Diana Palmer

Long, Tall Texans 25. Neohrožené srdce

PROLOG

Leo Hart měl pocit, že je na světě úplně sám. Je to už přes rok, co se poslední z jeho bratrů oženil a odstěhoval pryč z domu. Od té doby mu doma dělá společnost jedině paní bytná, která se u něj zastaví alespoň dvakrát do týdne, poklidí, prohodí s ním pár slov a naplní lednici alespoň do té míry, aby Leo nemusel každé ráno přemýšlet, jestli je lepší posnídat v nějaké v restauraci, anebo zůstat celé dopoledne o hladu.

Uvelebil se ve svém koženém křesle, pohodlně si položil nohy na desku pracovního stolu a v duchu si probíral své příbuzenstvo. Každý z jeho bratrů už založil rodinu. S výjimkou Reye, ale ten se oženil teprve nedávno. Simon má s Tirou dvojčata, dva kluky. Cag a Tess mají taky chlapečka. A Corrigan s Dorií teď mají vedle nezadržitelně rostoucího syna ještě jednu malou holčičku. Jenom z Lea se pomalu ale jistě stává starý mládenec. Když o tom tak přemýšlí, v poslední době se z jeho života jaksi potichu, ale zato úplně vytratily ženy. Není nakonec divu, blíží se konec září a na ranči je tolik práce, že jeden neví co dřív. Podnikání jde dobře, což o to, akorát že na zábavu zbývá příliš málo času.

Z hlubokého zamyšlení vytrhl Lea telefon.

„Nazdar, nechceš přijít dneska na večeři?“ ozval se ze sluchátka Rayův hlas dřív, než Leo stačil cokoliv říct.

„Drahý bratře,“ odpověděl Leo s veselým úsměvem na rtech, „je to od tebe moc milé, ale bojím se, že bych novomanželům trochu kazil milostné radovánky.“

„Svatbu jsme měli těsně po Vánocích,“ připomněl Ray věcně.

„Pro mě jste pořád novomanželé,“ vzmohl se Leo po chvíli váhání na trochu chabou odpověď. Po Vánocích. Úplně mu to vyrazilo dech. Vždyť má pocit, jako by to bylo včera! „Díky za pozvání, ale mám tady spoustu práce.“

„Možná bys to s tou prací nemusel tak přehánět. Na světě jsou i jiné zajímavé věci a na ranči dost sotva potkáš…“

„No jo, vždyť já vím,“ přerušil ho Leo s lehce trpitelským výrazem ve tváři. Přesně věděl, co přijde.

„Tak hlavně že to víš,“ zasmál se na druhém konci telefonní linky Ray, „každopádně kdyby sis to rozmyslel, pozvání na večeři stále platí. Můžeš přijít kdykoliv.“

„Díky moc, někdy určitě přijdu.“

„Tak zatím.“

Telefon oněměl. Leo ho pomalu položil a pohodlně se opřel, dal si ruce za hlavu a důkladně si protáhl své pevné paže. Nevadilo mu dělat všechnu tu těžkou práci kolem dobytka a na jeho vysokém svalnatém mužném těle to je znát. Když byl mladší, budíval mezi ženami značnou pozornost a rozhodně neviděl důvod, proč občas nedát průchod přirozené touze. Jenomže teď už mu je přes třicet a podobné úlety už pro něj jaksi ztratily své kouzlo.

Původně chtěl strávit víkend jako vždycky doma, v klidu a sám, ale Marilee Morganové se nějakým zázrakem podařilo dosáhnout toho, že souhlasil s tím, že ji odveze na baletní vystoupení. Nakonec dokonce svolil, že na balet půjde s ní. Tvrdila, že má auto v opravně, a že nutně musí jet Leovým vozem. Povzdechl si. Možná ten výlet není nejlepší nápad. Marilee je blízká kamarádka malé Janie Brewsterové a Leo nemá nejmenší zájem na tom, aby se cokoliv z jeho soukromého života probíralo během jejich odpoledních kafíček. Janie má na Lea už hezky dlouho políčeno a zaboha si to nenechá od nikoho vymluvit. I když je to takový nesmysl.

Aspoň že s Marilee jedou někam mimo Jacobsville. Je to hodně malé městečko, a když si někdo s někým vyjde na večeři, mluví o tom celý týden úplně všichni. I když by možná nebylo špatné mít trošičku pověst záletníka. Janie by si pak možná nechala konečně zajít chuť. Jenomže jaký dopad by to mělo na jeho obchodní vztah s Fredem Brewsterem, kdyby randil s nejlepší kamarádkou jeho dcery, to si raději nechce ani představit.

Ale aspoň k něčemu je výlet s Marilee dobrý. Má se u Freda na co vymluvit, že v sobotu večer nepřijde. Fred má, stejně jako Leo, svůj ranč a jejich obchodní vztah je velmi blízký, takže se čas od času počastují pozváním na večeři, které se v dané situaci obtížně odmítá. Navíc by Leo s Fredem potřeboval probrat pár věcí. Jenomže je tady problém jménem Janie.

Kdykoliv Leo přijde na navštěvuje z toho celá paf. I když je svým způsobem na svých jedenadvacet nebo kolik docela hezká, je na ní prostě vidět, že je to pořád ještě malá holka. Vždyť ji Leo zná ještě z dob, kdy nosila rovnátka – a jemu už je přes třicet. Jenom blázen by věřil tomu, že se můžou oni dva dát dohromady. A navíc neumí vůbec vařit. Úsměv na tváři mu při vzpomínce na gumové kuře, které mu hrdě předložila minule, trochu zkysnul. A o jejích smrtících sušenkách si povídají na střeše všichni vrabci, co si o ně polámali zobák.

Vzpomínka na zoufale nepovedené sušenky rozhodla. Leo zvedl sluchátko a vytočil Marileeino číslo.

„Ahoj, tady Leo. V kolik chceš v sobotu vyzvednout.“ Na chvilku nastalo váhavé ticho. „Nebudeš o tom vyprávět Janii, že ne?“ ujistila se nejprve Marilee.

„S Janií se vídám tak málo, jak jen to jde,“ namítl trochu podrážděně Leo, „a ty to dobře víš.“

„Jenom jsem se chtěla ujistit,“ roztála okamžitě Marilee, a vesele se rozštěbetala, „co třeba kolem šesté?“

„Vyzvednu tě kolem páté a zastavíme se před vystoupením někde na malou večeři, jestli nemáš nic proti.“

„Rozhodně nemám nic proti. Tak kolem páté. Budu se těšit.“

„Já taky. Takže v sobotu.“

Zavěsil. Tohle by bylo. Zhluboka se nadechl, zvedl sluchátko a provinile vytočil Brewsterovy. Přece jen cítil trochu výčitky. Zvedla to Janie.

„Ahoj Janie, jak se máš?“ zeptal se nadšeně, jako by mu nic nečinilo větší potěšení než slyšet její hlas.

„Ahoj, Leo,“ škytl vyplašeně hlas na druhé konci drátu, „chceš mluvit s taťkou?“

„Není to nutné,“ pokračoval žoviálně a snažil se působit důvěryhodně, „jenom se chci omluvit, že v sobotu nemůžu přijít. Je mi to šíleně líto, vážně hrozně moc, ale úplně jsem zapomněl, že jsem si na to odpoledne už něco dohodl.“

Hlas na druhém konci chvíli zaraženě mlčel.

„Aha,“ zašeptala nakonec Janie s takovým zklamáním v hlase, že jí Leovi bylo v tu chvíli skoro líto. Ale stačila maličká vzpomínka na kuře a sušenky, aby ho to přešlo.

„Je mi to vážně moc líto, ale je to dohodnuté už dlouho dopředu. Nemůžu s tím nic dělat. Úplně jsem na to zapomněl, když jsem se s tvým tátou dohodl, že přijdu. Vyřídíš mu prosím moji omluvu?“

„Jo, jasně,“ odpověděla se špatně předstíranou lhostejností, „přeju příjemnou schůzku.“

Znělo to dost podivně. Leo se najednou polekal. „Janie, je všechno v pořádku?“ zeptal se pro jistotu.

„Ale jo, jasně. Ráda jsem tě slyšela. Ahoj.“

Janie zavěsila. Bála se, aby se do telefonu nakonec ještě nerozbrečela. Od první chvíle měla slzy na krajíčku. Celý týden se namáhala zbytečně. Přečetla snad všechny kuchařky, co doma mají. Připravila si perfektní menu. Tentokrát by to kuře nezvo-rala. Snad hodiny strávila s tou pitomou věcí na karamel, aby Leo dostal svůj oblíbený desert cr?me br?lée se vší parádou. A všechno k ničemu.

Klidně by se vsadila, že Leo nemá dohodnutou vůbec žádnou schůzku. A jestli jo, tak si teď narychlo něco sehnal, jenom aby k nim nemusel chodit. A ona se tak těšila. Zklamaně si sedla ke stolu, složila hlavu do dlaní a snažila se na všechno zapomenout. Je to všechno tak trapné!

Za poslední dobu udělala úplně všechno, aby na sebe Lea nějak upozornila. Na svatbě Callie Kirbyové a Micaha Steela s ním flirtovala tak zjevně, až se starší účastníci znechuceně odvraceli. A jediný výsledek byl, že když chytla Calliinu svatební kytici a usmála se na Lea, ušklíbl se a znechuceně někam zmizel.

Její nejlepší kamarádka Marilee, která jí pomáhala dostat Lea, jak jen mohla, jí poradila spoustu fint, i když zatím neúspěšných, a taky jí prozradila, co na ní Leovi vadí. Sice jí nebylo do smíchu, když slyšela, jak se Leo baví na účet jejího kuchařského zoufalství, ale uznala, že na tom je kus pravdy. Pevně se rozhodla, že s tím něco udělá. A taky už se od té doby hodně zlepšila. Jenomže jak to má Leovi dokázat, když se jí obloukem vyhýbá?

„Kdo to volal?“ ptala se zpod schodů Hettie, postarší a velmi milá hospodyně.

„To byl Leo,“ odpověděla Janie smutně, „nemůže prý v sobotu přijít. Má nějakou schůzku.“

Hettii bylo hned všechno jasné. Vysupěla nahoru do schodů za Janií, vzala ji kolem ramen a snažila se ji ukonejšit: „Neboj se, drahoušku, takových večeří bude ještě spousta.“

„Já vím,“ pokývala hlavou Janie a snažila se působit sebevědomě a dospěle. „Vždyť to nakonec nevadí. Uvařím aspoň pro vás a pro tatínka.“

„Leo je velice vytížený člověk, milá Janie, a musí jednat se spoustou jiných lidí. Určitě to nemyslel zle, vždyť víš, jaký je to hodný člověk. Možná trošičku starý – pro tebe,“ dodala ještě váhavě. Jannie jí na to nic neřekla, jenom se lehce usmála, otřela si oči a zmizela v kuchyni.

Leo se osprchoval, pečlivě se oholil, oblékl si bílou košili a lehké letní sako a takto pečlivě připraven usedl do svého vozu. Koupil ho teprve nedávno. Letošní model sportovního lincolnu s tím nejsilnějším motorem, který je v nabídce. Ta věc je rychlá jako blesk. Dnešní večer bude fajn, trochu provětrá auto, popovídá si s Marilee. A Janiino kuře věru postrádat nebude.

Když se posledně bavil s Marilee, dozvěděl se, že o něm Janie vypouští nějaké podivné klepy. Tomu se propříště musí vyhnout. Nejlepší bude stýkat se s Janií co nejméně, třeba to opadne samo. Nemá zájem, aby si dělala jakékoliv iluze nebo marné naděje. Je ještě dítě.

Srovnal si zrcátka. V jednom se na chvilku objevil kus jeho tváře. Bezmyšlenkovitě na sebe zrcátko otočil a kriticky se prohlížel. Není už zas takový krasavec jako dřív. Husté hnědé vlasy, trochu vyšisované od sluníčka, možná příliš velké čelo a vystouplé lícní kosti. Na druhou stranu má krásné zdravé zuby bez jediné plomby. Což ovšem nemůže všechno spasit. Ale co, mávl rukou a otočil zrcátko tak, jak patří. Má dost peněz, aby si nemusel dělat starosti s tím, jak vypadá.

Nedělal si iluze, že by Marilee potřebovala tak nutně odvézt na balet právě jeho autem, kdyby na jeho výpisu z účtu byla částka o řád nebo o dva nižší. Jenomže situace je taková, jaká je, a Marilee je celkem pohledná a proč ji tedy nesvézt. Zasmál se. Vystaví ji na odiv okolí ve svém sporťáku, jako si vystavuje v obýváku své lovecké trofeje. Ale takoví už jsou muži. Připoutal se a nastartoval.

Proplouval se svým korábem poloprázdnými ulicemi a spokojeně se kochal, ale přece jen ho občas trochu zahryzalo svědomí. Princeznička Janie zněla vážně šíleně smutně, když jí řekl, že nepřijde. Možná se měl přemoct…

Ne, na takové myšlenky musí zapomenout. Je to její věc, jestli byla zklamaná. On jí nic nedluží. Je svobodný muž ve středních letech a dneska si hodlá užít večer ve společnosti Marilee, na což má plné právo.

PRVNÍ KAPITOLA

Leo neměl moc důvodů ke smíchu. Týden byl dlouhý a náročný a navíc se stalo něco, co mu silně zkřížilo plány do budoucna. Nadějný mladý býček Freda Brewstera, kterého chtěl Leo koupit pro svoje stádo, z ničeho nic zemřel. Ale místo aby byl rozčilený, spíš konejšil Freda, který z toho byl, mírně řečeno, úplně vedle. Takový býk není levná záležitost.

„Ještě včera byl zdravý jako řípa,“ vrtěl Fred hlavou a smutně pozoroval hromadu mrtvého masa, která ležela před ním na zemi. „Vážně to nedovedu pochopit. Na druhou stranu – nejsem první rančer, kterému pošel býk za podivných okolností.“

„Cistě náhodou,“ ptal se Leo a rozhlížel se podezřívavě kolem sebe, jako by se snažil najít klíč k tomu, co se stalo, „neměl jsi v poslední době problémy s někým ze zaměstnanců? Vzpomněl jsem si, že Christabelu Gainesovi taky nedávno pošel bez zjevné příčiny mladý býk. A stalo se to pár týdnů poté, co vyhodil chlapa jménem Jack Clark. Teďka pracuje pro Duka Wrighta, jako řidič.“

„Judd Dunn si nemyslel, že by byl býk zemřel bez příčiny. Prý to bylo nadýmání. A Judd těmhle věcem rozumí,“ namítal Fred. „Kdepak, kdyby se na Christabelově ranči připravovalo něco takového, určitě by mu to neušlo. Jeho býk zemřel na nadýmání. Při krmení se stala nějaká chyba, nejspíš ho pustili na pastvu po dešti a mokrý jetel udělal své.“

„To se mi nezdá,“ namítl Leo, „Christabel má ještě čtyři další býky a ti jsou živi a zdraví.“

„Tak jim asi nechutnal jetel,“ pokrčil bezradně rameny Fred, „prostě já jsem přesvědčený o tom, že to bylo nadýmání. Což si mimochodem myslí i Judd. Říkal taky, že od té doby, co má Christabel na ranči ten filmový štáb, trochu jejich péče o ranč upadá. Zřejmě je tohle důsledek něčího zanedbání, nic víc a nic míň. Nechci vidět strašidla tam, kde nejsou.“ Fred si zajel rukou do svých prošedivělých vlasů, jako by si je chtěl začít trhat, a sklonil pohled zpátky k tomu, co zbylo z jeho zvířete.

„Ale tohle, tomu vážně nerozumím. Nadýmání můžu vyloučit naprosto bezpečně, vím, co jsem jim dával. A navíc dostával antibiotika.“ Zhluboka si povzdychl a obrátil se smutně na Lea. „Přiznám se, že mě taky napadlo, jestli za tím není nějaký zneuznaný honák, jenomže za poslední dva roky jsem nikoho nevyhodil. Vítr zřejmě fouká odjinud.“

Fred se snažil nedávat najevo nic z toho, na co právě myslel, ale při pohledu na býčí mrtvolu, místo níž by si klidně mohl představovat balíčky peněz vyházené nazdařbůh do kanálu, to šlo zatraceně těžko. Znamená to pro něj vážnou ztrátu. Nemá smysl se tvářit, že ne, toho si je Leo vědom velmi dobře. Ovšem nemusí vědět, že na jiného takového býka nemá Fred prostředky, takže tahle hora masa prakticky znamená bankrot, dřív nebo později.

„Chápu tvoji situaci,“ řekl najednou Leo naprosto věcně, jako by uhádl Fredovy skryté myšlenky. „Máš už vymyšlené nějaké náhradní řešení? Víš, kde koupíš jiného?“

Fred zavrtěl hlavou.

