotná. A romantická.”

„Hned v pondělí ji za tu romantiku vyhodím!” odsekla Tira.

„To snad ne, vždyť je to učiněný poklad.”

Tira vzpurně hodila hlavou. „Nikam s tebou nejedu.”

„Ale ano,” nedal se Simon. „Buď se oblékneš sama, nebo ti budu muset pomoct.”

„No dovol?” Tira si založila ruce na prsou a čekala, co bude dál.

Zdálo se, že Simonovi se druhá možnost velice zamlouvá. Uchopil Tiru za paži a odvedl ji na práh ložnice. Okamžitě pochopila, že už byl vevnitř, protože na posteli ležely její bílé průsvitné večerní šaty i s krajkovým prádlem.

„Ty… ty ses vloupal do mé ložnice?” osopila se na něj.

„Tak trochu. A hodně jsem přitom o tobě zjistil. Neoblékáš se zrovna jako princezna. Zdá se, že tvůj šatník tvoří především džíny, bavlněné prádlo a trička. Ten župan se mi sice moc líbí, ale na dnešní večírek se příliš nehodí.”

„Já si ty bílé šaty nevezmu!”

Simon se zasmál. „Ale vezmeš. Dříve nebo později si je oblékneš.”

Vyrazila ke dveřím, ale zadržel ji, chytil za ruku a přitiskl k sobě.

87

„Neboj, neublížím ti.”

„A co to tedy právě děláš?”

V nestřeženém okamžiku zručně rozepnul zip na županu a v okamžiku z něj Tiru svlékl. Najednou před ním stála nahá, jen v bílých kalhotkách.

Byla tak překvapená, že se ani nepohnula, a Simon si ji prohlížel jako vzácný umělecký předmět. Kochal se pohledem na její ňadra s růžovými bradavkami, na pevné křivky boků a elegantní dlouhé nohy.

„Nedívej se na mě!” vykřikla, když se konečně vzpamatovala. Zkřížila paže na prsou a pokusila se zakrýt svou nahotu.

„Opravdu to nechceš?”

Ta otázka Tiru dokonale vyvedla z míry.

„Neboj se. Neudělám nic, co nebudeš sama chtít. Slibuju,” zašeptal, když viděl, jak Tira reaguje.

Jednou rukou ji svíral kolem pasu a druhou přejel po zrůžovělé tváři až ke koutku krásných úst.

Jak je záhadná! pomyslel si. Bylo na ní vidět, že se stydí jako malé děvčátko, a on přitom dobře věděl, že nemůže být příliš nevinná.

Prsty se dotkl jejích rtů a pak ji hladil po krku až ke klíční kosti. Potom se zarazil a jeho pohled ustrnul na jejích plných, krásně vykrojených rtech.

V ložnici zavládlo ticho. Ticho před bouří. Šimonovy rty se zastavily jen kousek od jejích úst, jako by nevěděly, co dělat dál. | Vzhlédla k němu s němou otázkou v očích.

Přitiskl ji k sobě ještě pevněji a ona ihned Ucítila, že je vzrušený. Šokovalo ji to a po hebkých tvářích se jí rozlil ruměnec.

88

„Tiro,” promluvil Simon tiše, „řekni mi, co vlastně chceš.”

„Já… já nevím,” zašeptala.

Zpozoroval, že se nepatrně zavlnila v bocích. Přimknula se k němu a maličko se prohnula v kříži.

„Ty nevíš? Ale tvoje tělo to ví moc dobře. Chceš, abych ti ukázal, o co si říká?”

Nedokázala ze sebe vypravit ani slovo, ale Simon ani na žádná slova nečekal. S něžným úsměvem jí položil ruku na břicho a pomalu ji sunul nahoru, dokud se nezastavil pod jejím ňadrem.

„Tohle ti určitě neublíží,” zašeptal a vzal její ňadro do dlaně.

Pocity, které prožívala, byly nesnesitelné a zároveň nevýslovně sladké. Vůbec nevěděla, co si o tom všem má myslet.

„Copak se s tebou děje?” chtěl vědět Simon. Zvedla hlavu a on si všiml, že má v očích výra/ naprostého odevzdání. Jemně sevřel její bradavku dvěma prsty. Zachvěla se jako zasažená elektrickým proudem.

A pak znovu sklonila hlavu, zavřela oči a kousla se do spodního rtu, aby zabránila hlasitému zasténání.

Simona její prudká reakce poněkud zaskočila. Zatím nedošli dál než k počátku běžné předehry, a ona už se chovala, jako by zcela ztrácela vládu sama nad sebou. Zalichotilo mu to.

„A teď si hezky lehni,” zašeptal a nasměroval Tiru k posteli. Nechala se tam odvést jako loutka a neprotestovala ani ve chvíli, kdy ulehl vedle ní. Slyšel, jak jí rychle bije srdce. Zakryl její ústa polibkem a začal ji hladit po celém těle.

89

„Simone…” vzlykla, otevřela ústa a plně se u odevzdala.

S žádnou jinou ženou ještě Simon nezažil nic tak neuvěřitelně smyslného a vzrušujícího. Rukou sjel k jejím kalhotkám a pomalu je začal stahovat. Ihned pak vyšla vstříc jeho čím dál odvážnějšímu laskání a on poznal, že už je připravená, přestože sotva začal.

I když se mu ale hlava točila sladkou závratí, pochopil, že dělá chybu. S Tirou to bude poprvé - neměl by být tak prudký a nedočkavý. Takhle věci uspěchá a Tira nepocítí to potěšení, jaké jí toužil dát.

„Ne, ještě ne… Ne tak rychle,” zašeptal. Zůstal ležet bez hnutí a ze všech sil se snažil ovládnout svou nezkrotnou touhu.

SEDMÁ KAPITOLA

Tira jeho slova nevnímala - její tělo se chvělo zcela novými pocity. Šimonovo laskání před ní otevíralo krajinu nevídaných rozkoší. Cítila na sobě váhu jeho těla a pomalu, s každým dalším úderem svého srdce, si čím dál víc uvědomovala, co dělají a kam jejich počínání směřuje.

Najednou se vzpamatovala. Prsty měla stále zabořené v Simonových hustých vlnitých vlasech, byla nahá a Simon se jí dotýkal…

„Simone!” zvolala naléhavě.

„Pst!” Zdvihl hlavu a podíval se jí do očí. Poznala, že jeho obvyklé sebeovládání a pevná vůle jsou pryč. Tajemně se na ni usmál. „Není ti to zvláštní, že tu spolu takhle ležíme?” zeptal se tiše.

„Ano.”

„Jenže já to takhle nechci. Jsem tak vzrušený, že bych si tě vzal příliš bezohledně a sobecky,” řekl. Odtáhl se od ní a posadil se na kraj postele.

Tira si přes rozpálené tělo přetáhla přikrývku a kousla se do rtu. Zmocnily se jí pochyby a rozpaky. Jak se tohle vůbec mohlo stát? vyčítala si. A kdyby nepřestal…

91

Simon vstal, protáhl se a pak se k Tiře zase otočil. Ležela na bílých poduškách jako princezna, krásné vlasy měla uličnicky rozcuchané a tvářila se vyděšeně.

„Nemusíš se tvářit tak nešťastně,” řekl tiše a s takovou něhou, že ji to zmátlo. Odhrnul přikrývku a pomohl jí vstát. „Svět se kvůli tomu nezboří.”

Podal jí podprsenku bez ramínek, kterou už dřív vybral k jejím večerním šatům. „Zapnout si jí musíš sama, s tou rukou takové věci nezvládnu.”

Poslechla jako loutka.

Simon pak sáhl po večerních šatech a navlékl jí je přes hlavu. Posadila se k toaletnímu stolku, upravila si vlasy, přetřela si rty jemnou růžovou rtěnkou a nanesla na obličej trochu pudru.

Když byla hotová, Simon jí podal ruku a přitáhl ji k sobě.

„Jak dlouho se známe?” zeptal se zamyšleně. „Dlouho. Spoustu let.” Měla pocit, jako by ji právě připravil o veškerou svobodnou vůli. Tenhle pocit zranitelnosti pro ni byl nový. „Měli bychom jít,” zašeptala.

Zadíval se jí do očí. „Za to, co jsme spolu dělali, se nemusíš stydět.”

Sklopila hlavu. „Vždyť mě ani nemáš rád!” ykřikla a rozplakala se.

Přivinul ji k sobě, pohupoval s ní jako s malým dítětem a hladil ji po hebkých vlasech. „Uklidni se, Tiro.”

Líbal ji do vlasů a pak na tváře a na víčka. Až když slíbal všechny její slzy, našla odvahu zved-out k němu oči. Simon se v těch zelených hlu-

92

binách málem utopil. Raději ustoupil, aby si nevšimla, jak snadno ho dokáže vzrušit.

Tiše popotáhla a sáhla na toaletní stolek pro papírový kapesník. „Budu mít červené oči a nos.”

„Udělalo by mi radost, kdybys jela do Jacobsvillu se mnou,” řekl Simon naléhavě. „Ale jestli opravdu nechceš, nebudu tě nutit.”

Tiru jeho slova překvapila. „Vždyť jsi mě sám oblékl, jen abych s tebou do Jacobsvillu jela.”

„Prostě nechci, abys kvůli mně byla smutná. Až do téhle chvíle jsem nevěděl, že tě můžu tak snadno zarmoutit. Moc mě to mrzí.”

„Měla jsem špatný týden.”

„I já. Pojeď se mnou. Bude tam legrace.”

Tira okamžik váhala. Ale jen okamžik. „Tak dobře, pojedu,” svolila nakonec.

Simon je vyvedl ven z ložnice a potom před dům k autu. Nebyla zvyklá, aby se k ní někdo choval tak vlastnicky a zároveň něžně jako právě teď Simon. Až teď si uvědomovala, co jí celý život scházelo. Simon byl skutečně tím jediným, koho bytostně potřebovala. Milovala ho ale příliš, než aby se spokojila s nezávazným a lehkovážným vztahem. Nehledě na to, co si Simon myslel o jejím vztahu k Johnovi,

Stále ještě věřila ve šťastné manželství. Nechtěla pro nikoho být jen slečna na jednu noc. Ani pro Simona.

Ranč rodiny Hartových patřil k největším v kraji a jeho pozemky se táhly celé míle. Budovy byly obklopené bílým plotem, který byl teď vánočně ozdobený zelenými girlandami a rudými květy vánoční hvězdy.

93

„Tuhle parádu tu tví bratři o Vánocích nikdy dřív neměli,” poznamenala Tira o výzdobě, když se blížili k domu příjezdovou cestou.

„Od té doby, co se Corrigan oženil, tu provedli hodně změn k lepšímu.”

„Jak znám Callaghana, asi se mu to moc nezamlouvá.”

Simon se zasmál. „To víš, Cag na vnější krásu moc nedá.”

„Stále ještě odmítá jíst vepřové maso?”

„Pořád.”

Celá rodina Hartových se tím už dlouho bavila: nejstarší ze sourozenců, starý mládenec Cag, odmítal jíst vepřové maso, protože jako dítě viděl film o prasátku, které mluvilo.

„Nemůžu říct, že bych ho nechápala. Sama jsem ten film viděla třikrát.”

Simon zastavil před jedním z rozlehlých stavení. Tira nečekala, až jí otevře dvířka, a vystoupila sama. Její na odiv stavěná nezávislost Simona maličko popouzela, ale musel ji respektovat.

Když se ale vydala po schodech jako první, chytil ji za ruku a donutil ji, aby na verandu došli společně.

„Přijíždíte právě včas,” řekl Corrigan. „Leopold právě přilil vodku do svátečního punče naší nové hospodyně Tess. Ta za to dostala vy-adáno od Evana Tremayna. Teď dává Leovi kuchyni co proto a vyhrožuje, že už v životě neupeče ani sušenku.”

„Taková hrozba musela Lea rozplakat,” usmál se Simon.

„Aby ne, klečí před ní na kolenou,” zašklebil | se Corrigan. „To mu jen prospěje.”

94

Vešli dovnitř a nejdřív se přivítali s Evanem a jeho ženou, která čekala první dítě. Potom pozdravili bratry Ballangerovy s manželkami. Tiru udivilo, že všichni už jsou na odchodu, přestože večírek teprve začal. Většina přítomných hostí patřila ke starousedlíkům, byli velmi zámožní a v oblasti měli velký vliv. Tiru nepřekvapovalo, že bratři Hartovi mají takové kontakty. Přestože se někdy chovali poněkud podivínsky, byli v podstatě velmi přátelští.

Cag a Rey Hartovi právě vcházeli do kuchyně. Za jejími dveřmi zahlédla, že Leopold skutečně klečí na podlaze. Mladičká rusovlasá Tess, která stála nad ním, toho měla podle své vyřídilky hodně na srdci.

Tira se pobaveně ušklíbla a Simon se neubránil hlasitému smíchu. „Tohle nám nesmí ujít. Pojď,” pobídl Tiru a vyrazili do kuchyně. Tiše otevřel dveře.

„Mně je jedno, co říkají - já tu končím!” říkala právě Tess. Pak ukázala na Lea. „Nalil do mého punče dvě lahve vodky. Evan Tremayne to nevěděl, a tak si dal dvě sklenice a praštilo to s ním.” Začervenala se. „Pak mi řekl spoustu hrozných věcí a Leopoldovi se to zdálo příšerně legrační!”

„Představa, jak Evan leží na zemi opilý, by rozesmála v Jacobsvillu kdekoho,” podotkla Tira. „Všichni tu vědí, jak nenávidí alkohol.”

„To ale není všechno,” pokračovala Tess. „Evanovi ten punč tak chutnal, že nalil dvě sklenice i do Justina Ballangera!”

„Páni! Dva největší odpůrci alkoholu v tomhle kraji!” vydechl Simon.

„Justin si vzal kytaru a začal zpívat španěl

95

sky. Jeho žena mu ji sebrala právě včas,” vysvětlovala Tess. „Evan si pak konečně uvědomil, že s punčem nebylo něco v pořádku. Prohlásil, že by mě měli uvázat ve stáji za zástěru, když provádím hostům takové nepřístojnosti.”

„Já s Evanem promluvím,” nabídl se Simon.

„To asi těžko,” namítla Tira. „Tremaynovi a Ballangerovi už odešli.”

„Panebože!” zabědoval Leo.

„Zavolám mu a omluvím se,” řekl Rey. „Omluvím se jim všem. Vy ale odsud nemůžete odejít, Tess!”

„Ale můžu,” trvala na svém Tess. Sundala si zástěru, zmuchlala ji a hodila ji na stůl. „Sušenky si budete muset péct sami,” řekla a rozzlobeně se hrnula ke dveřím.

Leopold hlasitě zasténal a obrátil oči v sloup.

„Jak jsi to mohl udělat?” obořil se na něj Rey.

„Nebyly to dvě lahve vodky. Jen jedna. Chtěl jsem to Tess říct, ale pak se to nějak zvrtlo a ti dva udělali scénu.”

„Měl bys za Tess jít,” poznamenal Simon.

„A rychle!” dodal Rey a v očích mu zablesklo. „Hodně rychle,” přisadil si Cag. „Protože ti odejde, vypálím ti zítra znamení, až budeme cejchovat to stádo, co jsme dnes přihnali.” 1 „Už jdu! Už jdu!” řekl Leopold rychle a odběhl za hospodyní.

„Není na hospodyni trochu mladá?” zeptal JjLse Simon. „Vypadá na devatenáct.” I „Je jí dvaadvacet. Její otec pro nás pracoval, ale nedávno zemřel na infarkt. Zůstala úplně i sama. Umí dobře vařit a nám se zdálo, že když | zůstane u nás, bude to pro obě strany ideální

96

řešení. Kdyby se Leo uklidnil, nemusely by být problémy,” řekl Cag.

„Proč pořád musí tak provokovat?” povzdychl si Rey.

„Jednou se uklidní. Za to ti ručím,” řekl Cag a odešel za Tess a Leopoldem.

„Cag pro ni má slabost. Ale ona se ho bojí a ani netuší, že by ho jediným svým úsměvem dostala na kolena,” prozradil Rey, když Cag zmizel za dveřmi.

„Je opravdu hodně mladá,” řekla Tira.

„Ano, ale přesně to Cag potřebuje - někoho, koho by mohl rozmazlovat. Pořád domů nosí zatoulaná koťata a štěňata. A Tess taky. Hodili by se k sobě, ale Leo jim všechno kazí.”

„Není to sice naše věc,” vmísil se do hovoru Simon, „ale být tebou, poslal bych Lea na kurz vaření. Jeho si žádná ženská nevezme, a když se naučí péct sušenky sám, nebudete potřebovat kuchařku.”

„Leo jednou udělal míchaná vajíčka, když Tess musela k doktorovi, a ani pes je nechtěl žrát,” pokrčil rameny Rey. „Ale pojďte už dovnitř, ještě tam zbylo pár hostů. Představím vás.”

Vedl Tiru a Simona do vedlejšího pokoje, když vtom se náhle zarazil. „Tak moment! Corrigan mi přece říkal, že vy dva spolu po tom skandálu nemluvíte.”

Simon stále držel Tiru za ruku. „To bylo jen malé nedorozumění. Už je to v pořádku, že?” Obrátil se na Tiru a zadíval se na ni tak upřeně, že se začervenala.

Ve velkém pokoji si Simon s Tirou nejdříve popovídali s Corriganem a Dorie, kteří doslo

97

va zářily štěstím, protože se konečně splnilo jejich přání a čekali miminko. Potom začala hrát pravá kovbojská kapela a Simon Tiru odvedl na taneční parket. Sevřel ji v náručí - ruka s protézou ji ale stiskla až příliš. Nespokojeně sebou pohnula.

„Držím tě příliš pevně?” zeptal se starostlivě a okamžitě povolil stisk. „Promiň. Nemám v té ruce vůbec žádný cit a nepoznám, jak moc můžu přitlačit.”

„To je v pořádku. Nebolelo to.” Simon zvedl hlavu a podíval se ze své výšky na Tiru. „Víš, že jsi jediná žena, která mě viděla bez té protézy?” zeptal se. „Tehdy v nemocnici, když z té ruky zbyl jen pahýl.”

„Přišel jsi o ruku, ale zůstal jsi naživu. A to je jediné, na čem záleží,” řekla Tira. „Kdyby tě našli o hodinu později, nic by ti nepomohlo. I tak jsi ztratil mnoho krve.”

„Tys tenkrát zůstala se mnou,” vzpomínal Sión. „Donutila jsi mě bojovat. Vrátila jsi mě o života. Bez tebe bych to vzdal.” Tira zdvihla oči. „Vím, jak moc pro tebe Me-lia znamenala, Simone. Nemusíš mi to připomínat.”

Ach, ta dávná tajemství, pomyslel si Simon. Měl jich hned několik a o některých Tira neměla ani zdání. Právě proto se možná k sobě ještě nedokázali opravdu přiblížit a bylo načase s tím něco dělat.

„Melia měla potrat,” řekl.

Tira nejdřív nepochopila, o čem přesně Simon mluví. Zvědavě na něj upřela oči.

„Cože?”

„Byla těhotná a nechala si to vzít. Ani se ne-

98

namáhala mi o tom říct,” vysvětlil. „Nechtěla si zničit postavu. Vůbec nevěděla, jestli je to dítě moje. Možná bylo některého z jejích milenců.”

Tira přestala tančit a nechápavě se na Simona zahleděla.

„Řekla mi o tom tu noc, co jsme havarovali,” pokračoval Simon. „Tak mě to rozrušilo, že jsem v zatáčce nezvládl řízení. Právě v ten okamžik, co auto narazilo, jsem si říkal, že už stejně nechci dál žít, když mě Melia připravila o všechny iluze.”

„Iluze?” zopakovala Tira.

„Iluze o dokonalosti našeho manželství,” řekl Simon. „O tom, že mě má drahá žena miluje stejně jako já ji, že chce se mnou mít děti a žít se mnou až do smrti.” Smutně se usmál. „Oženil jsem se s ženskou, kterou zajímal jen život v přepychu a postelové radovánky. Vzrušovalo ji, že má milence, a já o tom nic nevím. Brala si je do mé vlastní postele.”

Simon se zadíval kamsi do dálky a nevědomky opět zpevnil své sevření kolem jejího pasu. Tentokrát Tira neprotestovala. Jeho slova jí vyrazila dech. Domnívala se - všichni se domnívali -, že Simon pohřbil své srdce s Melií a že pro ni celá léta truchlí.

„To dítě mě mrzelo asi nejvíc,” pokračoval ve zpovědi. „Věřil jsem jí, když tvrdila, že děti mít nemůže. Ale byla to lež. Všechno, co říkala, byly lži. Byl jsem hlupák, že jsem ji nepro-koukl. Úplně si mě omotala kolem prstu.”

„Je mi líto, že ti způsobila takové utrpení,” řekla Tira se slzami v očích. „Muselo to být strašné.”

Sklonil se k ní a přimhouřil oči. „Byla jsi teh-

99

dy vdaná, a přesto jsi za mnou do nemocnice přicházela každý den, držela mě za ruku, mluvila se mnou nutila mě žít dál. A já si potom myslel, že jsi Johna opustila kvůli mně, a cítil jsem se provinile.”

„To ses tedy pěkně spletl.” Simon stiskl její ruku a položil ji na svou hruď. „Milovala jsi ho?”

„Měla jsem ho ráda. Přitahoval mě,” přiznala. „Moc jsem chtěla, aby nám to spolu vyšlo. Později jsem si myslela, že pro něj… nejsem dost dobrá… že ho nevzrušuju.”

Simon pravdu znal, ale stále váhal, jestli to přiznat právě teď. Raději se proto sklonil a políbil Tiru na víčka.

I „Jestli jsi dost dobrá?” zašeptal. „Jsi skvělá. Jsi nejlepší. A k tomu velmi vzrušující. Obejmi mě a já ti to hned dokážu.” „Simone…”

Jemně ji uchopil za boky a přitiskl k sobě. Dotek jejího těla na něj měl okamžitý účinek.

Tira nabrala dech a chtěla něco namítnout, ale Simon ji nenechal.

i „Vidíš, jak moc tě chci?” zašeptal jí do ucha. „Jediný dotek a už bych si tě mohl vzít.” „Jenže -”

„Chci tě tak moc, že mě to bolí. Jsi ostatně strašně přitažlivá pro všechny muže. Svým způsobem jsem rád, že tě tvůj manžel… nikdy neměl.”

IťTira nad jeho slovy jen úžasem zamrkala. Bylo znát, že se velmi stydí. Chvíli se rozhlížela kolem sebe, jestli se někdo nedívá, jak se k sobě tisknou. Naštěstí se všichni zbývající hosté dobře bavili a nevšímali si jich.

100

„Mají jiné starosti, nemusíš se bát,” uklidňoval ji Simon.

Posunul ruku zpátky k jejímu pasu a povolil sevření.

Tira se párkrát zhluboka nadechla, aby se trochu vzpamatovala, ale stále se cítila na omdlení. Opřela si hlavu o Šimonovu hruď a ze rtů jí uniklo tichounké zasténání.

„U tebe v ložnici jsme otevřeli Pandořinu skříňku,” zašeptal a ona na spánku cítila jeho horký dech. „Toužíme jeden po druhém, Tiro.”

„Jenže já nemůžu.”

„Proč ne?”

Chviličku s odpovědí váhala. „Tyhle nezávazné milostné románky prostě nemám ve zvyku, Simone,” řekla nakonec. „Už jsem ti snad vysvětlila.”

„Jenže já tomu pořád nějak nerozumím,” zabručel a v jeho hlase zazněla žárlivost. „Copak mezi tebou a Charlesem Percym nejde právě o milostný románek?”

OSMÁ KAPITOLA

Tira rázem přestala tančit. Nevěděla jistě, proč se jí Simonová poznámka tak dotkla, protože nic špatného vlastně neřekl. Bylo pochopitelné, že Charlese považuje za jejího milence. A z toho, jak se chovala v ložnici, zřejmě usoudil, že už nějaké milence měla. Ráda by věděla, co by řekl, kdyby se dozvěděl, že celé ty roky čekala jen na něj a jiného muže nechtěla.

„Tak co?” vyzval ji Simon a oči mu zvláštně jiskřily. „Popřeš to?”

„Mysli si, co chceš,” odpověděla. „Stejně si nenecháš nic vymluvit. Jen bych ti ráda připomněla, že nemáš právo se na můj vztah k Charlesovi vyptávat.”

„Že nemám právo? Po tom, co se dělo u tebe v ložnici?”

Zrudla a zaťala zuby. „To jsem měla jen slabou chvilku.”

„Slabou chvilku? Snad ještě poznám, když žena celá jen hoří. Copak už s tebou Charles nespí?”

„Simone, prosím tě, nech toho,” prosila Tira. „Nekaž dnešní večer.”

„Takže jsi při tom myslela na něj?” „Proboha, to ne!” zvýšila hlas.

102

Zpytavě se jí zadíval do očí a ona zrudla ještě víc.

„Nebyla jsem jediná, kdo v té ložnici plál vášní,” špitla v rozpacích.

„To máš pravdu,” souhlasil a přitiskl si její obličej ke svému rameni. Pak zavřel oči a nechal se unášet hudbou.

Překvapilo ji, že se ke své touze tak otevřeně přiznal. Stále ještě Simonovi odmítala plně uvěřit, ale cítila něco tak krásného, že to nebyla schopna zvládnout vůlí. Dovolila proto svému tělu, aby se Simonovi zcela podvolilo, a opatrně vdechovala vůni jeho kolínské. Rukou ho hladila po hrudi a objížděla obrysy jeho pevných svalů. Byl opět vzrušený a jí lichotilo, že reaguje i na tak jemné laskání.

„Raději toho nech,” zašeptal jí do vlasů.

„Jsem strašně ospalá,” postěžovala si, přivřela oči a dál se pohybovala se Simonem v rytmu pomalé melodie.