„Jak to bývá, peníze jsou na cestě,“ vymýšlel si a hluboce se při tom styděl, „ale bohužel teď právě na nového býka, jaksi, úplně nemám.“

„Aha,“ přikývl Leo a krátce se zamyslel, „nevadí. Mám jednoho býka, kterého jsem koupil před dvěma lety. Ještě ujde, ale stejně už jsem se rozhodl koupit nového. Chtěl jsem, po pravdě řečeno, toho tvého,“ zasmál se, „ale nevadí. Porozhlídnu se jinde. A toho svého bych ti mohl na tuhle sezonu klidně půjčit, kdybys měl zájem.“

Fredovi to úplně vyrazilo dech. Věděl sice, že Leo je skvělý člověk, ale něčeho takového by se nikdy nenadál.

„To přece nemůžu přijmout,“ vydechl ohromeně. Oba muži si byli dobře vědomi ceny býka pro stádo.

„Ale klidně můžeš,“ zazubil se Leo, „a dáš mi prvního býčka, co se ti příští rok díky téhle výpůjčce narodí.“

„I ty šibale!“ zlobil se na oko Fred, ale ze srdce mu spadl obrovský balvan. „Tak jo, v tom případě přijímám – a stejně jsem ti šíleně zavázaný. Jo ale,“ Freda začaly nepříjemně hryzat obavy vyvolané posledními událostmi, „byl bych radši, kdyby tu tvého býka ve dne v noci někdo spolehlivý hlídal. Tohle,“ ukázal na mrtvolu, „už bych nerad zažíval podruhé, tím méně, že to nebude moje zvíře.“

Leo se zamyslel. „Jo, to nebude problém. Mám dva dobré chlapy, bývalé řidiče. Nabourali a oba si z toho odnesli památku, ze které se už nevylížou, takže na ranči jsou k nepo-třebě, ale pořád mají sílu a jsou dokonale spolehliví. Pošlu je sem i s býkem.“

„Postarám se jim o jídlo.“

„To si užiješ,“ podotkl vesele Leo, „jeden z nich má kousek přes dva metry a podle toho i pořádný apetit. K obědu je schopný sníst sám třeba celou husu.“

Fred se ještě naposledy podíval na mrtvé zvíře. „Tolik jsem si od něj sliboval, Leo. Byl to jedinečný býk, druhého takového jsem nikdy neviděl. Ještě teď vidíš, jakou musel mít sílu.“

„Přijdou další.“

„Jenomže ne takovíhle. Vážně, tohle byl poslední…“

Utnul větu v půlce, protože jeho pozornost náhle zcela zaujalo něco jiného. Nevěřícně vytřeštil oči a čelist mu mírně poklesla. Pak ze sebe opatrně, jako by si nebyl svým úsudkem úplně jist, vypravil jméno své dcery.

„Janie?!“

Za normálních okolností byla Janie mladá tmavovlasá dívka se smaragdově zelenýma očima. Nedávno měla sice i blonďaté období, ale zase se vrátila ke své přirozené barvě. Postavou spíše menší, štíhlá, se svůdnými ňadry zpravidla upnutými v něčem přiléhavém. Dlužno říct, že i na její nohy bývá zpravidla radost pohledět.

Ovšem to, co se k nim právě blížilo, vypadalo spíš jako nezdravě pohublý rančer. Na rameni to táhlo obrovské kožené sedlo, pod jehož vahou se nohy mírně podlamovaly, a především to bylo celé od bláta. Ani při nejlepší vůli nešlo poznat, kde končí boty a kde začínají kalhoty. A ostatní svršky na tom byly stejně. Jediné, co bylo jakž tak vidět, byly snaživě, ale nepříliš úspěšně otřené oči.

„Ahoj tati,“ zašvitořila s naprostou samozřejmostí, jako by se nechumelilo, „ahoj Leo, jak se vede?“

Jenomže ono se chumelilo, a hodně. Leo měl oči, stejně jako Fred, doširoka otevřené a neschopen slova nevěřícně zíral.

„Cos proboha dělala?“ zeptal se Fred své jediné dcery trochu ostře, když konečně přišel k sobě.

„Byla jsem se projet na koni,“ usmála se a klidným krokem se ubírala domů.

„Nepamatuju se, že bych tvou dceru kdy byl viděl na koni,“ zavrtěl hlavou Leo.

„Ani já ne,“ přisvědčil Fred, „ale v poslední době začíná dělat divné věci, nevím, co jí to přelítlo přes nos. Začalo to tím, že chtěla mermomocí kydat hnůj. Dovedeš si asi představit výsledek. Hm… Takže teď už taky jezdí na koni, no dobře. Možná bych jí měl zatrhnout tu psychologii, co studuje na univerzitě, zřejmě jí to leze na mozek.“

Pak náhle přerušil svou zadumanou samomluvu a mávl rukou.

„Vždyť je to jedno, ať si dělá, co chce. Asi pro mě zůstane navždycky záhadou, proč děti dělají to, co dělají.“ Obrátil se na Lea. „Taky máš občas pocit, že je vůbec nechápeš?“

Leo se zasmál. „Na tohle se mě nemůžeš ptát, Frede, děti nemám a pevně věřím, že nikdy mít nebudu. Nějak pro ně v mém životě není místo. Ale zpátky k tomu mému býkovi,“ změnil Leo téma, které mu bylo přece jen trochu nepříjemné, „dohodnu odvoz na zítřejší odpoledne, přivezou ti ho sem a přijdou i ti dva chlapi, jak jsme se dohodli. Vyhovuje ti to tak?“

„Naprosto,“ souhlasil Fred. Hartovi jsou zdaleka nejbohatší rančerská rodina široko daleko a každý to ví, ale jenom tak půjčit býka – to je i pro toho nejbohatšího setsakramentsky obětavé. A Fredovi to právě teď hodně pomůže.

„Jak už jsem říkal,“ usmál se Fred na rozloučenou a vděčně stiskl Leovi ruku, „jsem ti zcela zavázán, poslední dobou na tom nejsme finančně úplně nejlíp.“

Leo se jen usmál. Věděl, že Fred tuhle sezonu neměl moc štěstí, a Leo rozhodně neměl zájem na tom, aby se Fredovi v podnikání nedařilo. Jsou dlouhodobí partneři a často spolu obchodovali, i když to většinou bývalo jen něco menšího. Kdyby byl Leo koupil toho mrtvého býka, býval by to byl jejich největší obchod. Měl proto pocit, že se ho to neštěstí taky tak trochu týká, a byl rád, že může Fredovi aspoň trochu pomoct.

Zvlášť když se mu teď ještě zbláznila dcera… Znovu si vybavil obrázek ušmudlané zablácené Janie. Nemůže tomu uvěřit. Týdny, možná měsíce strávila tím, že se Lea snažila ulovit na kraťounké minisukně a velké výstřihy. Seděla v obýváku jako primadona a snažila se se svým dětským obličejíčkem zaujmout svůdnou pozici. Bylo to trochu trapné. Janie je sice poměrně hezká, ale svůdná… Její kamarádka Marilee Morganová, to je jiná liga. Ta v tom umí chodit. Mohla by dávat lekce svůdnosti i té herečce, co pobláznila Judda.

Bůhví, jestli nakonec Marilee neporadila Janie nějaké finty. Obě na něj teď zkouší totéž. Leo se v duchu zasmál. Je to od Marilee sice trochu ošklivé, takhle podrážet nejlepší kamarádku, ale třeba Janie konečně pochopí, že tady jí pšenka nepokvete. Je pro Lea moc mladá, nedospělá, fyzicky i duševně.

A její nová posedlost rančerským životem Leovi trochu leze na nervy. Proč to dělá? Chce tátovi mluvit do řemesla? Že by se v ní probudila feministka a usilovala o rovnoprávnost? Vždyť k ničemu takovému nikdy netíhla, naopak se nikdy k žádné mužské práci ani na hony nepřiblížila. A bylo to tak lepší. Jediné, co by jí byl Leo schopen přiznat, je poměrně dobrý vkus v oblékání. Nikdy si neoblíkla nic, co by jí neslušelo, a byla vždycky dokonale upravená. Jenomže její dnešní model skládající se z odrbaných džin a čerstvého bláta beznadějně škrtl i to poslední, co na ní stálo za to.

Leo se rozhodl, že se tímto tématem už nebude dál zabývat, nechal Freda o samotě a vydal se přes ranč rovně za nosem pevně rozhodnut přijít na kloub tomu, proč takový exkluzivní býk zničehonic pošel.

I přes zavřené dveře Janie slyšela, jak Hettie srdceryvně hořekuje nad zamazanou podlahou.

Janie vystrčila hlavu z koupelny. „Všechno to vytřu,“ snažila se ji uklidnit, „je to jenom obyčejná špína. Až se umeju, pustím se do toho.“

„Tohle nepustí,“ nenechala se ukonejšit Hettie, „tohle je červený jíl, bude to tu navěky a ty to ze sebe taky pořádně nesměješ. Budeš už navždycky červená a lidi si tě budou plést s Indiánkou.“

Janie se smála. Pustila sprchu, v níž se další Hettiino nadávání ztratilo. Však ona se za chvíli uklidní.

Je trochu popudlivá, rychle vypění, ale její bouře nikdy nevydrží příliš dlouho.

Janie je pravý opak, v tomhle celá po mámě. Alespoň podle toho, jak zná maminku z vyprávění. Zemřela, když byla Janie ještě malá. Ale charakterové vlastnosti se zřejmě v genech neztratí. Janie snad nikdy v životě nebyla naštvaná, lidé o ní občas v dobrém říkali, že je totálně splachovací.

Je ale možné, že si tu vlastnost vypěstovala a dovedla k dokonalosti v rodinném kruhu až ve vyšším věku. Tatínek je rančer, všichni muži široko daleko pracují s voly a jediné ženy, které se tu občas objeví, jsou Hettie, již je občas nutné nechat vykřičet, a pak tetička Lydie.

To je případ sám pro sebe. Je spoluvlastníkem rodinného statku, ale moc času na něm sama netráví. Spíš se tu objeví jednou za čas a v nějakém novém modelu s bílým kloboučkem se ptá, jak jdou Janii její univerzitní studia psychologie. Je to vždycky hovor jako rozprávka, protože Lydie ničemu z toho nerozumí, ale zato se cítí být na věci zainteresována, a to svým způsobem právem, protože značně přispívá na školné.

Ovšem Janie studuje dvouoborově antropologii s psychologií. A zatímco ji samotnou baví spíš to první a s filologickým nadšením tráví víkendy s motyčkou v ruce, učí se vyhrabávat střípky tisíc let staré keramiky a snaží se je přitom na rozdíl od svých spolužáků nerozbít, tetička Lydie je naprosto fascinována těmi vědami, které vidí až na dno lidské bytosti, a pořád chce slyšet hlavně o té psychologii.

Jednou už to Janie nevydržela. Když byl u nich jednou na návštěvě Leův bratr Callaghan a Lydie zase začala svou písničku, aby se Janie pochlubila, co všechno umí, pustila se do důkladného psychoanalytického rozboru jejich návštěvy. Asi se ze všech přítomných bavila jediná, ale zato pořádně. Bylo jí pak Caga hrozně líto a několikrát se mu chtěla jít omluvit, ale nenašla odvahu. Navymýšlela si šílené nesmysly, nacházela nesmyslné souvislosti mezi tím, co má na sobě, jaký má nos a uši a co má rád k jídlu, a odhadla u něj několik nebezpečných psychóz, které byly tím nebezpečnější, čím víc latinsky je pojmenovala. Na Lydii to ohromně zapůsobilo a dychtivě hltala každé slovo, ale Janie se musela vzápětí po svém výkonu omluvit a odejít do svého pokoje, protože hrozilo, že každou chvíli vyprskne smíchy.

Janie vylezla ze sprchy krásně čistá. Podívala se na sebe s úsměvem do zrcadla. Hettie se spletla, nevypadá jako Indiánka. Je zachráněna. Zabahněné džíny zabalila do uzlíčku a vyběhla do svého pokoje. Chvilku dumala nad šatníkem. Nakonec si oblékla volnější teplákové kalhoty a triko a vyrazila hledat kýbl s hadrem. Když už Hettii jednou slíbila, že vytře, tak z toho nehodlá vycouvat. I když by možná byli někteří rodinní členové ještě nedávno dost překvapení, kdyby ji viděli na kolenou, s rejžákem v ruce. Inu co, časy se mění a z Janie se pomalu ale jistě stává žena vhodná pro Lea.

Povzdechla si. Je toho hodně, co musí změnit. Kdyby to aspoň byl její vlastní nápad! Trochu jí sice mrzelo, že jí to poradila její kamarádka Marilee, ale nevadí. Hlavně když to zabere.

Když jí Marilee za tepla donesla, co prý na ní Leovi vadí, že jí to v soukromém rozhovoru říkal, byla sice hrozně vděčná, ale zároveň dost bezradná. Když slyšela, že Leovi by se spíš líbila pořádná rančerská žena, a podívala se kriticky na sebe, nedokázala najít ani nejmenší souvislost. A přitom to je tak snadné. Tak začni jezdit na koni, poradila jí Marilee téměř bez přemýšlení, a občas dělej nějaké ty práce na ranči – no co, když mu tím uděláš radost? Zatím se sice moc úspěchů nedostavilo, ale kdo si počká, ten se dočká, a navíc odvážnému štěstí přeje.

Druhou, a bohužel mnohem kardinálnější kapitolou z knihy Jak nesbalit Lea je ovšem kuchařské umění. Janie tak trošičku chyběl v této oblasti jakýkoliv rozhled a navíc to vypadá, že nedostala do vínku ani žádnou přehnanou dávku nadání. Byla si toho dobře vědoma a za bezesných nocí se tím hodně trápila, ale byla pevně rozhodnuta postavit se danému problému čelem a neustoupit ani o krok. Jestli má dostat Lea, není jiné cesty. Bude vařit tak dobře, že budou všichni koukat! A pustí se do toho, hned jak dočistí podlahu. Proč odkládat na zítřek, co může být hotové už dnes!

Janie sice tušila, že první krůčky neprobádanými končinami kuchyně budou těžké, ale skutečnost dovede být krutější než nejčernější obavy. Doufejme, že to nedopadne hůř než dopolední blátivá vyjížďka koňmo s prvky skoku do hloubky.

Týden poté už byla v kuchyni jako doma – nebo přinejmenším už věděla, kde najde mouku a kde se dočte, jak z ní něco upéct. Rozhodla se, že začne se sušenkami. Jedno sušenkové faux pas stačilo a není třeba ho opakovat. Naopak sušenky jsou ideální příležitost dát Leovi nenápadně najevo, jaký obrovský přerod se v jejím nitru udál.

Jak si tak nadšeně snila o tom, jak to Leovi natře, jak bude koukat, až se mu budou její sušenky rozplývat na jazyku, trochu se do svých snů vžila a příliš energicky postavila na kuchyňskou linku otevřený plný pytlík hladké mouky. V tu ránu se z pytlíku vířivě vyvalila moučná oblaka, a jak se pomalu usazovala, barvila všechno kolem na bílo. Především pak Janiin obličej, který byl těsně nad pytlíkem té bílé substance.

Janie ani neměla čas začít si zoufat nad svou smůlou, protože jako na potvoru právě v tu vteřinu, kdy se to stalo, se jí za zády objevil tatínek následovaný Leem Hartem. Výraz v jejich očích ji nepřekvapil, v poslední době si na něj začala zvykat. „Ahoj tati, ahoj Leo. Jak se máte?“

„Co to proboha zase děláš?“ zeptal se jí otec ani snad ne moc překvapeně, byl už zřejmě smířený se vším. Jednou šla studovat psychologii, a tohle jsou důsledky.

„Přesypávám mouku,“ mírně zalhala. Jestli se při tom začervenala, nebylo to přes nános mouky vůbec znát. „A kde je Hettie?“

Normálně touhle dobou bývala v kuchyni, ale když jí dala Janie jasně najevo, že se odtamtud vyhnat nehodlá, vzdala se. Prvních pár minut se sice snažila Janii trochu poradit, ale když viděla, že její snaha přichází vniveč, rozhodla se neházet další hrách na zeď a šla se uklidit s hadrem do vedlejšího pokoje mručíc přitom nenápadně něco nesrozumitelného.

„Myslím, že uklízí,“ usmála se Janie.

„Aha. A Lydie tu taky náhodou není.“

„Teta Lydie? Ne, ta dneska hraje s kamarádkami dole ve městě bridž.“

„Bridž?!“ vykřikl popuzeně Fred. „To je celá ona. Když to není bridž, je to golf. Když to není golf, tak aspoň tenis. A když ji člověk potřebuje, tak tu není.“ Fred měl pádný důvod ke zlosti. Chtěl prodat několik kusů dobytka a potřeboval jednat rychle. Teta Lydie vlastní určité podíly na ranči po Fredově mrtvé ženě, takže bez jejího souhlasu se nemůže nic prodávat – jenomže ona vidí jenom svá práva, a povinnosti jako by tu žádné nebyly. Sehnat ji je zázrak a dohodnout se s ní na něčem ještě větší.