„Chceš jet domů?”

„Ani nevím. Vždyť jsme teprve před chvílí přišli.”

„To je jedno. Taky jsem utahaný, měl jsem nabitý týden.” Pustil ji. „Pojď, omluvíme se ostatním a pojedeme.”

Zašli za Corriganem a poprosili ho, aby za ně všem popřál hezké Vánoce.

„Pořád ještě přemlouvají Tess, aby tu zůstala,” oznámil Corrigan suše. „Dorii se dělá z vůně sušenek špatně, takže jestli Tess nepřemlu-ví, budou se všichni muset obejít bez cukroví.”

„Že jim přeju hodně štěstí,” řekl Simon. „Byl to hezký večer. Příští rok možná uspořádám vánoční večírek v San Antoniu.”

103

„Já ti to za rok připomenu,” odpověděl Corrigan. „A vy dva už jste ten vzájemný boj vzdali?”

„Prozatím,” řekla Tira s úsměvem.

„Nadobro,” opravil ji Simon.

„To se uvidí,” popíchla ho a oči jí i přes velkou únavu zasvítily.

Rozloučili se a vyrazili na cestu do San Antonia. Místo domů však Simon Tiru odvezl ke svému bytu.

V duchu se divila sama sobě, že nic nenamítá. Byla však příliš zvědavá na to, co na ni Simon chystá.

„Žádné otázky?” podivil se, když vystoupili

z výtahu.

„Doufám, že mi všechno řekneš sám a dobrovolně.”

„Ničeho se neboj. Nesvedu tě, pokud nebudeš sama chtít.”

Začervenala se a nenáviděla najednou svou vlastní naivitu. Přesto ho beze slova následovala dovnitř.

Byla u Simona poprvé. O jeho pozvání vždycky snila, ale nikdy se ho nedočkala. Střežil své soukromí tak usilovně, že ani jeho bratři o něm moc nevěděli.

„Máš to tu krásné,” uznala, když se po bytě zařízeném ve středomořském stylu rozhlédla. „Doufal jsem, že se ti tu bude líbit.” Nastalo dlouhé mlčení. „Jsem z tebe nervózní,” přiznala Tira. „Proč?”

„Vlastně ani nevím,” pokrčila rameny. Přistoupil k ní a zatvářil se tak smyslně, že ěla pocit, jako by už jí do ouška šeptal milostná slůvka. Sundal jí z ramen pláštěnku, vzal

104

její kabelku a obojí odhodil na pohovku. Pak uchopil její drobné ruce a zvedl je k uzlu na své vázance.

Chvíli váhala, ale pak hedvábnou kravatu rozvázala a hodila na pohovku. Simon pak vedl její prsty dál, ke knoflíčkům košile.

Zavládlo napjaté ticho. Stál bez hnutí před Tirou a čekal. Když mu ale chtěla košili rozepnout, zarazil ji a zavrtěl hlavou.

„Mně ta protéza nevadí, Simone,” řekla.

„Ale mně ano.”

Sklonil se k polibku.

Jeho rty byly něžné a měkké. Líbal ji zasněně, nikam nespěchal, letmo se jí dotýkal a stupňoval její touhu.

Vystoupila na špičky, aby mu mohla lépe vyjít vstříc.

A pak ucítila, že rozepíná zip jejích šatů. Neprotestovala a beze slova je nechala sklouznout na podlahu. Neřekla také ani slovo, když jí Simon rozepnul podprsenku. I ta spadla na zem. Simon se hladově zahleděl na její krásná pevná ňadra.

Pak jí podal ruku a vedl do ložnice.

Chtěla mu říct, jak je nezkušená, ale nenašla odvahu.

Dovedl ji k posteli a položil na krémový přehoz. Rozepnul si pásek a sundal kalhoty. Když zůstal jen v černých boxerských trenýrkách, posadil se na okraj postele, zul si boty a sundal ponožky.

„Ještě košile,” připomněla Tira.

Lehl si vedle ní, nadzdvihl se na loktech a řekl: „Raději bych, kdybys tu protézu neviděla. Vadí ti to moc?”

105

Tira zavrtěla hlavou. Byl okouzlující. Bylo nádherné mít ho tak blízko, nechat se od něj hladit po obličeji, po krku a ňadrech.

„Dovolíš mi, abych si tě vzal?” zeptal se tiše. Tira se kousla do rtu. „Simone, já nevím…” „Ale víš. Chceš mě stejně, jako já tebe.” „V tom máš pravdu.”

Dotkl se hrotu jejího ňadra a všiml si, jak se zachvěla. „Jsi tak krásná,” zašeptal. „Doufám, že ti všechno to příkoří, co jsem ti způsobil, vynahradím.”

Zatímco znovu sbírala odvahu, aby mu řekla o svém panenství, sklonil se a vzal mezi rty její bradavku.

Ustrašeně ho chytila za ramena. Zdvihl hlavu, a když uviděl její vyděšený výraz, zašeptal: „Neboj se, já ti neublížím.”

Po těch slovech už mu Tira všechny ty důvěrnosti dovolila, tiše sténala a chvěla se rozkoší. Dlouho ji líbal a rukou ji přitom hladil po břiše a po stehnech.

Potom jí stáhl kalhotky a sám se také svlékl. Tira to skoro nevnímala, protože ji jeho laskání přivedlo na pokraj mdlob. Chtěla víc, toužila ho poznat dokonale, do posledního kousku těla.

Po několika horečných minutách se na ni překulil, přitiskl jí rty na ústa a vnikl do ní.

Ten pocit Tiru šokoval. Slast se najednou proměnila v ostrou bolest. Zaryla nehty do Simonových ramen a vykřikla jeho jméno.

Ale on ji nevnímal. Pronikl ještě hlouběji a hlasitě zasténal.

Pak se na okamžik zklidnil a nadzvedl se. „Bolí tě to?” zašeptal.

Neodpověděla. Jen pohnula boky, aby tak

106

unikla kruté bolesti. Právě to ale Simona zbavilo zbytku sebeovládání.

„Promiň. Tiro, už to nejde zastavit!” vykřikl a pohyboval se v ní stále rychleji. Za několik vteřin se jeho tělo křečovitě napjalo a bylo po všem.

Tira cítila, že se najednou uvolnil a zalehl ji celou vahou. Celý se třásl a ona pod tou jeho tíhou téměř nemohla dýchat. Tiše se rozplakala. Bylo to pro ni velké rozčarování. Tohle nebyla žádná šílená extáze, ale jen krajně nepříjemný způsob, jak vyhovět choutkám muže nad ní. Nenáviděla ho. A nenáviděla sebe za to, že se mu podvolila.

„Prosím, pusť mě!” zašeptala.

„Ani za nic na světě,” řekl tiše Simon. Nadzdvihl se a pohlédl jí do očí. „Jak se zdá, Charles Percy tvůj milenec nikdy nebyl.”

„Nikdy jsem netvrdila, že byl,” vypravila ze sebe.

Prohlédl si její potem vlhké a chvějící se tělo. Jemně se jí pak dotkl na břiše a hladil ho směrem ke stehnům, která byla maličko potřísněna krví. Zpozorněl.

„Bolelo to, Simone,” špitla Tira.

„Já vím,” odpověděl tiše.

Jejich těla byla stále ještě spojena.

„Neboj se, teď už to bude lepší,” zašeptal Simon a znovu se v ní začal pohybovat.

Tira se najednou zachvěla velikou a nečekanou slastí a zeširoka otevřenýma očima se zadívala na Simona. Tohle bylo… tohle bylo…

„Vidíš,” šeptal Simon. „Naučím tě, jak z toho mít požitek.”

Zaryla mu nehty do ramenou a oplácela mu vášnivé polibky. Cítila, že ho teď opravdu chce.

107

že po něm touží. Nohama ho objala kolem boků, aby mu usnadnila cestu. Stále cítila bolest, ale příjemné pocity na ni postupně dávaly zcela zapomenout.

Slyšela sama sebe, jak naříká. Rozkoš se stávala skoro nesnesitelnou a unášela ji k nějakému neznámému bodu kdesi v dálce. Každičký sval v těle ji hnal vpřed za tím neznámým cílem. Jeho pohyby nabíraly na síle i rychlosti a vyvolávaly v jejím těle nepopsatelnou extázi. A pak hlasitě vykřikla - slast se jí zcela zmocnila.

Když se jeho vyčerpané tělo zhroutilo a spočinulo na jejím, jeho tíhu tentokrát ani necítila.

Dlouho pak tiše leželi v těsném objetí. Simon nakonec zdvihl hlavu: „Teď už to tak nebolelo?”

Přikývla.

„Přál jsem si, aby to nikdy neskončilo,” řekl Simon. „Nikdy to nebylo tak úžasné.”

Pohladila ho po tváři. Stále nemohla uvěřit, že se stalo něco tak krásného.

„Ty jsi snad byla jediná osmadvacetiletá panna v celém Texasu,” řekl Simon. „Šetřila ses pro mě?”

Povzdychla si: „Nikdy jsem nepoznala muže, kterého bych tolik chtěla. Zato ty si určitě ani nepamatuješ, kolik žen jsi měl za posledních pár let.”

„Nemiloval jsem se od Meliiny smrti. Chodil jsem s Jill, ale nikdy to nebylo důvěrné.” „Cože?”

1 „O jednorukého milence ženy nestojí. Styděl jsem se za to. Když mě zvaly domů, většinou jsem odmítl. Jen s tebou jsem se cítil dobře. Tušil jsem, že ty se mi smát nebudeš, když budu v posteli nešikovný. A teď víš všechno.”

108

„Snad ano.”

„Promiň, jestli jsem ti ublížil. Přestal jsem se ovládat.”

„To je v pořádku.” Tira se najednou cítila celá nesvá. Nechtěla, aby se jí omlouval za to, že ji pomiloval.

Simon ji políbil do vlasů a zašeptal: „Nebudu říkat, že je mi to líto. Nedovedeš si představit, jak nádherné je vědět, že jsem první.” Tira se najednou zachmuřila. „Co se děje?” chtěl vědět Simon. „Ty jsi nepoužil ochranu…” „To je pravda,” zarazil se. „Myslel jsem, že bereš prášky, když jsi tak dlouho s Charlesem neotěhotněla.” „Teď už ovšem vis, že samozřejmě neberu nic.” „Jestli budeš v jiném stavu -” Položila mu ukazováček přes jeho rty. Ani větu nemusel dokončit, znala ho příliš dobře.

Ještě jednou ji políbil a nepatrně se v ní pohnul. Sykla bolestí. Zatvářil se provinile.

„Já vím, že je ti to nepříjemné. Ale uvidíš, že si na mě zvykneš.”

To znělo, jako by počítal s tím, že spolu budou trávit noci častěji. Ona ale nechtěla být jen jeho milenkou. Copak si myslí, že jejich vztah bude založený jen na sexu?

Hladil její štíhlou ruku a ona si zatím pohrávala s chloupky na jeho hrudi. „Málem jsem zapomněl, jak skvělé může milování být,” řekl a přitiskl ji k sobě. „Dneska v noci tě už domů neodvezu. Zůstaneš tady.” „Ale já -”

„Žádné ale. Jsi moje a já tě domů nepustím.” To znělo hodně majetnicky. Tira ovšem

109

o tom, jak se muži chovají po milování, příliš nevěděla. Jako kdyby vytušil její obavy, maličko se odtáhl a podíval se jí do očí. Její výraz mu dělal starosti.

„Byla to moje chyba, Tiro. Největší, jakou jsem v poslední době udělal - a bylo jich dost.” Ruku položil na její bříško. „Pokud jsi těhotná, udělám všechno, abychom dítě vychovávali společně. Vezmeme se, hned jak to bude možné.”

Předpokládala, že jí možná nabídne společný život na hromádce, ale sňatek? Tohle opravdu nečekala.

Nespouštěl oči z její tváře. „Chceš se mnou mít miminko?”

Po celém těle jí probíhalo příjemné mrazení. V té jeho otázce jako by byla skryta všechna něha světa. Do očí jí vstoupily slzy. „Ano, chci,” zašeptala.

„Tak tedy ani příště nebudeme používat žádnou ochranu,” řekl a jeho ruka si chvilku pohrávala s jejím ňadrem. „Proč ses vlastně najednou rozhodla, že se se mnou pomiluješ?” „Myslela jsem, že to víš.” „Snad to tuším.” Simon se zatvářil ustaraně. „Opravdu jsem tě nechtěl svést, kdybys to htěla vědět. Jen jsem tě chtěl líbat. Možná něco víc,” dodal se šibalským úsměvem. „Ale y jsi sem přišla jako poslušná ovečka. Neřekla i ani slovo proti. Dokud jsem ti neublížil.” Vzal její ruku a přitiskl ji ke rtům. „Nevěděl jsem, že tě to bude tak bolet. Nemohl jsem přestat…”

„To je prý normální, že je to napoprvé trochu nepříjemné,” řekla Tira. „Některé holky to

110

prostě bolí a já jsem byla jedna z nich. Je to v pořádku.”