„Říkala, že se tu objeví nejdřív v sobotu,“ připomněla Janie „Aha. Tak to jsem rád, že mám dost času si všechno pořádně rozmyslet,“ procedil Fred mezi zuby. Pak se obrátil na Lea: „Tak ti aspoň ukážu, co bych chtěl prodat, a poslechnu si tvůj názor. Jestli s tím souhlasíš.“

„Jo, jasně,“ přikývl Leo. Fred opustil kuchyň a Leo ho následoval. Ve dveřích se ještě na vteřinu zastavil, otočil se na Janii, mírně se ušklíbl a pak odešel, aniž by řekl alespoň jediné slovo na rozloučenou.

Janii ale nemohly drobné neúspěchy na cestě k cíli odradit, takže další týden už zase hrdě vyrazila podílet se na každodenních radostech rančerů. Starý John jí tajně a pod podmínkou, že to neprozradí tatínkovi, slíbil, že ji naučí chytat smyčkou dobytek. A že ho pak může odvést, kam se jí zachce. Prý na to je několik jednoduchých triků. Když je člověk zná, chce to pak v podstatě jenom trochu šikovnosti a trošičku praxe.

Na Lea by určitě zapůsobilo, kdyby viděl, jak vedu divokého býka jako ovečku, malovala si v duchu růžové zítřky a odvážně si vykračovala ve vysokých kožených botách přímo k ohradě, kde už na ni John čekal. Pečlivě si vyposlechla jeho výklad, pak si od něj vzala lano a šla na věc.

První fáze se zdařila, hodila smyčku kolem krku a zvíře tím bylo polapeno. Jenomže Janie byla z toho přece jenom výrazně většího tvora tak nervózní, že zapomněla provaz přitáhnout. Zpropadený dobytek ve vteřině pochopil, že má co dělat s totálním nováčkem a že si může hodně dovolit. Rozeběhl se nazdařbůh ohradou a kroutil hlavou, jak se snažil vysvobodit z ponižujícího zajetí.

Chudák Janie povlávala na konci provazu jako hadr na holi. Bála se pustit, a tak se nechala táhnout travou a bahnem a jen se tiše modlila, aby se stal nějaký zázrak. Protože byla odhodlána nevzdat se ani za nic. Leo, jak můžeš být tak krutý a nechat mě, abych kvůli tobě takhle trpěla?

Leo si zřejmě krutý nepřipadal. V tu nejnepříhodnější chvíli se jako na potvoru přišel podívat právě k té ohradě, kde se Janie učila svým novým kouskům. Místo aby se ji hrdinně vydal zachraňovat, opíral se o dřevěné zábradlí a smál se, až se za břicho popadal.

John stál vedle něj a tvářil se neurčitě. Janie se pustila provazu a zůstala ležet na zemi. Ne, tohle se musí zlomit, takhle to přece nemůže trvat napořád. Vyplivla hlínu, kterou měla v puse, aby se mohla alespoň pořádně nadechnout. Pomalu vstala. Taková smůla! A to už ho skoro měla. Jenom trochu víc zatáhnout za ten provaz…

Zmizela nenápadně ze scény a běžela se umýt. Hettiiny tirády ohledně špíny znala už od minule, takže je pominula jen letmým úsměvem. Jak ze sebe smývala všechno to bláto, mizelo s ním i ponížení, které musela protrpět. Jak je to dávno, co byla teplá sprcha tak strašně příjemná?

Ze dveří koupelny se vyvalila oblaka páry. Janie vylezla ven jako nový člověk – i když rudá jako rak. Oblékla si pohodlné bílé domácí triko a volnější džíny. Chvíli před zrcadlem přemýšlela, jestli se má namalovat. Vzpomněla si, jak tatínek ráno říkal, že ho tu odpoledne Leo vyzvedne a že hned pojedou někam něco nakupovat nebo co. Takže touhle dobou už budou oba někde daleko.

Povzdechla si a podívala se na sebe kritickým okem ještě jednou. Skoro se Leovi nediví. Vždyť je vážně na všechno úplně levá. A ještě k tomu vypadá jako, jako… jako… Chvilku v duchu kritizovala svůj zplihlý, ještě vlhký culík a nevýrazné, podle jejího názoru trochu nijaké oči. Když se nenalíčí, tak se na sebe nemůže ani podívat. Proč se nenarodila jako krasavice?

Mávla nad tím rukou. Přece si nebude kazit den ještě tako-výmihle myšlenkami. Usmála se a vyběhla bosky do kuchyně pomáhat Hettii s vařením. Má přinejmenším jednu jistotu. Dneska už to určitě nebude horší.

„Šlápneš na něco ostrého a pořežeš se,“ varovala ji Hettie, jakmile se její nohy objevily v dosahu Hettiina kritického zraku.

„Mám hrozně odolná chodidla,“ zasmála se Janie, „vážně, nic se mi nestane, neboj.“

Hettie pokrčila rameny a obrátila se zpět ke své míse. Janie jí zvědavě nakoukla přes rameno. Že by se něčemu přiučila?

„Co vaříte dobrého, dámy?“ ozvalo se jim za zády. Janie ztuhla. Vždyť měl být dávno pryč! A ona není nalíčená. Proboha, jak teď bude vypadat. Leo ji ještě nikdy neviděl nenamalovanou. Kdyby tak mohla zmizet, kdyby se mohla propadnout do země…

„Dělám roládu,“ odpověděla mu Hettie. „Protože sušenky neumím. Aspoň ne tak, jak byste si je představoval vy. Soudě podle toho, co jste udělal před měsícem.“

„Já? Vždyť jsem jenom dal nenápadně najevo, že to, co servírovali u Tonniho, bylo trochu…“

„Slyšela jsem, že jste si nechal zavolat kuchaře, a když se neomluvil, že jste ho chtěl vyhodit z lokálu nebo shodit ze schodů nebo tak něco.“

„Lidi všechno nafouknou,“ smál se Leo, „je fakt, že jsem si tehdy nechal zavolat kuchaře. Jenomže on byl drzý a říkal, že mu do toho nemám mluvit a že on sám ví nejlíp, jak se mají takové sušenky péct. Tak jsem ho chtěl vzít s sebou domů, aby mi to někdy předvedl… Hmm, roláda, ani se nepamatuju, kdy jsem měl naposledy domácí roládu. Nemohl bych dostat malý kousek? Jenom kousíček.“

„Je mi líto,“ zavrtěla hlavou Hettie, „bude hotová až k večeři. Musel byste si počkat.“

„Kvůli domácí roládě bych si klidně počkal třeba celý den,“ odpověděl pohotově Leo, „musím rychle sehnat Freda a nějak to obratně zaobalit, aby mě dneska pozval na večeři.“

„Jestli vám jde jenom o pozvání,“ namítla Hettie, která si teprve teď všimla, jak je Janie celá rozechvělá, „tak to by klidně mohla za Freda vyřídit jeho dcera, ne?“

„Ah, máte pravdu, Hettie,“ rozhodil Leo žoviálně rukama, „jako vždycky máte pravdu.“ Otočil se na Janii. „Směl bych poprosit o pozvání na dnešní večeři?“

Janie se pomalu obrátila k Leovi. Byla celá rozechvělá a vůbec nevěděla, jak zareagovat. Oči obou dalších přítomných se na ni upíraly. Proč jen se nenamalovala? Aspoň stíny kdyby měla!

„Víš, Leo, to je těžké…“ začala se rozvlekle vymlouvat a dívala se přitom do země, „já nevím, jestli by o tom přece jen neměl rozhodnout tatínek. Navíc, nevím, jestli by to…“

Hettie na ni překvapeně vytřeštila oči. Dobře věděla, čeho se Janie snaží u Lea dosáhnout, a takovéhle chování prostě nechápala. Leo na tom byl stejně. Nejprve jenom bezmyšlenkovitě pootevřel překvapeně ústa a kroutil nevěřícně hlavou, ale po chvíli začal mít pocit, že tahle situace je zvláštní jaksi jinak než zatím všechno ostatní. Janie vypadá přešle. Proč?

Popošel k ní blíž a jemně jí položil ruce na ramena. Měl obrovské teplé dlaně jako pořádný chlap. Janie při tom doteku ucítila příjemné mrazení v zádech. Na vteřinku přivřela oči a pak zvedla zrak k Leově tváři.

„Janie, děje se něco?“ zeptal se jí něžně. Hettie celou situaci zpovzdálí sledovala, a když viděla, kam směřuje další vývoj, zamumlala, že musí dát prádlo do pračky, a tiše se vytratila z kuchyně.

Nikdo ji v tu chvíli nepostrádal, protože Leo a Janie byli příliš zaujati jeden druhým.

„Nic…“ zavrtěla hlavou Janie a odvrátila zrak zpátky na zem. Hlas se jí chvěl a prozrazoval, jak silně na ni působí Leův dotek. To se jí nelíbilo, nechtěla být tak průhledná.

Leo se něžně dotkl její tváře a obrátil ji zpět ke své. Janiino srdce začalo bít o sto šest, její tělo reagovalo na Leovu blízkost velmi rychle a volné triko prozrazovalo při letmém pohledu snad ještě víc než chvějící se hlas.

„To ti nevěřím,“ zavrtěl hlavou Leo, ale jejím slovům věnoval čím dál tím méně pozornosti. Prohlížel si její rtíky. Musí uznat, že to jsou nádherné ženské rty, sice drobné a decentní, ale na druhou stranu mírně vyšpulené a dost výrazně tvarované, aby upoutaly pozornost každého muže. Že si toho nikdy nevšiml? Přemýšlel nad tím, jestli už tyhle rty někdo líbal. Přesněji řečeno kolikrát se to stalo. Když se nedávno bavil o Janii s Marilee, dozvěděl se na ni, že je pěkná záletnice. Vypadá sice jako nevinný andílek, ale stihla vyzkoušet už všechny kluky široko daleko. Najednou jim všem trochu záviděl.

„Zranila jsem se, jak mě za sebou vláčela ta kráva,“ vymlouvala se Janie, „jsem z toho ještě pořád trochu mimo.“

„Vážně?“ odpověděl Leo, aniž by věnoval valnou pozornost tomu, co Janie říká. „To nebyla kráva. To byl býk!“

Pohladil ji po ramenou a ruce mu sklouzly kousíček níž. Přitiskl ji k sobě blíž. Nervózně přerývaně oddychovala. Opatrně zvedla ruce. Chvíli váhala, ale pak nechala konečky prstů spočinout na Leově hrudi. Nikdy nic podobného nezažila. Bylo to krásné. Nemohla uvěřit, že se to opravdu děje.

Sledovala Lea. Čekala, co udělá. Snažila se ani nešpitnout, aby nezlomila kouzlo okamžiku, aby se Leo nevzpamatoval a nevrátil do starých kolejí. Tolik chtěla, aby pokračoval.

Přitiskl ji ještě o něco pevněji a jeho tvář se přiblížila k její. Polila ji hrůza. Nevěděla, co má dělat. Byla v těchhle věcech naprosto nezkušená. Proč jen jí Marilee neporadila taky něco praktického?

Leo napjatě čekal, co královna flirtů předvede za umění, a nevycházel z úžasu. V prvních chvílích ještě pochyboval, čím to je, že je celá tak nějak ztuhlá, ale čím dál tím víc mu to bylo jasnější. Má před sebou nedotčenou krásnou mladou ženu. A ta představa mu byla velice příjemná.

„Můžeš mi třeba položit ruce kolem krku,“ pošeptal jí do ucha. Okamžitě uposlechla jeho rady. Její nesmělé prstíky putující od hrudi k hlavě způsobily v jeho těle nečekanou bouři. Nedokázal se ovládnout, strašně po Janii toužil.

Přitiskl ji pevně k sobě. Cítil na své hrudi jemný tlak jejích krásných ňader. Hroty jejích roztoužených bradavek a rozdychtěný výraz v očích ho nenechávaly na pochybách.

Uvědomila si, že má rty celé vyschlé. Nenápadně se jich dotkla chvějícím se jazýčkem, aby trošičku zvlhly. Tomuhle sotva znatelnému, ale tak ženskému pohybu nedokázal Leo odolat. Vrhl se hladově na její ústa a začal ji vášnivě líbat.

Janie se mírně podlomila kolena, ale Leo ji držel velmi pevně. Tiskl ji k sobě, jako by ji chtěl rozmačkat. A ona si přála, aby to vydrželo navždycky. Po takové době marného toužení se to konečně stalo.

Jejich jazyky se navzájem něžně dotýkaly jeden druhého. Občas zabloudily i na rtíky toho druhého a chvilku si s nimi něžně hrály. Vášnivě divoké líbání na chvilku vystřídaly něžné letmé doteky roztoužených rtů, ale vzápětí se na sebe jejich ústa opět doslova přisála. Líbali se dlouho a oba při tom zapomněli na celý svět.

Leo už si ani nevzpomínal, jak je to dávno, co se naposledy líbal s nějakou ženou. Teď se v něm probudil hlad, který v sobě posledních několik let neúprosně dusil se zjevně mylným pocitem, že se bez toho obejde. Pro Janii to byly teprve první krůčky, tím to pro ni bylo krásnější.

Zadívala se mu do očí omámeným pohledem prvně zamilovaných dívek a šťastně se usmála. Její pohled ale vrátil Lea zpátky do reality. Začínal si pomalu uvědomovat, co se vlastně stalo. Pomalu propustil Janii ze svého objetí. Je tak mladá. Příliš mladá. Teď toho bude muset hodně vysvětlovat a vůbec nevěděl, kde začít.

„Tohle se nemělo stát,“ rozhodl se nakonec nechodit zbytečně kolem horké kaše. Na chvilku zavládlo tísnivé mlčení. Každé z jeho slov bylo pro Janii jako balvan.

„Dost to… bolí,“ zašeptala zklamaně a svěsila hlavu, aby si Leo nevšiml její chvějící se brady.

Pohladil ji otcovsky po vlasech. „Ještě jsi moc mladá, aby tě to bolelo. A já jsem zase dost starý na to, abych takhle ztrácel sebekontrolu. Omlouvám se, byla to moje chyba. Už se to nestane, slibuju. Je mi to líto.“

Janie to pomalu docházelo. Snový hrad se zbortil. Leo už jí přece dal před lety jasně najevo, že s ní nikdy nechce mít žádný poměr. A i když mu její polibky nebyly nepříjemné, neznámená to, že sedne do auta a pojede do nejbližšího zlatnictví koupit snubní prstýnky. Spíš právě naopak.

Ustoupila pár kroků a usmála se na něj. Tolik toho před ním bude muset jednou provždy skrýt, takových snů a tajných přáních musí zamknout ve svém srdci na petlici.

Zhluboka se nadechla a pokusila se o úsměv.

„Omlouvám se, je mi to líto.“

„Proboha, Janie, ty se mi neomlouvej,“ rozhodil Leo nešťastně rukama, „byla to moje chyba, já si začal.“

„Hm, tak dobře,“ odpověděla váhavě a přemýšlela, co dál. Musí se z toho nějak se ctí vyhrabat. Naprázdno polkla. Musí teď vypadat přesvědčivě. Mávla rukou. „Vždyť se nic nestalo. Musím brát hodiny, když se to nabízí.“

Leo sice odhadl z jejích nesmělých dotyků, že moc zkušeností nemá, ale takovouhle pecku nečekal.

„Co prosím?“ zeptal se, jako by nevěřil svým uším.

„No co,“ pokrčila rameny a nevinně se usmála, „jak jinak bych se to měla naučit? Copak tady mám s kým trénovat?“

Leo nad jejím projevem kroutil hlavou a přemýšlel, jestli to myslí upřímně, nebo jestli je jen talentovaná herečka.

„Připadá ti, že na vašem ranči je málo chlapů?“

„Chlapů je tu dost,“ přiznala Janie, „ale nikdo z nich to nepřehání s hygienou a navíc celé dny žvýkají tabák.“

„To jsou předsudky,“ smál se Leo.

„Ani v nejmenším,“ rozhodně odmítla jeho námitku, „ty by ses snad líbal se ženou, která by smrděla a nakonec i vypadala jako nemytý kůň?“

Leo stáhl rty do ironické grimasy. „Co se tak pamatuju, když jsem tě naposledy viděl, byla jsi celá vyválená v blátě, myslím, že tam bylo i trochu hnoje, a navíc…“

„Tyhle poznámky si můžeš nechat od cesty!“ skočila mu popuzeně do řeči a zamávala mu pěstičkou před obličejem. Ale nedokázala se na něj opravdu rozzlobit. Jeho hluboké tmavé oči na ni tak krásně usmívaly.