V očích měl stále nejistotu. „Chtěl jsem, abys cítila totéž co já. Abys také měla pocit, jako když ti uvnitř těla exploduje hvězda.” Prsty vplétal do jejích vlasů. „Chtěl jsem tě potěšit, a místo toho jsem úplně ztratil hlavu. Roky jsem neměl ženu a choval jsem se dnes jako zvíře. Myslel jsem, že už máš nějaké zkušenosti…”

Přitáhla si jeho obličej a políbila ho na rty.

„Toužil jsi po mně,” šeptala. „A já toužila po tobě. Podruhé už to skoro nebolelo.”

„Už to nikdy bolet nebude, přísahám.” Vzal ji do náručí a ona se zasněně usmála. Pochopila, že k ní cítí mnohem víc než pouhou tělesnou přitažlivost. Jeho kostrbatý proslov ji přesvědčil, že to s ní myslí vážně.

„Simone?” zašeptala.

„Ano?”

„Já si tě vezmu.”

Simon přitiskl rty k její teplé šíji. „Samozřejmě že si mě vezmeš,” řekl něžně.

Zavřela oči, objala ho a pod košilí nahmatala úchytky, které držely jeho protézu. „Proč si to nesundáš?” zeptala se ospale.

Na čele mu naskočila vráska. „Tiro…”

Posadila se, hrdá na svou nahotu, a přitáhla ho k sobě, aby mu mohla svléknout košili. Začala rozepínat řemínky na protéze. Pak šiji přitiskla na prsa a pozorovala, jak se Simon tváří.

„Pořád ještě tu ruku cítíš, viď?” zamumlala a velmi ji potěšilo, když spatřila, že Simon už má v očích opět touhu.

„Ruku i jiné věci,” odpověděl Simon. „Ale tebe to ještě bolí. Už mě netrap.”

111

Jak myslíš.” Povalila ho jemně zpět na postel a odevzdaně se k němu přivinula.

Vypadala vedle něj jako víla z pohádky a nic si z jeho handicapu nedělala. Zvědavě se na ni podíval. „Tobě to vážně nevadí?” „Vadilo by ti, kdybych neměla ruku já?” zeptala se. „Ne.”

“,Tak to je odpověď na tvojí otázku.” Usmála se. „Jsem opravdu ospalá.” „Já taky.”

Simon natáhl ruku a zhasl lampu. Potom ještě přes Tiru přetáhl pokrývku. Náhle sebou trhla. „Copak je?” vylekal se Simon. „Chodí sem někdo uklízet?” „Jistě. V úterý a ve čtvrtek.” Políbil Tiru na čelo. „Dneska je ale sobota. A my jsme se právě poněkud neformálně zasnoubili.” „To je dobře.”

„V pondělí zařídíme papíry a ve čtvrtek se _ůžeme vzít. Koho budeš chtít za svědky?” „No, asi to padne na tvoje bratry,” řekla Tira. „Jsem moc šťastná.” „Já taky.”

Schoulila se k němu a spokojeně vdechla je-vůni. „Simone, víš jistě, že to tak chceš?” ,Ano, vím,” řekl Simon rozhodně. „Ale teď musíš spát.”

DEVÁTÁ KAPITOLA

Ráno se osprchovali a společně připravili snídani. Tira se stále chovala trochu ostýchavě a Simonovi se to zdálo velmi roztomilé. Sledoval ji, jak v jeho teplácích a košili připravuje vajíčka a opéká slaninu.

„Jako pár ušetříme za oblečení,” dobíral šiji. „V té košili se mi líbíš. Budeš si jich muset vyzkoušet víc.”

„A mně se zase líbí, jak vypadáš bez košile,” řekla a něžně na něj pohlédla.

Nevzal si protézu, a tak se teď zamračil, protože si nebyl jist, zda Tira nežertuje.

Právě dosmažila vajíčka, přidala je na talíř k opečené slanině a přistoupila k němu.

„Jsi můj Simon,” řekla. „Je mi líto, že se ti to stalo, ale ani trochu mi to nevadí.” Položila mu dlaň na prsa. „Ráda se na tebe dívám. Nedělala jsem si legraci.”

Natáhl ruku a dotkl se jejích vlasů, rozzářených ranním sluncem.

„Víš, mám pocit, že jsem všechno pokazil. Měl jsem tě nejdřív vzít na večeři, pak ti telefonovat ve dvě ráno, jen abych tě slyšel, kupovat ti růže a bonbóny, pak sehnat prstýnek a požádat tě o ruku. Místo toho jsem všechno

113

přeskočil, protože jsem se nemohl dočkat, až s tebou budu v posteli.”

Překvapilo ji, že právě tohle ho tak trápí. „Za to se mi nemusíš omlouvat.” „Stejně je mi to líto.” Usmála se a vklouzla mu do náručí. „Miluju tě.”

Její vyznání v něm najednou vyvolalo velkou bolest a lítost. Sevřel ruku na jejím rameni a zhluboka se nadechl. Vzpomněl si na všechny ty roky, po které ji ignoroval a pohrdal jí.

„Ale ale, copak je?” zeptala se, když si všimla výrazu jeho tváře. Nevypadal jako šťastný budoucí ženich. V jeho očích se skrývalo utrpení.

Vymanila se z jeho objetí a nevěděla, jak si tu změnu vyložit.

„Pojďme se nasnídat,” navrhla nakonec rozpačitě.

Jedli mlčky. Vypil dva šálky kávy, pak se omluvil a odešel do ložnice. Tira začala uklízela nádobí, ale potom ji napadlo, že se Simon obléká a že tím chce nenápadně naznačit, aby udělala totéž.

Zatímco se oblékala, napadlo ji, že snad začal litovat svého návrhu, aby se vzali. Z doslechu věděla, že toho muži hodně naslibují, když se snaží dostat ženu do postele.

Včera v noci bylo vše v nejlepším pořádku a teď… Dnes ráno si připadala nezodpovědná a naivní. Podívala se do zrcadla. Viděla v něm ladou ženu, která jako by přes noc dospěla. A pak za sebou spatřila Simona. Zastavil se dveřích - už byl oblečený a měl i protézu. Odvezu tě domů,” řekl stručně, když zachytil jí pohled v zrcadle.

114

„To bude asi nejlepší.”

Po cestě nepromluvil ani slovo. Když zastavili u vjezdu k Tiřinu domu, chtěl vypnout motor, ale ona ho zarazila. „Nemusíš mě doprovázet až ke dveřím,” řekla. „Tak zatím ahoj,” rozloučila se krátce. Vystoupila z vozu, zabouchla za sebou dvířka a rozběhla se ke dveřím.

Napoprvé se jí ani nepovedlo vsunout klíč do zámku, protože přes slzy téměř neviděla. Nevšimla si, že ji Simon neposlechl a došel až k ní. Položil jí ruku na rameno a pomohl jí odemknout.

„Prosím tě, ne…” vzlykla.

Objal ji a políbil do vlasů. „To bude dobré, miláčku, nesmíš takhle plakat,” šeptal.

Plakala ale o to víc. Když se konečně trochu uklidnila, pohlédla mu do tváře. Tvářil se tak nešťastně, že měla co dělat, aby se nerozbrečela znovu.

„Kéž bych tě mohl pořádně vzít do náruče,” řekl, vzal ji za ruku a vedl ji do obývacího pokoje. „Někdy je to celkem výhoda, mít dvě zdravé ruce.”

Posadil se na pohovku, vzal si Tiru na klín a přitiskl ji k sobě jako malé dítě. Kapesníkem jí pak začal utírat slzy z tváří.

„Ani se nemusím ptát, co tě trápí. Došlo mi to hned, když ses na mě dívala v tom zrcadle,” hovořil Simon tiše. „Přece si nemyslíš, že toho lituju.”

„Jenže ty toho určitě lituješ,” vypravila ze staženého hrdla. „Nemusíš se cítit provinile. Mohla jsem to odmítnout.”

Simon se zarazil. „Proč bych se měl cítit provinile?”

115

„Protože jsi mě svedl!” t „Nepamatuju se, že bys něco namítala,” připomněl jí. „Dokonce si vzpomínám, že jsem se tě na to ptal.”

Tira zdvihla obočí.

„Tak čeho vlastně lituješ?”

„Že jsem tě přivedl domů ve večerních šatech až ráno a ty si asi připadáš jako lehká holka, co jsem ji měl jen na jednu noc,” odpověděl a dotkl se jejích neupravených vlasů. „Neměla jsi s sebou ani hřeben.”

Tira jen překvapeně vrtěla hlavou a nezmohla se na žádnou reakci.

„Oblékni si džíny,” řekl. „Pojedeme do Jacobsvillu. Co bys řekla projížďce na koni a malému pikniku?”

Maličko se usmála. „Ty chceš, abych si s tebou vyjela na koni?”

Zarazil se. „No, teď mě dochází, že to není asi nejlepší nápad.”

Okamžitě Šimonovu narážku pochopila a celá zrudla.

„Proč bychom měli chodit kolem horké kaše? Tebe to pořád bolí, ne?” zeptal se přímo. Sklopila oči. „Ano.” „Tak pojedeme někam autem, ale o piknik tě nepřipravím.”

Zvedla hlavu a pátrala v jeho světlých očích. Dnes se jí zdál starší a mnohem přístupnější, než jak si ho pamatovala. Všimla si několika šedivých vlasů na skráních a zdvihla k nim ruku. „Je mi skoro čtyřicet,” připomněl. Představila si, kolik let už mohli být spolu a radovat se z dětí. Přivinul si ji k hrudi a hladil po vlasech. Při-116

padala mu náhle velmi křehká a zranitelná. Dřív ji považoval za nezávislou a tvrdou ženu a stále nemohl uvěřit, že mu dnes leží v náručí jako bezbranné dítě. Našel její ústa a dlouze jí políbil. Když si uvědomil, kolik dlouhých let bez ní promarnil, unikl mu z hrdla hlasitý sten.

Polekala se a odtrhla se od něj. Zhluboka se nadechl a chystal se promluvit, ale právě zazvonil zvonek u dveří.

„To bude paní Lesterová,” usoudila Tira.

„V neděli? Myslel jsem, že na víkendy jezdí k sestře.”

Tira vstala a kráčela ke dveřím. Měla nejasný pocit, že až je otevře, všechno se změní.

A měla pravdu. Za dveřmi stál Charles. Měl ruce v kapsách a vypadal o deset let starší a zcela zlomený.

„Charlesi!” zvolala Tira překvapeně.

Zvědavě si ji prohlédl a zamračil se. „Není na ty večerní šaty trochu brzy? Nebo jsi právě přišla?”

„Spíš platí ta druhá možnost,” odpověděl Simon místo Tiry a zatvářil se dost nedůtklivě. „A nezdá se zase tobě, že je moc brzy na návštěvy?”

„Musím s ní mluvit,” řekl Charles. „Je to naléhavé.”

Simon se opřel o rám dveří a místo pozvání jen pokynul rukou směrem dovnitř.

„Potřebuj u s ní být chvíli sám,” zdůraznil Charles a ještě víc se zamračil. „A co tady vlastně děláš ty, Simone? Divím se, že je s tebou Tira po všem ochotna prohodit jediné slovo.”

V posledních dvaceti čtyřech hodinách si Tira na Jill ani nevzpomněla. Když se teď podí

117

vala na Simona, všechny nepříjemné vzpomínky ožily.

Četl v jejích očích jako v knize. Pochopil, že kvůli Charlesovi znovu začala myslet na Jill.

„S Jill už jsem skončil,” řekl upjatě.

„Skutečně?” pozdvihl Charles obočí. „To je zvláštní, že v poslední době každému dávala nenápadně najevo, že se brzy vezmete.”

Tira zbledla.

Charles otevřel dveře dokořán. „Nejvyšší čas, abys zmizel, Simone.”

Ten se ale nehnul ani o centimetr. „Chceš snad, abych odešel?” obrátil se na Tiru.

Sklopila oči k podlaze. „Bude to tak nejlepší,” špitla tiše.

Tak trochu očekával, že se ho Tira zastane, ale pak si uvědomil, jak moc zranitelná dnes je a že se teď cítí zrazená. Copak nechápe, že Jill jen sprostě lže? divil se. A proč Charlesovi tak důvěřuje? ptal se sám sebe v duchu.

Ledaže by… Podíval se na Charlese. Ledaže by ho milovala! Tu společnou noc možná vyprovokovala jen nezkrotná vášeň. Teď se třeba Tira stydí a ráda bere jakoukoliv výmluvu, jak se svého prvního milence zbavit.

„Radši už jdi, Simone,” řekla jako na potvrzení jeho obav. Nemohla najednou snést pomyšlení, že ji nejspíš svedl jen tak pro zábavu. Všechny ty jeho sladké řeči byly jen zastíracím manévrem pro dosažení cíle. Pohlédl na ni a beze slova vyšel ze dveří.

Tira se převlékla, uvařila kávu a donesla ji do ývacího pokoje. Neodvažovala ani pomyslet důsledky toho, co se právě seběhlo.

118

„Co se vlastně stalo?” zeptal se Charles.

„Zasnoubili jsme se a on je najednou pryč,” pokusila se Tira o co nejstručnější vysvětlení.

„Zasnoubili jste se?” nemohl uvěřit Charles.

Přikývla, ale do očí se mu raději nepodívala.

Spojil si najednou dohromady její večerní šaty a Šimonův hněv a všechno mu došlo. Nešťastně zaúpěl. „Neříkej mi, že jsem ti překazil zásnuby!”

Pokrčila rameny. „Vlastně ani nevím. Jestliže Jill říká, že ji Simon požádal o ruku, netuším, co si o tom všem mám myslet. Asi jsem všechno zkazila.”

„Neměl jsem sem chodit…” Charles si rukama zakryl obličej. „Je mi to líto. Promiň.”

„Proč jsi vlastně přišel?” zeptala se ho Tira.

Sklopil oči. „Gene dnes ráno zemřel. Nechal jsem Nessu s ošetřovatelkou a jel obstarat pohřeb. Chtěl bych se tě zeptat, jestli bys Nesse dnes nemohla dělat v mém domě společnost. Nechce být sama, a kdybych s ní zůstal já sám. nevypadalo by to dobře.”

„Ale jistě, proč ne?” řekla Tira a na okamžik na vlastní trápení zapomněla. Charles má teď daleko závažnější starosti. „Jen si sbalím pár věcí.”

„Odvezu tě za ní a zítra tě hodím zpátky domů. Nebudeš ani potřebovat auto.”

„Nessa klidně může bydlet pár dnů u mě. My bychom se o ni s paní Lesterovou postaraly.”

„To je od tebe milé, ale teď je pod sedativy a spí. Já bych dnes ten přesun nedoporučoval.”

„To chápu.”

„Chceš, abych zavolal Simonovi a všechno mu vysvětlil?” zeptal se Charles starostlivě.

119

„Ne,” odmítla Tira. „To počká.”

Teď bylo zapotřebí hlavně vyřešit Charlesův problém. Rychle si sbalila, napsala dopis pro hospodyni a zamkla dům.

Dalšího dne paní Lesterová našla jen spěšně napsaný vzkaz, že je Tira u Charlese. Bez dalšího vysvětlení. Když zavolal Simon, nezbylo jí, než mu sdělit, že Tira odešla s Charlesem a ještě se nevrátila.

„Asi byl právě na řadě,” zabručel Simon nevrle, poděkoval a zavěsil. Potom vzal tašku, odjel na letiště a nasedl do prvního letadla do Austinu. Letěl za guvernérem. Chtěl mu osobně sdělit, že jeho nabídku přijímá.

Geneův pohřeb se konal ve středu. Podle toho, jak odevzdaně se Nessa opírala o Charlese, Tira usoudila, že alespoň jeho život se konečně dá do pořádku. Od paní Lesterové se dozvěděla, jak vztekle Simon zavěsil, když zjistil, že strávila noc u Charlese. Ve vlastní štěstí proto pomalu přestávala doufat.

Několik dnů pak pomáhala Nesse dát do pořádku věci po Geneovi a zvykat si na nový život. Na Štědrý večer byla ale opět sama a jen stěží potlačovala slzy. Nakonec se přemohla, oblékla si kalhotový kostýmek a vydala se na večírek pro sirotky.

Vzala s sebou dva dorty, které upekla paní Lesterová. Další účastníci přinesli punč, cukro-I ví, čokoládu a spoustu dárečků zabalených do veselých vánočních papírů.

Simon podle očekávání nedorazil. Místo něj I ale do místnosti vplula rozzářená Jill Sinclairo-I vá s plnou náručí dárků a hned se hrnula k Tiře.

120

„Ach, moc ráda tě vidím!” zavrněla.

„Nápodobně,” dostala ze sebe Tira. „Připojíš se k nám?”

„Nemůžu tu zůstat dlouho,” odmítla Jill rychle. „Jen jsem zaskočila za Simona. Strašně ho bolí hlava.”

„Toho přece nikdy hlava nebolí,” namítla Tira.

„Myslela jsem, že víš, jak špatně snáší létání v letadle. Vždycky z toho má bolehlav,” štěbetala Jill. „Právě přiletěl z Austinu. Jmenovali ho ministrem spravedlnosti, jestli o tom nevíš.” Teatrálně si povzdechla. „Na Silvestra spolu jdeme na guvernérský ples. Už jsem si vyhlídla šaty!”

Tiře se zvedl žaludek. Z jejího života jako by se náhle stala ošklivá noční můra.

„Tak já půjdu,” předla Jill už na odchodu. „Spěchám za Simonem. Doufám, že se ten večírek bude dětem líbit.”

Tira pak začala rozdávat dárky a vykouzlit na rtech úsměv ji stálo přímo nadlidské úsilí. Když přijeli televizní reportéři, otočila se ke kamerám zády.

Jakmile všechno skončilo, vrátila se domů a několikrát za sebou tam zvracela. Ještě nikdy se necítila tak mizerně. Pro její stav existovalo jen jedno jediné vysvětlení - a rozhodně to nebyla špatná večeře.

Odpotácela se do ložnice, klesla na postel a dala se do usedavého pláče. Po dítěti už dlouho toužila, ale v téhle situaci ze svého těhotenství žádnou radost necítila. Místo toho s ní cloumal vztek. V tu chvíli by byla schopna Simona na místě zastřelit. Chudáček děťátko, říkala si, má jako tátu takového mizeru!

121

A pak otevřela oči, protože ji upoutaly povědomé zvuky. Když zvedla uplakané oči, spat-j řila myš, která se po týdnech důmyslného skrývání opět objevila.

Vstala a spěchala dolů po schodech pro pi-1 stoli. Tentokrát tě dostanu, šeptala si. A tebe taky, Simone Harte!

K večeři si na první svátek vánoční připravila jen mléčný koktejl.

Měla na sobě jako obvykle jen džíny a svetr I a vlasy si nechala rozpuštěné. Bylo jí pořád špatně. Ten koktejl bylo jediné jídlo, na které se mohla podívat, aniž by se jí zvedl žaludek.

Charles a Nessa jí nabídli, aby strávila zbytek Vánoc s nimi, ale ona odmítla. Nestála o žád-i nou společnost.

Procházela se zamyšleně po ateliéru a prohlížela si své nejnovější výtvory. Pak se posadila ke stolu a roztržitě civěla do prázdna. Nechtělo se jí vůbec nic dělat.

Proč jen jsem tehdy k Simonovi vůbec šla? opakovala si stále tutéž otázku. Proč jsem ho nedonutila, aby mě odvezl domů?

Bylo jí ale jasné, že za své problémy může vinit jen a jen sebe. Uháněla jsem chlapa, který o mě ani nestál, a teď to mám, říkala si.

Položila si dlaň na břicho a povzdechla si. Bude mít miminko. Zatím si sice nenechala dělat testy, ale ani snad nebyly zapotřebí. Instinkt jí řekl jasně, že v sobě nosí nový život.

Právě se zamyslela na tím, jestli bude dítě spíš po ní nebo po Simonovi, když ji vyrušilo hlasitě zaťukání na dveře. Zamračila se. Lidi u ní většinou zvonili.

122

S koktejlem v ruce vstala, a než otevřela, pro jistotu zapnula bezpečnostní řetízek. Ke svému nemalému překvapení uviděla za dveřmi Simona. Ve tváři měl nečitelný výraz. Pod očima se mu od posledního setkání s Tirou objevily temné kruhy a přibylo mu několik vrásek. „Jsou Vánoce,” řekl tiše. „Pustíš mě dovnitř?”

Na sobě měl oblek a kravatu. Vypadal velmi elegantně - Tira se s ním dnes sotva mohla srovnávat.

Místo odpovědi pokrčila rameny. „Jestli mermomocí chceš,” odpověděla lhostejně a podívala se mu přes rameno, jako by čekala, že nebude sám.

„Čekala jsi, že někoho přivedu?” pochopil její pohled Simon.

„Možná. Například Jill.”

Simon se podrážděně zamračil.

„Promiň. Do tvého soukromí mi nic není,” rychle se omluvila, pustila ho dovnitř a zavřela dveře. Měl ruku založenou v bok a velmi chladně si ji měřil.

„Když už mluvíme o soukromí, kdepak máš Charlese?” zeptal se.

Upřela na něj oči. „Je přece s Nessou.”

Simon se zamračil. „Co s ní pořád má?”

„Gene zemřel a Nessa Charlese moc potřebuje.”

Simon nechápavě nakrabatil čelo.

„Charles už je do Nessy zamilovaný pár let,” vysvětlila Tira. „Gene si ji vzal, protože doufal, že zdědí realitní kancelář po jejím otci. Jenže kancelář zkrachovala a Gene se pak k Nesse choval tak, jako kdyby to byla její vina. Nechtěla ho opustit, protože věděla, že má

123

slabé srdce. Pro Charlese to bylo velmi těžké období. Ale teď se vezmou, hned jak to bude možné.”

Simon vypadal zmateně. „Jenže tys přece tehdy klidně jela k němu domů…”

„Byla u něj Nessa. Zůstala jsem s ní tu noc po tom, co Gene zemřel,” objasňovala Tira. „Charles nechtěl, aby tam v takovou těžkou chvíli byla sama.”

Simon sklopil zrak. Nedokázal se Tiře podívat do očí. Pochopil, že i tentokrát celou věc zbytečně zkomplikoval.

„Proč jsi vlastně zase přišel?” zajímala se Tira. „Tentokrát se nehodlám zastřelit, kdybys měl náhodou starost.”

Simon strčil ruku do kapsy a přitom si všiml, že Tira má na nohou jen ponožky a v ruce mléčný koktejl. „Copak to je?” zeptal se udiveně.

„Večeře,” odpověděla.

Jeho výraz se náhle změnil. Viděl, jak je v obličeji bledá.

„Ty nemáš na Vánoce k večeři krocana?” zajímal se.

„Nemám na něj chuť,” odsekla. Zvedl obočí a v očích se mu zablesklo. „Vážně?”

Tira už se neovládla, napřáhla ruku a hodila po něm plastikovou sklenici s nápojem. Hbitě uhnul. Sklenice prolétla otevřenými dveřmi a zasáhla kuchyňskou skříňku.

„Nenávidím tě, rozumíš?” vykřikla. „Svedl jsi mě a pak jsi klidně odešel. Jill s tebou strávila celý Štědrý večer. Doufám, že šiji brzy vezmeš, protože nikoho lepšího si nezasloužíš.” Začala hlasitě vzlykat.

124

Neváhal a přitáhl ji k sobě. Hladil ji po rozcuchaných vlasech a snažil se ji utěšit. „To nic, miláčku, jen se uklidni. První měsíce budou asi těžké, ale každým dnem už to bude lepší a lepší. Nakoupím ti kyselé okurky, budu tě krmit zmrzlinou a ráno, když se nebudeš cítit ve své kůži, ti budu nosit suchary a čaj.”

Tira se utišila. „Co… cože?”

„Nejspíš jsi těhotná,” zašeptal Simon a přivinul ji k sobě ještě blíž. „Vlastně… podle toho, co jsem tu viděl, je to jisté. A já bych z toho nejraději radostí tancoval po ulici.”

DESÁTÁ KAPITOLA

Tira nevěděla, jestli mu má uštědřit políček nebo ho políbit.

„Jak… jak jsi přišel na to, že jsem těhotná?” zeptala se.

Simon se usmál.

„Podle toho koktejlu.”

„Jsem sotva ve druhém týdnu.”

„Byly to dlouhé a osamělé dva týdny,” řekl, dotkl se jejích vlasů a jemně ji pohladil po tváři. Jako by tím chtěl vyjádřit, že se mu po ní celou tu dobu nesnesitelně stýskalo.

Tira se zadívala na jeho kravatu a bezmyšlenkovitě ji vzala mezi prsty.

„Ty jsi ale měl celou tu dobu společnost. Prý tě děsně bolela hlava.”

Podíval se jí zblízka do očí. „Jill ti ráda ubližuje, viď?” zeptal se tiše. „Proč tak ochotně věříš všemu, co ti napovídá? Nikdy jsem si ji nechtěl vzít. Ani teď, ani nikdy předtím. A co se týká těch mých bolestí hlavy - vždyť přece víš, že na ně vůbec netrpím.”

„Ale ona říkala -”

„Přijel jsem z Austinu dost rozmrzelý. Poprvé za dlouhou dobu jsem se opil,” přiznal Simon. „Jill se dostala přes vrátnici v domě a roz-

126

hodlá se, že o mě bude pečovat. Ukázal jsem jí dveře.”

Tira zdvihla obočí. Jill jí přece říkala něco docela jiného.

Simon pátral v jejím pobledlém obličeji. „Ty mi nevěříš?” zeptal se úzkostlivě. „No… vyčítat ti to asi nemůžu. V našem vztahu jsem hned od začátku dělal jednu chybu za druhou. Žil jsem jen pro sebe a na nikoho jiného jsem se neohlížel. Melii jsem miloval, ale ona mi toho nikdy nedala tolik co ty. Zvlášť ne v posteli,” dodal tiše.