„Škoda, že se nejmenuješ Jeanie,“ změnil téma a jeho hlas byl najednou hlubší a o tolik něžnější, „znám jednu písničku o krásných vlasech krásné Jeanie…“ Na vteřinu se odmlčel.

„Tak co, jsem pozván na večeři?“ Prese všechno musel uznat, že Janie je krásná dívka. „Jestli odpovíš ano, budu možná uvažovat o nějakém dalším vyučování,“ zavtipkoval. „Ale samozřejmě by šlo jen o hodiny pro naprosté začátečníky.“

DRUHÁ KAPITOLA

Janie upřeně pozorovala Lea a jenom na půl ucha poslouchala, co jí říká. Připadala si zvláštně. Žádný make-up, žádné tílko, minisukně – a Leo ji přesto políbil. Tak dlouho se o to beznadějně snažila a teď najednou… Celé je to nějaké zvláštní. Proč to vůbec Leo udělal? Že by nakonec nebyla bez šminek tak ošklivá, jak si myslela?

„Tváříš se podezřívavě,“ podotkl Leo.

„Musím se mít na pozoru,“ usmála se Janie, „dvojnásob před člověkem, který se při pomyšlení na domácí roládu naprosto přestane ovládat.“

„Hettie dělá vynikající roládu,“ odpověděl dotčeně Leo.

„Zvíře!“ vynadala mu v legraci Janie a s něžnou hravostí ho uhodila pěstičkou do hrudi. „Tak dobře. Užij si ji. Můžeš zůstat na večeři a sněz jí, kolik dokážeš.“

Celý se rozzářil.

„Děkuju, jsi zlatíčko.“

Hettie se vrátila do kuchyně s mísou ořechů. Nekoukala ani doprava, ani doleva, aby bylo každému jasné, že se nezajímá o nic jiného, než co má přímo před nosem, a různé jiné věci okolo sebe prostě nevidí.

„Mohla bys je, prosím, naloupat?“ podala mísu Janii. Pak se otočila na Lea. „Tak co, pro kolik lidí mám připravit večeři?“

Leo ukázal na Janii, jako by se sám styděl. „Slečna říkala, že můžu zůstat.“

„Tak dobře,“ odpověděla Hettie, „v tom případě se teď musím plně soustředit na vaření, abych si neuřízla ostudu. Za necelou hodinku to bude hotové.“

„Půjdu se podívat na svého býka,“ pochopil Leo nenápadnou narážku na zmenšený prostor v kuchyni, „měli by ho pomalu přivézt.“ Letmým úsměvem se rozloučil s oběma ženami a zmizel ve dveřích. Janie se v jeho tváři marně snažila znovu najít výraz, který spatřila, když ji líbal. Ne, Leo si bude dávat pozor, aby nepřekročil hranice.

Při večeři se Leo bavil takřka výhradně s Fredem o nějakém geneticky zmanipulovaném krmení pro dobytek, jako by to bylo to nejnapínavější téma pod sluncem.

I když byl na Janii milý, zřejmě by si ani nevšiml, kdyby se najednou zvedla od stolu a odešla. Bylo jí z toho úzko, ale nedávala na sobě nic znát.

Po večeři Leo zapěl ódu na Hettiino kuchařské umění a pak se hned se všemi rozloučil. Janie doufala, že ještě chvilku zůstane, aspoň chvilinku, ale nevyšlo to.

Leo zmizel jako pára nad hrncem a Janie pomalu odešla do svého pokoje truchlit. Je to zase tam, kde to bylo. Leo neudělal nic, co by jí dávalo sebemenší naději. Skoro se na ni při večeři nepodíval. To si nezaslouží…

Než šla spát, jakž takž utišila hluboký žal ve svém srdci. Srovnala si v hlavě, co se dnes odpoledne vlastně stalo. Když zhasínala, měla už na tváři lehký, spokojeně zamilovaný smích. Vždyť se políbili! Ať Leo říkal, co říkal, může si být jistá, že se mu líbí. I když jí dal tak nesmlouvavě sbohem a šáteček, ten vášnivý polibek trhl oponou a život jich obou je jednou provždy změněn. Možná už zítra, kdožpak ví…

Další den ráno Janie čile vyskočila z postele a usmála se na svět. Dneska ji čeká spousta práce. Po snídani se usídlila v kuchyni a navzdory Hettiiným připomínkám se odtamtud nehodlala po celý den hnout.

„Můžeš mi prosím podat mouku?“ zašvitořila vesele Janie a tvářila se, že neslyší, co si pro sebe Hettie v koutě brumlá.

Za chvilku vytáhla z trouby další pekáč sušenek. Nedočkavě je sundávala z plechu. Že by to konečně vyšlo?

„Hettie,“ řekla trochu zklamaně, když zjistila, že i s touhle várkou by se daly zatloukat hřebíky, „zase se mi to nějak nepovedlo. Nevíš, kde může být problém?“

Janie na sobě měla kuchařskou zástěru, vlasy svázané do culíku a tvářila se profesionálně. Před sebou otevřenou kuchařku a všude kolem spousta surovin.

Hettie se opatrně přiblížila a nelibě se porozhlédla po Janiině království. Tolik surovin a všechno přišlo vniveč.

„Prášek do pečiva?“ podivila se po chvilce.

„No jasně,“ přikývla překvapeně Janie, „ten tam musí být. Píšou to v receptu.“ Zabodla prst do kuchařky. „Tady to je, půlka prášku do pečiva.“

„No to jo,“ souhlasila Hettie, „jenomže ty sis koupila speciální mouku na pečení a v té už prášek do pečiva je.“

„Ahá!“ vykřikla nadšeně Janie, „tak tady je zakopán pes. Tak teď už to určitě půjde hladce. Kde je mouka?“

„Už jsi všechnu spotřebovala,“ upozornila ji Hettie a mlčky doufala, že tím slečnu odradí od dalšího snažení. Přepočítala se. Janie sice vyběhla z kuchyně, ale za chvilku se vrátila. S peněženkou a klíčky od auta.

„Jedu do obchodu nakoupit. Chceš něco přivézt?“

Hettie jen zavrtěla hlavou. Janie se zasmála.

„Tak jo, za minutku jsem zpátky s novou moukou.“

Janie stála před regálem a váhala. Ve vozíku měla deset balíků mouky. Bude to stačit? V duchu si spočítala, kolik jich spotřebovala ráno, a nakonec jich pro jistotu přidala ještě pět. Třeba je bude potřebovat i zítra, člověk musí být vždycky na všechno připravený.

V tu chvíli rozeznala v šumu supermarketu hluboký mužský smích. Nemůže se mýlit. Pomalu se otočila. Na druhém konci uličky uviděla Lea. Jeho hlava se i s rameny vznášela kousek nad ostatními nakupujícími. Nedal se přehlédnout. Srdce jí začalo bít prudčeji.

Pak si všimla, že tam není sám – a z toho, jak se směje, měla pocit, že to není nějaký jeho kamarád. Nenápadně vyplula směrem k němu, aby si prohlédla jeho ženský doprovod kritickým okem. Delší vlasy, poměrně hezká figura… A Leo se v její společnosti zřejmě dobře baví. A proč jsou spolu v supermarketu? Janii bylo trochu těžko.

Pak se ale Leův doprovod otočil a Janie poznala svou nejlepší kamarádku Marilee. Spadl jí kámen ze srdce a hluboce si oddechla. Tak to je v pořádku. Možná i víc než v pořádku. Jak zná Marilee, určitě se teď snaží Lea nějak nenápadně přesvědčit, aby pozval Janii na ples. Zlatá Marilee. Raději se tam nebude plést, aby to nějak nepokazila.

Zabočila do vedlejší uličky a spěchala ke kase. Spokojeně se usmívala a v duchu už si malovala, jak pro ni Leo ještě dnes, nejpozději zítra přijde. Koupila si na ten ples nádherné nové šaty na ramínka a už se skoro začínala bát, že je bude muset nechat ve skříni. Ale takhle je o ni postaráno…

Kdybys byla starší a zkušenější, Janie, možná by ses nenechala tolik unést svými sny. A rozhodně by ses jim začala vehementně mísit do diskuse, kdybys věděla, o čem se spolu baví.

„Ještě jednou moc děkuju, žes mě sem odvezl. To zápěstí mě pořád ještě bolí, nemůžu pořádně chytit volant,“ postěžovala si Marilee, „doktor mi říkal, že jsou to vazy. Bude se to zřejmě hojit ještě hodně dlouho. Jsem teď úplně bezmocná. Děkuju, že mi takhle pomáháš.“

Leo mávl rukou. „To nestojí za řeč. Stejně jsem sem potřeboval zajet. Tak proč bych tě nevzal s sebou, mám to při cestě.“

Marilee nasadila tajemný výraz. „Já bych nějaký důvod znala.“

Leo překvapeně povytáhl obočí. „To by mě zajímalo…“

„Copak nevíš, co se o tobě povídá? Přece Janie. Chodí po městě a všude o tobě Šíří, že se nejspíš co nejdřív budete brát.“

Leo ze sebe chvilku nebyl schopen vypravit ani slovo. Cože? To je ale káča pitomá. Že se tehdy nedokázal udržet na uzdě, zpropadený polibek. Myslel si, že to Janie vzala, že se s tím vypořádala a že to pochopila – a ona tohle. Nejen, že si to nenechá pro sebe. Ona si z jednoho polibku vymyslí svatbu a všem to chodí vykládat. Tak tohle si o ní nemyslel.

„To je naprostý nesmysl,“ zavrčel po chvíli nadmíru popuzeně, „ty tomu snad věříš?“

Marilee se maně usmála. „Samozřejmě že ne. Musím brát Janii trošku s rezervou, je přece jenom ještě poměrně mladá a žije si ve svých snech.“

Vždyť má pravdu, uvědomil si Leo. Nikdy mu nedocházelo, že Marilee je vlastně o tolik starší než Janie.

„Dá se říct, že kdybychom nebyly sousedky, asi bychom si,“ chvilku na oko zaváhala, jako by hledala správná slova, „neměli moc co říct. Jsme každá trochu jiná a hlavně jsme od sebe věkově už poměrně daleko.“

Leo se na ni díval najednou úplně jinýma očima. Marilee o sobě věděla, že je poměrně hezká, a byla si dobře vědoma, o kolik víc toho může nabídnout než Janie. A navíc to na chlapy umí zahrát. Sice se jí v hloubi duše ozývaly nějaké výčitky, jak mohla takhle podrazit svoji nejlepší kamarádku, která k ní vždycky byla upřímná a otevřená, ale snadno je umlčela. Takový je život, holka, lepší vyhrává.

Chvilku ještě váhala, jestli má vyrukovat s tím, co měla už několik dní za lubem, ale Leův výraz ji ubezpečil, že právě teď je ta nejvhodnější chvíle.

„Tak mě napadá,“ začala jakoby nic a dala do košíku nějaké sušenky, „když mám tu bolavou ruku – příští týden bude ples a já bych tam hrozně ráda šla, ale sama nemůžu řídit a nikdo se mi zatím nenabídl…“ obrátila se na Lea s medovýma očima a neskutečně nevinným úsměvem.

„Jo, jasně,“ pochopil Leo a pokýval hlavou. „Rád tam s tebou půjdu.“ Byl na Janii neskutečně naštvaný. Nejen že se v poslední době pořád válí v blátě a snaží se dokázat, že stačí na mužské práce – což bohudík nikdy dřív nedělala. Dokonce začala šířit pomluvy. Jestli Leo něco nemůže vystát, tak jsou to babské klepy. Dokážou tak otrávit život. Jestli u něj někdy Janie měla šanci, tak teď už si to definitivně pokazila. Od téhle chvíle pro něj neexistuje.

„Kdy tě můžu vyzvednout?“ usmál se na tetelící se Marilee.

Janie se ale vrátila domů v nejlepší náladě a hned se vrhla na další sušenky. Když ji teď Leo díky Marilee pozve na ples, má vyhráno. Mezi řečí se mu zmíní, že umí péct sušenky, a on z toho bude celý vedle. To bude nádhera!

Když Janie s Hettiinou pomocí odhalila záludnost prášku do pečiva schovaného ve speciální mouce na pečení, nestálo už úspěchu v cestě skoro nic. Po třech nebo čtyřech pokusech vytáhla z trouby tak povedený pekáč, že nad ním dokonce i Hettie uznale pokývala hlavou.

Svět byl najednou krásný. Už dobrý týden nespadla z koně a její zadek a nohy si pomalu začaly zvykat. Dobytek jako by ji už poslouchal na slovo. Včera zvládla dokonce i býka, i když na to nebyla úplně sama.

To je nápad, plácla se do čela, zavolám Marilee, aby o tom za tepla informovala Lea. Rozhodně by se to měl dozvědět ještě před plesem. Ona už bude vědět, jak to navlíct.

Zvedla sluchátko a vytočila číslo.

„Haló? Ahoj, Marilee.“

Ve sluchátku bylo chviličku ticho. „Ahoj, Janie,“ odpověděla Marilee nějak zvláštně. Děje se snad něco?

„Jak se máš? Dneska jsem tě viděla v obchodě, jak ses bavila s Leem. Že ses mu snažila vemluvit, aby mě vzal na ples? Co na to říkal? Povídej.“

„Ehm… To mě nenapadlo, Janie, je mi to moc líto.“

Janie trochu zesmutněla. A Marilee mluví tak zvláštně. Jako by vůbec neměla radost, že ji slyší. Ale co, nevadí.

„Tak to zkus, až ho někdy potkáš. Moc prosím. Mám nové šaty a hrozně moc bych tam chtěla jít. Tatínek bude pryč a nikdo mě nepozval. Jo – a představ si, že už umím péct sušenky. Není to skvělé? Určitě bude nadšený. No a co ty – půjdeš na ples?“

„Já – vypadá to, že jo.“

„No to je skvělý,“ vykřikla překvapeně Janie, „nevěděla jsem, že někoho máš. Kdo to je? Znám ho?“ vyzvídala.

„Toho asi neznáš,“ odpověděla vyhýbavě Marilee, „říkala jsi, že tě ještě nikdo nepozval?“ Zeptala se, spíš jako by se ujišťovala.

„Ještě ne. Doufám, že tam půjdu. Je to už příští týden. No nic, tak se měj moc hezky a kdybys potkala Lea…“

„Hm… Tak ahoj.“

Janie položila sluchátko. Chvíli seděla u telefonu a přemýšlela, co to s její kamarádkou je. Nakonec mávla rukou. Asi se Marilee špatně vyspala. Anebo ji něco bolí.

Vstala, oblékla si džíny a vyrazila na ranč, aby se se svými kuchařskými úspěchy pochlubila alespoň tatínkovi.

„To je náhoda,“ vykřikl radostně Fred, když spatřil svou dceru přicházet, „zrovna jsem na tebe myslel. Podívej,“ napřáhl k ní ruku, „právě se mi roztrhly poslední rukavice. Mohla bys mi, prosím, zajet nějaké koupit?“

„Jasně,“ souhlasila s chutí Janie. Všichni rančeři nakupovali tyhle věci ve stejném obchodě – co kdyby tam náhodou potkala třeba Lea.

„Vezmi rovnou patery. A nezapomeň na paragon,“ zavolal za ní ještě, ale to už byla dávno v tahu.

Spokojeně seděla za volantem svého malého sportovního autíčka a s pocitem nepostradatelného člena rančerské rodiny jela koupit patery kožené rukavice. Když zastavovala u olbřímího obchodu s nápisem Vše pro ranč, spatřila najednou na poloprázdném parkovišti Leovo auto.

To snad není možné, pomyslela si. Přijela blíž. Je to jeho auto. Zaparkovala jakoby náhodou vedle, ve zpětném zrcátku zkontrolovala make-up a prohrábla si vlasy. Nechala si je rozpuštěné. Někdo prozradil, že pro to má Leo slabost.

Netrvalo zas tak dlouho, než Lea mezi regály s všelijak zohýbanými kousky železa našla. Živě se vybavoval s Joem.

Janie se vynořila z uličky hned za Leem, otočila jakoby náhodou hlavu směrem k nim. Joe si jí všiml a spiklenecky se na ni usmál.

„To jsem se chtěl zeptat,“ zeptal se ledabyle Lea, který stál k Janii zády a neviděl ji, „víš, že je příští týden ples?“

„No jasně,“ přikývl Leo, „jdu tam. Ty taky, ne?“

V Janii hrklo. Leo už někoho pozval?

„A která je ta šťastná?“ pokračoval Joe a okatě se díval za Lea, „že by to byla Janie Brewsterová?“

Leo se při jejím jméně celý naježil. „O Janii Brewsterové mi ani nemluv! Je to mrňavá holka, mohl bych být její táta. Navíc bůhvíco ji to v poslední době posedlo, asi začala mít pocit, že musí všem mužům dokazovat, že dokáže to, co oni. Nesnáším tyhle typy. Začala jezdit na koni a prát se s kravama. Ona! Samozřejmě že jí to nejde, ani co by za nehet vlezlo. Je akorát směšná, pořád leží v blátě a tváří se přitom jako královna celého ranče.“

Janie nevěřila svým uším a stála jako přikovaná.