„Nerozumím,” špitla Tira.

Simon prstem přejížděl po jejím dolním rtu. „S ní jsem byl vždycky zcela při vědomí,” řekl. „Zato když jsem byl poprvé s tebou, bylo to tak silné, že jsem se okamžitě přehoupl přes hranici sebeovládání. Ublížil jsem ti, protože jsem se nedokázal zastavit.” Něžně se usmál. „To jsi nevěděla, viď?”

„Tak moc se v tom ještě nevyznám.”

„Já vím.” Díval se na ni. „Byla jsi vdaná, a přitom zůstala nevinná.” Sklonil se a políbil ji zlehka na čelo. „Musíme se vzít. Chci, aby se miminko narodilo s mým jménem.”

„Simone…”

Přitáhl ji k sobě a vášnivým polibkem jí zabránil dokončit větu. Cítila, jak se mu hned rozbušilo srdce. Celý se roztřásl.

„Jen se podívej, co se se mnou děje,” zašeptal. „Skrýval jsem před tebou svou touhu celé ty roky. Teď už ale nemusím.”

„Ty jsi mě chtěl už dřív?” zeptala se nedůvěřivě.

„Od prvního okamžiku, kdy jsem tě uviděl.”

127

Jeho štíhlá ruka jí přejela po krku a pohladila hrot ňadra. „Jsi ta nejkrásnější žena, jakou jsem kdy spatřil. Vždycky jsem to věděl. Jenže jsem byl ženatý, a tak jsem si namlouval, že to je jen přechodné poblouznění.”

„Připadala jsem ti povrchní,” připomněla.

„To ano. A myslel jsem si, že jsi v lásce dost zkušená,” řekl a v očích měl lítost. „S Johnem jsem tě dal dohromady jen proto, abych se vyhnul pokušení. Nikdy jsem nemyslel, že mám tendenci se vyhýbat problémům, ale teď musím přiznat, že přesně tak jsem se celou tu dobu choval.”

Tak upřímně s ní ještě nikdy nemluvil. Cítila, jak se probírá jejími vlasy, a blaženě zavřela oči.

„Bál jsem se, že by to přineslo jen starosti,” pokračoval.

„Já to chápu, Simone,” vzdychla. „Naštěstí jsem měla alespoň Charlese. Jeho přátelství pro mě bylo velkou oporou. Věděl, co k tobě cítím. Všichni si mysleli, že jsme milenci. Jenže já milovala tebe a on Nessu. Vlastně jsme se vzájemně kryli.”

„Když jsem si tě dovedl domů, předpokládal jsem, že jsi v sexu dost zkušená. A jak jsi poprvé vykřikla, myslel jsem, že cítíš místo bolesti rozkoš. Muselo to být pro tebe hrozné. Už… už jsi v pořádku?”

„Ano.”

Přemýšlel, jakými slovy nejlépe napravit, co způsobil. A cítil, že mít ji nablízku je nádherné. Nikdy nepocítil nic krásnějšího.

Objala ho kolem pasu a celou vahou se o něj opřela. Zachvěl se a ona k němu zvědavě

128

vzhlédla. Oči mu zvláštně zářily. I bez křišťálové koule uhodla proč. Jeho upřímná zpověď ji zbavila všech pochyb a zábran. Věděla, jak je hrdý. Muselo být pro něj těžké odhalit, co tak dlouho nosil skryto hluboko v nitru. Ale k lásce patří upřímnost a jí bylo jasné, že i o tom se Simon musí poučit.

Vzala ho za ruku. „Pojď,” řekla. „Myslím, že tě můžu tvého trápení zbavit.”

„Jak víš, co mě trápí?” podivil se.

„Nedělej hloupého,” pokárala ho. Odvedla ho z kuchyně do ložnice a zavřela dveře. Žaludek se jí maličko sevřel. Přestože minule nakonec cítila rozkoš, vzpomínka na bolest byla stále živá.

„Budu opatrný,” řekl, jako kdyby jí z očí vyčetl všechny obavy. „Pořád jsi ještě dost nezkušená…”

Vzala jeho ruku a položila si ji pod svetr na hebkou pokožku. Když se jí dotkl, po těle se jí rozběhlo příjemné mrazení.

Dovolila mu, aby ji svlékl. Stále se ostýchala, ale odhodlání odevzdat se mu bylo silnější než stud. Když měla na sobě jen kalhotky, vyměnila si s ním roli a začala svlékat ona jeho.

„Tohle je něco nového,” usmíval se. „Spoustu let už se svlékám sám.”

Zdvihla k němu oči. „Celé ty roky jsi o žádnou nestál?” zeptala se.

„Chtěl jsem jen tebe,” odpověděl vážně. „Strašně jsem tě chtěl.”

„Nikdy jsi to nedal najevo.”

„Však víš proč,” řekl smutně, jako by ho vzpomínka na ztracené roky znovu zabolela. „Zasloužil bych zastřelit!”

Svlékla mu košili a zálibně si prohlížela jeho

129

hruď. „To by byla škoda,” poznamenala. Pohladila hustý porost na jeho prsou a zavrněla: „Stýskalo se mi.”

„Mně víc,” řekl a něžně ji políbil. Pomalu se zbavili posledních kousků oblečení. Když Tira sáhla na řemínky protézy, Simon ji zarazil. Tvářil se dost nejisté.

„Budeme muset vymyslet, jak se obejít bez protézy,” zašeptala Tira. „Když to nepůjde, můžeš si ji kdykoliv zase nasadit.”

„Tak dobře,” souhlasil a dovolil jí, aby mu íprotézu odepnula. Cítil se však najednou velmi zranitelný.

Uvelebila se na růžových prostěradlech a netrpělivě pozorovala, jak si k ní Simon lehá. Líbali se pak a vyměňovali si důvěrné něžnosti. Mazlili se dlouhé minuty a jejich touha se stávala stále naléhavější.

Když vnikal dovnitř, očekávala bolest. Ale dnes to bylo jiné. Cítila spíš náznak zvláštní slasti.

Otočil si její obličej k sobě a díval se jí do očí. Začali se pomalu pohybovat. Líbal ji a ty vláčné pohyby je spojovaly tím nejdůvěrněj-ím poutem. Po chvíli zasténala, vyšla mu stříc pánví a jejím tělem projel první záchvěv ozkoše.

Simon ale zavrtěl hlavou a najednou se stavil.

„Proč jsi to udělal?” vydechla. .„Protože chci, aby to bylo co nejsilnější,” ptal přerývaným hlasem. „Chci, aby to trva-dlouho, chci tě mít nejhlouběji, jak je to “ožné…” Už jen stěží přemáhal svou touhu, alancoval na samé hraně sebeovládání.

130

Tira ho křečovitě objala kolem krku. Cítila, že je to dnes ještě vášnivější než poprvé.

„Neboj se,” šeptal. „Neboj se mě.”

Zavřela tedy oči a nechala se unášet vlnou slasti, která jí projela celým tělem. „Simone!” vykřikla.

„Lásko!” zašeptal jí do ucha. Každým okamžikem zvyšoval její i svou rozkoš a odnášel oba na kraj propasti. Tira už do ní začínala padat.

Svůj výkřik slyšela jako by z veliké dálky. Vzepjala se pod Simonem do oblouku, chtěla ho víc a stále neměla dost.

„Už ne… vždyť ti ublížím!” řekl Simon, ale ona ho strhla k sobě.

„Nikdy mi neublížíš,” vydechla. „Ještě, Simone!”

Vzlykla. Už dál nedokázala vzdorovat té slastné křeči, která se snažila ovládnout celé její tělo. Otevřela oči dokořán. V jeho pohledu viděla stejně silnou extázi, jakou prožívala sama. A pak najednou měla před očima tmu a na pár vteřin ztratila vědomí.

„Tiro? Stalo se ti něco?”

Omámeně se usmála. „To nic,” zašeptala vyčerpaně. Pohnula se, a když ho v hloubce ucítila, zachvěla se znovu rozkoší.

„Panebože, já myslel, že snad umíráš,” vydechl. „Vždyť ty jsi mi omdlela!”

„Nemohla jsem tomu zabránit,” zamumlala. „Bylo to tak krásné!”

Převalil se na záda, aniž by opustil její lůno, a každičký jeho pohyb v ní vyvolával další vlny slasti.

„Miluju tě,” zašeptala ospale. „To jsem si všiml.”

131

Políbila ho na krk a povzdechla si. „Asi jsem Vážně těhotná.” „Já vím.”

Naklonila se nad něj. „Vadí ti to?”

„Ne, jsem moc šťastný.”

Znělo to upřímně. I „Chce se mi spát.”

Simon se protáhl a řekl jen: „Mně taky.”

To bylo poslední, co Tira té noci slyšela. Když se probudila, byla přikrytá a vlasy měla rozhozené na polštáři. Simon už byl oblečený, Jjen jeho sako ještě viselo na židli. Seděl na okraji postele a díval se na ni. Takový výraz u něj ještě neviděla. Nedokázala si ho vyložit.

„Stalo se něco?” zeptala se. : Položil ruku na její ploché bříško pod přikrývkou.

„Neublížili jsme mu, že ne?”

Tira se ospale usmála. „Ne, určitě ne.”

Nevypadal, že by ho přesvědčila. „Jenže tentokrát jsme se milovali dost divoce.”

„To zní hezky, když říkáš, že jsme se milovali.”

Uchopil ji za ruku a položil si jejich spojené ruce na stehno. „Přemýšlel jsem.” „O čem?”

„O svatbě. Neměli bychom to jen tak odbýt. Chtěl bych, aby byl velký obřad v kostele a ty abys měla krásné bílé šaty.”

„Bílé? Vždyť…”

Simonovi zasvítilo v očích. „Bílé,” opakoval nesmlouvavě.

Polkla naprázdno. „Dobře, jak myslíš.”

„Nechci, aby si lidé povídali, že jsme udělali něco, co jsme neměli.”

Tira otevřela doširoka oči. „Cože?”

132

„Chodíval jsem dřív do kostela. Pamatuju si, jak mají věci správně být. Už jsme to dvakrát udělali před svatbou a já na to vůbec nejsem pyšný. Ale když přihlédnu k okolnostem,” řekl a pohladil ji po bříšku, „ještě možná máme šanci na odpuštění.”

„Určitě,” souhlasila Tira. „Myslím, že Bůh je o něco shovívavější než lidé.”

„My se navíc chceme vzít a dát našemu dítěti šťastný domov. Už jsem některé věci začal zařizovat.”

„A co konkrétně?”

Odkašlal si. „Zavolal jsem bratrům.”

„A pročpak?”

„Pro Corrigana přichystali báječnou svatbu. Byla jsi tam a já taky. Moc se to povedlo.”

„Jenže tu svatbu zařídili, aniž by o tom Do-rie věděla. Unesli ji, ovázali mašlí a přinesli ji Corriganovi jako vánoční dárek. Jsou to pěkní mizerové! Já si chci svou svatbu zařídit sama!” zvýšila Tira hlas.

Právě když to dořekla, ozvalo se zaťukání na zadní dveře. Tira je zapomněla zamknout. Na schodech se vzápětí ozvaly hlasy a kroky. Dveře do ložnice se rázem rozletěly a v nich stáli všichni Simonovi bratři kromě Corrigana. Když uviděli Tiru pod pokrývkou, zarazili se.

Cag se vzpamatoval první. Okamžitě si začal Simona dobírat. „Tedy, bratře!? Není divu, že se musíš ženit, když tady tak vyvádíš!”

„Neuvěřitelné!” dodal Leopold a vycenil zuby v širokém úsměvu. „Že jí to takhle ale sluší!”

„Nech svou budoucí švagrovou na pokoji,” napomenul ho Rey a lehce ho přetáhl svým

133

kovbojským kloboukem. „Simone, nebudeme dlouho zdržovat a vyřídíme to rychle.”

„Potřebujeme znát velikost šatů,” dodal Leo.

„Do velikosti mých šatů vám nic není, vy darebáci!” ozvala se rozhořčeně Tira.

„Radši o číslo větší, je těhotná,” upřesnil Simon.

„Děkuju mnohokrát!” štěkla Tira.

„Není zač,” zasmál se Simon.

„Těhotná?” zeptali se bratři trojhlasně a Simon vzápětí sklidil další dávku ne právě shovívavých posměšků.

„Panebože!” povzdychla si Tira a schovala tvář do dlaní.

„Velikost deset,” křikl Rey ze šatny, kde zkoumal Tiřiny šaty. „Radši ale objednáme dvanáctku a hodně krajek. Nečekal bych víc než tři týdny - vzhledem k jejímu stavu,” smál se.

„To není žádná nemoc, jen čeká miminko!” ohradil se Simon.

„A my si mysleli, že spolu nemluvíte!” zahalekal Leo.

„Ještě to nevíme jistě,” řekla Tira s káravým pohledem.

„Měla k večeři mléčný koktejl,” upozornil bratry Simon.

„Všimli jsme si. Dole u skříně je ještě skleni-e se zbytkem,” poznamenal Rey. „Moje myš to dopije,” zamumlala Tira. „Myš?”

„Jo, mám ji tu už tři měsíce.” „Tak sem přivezeme Hermana,” navrhl Cag, -áiie ostatní okamžitě začali protestovat.

„Vraťme se ke svatbě,” přerušil je Simon, takže se Tira ani nedozvěděla, kdo je to Her-

134

man. „Musíme pozvat guvernéra a jeho lidi. Wally už mi slíbil, že Tiru odvede k oltáři.”

„Guvernér?” podivila se Tira. „Sám guvernér tohohle státu?” nemohla tomu uvěřit.

„Pokud vím, máme jen jednoho,” ušklíbl se Simon. „Zapomněl jsem ti říct,” dodal a spiklenecky přimhouřil oči, „že jsem přijal funkci ministra spravedlnosti. Doufám, že ti nebude vadit, když se přestěhujeme do Austinu.”

„Do Austinu?”

Tira se zatvářila zmateně, ale Simon na to nehleděl a obrátil se na své bratry. „A teď honem ven, máte na to všechno zatraceně málo času. A nezapomeňte pozvat novináře a televizi. Žádné politické straně neuškodí trochu sentimentu.”

„Pane jo, Simon už se zase chová jako velký politik,” zabručel Cag.

„Vždyť taky je,” upozornil Rey. „Tak dobře, chlapci, jdeme. Máme dnes ještě spoustu práce.”

Cag se ještě u dveří otočil. „Myslím, žes to všechno trochu uspěchal,” vyčetl bratrovi. „Styď se!”

Simon se začervenal. „Jednoho dne to třeba pochopíš.” „To těžko.”

„Nikdy nebyl zamilovaný,” řekl tiše Simon, když s Tirou osaměl. „Ještě neví, jaké to je, chtít někoho doslova k zbláznění.”

Tira si ho zvědavě přeměřila.

„Tak jsi to dnes cítil?”

„Nejen dnes. Ale kdyby ses náhodou chtěla zeptat, tak si tě neberu kvůli sexu.” „Aha.”

Simon se zamračil.

135

„Ani kvůli miminku. Moc ho chci, ale vzal bych si tě tak jako tak.”

Nevěděla, co si o tom má myslet. Opravdu chápu správně, co mi chce naznačit? ptala se v duchu. Ne, tohle bude mít něco společného s politikou. Vždycky dobře působí, když má člověk v jeho postavení po boku těhotnou, mile se usmívající manželku. Obzvláště když není jmenován na základě voleb, ale místo svého předčasně odvolaného předchůdce.

V tu chvíli ji tíha skutečnosti doslova zavali-! la. Beru si významného veřejného činitele, ne nějakého místního advokáta! uvědomila si. Si-! mon ve funkci dokončí tohle volební období, ale pak se určitě bude o post ucházet znovu. r Veřejnost mě bude mít stále na očích a přijdu o všechno soukromí. Čeká mě život ve zlaté kleci!

Úzkostlivě se na Simona podívala. V jejím výrazu se odrážely všechny její obavy. Trápilo ji například, že Simon stále ještě nezná pravdu I o Johnovi. Uvědomovala si, že některá nevhodně odhalená tajemství mohou velmi uškodit nejen jí, ale také Simonovi. A určitě také Johnovu otci, který byl úspěšným obchodníkem. Jak by asi ovlivnilo jejich život a práci, kdyby se novináři pustili do Tiřiny minulosti a po celém státě se rozneslo, že John byl homosexuál?

Dostala strach. Pravda by mu mohla v kaž-% dém případě velmi ublížit. Jemu, guvernérovi Bcelé politické straně, kterou reprezentoval.

: Kousla se do rtu a sklopila oči. „Simone, já si I tě nemůžu vzít,” zašeptala.

| „Co to říkáš, proboha?”

136

„Slyšel jsi dobře. Nemůžu si tě vzít. Je mi to líto.”

Přisedl k ní, ukazováčkem jí pozvedl bradu a chvíli se jí tiše díval do očí. „Pročpak ne?”

„Protože… Protože nechci ztratit soukromí,” zalhala.

Simon se ale nenechal oklamat. Už svou milovanou znal až do hloubi duše. Povzdychl si a přívětivě se usmál. „Chceš říct, že si mě nemůžeš vzít, protože by mi mohla ublížit pravda o Johnovi, viď?”

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Tiru to tak překvapilo, že se chvíli nezmohla na slovo.

„Ty… ty to víš?” vykoktala nakonec.

Simon přikývl. „Vím to od vernisáže tvé výstavy. Mluvil jsem tam s tvým tchánem,” odpověděl tiše. „Všechno mi řekl.” Rysy v obličeji mu ztvrdly. „Tehdy jsem si uvědomil, co jsem ti všechno provedl - a sobě taky. Bylo to jako studená sprcha.”

„Ale nikdy jsi mi o tom neřekl.” Tiře se začaly pomalu vybavovat detaily. „I když vlastně ano. Jednou jsi prohlásil, že jsi rád, že mě John neměl. Měla jsem uhodnout, co za tím vězí!”

Simon znovu přikývl. „Muselo to pro tebe být peklo.”

„Měla jsem ho ráda,” řekla Tira. „Zkoušela jsem být dobrá manželka. Ale vzala jsem si ho jen proto, že jsem nemohla mít tebe. Už mi na ničem nezáleželo.” Její oči byly plné smutku. „Tys miloval Melii.”

„To jsem si taky myslel,” odpověděl Simon. „Jenže spíš jsem miloval tu iluzi - ženu, kterou jsem si sám vysnil. Skutečnost byla úplně jiná.” Napřáhl ruku k Tiřinu bříšku a ona pochopila, že mu vzpomínky nedělají dobře.

138

Chytila ho za ruku. „Mě se ani nemusíš ptát, jestli si ho budu chtít nechat,” řekla něžně.

Krátce se zasmál. „To by mě ani nenapadlo. Vím, že děti miluješ,” řekl, ale pak se zamračil. „Je mi líto, že jsem zmeškal ten vánoční večírek. Díval jsem se tenkrát na televizi. Dokonce jsem moc dobře věděl, proč zůstáváš ke kameře otočená zády. Všechno mi bylo jasné.”

„Jill mě trochu rozhodila,” přiznala Tira.

„Nejen tebe,” souhlasil Simon a tiše si povzdechl. „Doufám, že víš, že nikdo další mezi námi nebyl.”

„Po tom včerejšku by se ti stejně asi po jiných moc nestýskalo,” řekla Tira a maličko se začervenala.

Přitáhl si ji do náručí. „Tobě opravdu vůbec nevadí, že jsem mrzák?”

„Mrzák?” Z jejího výrazu mu bylo rázem jasné, že tak si jeho handicap nikdy nevykládala.

„Nemám levou ruku,” připomněl.

„Vážně?” Políbila ho na ústa. „Při tom, co jsme v noci dělali, jsi tu protézu vůbec nepotřeboval.”

„No, asi ne.” Oči mu jen zářily. „Jak mě můžeš po tom všem milovat?” zeptal se náhle a zvážněl.

Nechala přikrývku sklouznout ze svých nádherných ňader a dovolila mu, aby se na ně díval.

„Možná proto, že mě tak hezky umíš pomilovat. Co myslíš?”

Zavrtěl hlavou. „Ne, to není celá pravda.” Dotkl se jejích bradavek a ty okamžitě zareagovaly. „Mám pocit, že si tě nezasloužím.”

Chvíli studovala jeho obličej. „Nikdy jsem

139

netušila, že můžeš být tak zranitelný,” řekla. „Že můžeš být tak něžný. Že se umíš smát bez toho, abys byl cynický. Vůbec nic jsem o tobě nevěděla.”

„Ani já o tobě.” Sehnul se a políbil ji. „Měli jsme před sebou hodně tajemství.”

„A co John?” zeptala se starostlivě. „Když se to dostane ven, může to uškodit tobě, celé straně a možná i Johnovu otci.”

„Já myslím, že si tím zbytečně lámeš svou krásnou hlavičku,” řekl Simon. „Když to praskne, nic moc se nestane. Tak to prostě na světě chodí. Hodlám se stát příkladným ministrem. A docela rád si podám darebáka, který by se odhodlal ublížit mladé krásné těhotné ženě.”

„Nebudu těhotná věčně.”

Spiklenecky se usmál. „Ne?”

Tira ho pěstí jemně udeřila do prsou. „Nehodlám mít doma fotbalový tým.”

„Třeba by se ti to líbilo,” nedal se Simon. „A nakonec by sis s nimi třeba i zahrála fotbal.”

„To je snad spíš mužská záležitost.”

Podíval se smutně na svou levou paži. „V mém případě těžko. S tou protézou…”

Položila mu ruku na rameno. „Opravdu tě to tolik trápí?”

„Dřív mě to trápilo hodně,” přiznal Simon. „Dokud ses se mnou nepomilovala. Ani si nedovedeš představit, jak jsem se bál ukázat ti tu protézu. A pak jsem se zase bál ji sundat, protože jsem myslel, že bez ní se nebudu moct milovat.”

„Ale společně jsme zjistili, že ses obával zcela zbytečně.”

140

Simon se maličko zamračil. „S tebou je všechno podezřele snadné.”

Zlehka mu prsty přejela po čele, aby vyhladila jeho vrásky. „Ne vždycky. Necítíš se tak trochu jako v pasti?”

Zachytil její ruku, otočil ji a pokryl dlaň něžnými polibky.

„Mám pocit, jako by mi celý svět ležel u nohou,” odpověděl.

„To já taky,” usmála se Tira.

Zatvářil se, jako by chtěl ještě něco dodat, ale místo toho ji raději přitiskl k sobě a všechna slova byla zapomenuta.

Příprava svatby v Jacobsvillu byla náročná. Zdálo se, že se spíš než prostý obřad chystá politický převrat. Guvernér pověřil přípravami svou sekretářku slečnu Chaseovou a bratři Hartovi se s ní brzy pohádali. Málem začaly padat facky. Naštěstí však zasáhl Simon a upozornil své sourozence, že sami na všechno rozhodně nestačí. Namítali ale, že už jednou podobnou slávu zvládli, a tak Simon nakonec jen pokrčil rameny a nechal je, ať si problém vyřeší podle svého.

Když večer dorazil k Tiře, dal si s ní v obývacím pokoji šálek kávy. Seděla obklopená hromadou svatebních oznámení a vlastnoručně je podepisovala. Bylo jich určitě přes pět set.

„Za chvilku mě to tu pohřbí zaživa,” podotkla a ukázala na hromadu obálek, které padaly z nízkého stolečku na koberec. „A je tu pořád ta myš,” dodala. „Vykoukla na mě zpod jedné obálky.”

„Cag se o ni postará, až budeme na svateb

141

ní cestě. Zůstaneme bydlet tady, dokud nenajdeme v Austinu dům přesně podle tvých představ.”

„A podle tvých taky.”

„Když se bude líbit tobě, mně určitě taky.”

Bylo jí nepříjemné, že Simon nechává tak důležité rozhodování jen na ní. Uvědomovala si, že jí tak chce prokázat svou důvěru, ale nechápala, proč to tak přehání.

„Tví bratři se tu dnes ještě neukázali,” vzpomněla si najednou.

„Mají schůzku se slečnou Chaseovou. Vedou celkem bouřlivou diskusi,” řekl Simon. „Když jsem odcházel, slečna Chaseová právě sahala po nejbližší váze.”

„Pane jo, tam musí být veselo.”

„Je dost přísná. Nedovolí jim, aby nám ze svatby udělali cirkus.”

„Máš pravdu, mají trochu zvláštní vkus,” připustila Tira.

„Volali do Nashvillu a snažili se sehnat co nejvíce country hvězd, aby nám zahráli na hostině.”

„Panebože!” vyjekla Tira vyděšeně.

„Slečna Chaseová se k tomuto bodu vyjádřila dost nevybíravě. Měla by si dávat pozor na jazyk,” zamumlal Simon. „Když jsem odtamtud mizel, Rey už byl pěkně rudý v obličeji.”

„Ty přece nikdy odnikud neutíkáš.”

„Jen příležitostně.”

„Sázím pět dolarů na slečnu Chaseovou,” zasmála se pobaveně Tira.

Simon s nelibostí sledoval, jak znovu zdvihá ke rtům šálek s kávou. „Neměla bys pít tolik kafe,” podotkl.

142

„Tohle je bez kofeinu, lásko,” odbyla ho pohotově.

Simona překvapilo, že ho tak něžně oslovila. Slova se mu zadrhla v krku.

A Tiru zase trochu zaskočilo, jak se najednou zajíkl. Nemyslela si, že je takhle citlivý. Stále ještě si nebyla jistá, co si k němu může dovolit. „Jestli se ti to nezdá, tak dobře, nebudu pít kávu vůbec…”

„Ale klidněji pij,” řekl přiškrceným hlasem. „Jen nejsem zvyklý na taková oslovení. To je všechno.”

„Ano, já vím. Ty mě takhle moc neoslovuješ.”

„Jen když se s tebou miluju,” hájil se.