Joe bledl a bledl a snažil se Leovi naznačit, že by se měl otočit, ale bezúspěšně.

Leo byl plně zaujat svým stále ohnivějším projevem. Hodlal Joeovi vysypat všechno, co v něm posledních několik dní hryzalo a nenechávalo jeho nervy na pokoji.

„A víš, co je nejhorší? Teď začala ještě šířit klepy. Prý že se budeme brát. Taková blbost. Tím pro mě přestala existovat. Natož abych ji bral na ples. I kdyby se snad naučila vařit – zázraky se občas dějí – a přestala s těma kravinama u dobytka, nemá šanci. Je to přesně ten typ ženy, který nemůžu vystát. Když ji vidím, naskakuje mi vyrážka!“

Zhluboka vydechl. Tak. Teď to ze sebe vysypal. Podíval se na Joa. Stál před ním se zoufalým výrazem ve tváři a někam ukazoval. Leo si uvědomil, že se nechal trochu unést. Obrátil se směrem, kam Joe ukazoval. Probůh…

„Ahoj Joei, jak se máš?“ zeptala se Janie jakoby nic, „tatínek o tobě zrovna dneska mluvil. Prý se máte na něčem dohodnout, doufá, že se u nás brzo stavíš.“

„Jo, jasně,“ vymáčkl ze sebe Joe, „odpoledne k vám zavolám a domluvím se s tvým otcem. Včera mi to nějak nevyšlo, že se moc omlouvám…“

„Nic se neděje,“ usmála se na něj, „tak ahoj.“

Otočila se, aniž by věnovala Leovi jediný pohled, a naprosto klidně pokračovala v cestě.

Když zmizela za rohem, Leo se chytil za hlavu. „Tos mi nemohl něco říct?!“

„Já jsem se snažil, ale nebylo jak, ty jsi povídal a povídal…“

„No jo, já vím,“ pokýval hlavou Leo, „co všechno slyšela?“

„Všechno. Byla tu celou dobu, cos ji tu… charakterizoval.“

„Jsem blbec,“ uznal sebekriticky Leo. Byl sice na Janii naštvaný, ale tohle přehnal. Vždyť to všechno ani tak nemyslel, spíš si vylil vztek. A ona tady jako na potvoru musela být a všechno to poslouchat. Ach jo, jak se asi cítí?

„Vypadala docela klidně, úplně vyrovnaně,“ zkusil Joe uklidnit Lea, když viděl pohřební výraz v jeho tváři.

„Můžu tě ubezpečit,“ namítl Leo, „že to hrála.“ Přece jenom věděl o Janii o něco víc než Joe. Hvízdání pneumatik příliš rychle se rozjíždějícího sportovního auta, které se ozvalo z parkoviště, mu dalo za pravdu. Vyběhl k prosklené výloze, aby se přesvědčil. Ano, byla to Janie.

Dovedl si představit, co asi cítí, a cítil se za to zodpovědný. Vytáhl z kapsy mobil a zavolal na policii.

Vzal to nový asistent šerifa Cash Grier. To bylo dobré znamení. Leo už ho znal a věděl, že to je rozumný chlap, i když trochu zvláštní.

„Ahoj, tady Leo, prosím tě, nemáš někoho na Victoria Street? Janie tamtudy právě vyrazila třetí kosmickou, bojím se, aby si něco neudělala. Je to moje vina, klidně tu pokutu zaplatím – ale nějak ji, prosím tě, zastav.“

„Rozumím, díky,“ odpověděl Grier stručně a položil to.

„Jestli se Janie dozví, že jsem na ni po tomhle ještě poslal policii,“ zašklebil se Leo, „tak mě bude nenávidět do konce života. Ale hlavně ať se jí nic nestane.“

Joe taktně mlčel a Leo to rozhodně nechtěl dál rozmazávat. „Takže kdy jsi říkal, že ti přivezou toho nového býka?“

Janie vystřelila z parkoviště jako šílená. Připadalo jí to jako zlý sen. Tak Leovi naskakuje vyrážka, když mě vidí? To je zajímavé. Tak proč mě teda tehdy políbil? To se musel osypat minimálně na týden, ne?

V duchu se jí znovu a znovu dokola přetáčel jako z pásku celý Leův projev. Soutěžím s chlapy na ranči? To je teda něco. Napřed že nemám vztah k přírodě a teď zase že soutěžím. Tak co by teda chtěl?

A kde vzal ty drby?! Janie nevěděla, jestli se má ze zoufalství smát, nebo brečet. Ona a drby! Jestli něco nesnáší, tak je to tohle. Kdo mu mohl nakukat takovou blbost? Ale ať to byl kdokoliv, zdá se, že Leo tomu bezmezné věří.

Sešlapávala plyn víc a víc k podlaze. Okraje silnice skrz uslzené oči sotva viděla, ale to jí bylo jedno. Leo jde s někým na ples – s někým jiným. A co já? A moje nové šaty? To jsem zvědavá, kdo se tam s ním objeví. Má se na co těšit, vyškrábu jí oči…

Janie za sebou uslyšela sirénu. Pohled do zpětného zrcátka zafungoval jako studená sprcha. Policejní auto na ni zablikalo a rychle ji předjíždělo. Tak tohle jí ještě chybělo. Raději se ani nedívala na tachometr. Teď ji ještě zavřou a místo na ples půjde do basy. S povzdechem zastavila na okraji silnice a stáhla okénko.

Policejní auto zastavilo před jejím a vystoupil z něj vyšší muž v khaki uniformě. Na očích měl tmavé brýle, na prsou odznak zástupce šerifa a ve tváři nesmlouvavě chladný výraz.

„Dobrý den, jmenuji se Cash Grier, zástupce šerifa. Slečna Janie Brewsterová?“ zeptal se úředně, když přišel k jejímu autu. Co měla odpovědět? Vystrčila obě ruce z okna.

„Prosím. Nasaďte mi želízka.“

V policistově kamenné tváři se něco pohnulo. Po chvíli přemýšlení Janie dospěla k názoru, že by to mohlo být něco jako úsměv – i když si nedovedla představit, že by se tenhle muž mohl usmívat. Zejména v takovou chvíli.

„Nechodíte okolo horké kaše, slečno,“ řekl překvapivě příjemným hlasem. Po chvíli dodal: „Především bych vám doporučil, abyste si otřela oči, takhle nejspíš dost špatně vidíte na cestu.“

Janie začala poslušně vytahovat z kapsy kapesník. „Takže mě nebudete zatýkat?“

„Mohl bych se rozhodnout dát vám pokutu, ale právo mi umožňuje také udělit vám pouze napomenutí, čehož protentokrát využiju. Je ale mou povinností vám připomenout, že na okresní silnici smíte jet maximálně rychlostí devadesát kilometrů v hodině.“

„Tohle je okresní silnice?“ vytřeštila nevěřícně oči Janie, „myslela jsem, že jsem ve městě.“

„To mi raději ani neříkejte,“ poradil jí Grier a zvážněl. „Ale napomenutí dostáváte naposledy, příště už nebudu brát na nic ohledy. Takže odteď po městě maximálně padesát, ano?“

Janie si dala ruku na srdce a zvesela odpřisáhla: „Slibuji na svou čest, že už nikdy nebudu jezdit jako blázen, naopak budu dbát na bezpečnost silničního provozu.“

„To doufám,“ dodal Grier vážně, „protože nehody pak dokážou nadělat velikou paseku.“

Zbytek cesty domů už jela opravdu opatrně. I když k ní byl zástupce šerifa nepochopitelně milý, přece v sobě měl něco, co ji donutilo brát ho vážně. Zvláštní člověk.

Snažila se zapomenout na to, co o ní říkal Leo, a toho mohla docílit jedině tím, že začne myslet na něco jiného. Dobré téma k přemýšlení bylo třeba: jak vysvětlit tatínkovi, že jela do obchodu pro rukavice a vrátila se bez nich.

„Nic se neděje,“ mávl rukou Fred, „zítra ráno si tam skočím sám. Stejně potřebuju ještě pár dalších věcí.“ Byl natolik zabraný do práce, že ho ani nenapadlo se nad tím pozastavovat.

Janie se pomalu otočila, loudala se polem domů, prohlížela si hroudy hlíny na zemi a myslela na to, jak si jí nikdo nevšímá a jak je na ni svět zlý.

„Ahoj Janie,“ pozdravil ji mladý Harley, který šel zrovna okolo. Pracuje teď u Cy Parkse, se kterým Fred obchoduje, takže je u nich na ranči každou chvíli. „Jak se máš?“

„Ale jde to,“ odpověděla Janie a usmála se na něj.

„Napadlo mě…“ začal nejisté, „příští týden je ten ples a kdybys náhodou neměla s kým tam jít, tak – jestli bys třeba nechtěla jít se mnou.“

Harley byl vždycky Janiin dobrý kamarád a bylo na něj spolehnutí. „Velmi ráda,“ souhlasila nadšeně Janie. „Ještě mě nikdo nepozval.“

„Tak to je skvělý,“ zaradoval se upřímně Harley. Zřejmě s takovým úspěchem ani nepočítal. „Můžu se pro tebe stavit v sobotu – třeba kolem půl sedmé? Začíná to v sedm a já mám rád, když se chodí včas.“

„Tak to jsme dva,“ pokývala hlavou Janie, „v půl sedmé tě čekám. A děkuju za pozvání.“

TŘETÍ KAPITOLA

Kovbojský vánoční ples v Jacobsville byla událost, na které nesměl nikdo chybět. Tradičně se konal poslední sobotu před Štědrým dnem a pro mnoho obyvatel to byla nejdůležitější akce v roce. I ti, kteří se jinak společenskému dění vyhýbali, na vánoční ples přišli. Proto i tento rok bylo v sále narváno.

Byli tu bratři Ballengerovi, Calhoun a Justin, se svými manželkami, které oslňovaly v nápadných červených róbách, nemohli chybět ani bratři Tremayenovi, Connal, Evan a Harden, kterým se letošní rok vedlo opravdu dobře, a tak vypadali na výsost spokojeně.

Nepostradatelnými hosty jsou také bratři Hartovi. Většinou chodí všichni, kromě Simona a jeho manželky Tiry. Ti se místním Jacobsvillským slavnostem vyhýbají odjakživa, navíc před nedávnem se odstěhovali.

Kromě sourozeneckých rodin tu jsou Micah Steele, Eb Scott, Luke Craig, Teď Regan, Jobe Dodd, Tom Walker se svými manželkami a mnoho a mnoho dalších stále přichází. Ples se koná v největším Jacobsvilleském sále a ani ten mnohdy na ohromné davy lidí nestačí.

K tanci hraje živá hudba, po stranách sálu stojí stoly plné dobrého jídla a hektolitrů alkoholu.

Leo si dal whisky se sodou. Posledních několik let sice už prakticky vůbec nepije, ale jednak se mu kvůli tomu jeho bratři smějí, a pak – dnes se cítí tak mizerně, že by možná nějaká ta sklenička nemusela uškodit.

Marilee stála vedle něho se sklenicí pomerančového džusu. Přejížděla očima sem a tam po všech přítomných.

„Hledáš někoho?“ zeptal se Leo.

„Jo,“ odpověděla jakoby mimochodem Marilee. „Janie mi řekla, že dnes nepřijde, ale od tvé švagrové Tess jsem slyšela něco jiného.“

„Co ti řekla?“

„Že prý přijde. S Harleym.“

„Harley ji bere na ples?“ Leo zavrtěl hlavou. Harley Fowler je takový odvážný mladíček. V poslední době se hodně přátelil s nejdrsnějšími chlápky v okolí – Ebem Scottem, Cyem Park-sem a Micahem Steelem. Připletl se k nim při jedné policejní akci, když odchytávali drogový gang. Ale Harley není přece žádný velký hrdina. Jen byl ve správný čas na správném místě a pak se o něm psalo v novinách.

Leo přemýšlel. Fred má možná nějaké finanční problémy, ale snad proto nepřestane hlídat svou dceru. Přece mu musí záležet na tom, koho si Janie vezme. A Harley… Zarazil se. Nikdo přece neřekl, že si má Janie Harleye brát.

„Harley je hrozně milý,“ vytrhla ho z přemítání Marilee. „Je teď pravá ruka Eba Scotta a všichni říkají, že by mohl ihned začít dělat velkou kariéru. Má na to,“ dodala uznale. Co ale neřekla, bylo, jak si Harley jednou dovolil Marilee pozvat na rande a jak se mu vysmála do očí. Myslela si, že je to nafoukaný, nedospělý blb a taky mu to do očí řekla. Od té doby nejsou zrovna nejlepšími přáteli.

Teď svého chování litovala. Harley se změnil, dospěl, je z něho pěkný chlap. Ne že by Leo nebyl fešák a že by Marilee nebyla ráda, že může strávit večer právě s ním, ale trochu ji trápily výčitky. Jestli se tu Janie skutečně objeví a uvidí mě s Leem, myslela si, bude jí všechno hned jasné. Představa krásného romantického večera s Leem se začala pomalu vytrácet v mlhách.

„Co se děje?“ zeptal se Leo. Viděl, že Marilee je nějaká nesvá.

„Přemýšlela jsem… Jestli mě tu Janie s tebou uvidí…“

Leo se rozzuřil.

„Co jí je po tom? Já nikomu nepatřím. Natož pak Janii! Vždyť je to úplně jedno.“

„Není to jedno.“

Ve chvíli, kdy Marilee dořekla poslední hlásku, Janie vstoupila do sálu. Doprovázel ji vysoký, hezký mladý muž v tmavém obleku. Pomohl jí z jejího krásného sametového kabátu, pod kterým se skrývaly přiléhavé bílé hedvábné šaty na ramínka. Rozpuštěné husté vlasy sahaly Janii téměř do pasu. Byly posety drobnými perličkami.

Když se doupravila, zavěsila se do Harleyovy paže a s úsměvem na rtech vyrazila přivítat se s hosty.

Leo na ni zíral s otevřenou pusou. Úplně zapomněl, jak je Janie krásná, když na sobě byť jenom chvilku zapracuje. Poslední dobou ji vídal jenom zablácenou a špinavou a teď tu stála krásnější než Miss Universe. Vybavil si, jaké to bylo, držet ji v náručí, cítit její rty na svých. Pak si uvědomil, že Janie kráčí zavěšená do Harleye, a na chvilku pocítil nenávist k tomuto smělému mladíkovi.

Marilee zírala do země. Jako by chtěla celému světu říct To nejsem já, to není moje tělo. Jsem někdo, kdo se Marilee podobá, ale Marilee nejsem.

„Nemá smysl se schovávat, že ne?“ řekl Leo.

„Nemá,“ přikývla Marilee a sebrala veškeré zbytky odvahy, které v ní zůstaly. Hrdě vykročili směrem k oslňujícímu páru.

Janie spatřila pomalu se blížící dvojici. Na chvíli měla pocit, že se jí to jenom zdá. To přece nemůže být pravda…

Leo ji velmi ranil tím, co o ní povídal tehdy v obchodě. Myslela, že jí už nic nemůže ublížit víc. A teď se to stalo. Leo si vykračuje ruku v ruce s Marilee přímo proti ní. Janie se zatmělo před očima.

Najednou do sebe všechno zapadalo. Marilee tvrdila, že s nikým na ples nejde a teď je tu s Leem. Proto se mě tolik ptala, jestli přijdu, přemítala Janie. Nechtěla se tu se mnou setkat. A byla to ona, kdo navykládal Leovi ty sprosté lži o mně!

„Ahoj… Janie,“ špitla Marilee, když se přiblížili.

„Ahoj,“ odsekla Janie.

„Myslela jsem… říkala jsi, že nepřijdeš, že nemáš s nikým dohodnutý doprovod,“ koktala Marilee.

„Neměla jsem, ale náhodou jsem potkala Harleye, byl také volný, takže jsme vyrazili spolu.“ Janie se podívala na svého společníka. „Už je to nejmíň rok, co jsem netancovala,“ řekla mu s úsměvem.

„Dnes budeš tančit celou noc, milá Janie,“ slíbil jí Harley a mile se na ni usmál.

Marilee jen zírala jako u vytržení. Tenhle sympatický, hezký mladý muž že je Harley? Nevěřila, že se mohl tolik změnit.

„Nevěděla jsem, že umíš tančit,“ vysoukala ze sebe.

Harley její poznámku ignoroval. Obrátil se k Leovi.

„Vypadá to na pěkný večer, že?“

„Ano,“ řekl také značně konsternovaný Leo. „Ještě jsem dnes ale neviděl tvého šéfa.“

„Malá má chřipku, takže oba rodiče zůstali doma,“ vysvětloval Harley. „Když tak vidím, jak je ta jejich rodinka šťastná, říkám si, že manželství nebude tak špatná instituce.“ Podíval se Janii do očí.

Lea polil vztek.

„Pro někoho možná ne,“ poznamenal stroze.

„Pojďme tancovat,“ navrhl Harley a uchopil svou společnici za rámě. „Už se těším, až si vyzkoušíme nové waltzové kroky, co jsem se naučil.“

Janie s úsměvem přikývla. „Omluvíte nás, že?“ Podívala se ještě naposledy na Lea a Marilee. Hlavu se jí honily nejrůznější myšlenky. Jak mě mohla má nejlepší kamarádka takhle podvést? Celou dobu jsem si myslela, že se mi snaží s Leem pomoct, a ona zatím…

„Janie, prosím,“ snažila se ji zastavit Marilee. „Nech mě to vysvětlit.“

Nepodařio se. Janie nebyla na nějaké vysvětlování zvědavá. „Těšilo mě, Marilee, na shledanou, pane Harte,“ rozloučila se a vyrazila s Harleyem na parket.

„Proč mu říkáš pane HarteT zeptal se potichu Harley, když odcházeli.

„Je o hodně starší než my,“ řekla Janie tak nahlas, aby ji Leo bezpečně slyšel. „Je v podstatě jiná generace.“

Harley přikývl. „To máš pravdu.“

Na Marilee to sedlo a měla slzy na krajíčku.

„Už se mnou nikdy nepromluví,“ postýskla si.

Leo dopil svou sklenici. „Proč proboha? Vždyť nejsem její majetek. Můžu být klidně na plese s tebou. Je to moje věc. A ty nemůžeš za to, že Janie o mně šíří pomluvy,“ utěšoval ji.

Marilee si povzdychla. Dívali se směrem na parket. Hudba začala hrát, tancoval však zatím jen jeden pár – Matt Caldwel se svou ženou Leslií. Do rytmu rychlého quickstepu brouzdali po volném parketu, sledováni celým sálem. Přítomní je povzbuzovali hlasitým tleskáním. Chvíli byla pauza. Pak se ozvaly první tóny Straussova valčíku Na krásném modrém Dunaji a na parketě se objevil nový pár – Janie a Harley. Začali bez jediné chybičky a s každým dalším taktem byli dokonalejší a sladěnější.

Dokonce i Matt s Leslií přestali tančit, aby mohli sledovat mladý a nadějný pár.

Leo nepouštěl z obou dvou oči ani na vteřinu. Ani nevěděl jak, ale najednou stál v těsné blízkosti parketu, co nejblíž to šlo tanečnímu páru. Byli dokonalí. Nevěřil, že jsou to skutečně oni dva. Až do dnešní noci byl přesvědčen, že nejlepší tanečníci v Jacobsville jsou Matt a Leslie, ale teď to vypadalo, že se objevila těžká konkurence.

Janie se smála. Byla šťastná. Oči jí zářily nadšením a její vlasy vlály snad přes celý sál. Leo je oba žárlivě pozoroval. Jsou tak mladí, tak šťastní.

Podíval se na dno své sklenice. Teď by si měl dát spíš čistou whisky, napadlo ho.

Marilee stála hned vedle. „Nejsou úžasní?“ ukázala na mladý pár. „Ty asi netancuješ, vid?“

Leo tančil. Byl dokonce dobrý tanečník. Ale představa, že se teď bude přede všemi ztrapňovat s Marilee, která má obě nohy levé a citu pro rytmus asi tolik co koza, ho věru nelákala.

„Moc netančím,“ vymluvil se.

„Asi by bylo těžké s nimi soupeřit,“ řekla Marilee.

Leo přikývl. Hudba doznívala, Harley několikrát Janii protočil a při posledních tónech ji přitiskl na svou hrud. Jeho rty se téměř dotýkaly jejích. Dívali se jeden druhému zblízka do očí.

Lea najednou popadl šílený vztek. Jak si dovoluje ten mladíček… Nechybělo moc a rozběhl by se na parket jednu Harley-mu vrazit. Na poslední chvíli se ale zastavil. Vzpamatuj se, přesvědčoval sám sebe. Tobě do Janie přece vůbec nic není. Už jsi zapomněl, co o tobě rozhlašovala? Jak tě už hnala do svatby?

Janie a Harley opustili parket za bouřlivého potlesku. Gratulace pršely ze všech stran. Harley evidentně někde bere hodiny. A Janie? Ta je od přírody nadaná.

Večer ale jejich vystoupením zdaleka neskončil. Na parketě se objevil další zajímavý pár – Cash Grier, policejní asistent, a Christabel. Málokdo věděl o její svatbě s Juddem Dunnem, nejsilnějším chlapem široko daleko. Christabel byla mladá, bylo jí teprve šestnáct, když se vdávala. A pro svatbu se rozhodla v podstatě jen proto, aby zachránila ranč, na kterém žila se svou nemocnou matkou. Teď je Christabel jedenadvacet a svatba může být zrušena. Podle toho, jak se při tanci vinula k mladému policejnímu asistentovi, to vypadalo, že anulování sňatku nebude dlouho trvat.

Navíc se ve dveřích znenadání objevil Christabelin oficiální manžel. Doprovázela ho atraktivní zrzka v nápadných rudých šatech. Všichni přítomní obrátili zrak z parketu ke dveřím, odkud přicházeli svalovec se supermodelkou. Judd mířil přímo do středu sálu. Nikoho nepozdravil, s nikým nepromluvil ani slovo. Jako stroj si to šinul za svou ženou.

„Kdo je ten muž, co tancuje s Christabel?“ zeptala se Marilee potichu Lea.

„Cash Grier,“ odpověděl. „Nový policejní asistent. Prý pracoval nějaký čas pro vládu. A teď už je asi měsíc v Jacobsville.“

Leo toho o Grierovi moc nevěděl, ale bylo mu jasné, že toho prožil asi docela dost. Kolovaly o něm nejrůznější fámy, byl velkým tajemstvím pro celé město.

„Tančí naprosto perfektně,“ zasnila se Marilee. „Snad lépe než Matt. Teda ve waltzu nikdo nemá na Harleye. To je bez komentáře.“ Marilee usrkla z poloprázdné skleničky a pokračovala: „Kdo by řekl, že se z toho Harleye vyklube takový sexy mužský.“

Leo vyrazil k baru. Takové řeči přece nebude poslouchat. Stejně má prázdnou sklenici, takže nemusí mít výčitky, že Marilee nechá samotnou.

Parket se mezitím opět zaplnil. Harley tančil s Janií a Leo je oba mlčky zpovzdálí sledoval. Vybavoval si Janiin výraz tehdy v tom obchodě. To chce čistou whisky, usoudil, a ihned si ji objednal. Možná nemusel být tak krutý. Možná ji ranil až příliš. Ale ne, okřikl sám sebe. Janie se neměla chovat tak majetnicky. To má za to!

„Ahoj,“ vytrhla ho ze zamyšlení Tess, která si hned vedle objednávala rybízový džus.

„Co to, že si dáváš džus?“ zeptal se Leo. „Nebudeš pít alkohol?“

„Nechci jít svému synovi špatným příkladem,“ vysvětlovala Tess. Ano, napadlo Lea. Můj bratr má teď vlastně malé dítě. Všichni mí bratři už vlastně mají dítě, kromě Simona…

„A navíc,“ pokračovala Tess, „alkohol mi ani moc nechutná. Dám si víno, ale nic tvrdého. Nějak mi to nesedí.“

Leo chápavě přikývl. On vlastně taky v podstatě nikdy nepije…

„A taky mám pocit, že budu dnes v noci řídit,“ Tess se podívala směrem k místu, kde stál její muž. Vesele se bavil s Corri-ganem a přitom upíjel koňak.

„Cag si občas dá něco tvrdšího. Ale mně to nevadí. Nikdy se neopil, nikdy není ani trochu hrubý, je to perfektní manžel.“ Tess se usmála. „Jsem s ním šťastná.“

Leo si povzdychl. „A Cag je šťastný s tebou.“

„Tys dnes přišel s Marilee, viď?“ zeptala se najednou Tess.

„Jo,“ přiznal Leo. „Trápila mě ta její zlomená ruka, tak jsem ji sem přivezl. Posledních několik dní jsem jí dělal šoféra.“

Jo, jo, pomyslela si Tess, jako by ženská neuměla řídit jednou rukou. Ta Marilee je ale potvůrka.

„Ještě před několika týdny bych dala ruku do ohně za to, že je Marilee Janiina nejlepší kamarádka,“ řekla Tess. „A teď to vidíš. Člověk nemůže důvěřovat ani svému nejlepšímu příteli.“

„Co tím myslíš?“

Tess jen pokrčila rameny.

„Zaslechla jsem nějaké drby o tom, že by snad Janie měla rozhlašovat něco o vás dvou.“ Začala nejisté. „To není pravda. Janie je neuvěřitelně stydlivá! Nikdy o žádném muži neřekla na veřejnosti ani slůvko. Není to její styl.“

„Janie říkala, že s ní půjdu na ples,“ opáčil Leo.

Tess jen zavrtěla hlavou. „Ne. Takové lži šířila Marilee. Všude rozhlašovala, že Janie říká, jak si ji budeš brát, jak ji vezmeš na ples…“ Tess se podívala na strnulého Lea. „Ty sis toho nevšiml?“ rozesmála se. „Marilee je do tebe blázen! Musela najít nějakou cestu, jak se zbavit Janie. Překážela jí v cestě. A zdá se, že zvolila velmi úspěšnou cestu.“

Leo zíral před sebe. To přece nemůže být pravda. To přece…

„Ty mi nevěříš, viď? To nevadí, dřív nebo později odhalíš pravdu i ty sám.“

„Á, tady jsi,“ připojil se k nim Cag. Kritickým okem si prohlédl svého bratra, který se právě neúspěšně snažil někam po-odejít. „Člověče, nějak se motáš.“

„Nesmysl!“ ohradil se Leo. „Whisky na mě nepůsobí.“

„Jasně,“ pokýval hlavou chápavě Cag, „hlavně když ji normálně vůbec nepiješ. Hodíme tě pak večer domů, jo? Asi by nebylo nejlepší, aby sis takhle sedl za volant.“

„Hm,“ zabručel Leo, „to máš asi pravdu.“

„Nikam neodcházej, vyzvedneme tě, až bude ples končit.“ Cag se zasmál a přátelsky poklepal bratrovi na rameno. „Moc nikomu nesděluj své názory a hlavně netanči.“

„Jsem dobrý tanečník,“ nedal se Leo, „když budu chtít, budu tančit jako mistr světa.“

„Nechtěj,“ přikývl zvesela Cag a vyrazil s Tess za dalším společenským potěšením. „Věř mi, myslím to v dobrém.“

Leo se naštvaně vrátil k Marilee.

„Mám pocit, že mě budou pranýřovat. Viděla jsem tu Joea Howlanda s jeho ženou, vyprávěl asi někomu o tom, co se stalo v obchodě a že já mám na tom všem vinu.“ Marilee se podívala do země.

„Proč bys za to mohla?“ Leo nechápal.

Marilee se chvilku cukala, ale pak přece jen spustila. „Víš, já jsem řekla Janii, že se ti bude líbit, jenom když bude jezdit na koni a kydat hnůj. Ona mě poslechla. To proto začala být tak najednou velká farmářka.“

„To že jsi jí řekla?“

„Ano,“ přiznala se. Pak se podívala na svou, teď už asi bývalou kamarádku. „Je toho víc,“ pokračovala. Leo si dal ruce v bok. Byl zvědav, co z ní vypadne.

„Ono to nebylo úplně tak, že by Janie říkala, že se budete brát…“

„Marilee, proboha! Proč jsi lhala?“

„Ona je ještě dítě, Leo,“ snažila se hájit Marilee. „Je mla-dounká, hezká, bohatá. Myslela jsem si, že bude ale lepší, když se k sobě nebudete moc mít, protože… Já jsem starší, dospělejší. Hodím se pro tebe víc, Leo. Myslela jsem, že takhle bych mohla…“

Teď už Leo chápal, proč se Janie tak tvářila, když na ni nadával. A Tess měla pravdu. Marilee lhala, podrazila svou nejlepší kamarádku. Byl to ohromný šok.

„Nemusíš mi říkat, jaká jsem potvora, vím to.“ Marilee svěsila hlavu. „Janie o tobě před nikým neřekla nikdy ani slovo. Moc si přála, abys ji vzal dnes večer na ples. Poslední týdny nemluvila o ničem jiném. Byla tak pošetilá! Myslela si, že jí pomáhám tě sbalit, ale já jsem ji takhle zradila. Už se mnou nikdy nepromluví. A právem. Zasloužila bych si pořádné peklo. Nevím, jak jsem mohla být tak naivní a myslet si, že na to Janie nikdy nepřijde. Moje nejlepší kamarádka!“

Leo si snažil uvyknout novému stavu věcí. Moc to nešlo. Chtěl by si s Janií promluvit, omluvit se jí, ale ona určitě nebude mít zájem prohodit s ním byť jediné slovo. Asi už mu nikdy nedovolí překročit práh svého domu. Možná že ta hrozná událost ohrozí i Leovo přátelství s Janiiným otcem.

Jestli Janie někdy k Leovi něco cítila, teď už je to definitivně pryč.

„Pokud to bude k něčemu, chtěla bych říct, že je mi to líto,“ řekla Marilee. „Ale tys s ní přece nechtěl chodit, že ne?“ Snažila se najít na celé situaci něco pozitivního.

„Ne, to ne,“ připustil Leo. „Ale to je teď vedlejší. Jak jsi jí mohla něco takového udělat?“

„Nevím,“ zavrtěla hlavou. „Asi jsem byla úplně mimo. Nemyslela jsem hlavou.“

Souhlasím, napadlo Lea, ale držel jazyk za zuby.

„Vadilo by ti, kdybys mě odvezl domů?“ poprosila Marilee. „Už tady nechci dál zůstávat.“

„Chápu, ale nemůžu tě odvézt.“

„Proč ne?“

„Jak bych to řekl,“ soukal ze sebe Leo. „Jsem mírně podnapilý. Ale Cag nás určitě vezme domů oba.“

Díval se na parket, kde ještě stále tančili Janie a Harley. Všechno najednou dávalo smysl. Všechno bylo tak jasné. Proto se Janie válela v blátě a ne moc šikovně se pokoušela ujet alespoň pár metrů na koni. Všechno jen kvůli tomu, protože si myslela, že takovou ji Leo bude chtít.

„Mohla se zabít,“ přemýšlel nahlas. „Nikdy nejezdila na koni.“

Podíval se naštvaně na Marilee. „To ti nedošlo?“

„Nějak ne,“ vysvětlovala. „Já jsem odjakživa pracovala na ranči. Nenapadlo mě, že by mohla být v nějakém nebezpečí. Naštěstí se jí nic nestalo.“

„To si myslíš ty,“ odsekl Leo. Přemýšlel, jak moc musela Janie trpět, když poslouchala ty hnusné nadávky.

Marilee už se neudržela. Vyhrkly jí slzy z očí. Rychle vyběhla na dámské toalety dát se trochu do pořádku.

V tu samou chvíli dohrála hudba a dirigent oznámil krátkou přestávku. Harley opustil svou společnici a někam si odskočil. Leo využil příležitosti. Zamířil na parket, kde stála osamocená Janie. Než si ho stačila všimnout, chytil ji za ruku.

„Co si to dovoluješ?“ rozkřikla se na něho a pokusila se mu vymanit z pevného stisku. Leo neřekl ani slovo a odváděl ji ven. Dovedl ji do zimní zahrady, kde bylo příjemně chladno.

„Chci s tebou mluvit,“ začal.

„Ale já s tebou ani omylem,“ usadila ho Janie. „Nech mě na pokoji a běž se věnovat své dámě. Vzal jsi na ples Marilee, ne mě!“

„Chci ti říct, že…“

Janie se napřáhla a kopla Lea do holeně. Ten ránu sice nečekal, ale zareagoval bleskově a chytil Janii do náruče. Pevně ji stiskl, aby se mu nemohla vytrhnout. Janie vlastně v první chvíli nic takového ani neměla v úmyslu. Cítila na sobě Leovo mužné silné tělo, jeho vůni, bylo jí příjemné se ho dotýkat. Pak se ale vzpamatovala a pokračovala v boji.

„Harley mě bude hledat!“

„Ten Harley mi taky leze na nervy,“ opáčil Leo. Jeho ústa byla tak blízko Janiiných, že nemohla odolat. Vášnivě ji políbil. Janie se mírně vzpírala a tím víc Lea vzrušovala. Cítil její parfém, měl pocit, že z omamné vůně její kůže zešílí. Divoce ji hladil po nahých ramenou, měl chuť ji celou umačkat. A chtěl víc…

Sjel po jejích zádech až na zadeček. Pevně ho stiskl silnýma rukama a přitiskl Janiiny boky na své tělo, aby mohla cítit, jak moc je vzrušený.