Tira najednou sklopila oči. Nemilovali se od té noci, kdy se zasnoubili a kdy pak do ložnice vtrhli jeho bratři. Ráda by věděla proč, ale styděla se zeptat.

„Není to proto, že bych neměl zájem,” řekl tiše Simon, který uhodl její nevyřčenou otázku. „Spíš nám na sebe nezbývá dost času.”

Pokrčila rameny. „Máš pravdu, moc času spolu netrávíme.”

„Ještě potřebuju dát dohromady svou ministerskou kancelář. Musím to stihnout před přísahou, to znamená do konce prosince,” připomněl.

„Chápu. Je to náročná práce. Vím, v jakém jsi stresu. Jestli chceš, můžeme tu svatbu o něco odložit.”

„Chtěla by ses vdávat třeba v devátém měsíci?” zeptal se pobaveně Simon.

Místo odpovědi se rozplakala.

Vstal a pevněji objal. „To nic, to jsou jen nervy,” šeptal. „Brzy to přejde.”

143

Tira ale nedokázala svůj pláč zvládnout. Slzy jí dál stékaly po tvářích. „Tiro?”

„Simone, já…” vzlykala Tira, „já jsem to dostala.” „Cože?”

„Nejsem těhotná.” Znělo to, jako by nastal konec světa. Vytáhl kapesník a začal jí utírat slzy. „To je mi líto,” šeptal posmutněle. „Opravdu, moc.”

Přitiskla tvář k jeho hrudi. „Nevěděla jsem, jak ti to říct. Tak teď už to víš. Jestli tedy chceš, abychom tu svatbu zrušili…”

Simon naklonil hlavu a zadíval se na ni, jako by se bál, že přišla o rozum. „Proč bychom ji měli rušit?”

„No, protože nejsem těhotná.”

„Už jsem ti vysvětlil, že si tě neberu kvůli dítěti. Tys mi tak úplně nevěřila, že?”

Tvářila se sklesle.

„Měla jsem jisté pochybnosti.”

Položil dlaň na její tvář a palcem jí přejel po rtech.

„Je mi líto, že se to tak zvrtlo. Moc bych s tebou chtěl mít miminko. Ale chci si tě vzít, protože tě miluju. Myslel jsem, že to víš.”

Měla najednou srdce až v krku. „To jsi mi ale ještě nikdy neřekl.”

„Některá slova je těžké vyslovit,” odpověděl. „Myslel jsem, že jsi to poznala podle toho, jak jsme se milovali.”

„Já toho o milování pořád moc nevím.”

„Brzy se dozvíš,” řekl potichu a zatvářil se tázavě. „A co ty? Ty sis mě chtěla vzít, i když jsi

144

byla přesvědčená, že si tě beru jen kvůli miminku?”

„Já tě přece mám ráda, Simone,” povzdychla si Tira. „A myslela jsem si, že ty ke mně pocítíš totéž, až budeme mít dítě. Jenže pak jsem zjistila, že žádné miminko nebude.”

Něžně jí slíbal slzy z víček a usmál se. „Ale bude, jednou ano,” zašeptal. „Slibuju ti to. Nejdřív si tě ale chci vzít za ženu a žít s tebou. To ostatní přijde samo.”

Srdce jí zaplavilo obrovské štěstí. „Miluju tě,” řekla. „Víc než svůj život.”

Sklonil se k ní a do ucha jí zašeptal: „Vždyť já tebe taky, hlupáčku.”

Svatba se přes znesvářené tábory organizátorů povedla a byla to společenská událost prvního řádu. Na ranči v Jacobsvillu se sjeli všichni, kdo v okolí něco znamenali, a nechyběli ani novináři.

Tiře to ohromně slušelo. Měla nádherné bílé šaty, a když kráčela po červeném koberci vstříc svému ženichovi, všichni na ní mohli oči nechat.

Obřad byl krátký, ale velmi působivý. Simon nevěstě navlékl prstýnek, zdvihl jí závoj a poprvé ji pak políbil jako svou manželku. V jeho polibku vycítila něhu, která jí na okamžik vyrazila dech.

Na svatební hostině nakonec nehráli vůbec žádní muzikanti z Nashvillu, ale zato celý symfonický orchestr. Jídlo dodala proslulá firma ze San Antonia a opravdu se vyznamenala. Byla to po všech stránkách povedená slavnost a ještě dlouho se o ní všude mluvilo.

145

Když se všechno schylovalo ke konci, Tira se na svého manžela usmála a zívla: „Promiň, jsem tak ospalá, že se sotva držím na nohou. Nevím, co se to se mnou děje.”

„Svatební cesta na Jamajku tě z té únavy vyléčí,” slíbil Simon. „Mimochodem, jsi ta nejkrásnější nevěsta, jaká kdy šla k oltáři. A já jsem ten nejšťastnější muž na zemi.”

„A já zase ta nejšťastnější žena pod sluncem.”

Políbil ji do dlaně.

„Přál bych si, abychom byli o deset let mladší,” řekl s trpkostí v hlase. „Ztratili jsme spoustu času.”

„To nebyl ztracený čas. Díky tomu si teď budeme víc vážit toho, co v sobě konečně máme,” ujistila ho Tira.

„Doufám, že nás čeká alespoň padesát společných let!” řekl - a myslel to smrtelně vážně.

Ještě toho večera odletěli na svatební cestu. Cag si vzal o klíč od Tiřina domu a slíbil, že až se šťastný pár vrátí, nebude v domě po oné zatracené myši ani památka. Tira měla maličko černé svědomí, protože právě ta nešťastná myška svedla ji a Simona dohromady. Řekla si ale, že hlodavci prostě do spořádané domácnosti nepatří, a tak nakonec souhlasila. Stejně moc nevěřila, že by na tu vychytralou myšku dokázal Cag vyzrát.

Hotel stál přímo na hlavní pláži v Montego Bay. Tira se Simonem ale venku moc času nestrávili - prakticky neopouštěli hotelovou ložnici.

Po jednom z nekonečných maratónů vášni-

146

vého milování Simon nadhodil: „Potřebuješ jíst víc vitamínů. Nestačíš mému tempu.”

„Za to může ta svatba a hlavně ty nekonečné přípravy,” zašeptala. „Jsem unavená, přiznávám, ale ne zase tak moc,” dodala a políbila svého manžela na rameno. „Miluju tě, Simone.”

„I já vás miluju, paní Hartová. Strašně moc.”

Přejela prstem po jeho široké hrudi. Chtěla ještě něco říct, ale než se k tomu odhodlala, usnula v jeho objetí.

Líbánkový týden uběhl jako voda a novomanželé se v pestrém jamajském oblečení vrátili do Tiřina domu. Přivezli si spoustu krásných vzpomínek.

„Dal bych si kávu,” řekl Simon. „Mám ji uvařit?”

„Uvařím ji sama, ty odnes kufry do ložnice,” odpověděla a vykročila do kuchyně.

Když otevřela skříňku s nádobím, z nejnižší police na ni hleděl největší had, jakého v životě spatřila.

Simon vzápětí uslyšel zběsilý výkřik.

Položil kufry a rozběhl se dolů. Když uviděl otevřenou skříňku, hada uvnitř a bezvládnou Tiru na podlaze, okamžitě si dal věci dohromady.

Sklonil se a zvedl Tiru k sobě. „Jsi v pořádku, miláčku?” zeptal se tiše a hladil ji po vlasech. „Slyšíš mě?”

Pohnula se a pomaličku otevřela oči. Když nad sebou spatřila Simona, ihned si vzpomněla, proč se ocitla na podlaze.

„Simone, je tady had!”

„To je přece Herman, Cagova krajta.”

„Jenže ten Herman je v naší skříni!”

147

„Já vím. Cag ho sem přinesl, aby chytil tu myš. Na myši je Herman kabrňák, to ti povídám.”

Zatímco si Tira hada z bezpečné vzdálenosti nedůvěřivě prohlížela, otevřely se zadní dveře a objevil se v nich Cag s pytlem v ruce. Když spatřil Tiru a Simona, nešťastně zanaříkal: „Panebože! Já to nestihl! Promiň, Tiro, promiň, Simone, ale nějak jsem přestal vnímat čas. Úplně jsem na Hermana zapomněl. A když jsem si na něj vzpomněl, už jste byli na cestě z letiště.” Starostivě si povzdychl. „Jste v pořádku?”

„Jistě, zdá se, že jsme přežili,” řekla Tira sarkasticky.

Simon jí pomohl vstát a Cag začal svého šupinatého přítele strkat do připraveného vaku. Když byl hotov, ujistil Tiru, že s hlodavci už je v tomhle domě konec, a s omluvami se odporoučel.

„Víš, že jsi zase omdlela?” řekl Simon, když osaměli.

„Samozřejmě, že to vím. Strašně jsem se polekala Hermana.”

„A navíc jsi pořád unavená. Hodně spíš. Všiml jsem si, že jsi přestala snídat.” Chytil ji za ruku a posadil si ji na klín. „Říkalas mi, že nejsi těhotná. Ale já si myslím, že ses spletla. Chtěl bych, abys zašla k lékaři.”

„Jenže -”

„Tiro, chci, aby se na tebe podíval doktor.”

„Dobře,” souhlasila po chvíli váhání. „Ale žádné naděje si nedělám. To bude jen nějaká ženská porucha.”

Simon měl s přípravou na novou funkci čím dál víc práce. Když zazvonil v jeho kanceláři

148

telefon, zdvihl ho, ale poslouchal jen na půl ucha.

„Pane Harte, je tady vaše žena,” sdělila mu sekretářka.

„Dobře, paní Mackeyová. Pošlete ji dál.”

„Ehm, já myslím, že byste měl přijít sám.”

„Prosím? Ach ano, jistě.”

Když vyšel ze dveří, měl stále hlavu plnou pracovních starostí. Na to, co ho čekalo, proto nebyl připraven ani v nejmenším.

Tira měla na sobě těhotenské šaty, do kterých by se určitě vešla dvakrát, a usmívala se jako sluníčko.

„Na ty šaty je ještě brzy, ale mně je to jedno. Doktor mi řekl, že jsem opravdu v tom, tak jsem si je hned koupila,” vysvětlila Simonovi.

Simona ta novinka úplně omámila. Objal svou ženu a pevně ji přitiskl k sobě.

„Já to věděl!” zašeptal. „Neříkal jsem ti to? Tohle je ta nejbáječnější zpráva v mém životě.”

„Vezmeš mě na oběd?” zavrněla Tira. „Dám si kyselé okurky a jahodovou zmrzlinu.”

„To je mi ale kombinace!” zvolala paní Mackeyová, která nemohla jejich rozhovor přeslechnout.

„Vezmu Tiru domů a dáme si tam oběd, paní Mackeyová,” řekl Simon a pohlédl na svou ženu se šťastným úsměvem. „Poprosíme paní Lesterovou, aby nám něco připravila. Chci se na tebe dívat, jak hoduješ v těch šatech.”

Podala mu ruku a vyšli spolu ze dveří.

Když přijeli domů, paní Lesterová je usadila do jídelny a připravila jim vynikající oběd. Na

149

krájela studenou pečeni na tenké plátky, přidala k němu okurky, upekla omelety a pro Tiru uvařila kávu bez kofeinu. Všechno pak završila báječnou jahodovou zmrzlinou.

Měla dnes zvlášť dobrou náladu, protože už se těšila, že se přestěhuje s Hartovými do Austinu.

„Co víc si žena může přát?” pronesla Tira zvesela. „Budu mít miminko, mám milujícího manžela, báječnou hospodyni a dům, ve kterém už není ani jedna myš.”

„Myš?” zpozorněla paní Lesterová.

„Copak si nevzpomínáte?” podivila se Tira. „Když jsme byli na svatební cestě, úřadoval tu Cag s tou svou krajtou.”

Paní Lesterová novomanžele vybídla, aby ji následovali do kuchyně.

„Tak vy říkáte, že je s tím hlodavcem konec? Hmmm…”

Otevřela dvířka skřínky s nádobím. Na horní polici seděla myška, v tlapkách držela suchar a pěkně si pochutnávala.

„To se mi snad jen zdá!” vykřikla Tira.

Paní Lesterová strčila dovnitř ruku s otevřenou dlaní a myška do ní bez váhání skočila.

„Je ochočená,” prohlásila s jistou hrdostí v hlase. „Jednou ráno jsem sem přišla a ona si klidně seděla přímo na kuchyňské lince. Vůbec se nepokoušela utéct. Nastavila jsem ruku a ona mi sama vlezla do dlaně. Bála jsem se, že by mohla mít vzteklinu, a tak jsem ji vzala k veterináři. Řekl mi, že je zvyklá na lidi - asi utekla nějakým dětem. Tak jsem myslela, kdyby vám to nevadilo…” ztišila nepatrně hlas, „že bych si ji ráda vzala s sebou do Austinu.”

150

Tira pohlédla na Simona a vybuchla smíchy.

Myška, kterou ten rozhovor vůbec nezajímal, dál chroupala suchar a cítila se v rukou své nové majitelky naprosto bezpečně.