Janie nevěděla, co dělat. Na jednu stranu byla v naprosté extázi, ale zároveň se v ní ozýval hlas, který ji nabádal, aby okamžitě přestala. Leo tě nemá rád, říkal tenhle protivný hlásek. Chce ti jenom dokázat, jak moc mu nemůžeš odolat. Nedovol mu to. Pamatuj, že vzal na nejdůležitější slavnost v Jacobsville tvou nejlepší kamarádku.

Janie nakonec přece jen rozumový hlas uposlechla.

„Nech mě… být!“ vykřikla.

Leo téměř nedýchal. Byl tak vzrušený a rozhodně neměl v plánu teď Janie nechat jít.

„Nenávidím tě!“ křičela, když viděla, jak se Leo k ničemu nemá.

„To není pravda,“ namítl tiše Leo. „Ty mě nemůžeš nenávidět. Ty mě chceš. Rozechvěješ se, kdykoliv jsem v tvé blízkosti. Je to tak jasně poznat, že se nemůžu plést.“

Janie se trochu uklidnila.

„A já tě chci taky, vždycky když vidím, jak moc po mně toužíš,“ pokračoval potichu Leo.

„Řekl jsi, že ti ze mě naskakuje vyrážka.“

Leo políbil Janii něžně na ucho.

„Když jsem vzrušený, tolik po tobě hladovím, že mě z toho až svrbí ruce,“ hájil se. „Když tě držím, tolik po tobě toužím, že mi nic nemůže pomoct…“

Vtom Janie plnou vahou šlápla Leovi na nohu. Vykřikl bolestí a pustil na vteřinu svou oběť z náručí. Vytrhla se mu a ustoupila několik kroků.

„Pomohlo to?“ zeptala se zostra.

„To máš za to, že děláš ženám nemravné návrhy a obtěžuješ je.“ Janie byla rozechvělá. Sžíral ji ohromný vztek a stejně velká touha.

„Ty mě nechceš!“ Málem se rozplakala. „Chceš Marilee! Proto s ní chodíš na plesy. Zapomněl jsi? Já jsem přece odporná drbna, která o tobě po celém městě šíří pomluvy. Nechci tě už nikdy ani vidět!“ zuřila.

Leo se jen usmíval. „Já vím,“ pokýval hlavou. „Ale kdybychom tu teď byli sami, široko daleko nikdo, dovolila bys mi, cokoliv bych si přál, Janie.“

Byla to pravda. Kdyby byla Janie s Leem sama, nechala by se sebou dělat všechno na světě. Nebo ne?

„Ne,“ řekla rozhodně. „Možná dřív, ale teď, když vím, co si o mně doopravdy myslíš, nikdy víc!“

Leo chvíli přemýšlel, co říct. Janie vypadala neoblomně.

„Harley tě sem vzal, co?“ Bylo vidět, že mu Janiin společník vysloveně není po chuti. „Je to jen malý kluk, který si hraje na dospělého.“

„Je mi svým věkem mnohem bližší než vy, pane Harte,“ odsekla Janie. „Sám jste přece říkal, že jsem jen mrňavá holka, která by mohla být vaší dcerou.“

To byla krutá rána. Leo si pamatoval, že to o Janii skutečně řekl. A teď toho litoval. Stála před ním dospělá žena plná temperamentu a připravená bojovat. Byl v koncích.

„Nebojte se,“ pokračovala Janie stejným tónem. „Neřeknu tatínkovi, že jste se mě dnes v noci pokusil svést, ale jestli se to bude někdy opakovat, nepřejte si mě.“

Janie vyběhla ze zahrady a třískla za sebou skleněnými dveřmi.

Leo zůstal stát jako opařený. Noha začínala pomalu bolet. A taky mu najednou došlo, že je mu už delší dobu zima.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Za chvilku byli Janie a Harley zpátky na parketu a za rytmu pozvolného waltzu proplouvali jako naprostí profesionálové mezi ostatními páry.

Marilee stála u baru a dívala se do země. Vypadala doslova jako zmoklá slepice. Leo postával vedle a nevěřícně kroutil hlavou.

„Ještě nikdy jsem od nikoho neslyšela tolik nadávek jako před chvílí od Harleyho,“ řekla Marilee. „Prý bych si zasloužila to nejhorší peklo. A pro Janii by prý bylo lepší, kdyby mě nikdy nebyla potkala,“ zhluboka se nadechla. „Leo, myslíš, že by mě mohl tvůj bratr hodit domů? Víš, už tu nechci zůstávat.“

„Zeptám se ho,“ odsekl stroze Leo a vyrazil na druhou stranu sálu, kde postávali jeho bratři Cag, Rey a Corrigan.

„Promiňte, že vás vyrušuju,“ začal Leo. „Ale chtěl jsem se zeptat, jestli nemáte jeden z vás chvilku, abyste Marilee odvezli domů. A mě při té cestě taky.“

Corrigan se překvapeně podíval na svého bratra.

„Nikdy nechodíš z plesu, dokud hudba hraje. Copak se s tebou dneska děje?“

„Prostě odejdu dřív, no.“ Leo byl značně nevrlý.

Vtom si všiml, jak se k bratrům blíží jejich drahé polovičky.

„Ahoj zlato,“ vítal hned Cag svou ženu Tess. „Dobře že jdeš, chtěl jsem ti říct, že teď musím odvézt Lea a Marilee domů. Hned se vrátím.“

„Teď? Taky brzy?“ Tess se podívala nechápavě na Lea.

Leo absolutně neměl chuť s někým probírat důvody svého tak náhlého odjezdu. Podíval se po svých bratrech, jestli ho některý z nich nezachrání.

„My s Meredith bychom mohli…“ začal pomalu Rey.

„Já klidně Lea odvezu, neboj,“ vložil se do hovoru Corrigan. „A vy si můžete ještě pořádně zatancovat.“

„To je pravda,“ přidala se Dorie. „Už jsme stejně chtěli jet, že miláčku?“ Corrigan přikývl.

„Ale vy dva přece nikdy neodcházíte před půlnocí,“ snažil se namítnout Leo. Věděl, jak moc Dorie zbožňuje tanec. Vždy se snaží využít i té poslední minutky, aby si mohla se svým mužem zatančit.

Dorie jen mávla rukou. „Dneska jsme si zatancovali až až. Jsem už úplně mrtvá. Nelam si s tím hlavu, Leo,“ usmála se.

Leo se zhluboka nadechl. Ještě stále v sobě cítil alkohol a nebylo mu to moc příjemné. Proč vůbec pil, když mu to nedělá dobře? Chvíli bloumal myšlenkami někde ve snách.

Cag mezitím popošel k Reyovi a Corriganovi. „Můžete se tedy u mě stavit, až to tady skončí?“

Leo zbystřil.

„Kvůli čemu se u tebe mají stavit?“

„Já a Corrigan máme nějaké problémy s býky,“ vysvětloval Cag. „A Rey nám pomáhá je řešit.“

„A proč se sakra nezeptáte mě?“ Leo rozhodil rukama. „Vím toho o býcích přece docela dost, ne? Dokonce bych si troufal říct, že o hodně víc než Rey.“ Podíval se rozzuřeně na svého bratra.

„Ale ty teď přece hrozně moc spěcháš domů, nebo ne?“ usadil Lea mírně jízlivě Corrigan. Leo nijak nereagoval. Beze slova vyrazil k baru pro Marilee.

Když se s ní vracel zpátky, všiml si, jak si jeho bratři něco potajmu šeptají a dívají se přitom směrem na něj. Ale co, řekl si. Přece se kvůli nim nebudu rozčilovat.

Marilee se narychlo rozloučila s přítomnými známými a vyrazila ze sálu ven.

Leo se ještě naposledy ohlédl na parket za Janií. Ignorovala ho. No, co se dá dělat, pokrčil rameny.

Venku už na něj čekali Meredith a Corrigan. Lea napadlo, že z něj jeho bratr bude chtít vymámit nějaké informace, aby ho pak mohl společně s ostatními po skončení plesu pomlouvat. Proto Corriganovi ani nevadilo, že mě bude odvážet. A proto mě nechtějí na té noční seanci! Vědí, že u mě není obvyklé, abych se opíjel, takže za tím musí něco být, a proto pověřili Corrigana, aby ze mě to něco vytáhl.

Leo byl potěšen, že na jejich postranní úmysly přišel i navzdory poměrně vysokému promile alkoholu v krvi.

S úsměvem na rtech nastoupil do Corriganova auta. Na něj si nikdo nepřijde!

Když vysadili Marilee, zůstali Leo a Corrigan v autě sami.

„Zdálo se mi to, nebo trochu kulháš?“ začal Corrigan.

„Jasně že kulhám, když mi ta ženská šlápla na nohu!“

„Marilee ti šlápla na nohu?“ Corrigan se snažil tvářit naprosto nezaujatě.

„Janie mi šlápla na nohu! A ještě ke všemu naschvál.“

„A cos jí proboha udělal, že ti naschvál šlápla na nohu?“

Leo neodpovídal. Díval se z okýnka a nervy mu jenom hrály. Vybavoval si tu nedávnou scénu. Jak to vlastně bylo?

Zastavili na světlech a Corrigan se podíval na svého bratra.

„Tak jak to bylo?“ trval na své otázce.

„No,“ začal ne moc s chutí Leo. „Ono to všechno začalo už dřív. Janie se totiž posledních pár měsíců chovala naprosto příšerně. Oblékala se vyzývavě, pořád se po mně koukala. Dokonce se mě pokusila u sebe doma svést!“ Leo se trošku zastyděl. Neměl by to přece svádět na ni…

„Já jsem pak o ní jednou něco řekl a už byl oheň na střeše.“

„Ty jsi o ní řekl hodně ošklivých věcí,“ opravil ho Corrigan. „Podle toho, co jsem slyšel, z toho byla Janie tak zoufalá, že se mohla i zabít na cestě domů. Ale naštěstí ji odchytil nový asistent šerifa, ten Grier.“ Corrigan se podrbal na hlavě. „Jestli se nepletu, byls to ty, kdo ho upozornil, že je Janie v nebezpečí. To bylo snad to jediné, co se ti povedlo.“

„Jak to všechno proboha víš?“

„Od Griera,“ Corrigan se pousmál.

„Proč se radši ten člověk nestará o svoje věci a nenechá zbytek lidí žít? Jak si může něco takového dovolit? Já mu dám!“ rozčiloval se Leo.

„Myslím, že Grier má teď problémů až až,“ ubezpečil ho Corrigan. „Nebo sis nevšiml, jak si to s ním rozdával Judd, když jsme odcházeli?“

Leo pozvedl obočí. Vůbec ničeho si nevšiml.

„Christabel totiž s Grierem tancovala a Juddovi se to nějak nelíbilo.“

„Judd nemá co říkat,“ poznamenal Leo. „Od té doby, co na jeho ranči natáčí ta zrzavá nádhera, má oči jenom pro ni. Tak kde bere tu drzost žárlit na Christabel?“

„Kde bereš ty tu drzost žárlit na Janii?“ překvapil ho Corrigan.

„Já na Janii nežárlím,“ bránil se Leo.

„Tak to zkus vysvětlit Harleyovi. Myslím, že je jiného názoru. Měl co dělat, aby po tobě nevystartoval, když viděl, jak kvůli tobě Janie pláče.“

„Má se starat o svoje věci!“

„Ale on se stará o svoje věci. On má Janii rád.“

„Ale Janie přece nebude trávit svůj život s takovou nulou, která si myslí, že spasí svět!“

„Harley je na ni milý. Chová se k ní jako k princezně, je k ní pozorný, ani vlásek by jí nezkřivil.“ Corrigan se podíval nenápadně na svého bratra. „A myslím si, že by se ji v žádné ložnici nepokoušel svést…“

„A to já bych zase věřil, že ano,“ oponoval Leo. „A navíc, nebyla to žádná ložnice.“

Corrigan napjatě poslouchal.

„Bylo to v kuchyni,“ dodal Leo potichu.

Corrigan se usmíval. Dobře si pamatoval na dobu, kdy i on měl problémy se ženami. Jenomže Leo se ještě nikdy pořádně nezamiloval. Ne že by neměl známosti, ale nikdy se s žádnou ženou opravdu nesblížil. Byly to jenom takové delší flirty.

Věděl, že se Leovi Janie líbí, ale byl si skoro jistý, že z toho nikdy nic nemůže být. A teď kvůli ní Leo takhle vyvádí. Dokonce vypil několik dvojitých whisky – a to přitom nikdy nepil víc, než dvě piva…

„Nikdy mě nenapadlo, že je Janie tak strašně temperamentní,“ podotkl Corrigan.

„Marilee mi lhala,“ vysvětloval Leo. „Říkala, že Janie 0 mně šíří pomluvy, že… No jo, políbili jsme se. Líbilo se mi to, ale bál jsem se, aby si díky tomu Janie nedělala nějaké přehnané iluze. A Marilee mi napovídala, že se mnou Janie chystá svatbu a všichni v Jacobsville o tom už ví.“ Leo beznadějně zavrtěl hlavou.

„Tess mě varovala. Ona věděla, že mi Marilee lže.“

„Tess má čuch na lidi.“

„A já zas ani co by se za nehet vešlo.“ Leo složil hlavu do dlani. „Nepoznám, když mě nějaká ženská vodí za nos. Myslel jsem, že celou dobu byla Janie ta špatná, a místo toho to byla její nejlepší kamarádka.“

Chvíli bylo ticho.

„Janie má Harleye ráda,“ přiznal Leo se zaťatými zuby. „Ale on přece může být tak na dva měsíce zábavný, ale nějaký vážný vztah?“ Leo zavrtěl hlavou.

„Harley dospěl,“ upozornil Lea Corrigan. „Ještě před rokem to byl jen takový pubertální klouček, ale teď je z něho docela správný chlap. A Janie dospěla taky. Když jsem ji viděl, jak se na tebe a na Marilee dívá, myslel jsem, že bude zabíjet pohledem. Ale jak je vidět, má svou čest a nezpůsobila žádnou scénu.“

Leo se zamyšleně díval z okna. Vypadal nešťastně. Nevěděl, jestli si chce teď vylévat své srdce bratrovi, ale nakonec to z něj vyšlo tak nějak přirozeně.

„Jsem sám,“ řekl a nepřestával se dívat z okýnka. „Od té doby, co jste se vy všichni oženili, mám ten náš veliký dům jen pro sebe, ale kromě mě tam nikdo není, nikdo mi nedělá sušenky…“

„Máš Marilee,“ podotknul Corrigan.

„Marilee mě potřebuje jenom na to, abych ji někam odvezl autem, když má teď bolavou ruku.“

„Nechci ti do toho mluvit, ale podle mě by mohla klidně řídit jen jednou rukou. Měl jsem zlomenou ruku a zvládal jsem to bez problémů.“

Blížili se k Leově ranči. Byla už vidět světla bezpečnostního systému. Příjezdová cesta nebyla žádná dálnice, takže jeli krokem.

„Můžeš k nám kdykoliv přijít. Bydlíme přece jen pár mil odsud,“ navrhl Corrigan.

„Já vím, ale vy všichni už máte rodiny, děti. Teda jen Rey ještě není tatínek.“

„Rey má ještě docela dost času. Bylo mu teprve dvacet. A co se týče nás ostatních – my už nejsme žádní mladíci.“

„A co mám říkat já? Jsem přece sotva o dva roky mladší než ty!“ Leo rozhodil rukama.

„Je ti teprve pětatřicet,“ uklidňoval ho Corrigan. „Mně už bude co nevidět třicet osm.“

„Vůbec na to nevypadáš,“ uznale pokýval hlavou Leo.

„To je díky dětem a Dorii. Cítím se s nimi stále mladý.“ Podíval se šibalsky na Lea. „Manželství není tak špatná věc, jak si myslíš. Máš někoho, kdo se o tebe stará, kdo ti pomůže z depresí, když se cítíš na dně, můžeš s ním sdílet svoje úspěchy –a to nemluvím o tom, jak příjemné je mít každý večer zahřátou postel.“

Leo vystoupil z auta. „Nechci se ženit,“ prohlásil pevně a rozhodně.

Corrigan vystoupil taky a opřel se o kapotu svého vozu.

„To samé jsem si myslel taky. Dorie byla tehdy prakticky stejně stará jako Janie. Byl jsem přesvědčen, že není dostatečně dospělá a naneštěstí jsem jí řekl několik ošklivých věcí. Utekla ode mě. A já blbec jsem byl tak ješitný, že jsem se jí v tom ani nepokoušel zabránit. Trvalo to osm let, než se vrátila. A ty dobré víš, jak jsem celá ta léta protrpěl a kolik jsem si nadával. Nechci, abys udělal stejnou chybu.“

Leo se díval do země. „Nikdy jsi mi neřekl, proč vlastně Dorie odešla.“

„Protože jsem se zachoval jako naprostý idiot. Nevím, co přesně ti Marilee nakukala, ale mám pocit, že míříš stejně špatným směrem jako před lety já.“

„Janie je ještě malé dítě.“

„Myslím, že se z ní pomalu ale jistě stává dospělá žena.“

„Dneska jsme se strašně pohádali. Asi jsem to přepískl. Řekla mi, že mě už nikdy v životě nechce vidět.“

„Dej jí čas.“

„Mně vůbec nebude vadit, když už se mnou nikdy nebude mluvit. Co bych měl z holky, která se válí v blátě a neumí

vařit?“

„Tira taky neumí vařit,“ připomněl Leovi Corrigan. „Ale žalo když se objeví ve večerní róbě, umí usadit všechny mužské. Proto si ji Simon vzal. Koneckonců, to vaření se dá naučit.“

Leo zavrtěl hlavou. Tvářil se, že svůj názor nezmění.

„Stejně je to ale neuvěřitelné, jak se všechno může změnit během několika málo minut, ne?“

„Takový je život, chlapče,“ pokrčil rameny Corrigan. „Asi už vyrazím, přece jen bych si chtěl zatancovat poslední tanec.“

Leo pokýval hlavou.

„Příjemnou zábavu,“ zavolal na Corrigana, než nasedl do aula. „A jeď opatrně.“

Corrigan nastartoval a stáhl okýnko.

„Vždycky jezdím bezpečně, neboj,“ usmál se a vyrazil.

Leo ještě chvíli sledoval odjíždějící auto a pak vešel do domu. Byl dost unavený a přešlý, takže zamířil rovnou do ložnice. V tomhle stavu by stejně nic smysluplného neudělal.

Janie cestou domů nepromluvila ani slovo. Harley tušil proč a strašně ho trápilo, že musí Janie trpět. Nejradši by tomu Leovi jednu vlepil.

„Měla jsi mě nechat, ať tě pomstím,“ řekl nahlas.

Janie se pousmála. „To by šlo po Jacobsville pak akorát o něco víc drbů a nevím, jestli by to něčemu pomohlo.“

„Leo Hart byl pěkně opilý Musel mít tak čtyři až pět skleniček whisky. Horko těžko stál na nohou. Naštěstí ho pak jeden z jeho bratrů vzal ještě s Marilee domů. On stoprocentně za volant sednout nemohl.“

Janie viděla Lea odcházet. A nevěděla, co si myslet.

„Netušila jsem, že pije tvrdý alkohol,“ poznamenala.

„Taky že nepije. Nikdo ho nikdy neviděl, aby si dal něco silnějšího než pivo. Musela to být hodně drsná hádka, co jste měli.“

„Pil ještě před tím,“ hájila se Janie. „Řekla bych, že přede mnou se pohádal ještě s Marilee.“

„Marilee by si taky zasloužila pořádný výprask za to, jak se k tobě chovala. Nevím, co cítí k Leovi Hartovi, ale jako kamarádka by měla nechávat svoje city stranou.“

„Myslela jsem, že máš Marilee rád,“ řekla Janie a podívala se na Harleye.

„Jednou jsem se jí zeptal, jestli se mnou nechce někam jít. A ona se jen rozesmála.“

„Cože?“

„Myslela si, že je to nějaký vtip. Smála se a ptala se mě, jak moc jsem byl nervózní, když jsem ji zval. Říkala, že jsem tak nedospělý!“

Janie jen zdrceně vrtěla hlavou. Tohle že byla její ještě donedávna nejlepší kamarádka?

„A nejhorší na tom bylo, že měla pravdu,“ pokračoval Harley sklesle. „Myslel jsem si, že jsem mistr světa a umím úplně všechno. Měl jsem pocit, že můžu kohokoliv přeprat, tak jsem si to rozdal s Lopezem. Byli tam tehdy ještě Eb a Cy.“

„Slyšela jsem, že to byla docela dost krvavá rvačka.“

„Jo,“ souhlasil Harley „neměl jsem o bojování ani páru. Viděl jsem pár scén ve filmu a myslel si, že koukáním se to všechno naučím.“

„Děkuju, žes mě vzal na ten ples.“

Janie radši změnila téma. Tušila, že rvačka s Lopezem není ještě zcela zahojená rána.

„Rád jsem s tebou šel,“ řekl Harley. „Mohli bychom občas někam zajít – do kina nebo na večeři. Nevidím to na nějaký vážný vztah, ale můžeme být dobří kamarádi.“

Janie se usmála.

„Já jsem na tom úplně stejně. A ráda s tebou někam zajdu. Mohli bychom chodit častěji tancovat.“

„Jo, jsem pro. Moc se mi líbí waltz.“

„Mně zas latina,“ řekla Janie. „Viděl jsi Griera, jak válel? Nikdy bych do něj neřekla, že je expert na latinskoamerické tance. Cash Grier se nezdá.“

„Ty se s ním nějak znáš?“ zeptal se překvapeně Harley.

„Zastavil mě nedávno za rychlou jízdu na Jacobsvillské výpadovce.“

„Proboha, Janie. Musíš jezdit opatrně.“

„Ještě ty začínej,“ Janie se zamračila.

„Co tam ale Grier proboha dělal? Přece nemůže nikoho kontrolovat za hranicemi Jacobsville…“ přemýšlel Harley.

„To nevím,“ řekla Janie. „Každopádně je to moc milý člověk.“

„Ale kolují o něm nějaké sice neověřené, ale podezřelé drby.“

„Harleyi!“

„Třeba to není pravda, ale prý pracoval nějaký čas jako nájemný vrah pro vládu.“ Janie zatajila dech.

„Když jsem byl v armádě, byl tam s námi jeden muž, oblečený celý v černém, po zuby ozbrojený a s nikým z nás nikdy nepromluvil ani slovo.“

„A co to má co dělat s Grierem?“

„To je právě to. Já bych řekl, že to byl Grier,“ odpověděl Harley. „Někdy poznáš člověka podle toho, jak chodí, jak gestikuluje – a já si myslím, že jsem takhle poznal Griera.“

„Ale neřekneš o tom nikomu, vid?“ zeptala se ustrašeně Janie. Griera sice moc neznala, ale měla ho ráda.

„Neboj, určitě nemám zájem šířit o něm nějaké klepy.“

„A říká se ještě něco?“

Harley přikývl. „Prý bojoval v Afghánistánu s povstalci za svobodu, někde na Blízkém východě obsluhoval laserem řízené bomby, má na svědomí smrt jednoho ropného magnáta a bůhví co ještě.“

Janie nevěděla, co říct. Nevěřícně vrtěla hlavou. „Velmi zajímavý muž,“ vysoukala ze sebe nakonec. „To bezpochyby,“ souhlasil Harley. „Jediný, kdo se ho nebojí, je Judd.“

Janie se pousmála.

„Christabel má opravdu štěstí, že má za muže takového ochránce. S ním se opravdu nikoho bát nemusí.“

„Nemyslím, že by se Judd ke Christabel hodil. Je na ni příliš starý. Vždyť Juddovi je jako Hartovi a Christabel chodila s tebou do třídy!“

Janie se zamyslela. Takže Leo je na ni starý, pomyslela si. A přitom Judd a Christabel spolu žijí celkem spokojeně, nebo ne? „Promiň,“ Harley si vyčítal, co řekl.

„Za co?“

„Možná sis to vyložila, jako že Leo je pro tebe starý.“

„Vždyť je to pravda…“

Mlčky kráčeli k Janiinu domovu.

„Já vím, že se ti Leo líbí,“ odvážil se Harley. „Ale myslím, že bys s ním nebyla šťastná. On ani jeho bratři nejsou rodinné typy. Měla by ses radši porozhlédnout jinde.“

„Já vím,“ pokývala hlavou Janie. „Říkala jsem si to už snad stokrát, ale nemůžu si pomoct.“

„Když se budeš o toho donchuána dál pokoušet, ničemu nepomůžeš, budeš akorát víc nešťastná.“

„Máš pravdu, Harleyi,“ přiznala Janie. „Proč vůbec existují nešťastné lásky!“

„To bych taky rád věděl,“ přidal se Harley. Chytil Janii za ruku.

„Moc jsem se dnes večer bavil. Je mi líto, že ty ne.“

Janie se usmála. „Mně se to dnes večer taky líbilo, vážně.“ Dívala se Harleyovi do očí. „Určitě jsem si to užila víc, než kdybych byla na plese s otcem nebo sama.“

„Kde je vlastně tvůj táta?“

„V Denveru,“ Janie se podívala do země. „Snaží se tam sehnat někoho, kdo by odkoupil náš ranč. Jsme finančně na dně.“

„Netušil jsem, že je to tak vážné… Můžu nějak pomoct?“

„Je to od tebe moc hezké, Harleyi, ale asi ne.“ Janie zavrtěla hlavou. „To si musíme vyřešit sami. Už jsem se rozhodla. Přestanu chodit do školy a budu pracovat.“

„Janie!“

„Univerzita je drahá, nemůžu chtít po tátovi, aby mi platil studium. A teď mají místo u Shea, takže…“

„Janie, nebudeš přece pracovat u Shea! Je to strašný motorest. Skoro každý druhý den je tam nějaká rvačka, samí opilci.“

„Ale taky tam dělají pizzu a sendviče a můžu si tam vydělat spoustu peněz.“

„Mohla bys přece pracovat v nějakém fast-foodu tady ve městě, ne?“

„Ve fast-foodu bych nedostávala tolik na spropitném. A vůbec, Harleyi, já už jsem se rozhodla a nemá smysl, aby ses mi to pokoušel vymluvit.“

„Tak dobře,“ Harley zavrtěl hlavou. „Ale nemůžeš mi zabránit, abych tě tam chodil čas od času zkontrolovat.“

„Děkuju, Harleyi, to od tebe bude strašně milé.“ Janie políbila Harleye na tvář. „A děkuju za krásný večer.“

„Ne, já děkuju, princezno,“ Harley doprovodil Janii až ke dveřím.

„Dobrou noc.“

„Dobrou noc.“ Janie za sebou zavřela dveře a zamkla. Už nebyla tak nešťastná. Cítila se vlastně docela fajn. Myslela na Lea a přála mu na další den tu nejkrutější kocovinu.

Hned ráno vyrazila Janie na pohovor do Sheaova motorestu. Přijal ji Jed Duncan. Posadila se a Jed si pročítal její životopis.

„Máte za sebou dva roky vysoké,“ řekl uznale. „Můžu se zeptat, proč chcete pracovat v baru?“

„Nechte mě to vysvětlit,“ začala hned Janie. „Můj otec má finanční problémy, nemůže mi dál platit studium, takže jsem se rozhodla mu nějak pomoct. Vím, že plat je tu spíš průměrný, ale slyšela jsem, že na spropitném se dá vydělat docela dost.“

„Hm,“ pokýval hlavou Jed. „To je pravda. Ale jestli mám být upřímný, taky jsou u nás občas dost hrubí hosté, a nevím, jestli je takový podnik pro vás vhodný.“

„Já si zvyknu na všechno,“ Janie se usmála.

„Umíte vůbec vařit, slečno Brewsterová?“

„Ještě před měsícem jsem neuměla vůbec nic, ale teď už umím,“ hlásila hrdě Janie. „Dokonce umím i sušenky.“

Jed se rozesmál.

„Ale hlavně abyste uměla pizzu! No dobře, zkusíme to s vámi dva týdny. Budete pracovat jako číšnice a jestli to bude třeba, pomůžete s něčím v kuchyni. A potom uvidíme, když nebudou problémy, můžete zůstat natrvalo. Berete?“

„Beru!“ Janie se rozzářila.

„A váš otec o tom doufám ví.“

„Řeknu mu to, až se vrátí z Denveru. Nebojte, nic před ním netajím. A jsem si jistá, že nebude mít nic proti.“

„Spousta našich zákazníků s ním obchodně jedná. Nerad bych měl nějaké potíže.“

„Nebojte se,“ uklidnila ho Janie. „Všechno bude v pořádku.“

„Tak se tedy budu těšit na naši spolupráci, slečno Brewsterová. Vítejte uShea!“

PÁTÁ KAPITOLA

Fred Brewster se vrátil z Denveru zklamaný.

„Nikoho jsem nesehnal,“ hlásil Janii už ve dveřích. „Všichni mají finanční problémy a nikdo nemá zájem o velké obchody.“ Posadil se do svého oblíbeného houpacího křesla.

„Mám práci,“ přivítala ho Janie hned s novinkou.

„Cože máš?“ Fred měl pocit, že se přeslechl.

„Mám práci,“ opakovala Janie s úsměvem na rtech. „Vydělám si docela slušné peníze.“

„Kde?“ Fred stále ještě nevěřil svým uším.

„V restauraci,“ zalhala Janie. „Můžeš se tam klidně někdy stavit, obsloužím tě. Začínám dnes večer.“

„Janie, chci aby ses vrátila zpátky na školu,“ řekl Fred nekompromisně. „V restauraci pracovat nebudeš.“

„Tati, buďme upřímní. Ty si přece nemůžeš dovolit platit mi školu. Z čeho bychom pak byli živi? Já už jsem se rozhodla. Budu pracovat. Co je na tom špatného? Jsem mladá a silná.“ Janie se přisunula ke svému otci a chytla ho za ruku.

„Každý má někdy trochu složitější období. Teď třeba my. Táli, já vím, že mi to dovolíš.“

Fred pozvedl obočí. „Vůbec se mi to nelíbí. Co by tomu řekla tvoje maminka?“ Podíval se na Janii. Měl by jí to dovolit? Neměl? Janie se na něj upírala neodolatelné psí oči.

„Tati, prosím. Určitě to nebude na dlouho. Ty něco vymyslíš, dostaneme se z krize a já se zas vrátím na univerzitu.“

„Tak dobře, jsi stejná jako tvoje matka,“ nechal se nakonec zlomit Fred. „Pokusím se dělat všechno možné, abychom se z toho dostali rychle. Snad to zvládneme. Ale chci, abys byla vždycky do půlnoci doma. Nebudeš pracovat dlouho do noci.“

To možná bude problém… napadlo Janii. Ale proč si teď kazit radost, když se podařilo tatínka přemluvit.

„Uvidíme, jak to půjde,“ řekla radši Janie. „A teď ti udělám něco k obědu.“

V kuchyni se potkala s Hettií. Té se její nové zaměstnání líbilo ještě méně. Navíc se velmi záhy dovtípila, kde že to vlastně bude Janie pracovat.

„Nemyslím, že by to bylo rozumné rozhodnutí, Janie. A řekla bych, že tvému tatínkovi se vůbec nebude líbit, až zjistí, že pracuješ v nějakém baru.“

„Pššššt!“ okřikla ji Janie. Tatínek stále sklesle seděl ve vedlejší místnosti v křesle. „Nebudu pracovat v baru, ale v restauraci, kde podávají pizzu.“

„Mám strach, že to s tebou špatně skončí, holka,“ posteskla si Hettie. „Jakmile dáš dohromady chlapy a alkohol, můžeš si být jistá minimálně jednou rvačkou za večer. A panu Hartovi se to už vůbec nebude líbit!“ dodala rozčíleně Hettie.

„Leo nemá do mých věcí co mluvit!“ Janie zrudla, jen co slyšela Leovo jméno. „Poté, co si dovolil o mně říkat ty strašlivé věci, zaslouží si tak akorát chrstnout něco přímo do obličeje.“

„Co o tobě říkal?“

„Že jsem drbna, která se ho snaží uhnat a dovést k oltáři. Slyšela jsem každé slovo. Byla jsem kupovat tatínkovi nějaké věci a Leo tam zrovna byl. Mluvil o mně s Joem Howlandem.“

„To je mi líto…“ Hettie věděla, jak moc má Janie posledního svobodného Harta ráda.

„Marilee mu to všechno navykládala,“ pokračovala Janie. „Moje nejlepší kamarádka! Myslela jsem si, že mi radí, jak upoutat Leovu pozornost, a ona místo toho dělala všechno proto, aby mu mě co nejvíc zprotivila. Dokonce s ním byla včera na tom plese. On ji tam pozval…“ Janie měla co dělat, aby se nerozplakala. Tolik jí oba ublížili. „Nechceš nějakou svačinu?“

„Ne děkuju,“ usmála se Hettie. „Jsi hodná. A nedělej si s tím hlavu. Život už se občas tak zašmodrchá.“

Jo, pomyslela si Janie. Ale mně se šmodrchá nějak moc. Možná že při práci aspoň přijdu na jiné myšlenky. Leo se tam snad neobjeví, po včerejší alkoholové zkušenosti by měl vyhledávat spíš čajovny nebo hodně slušné kavárny.

Za pár dní už se Janie cítila u Shea jako doma. Otevírali kolem poledne a končili po jedenácté. Několik hostů už znala od vidění, ale s nikým se moc nepřátelila. Nechtěla riskovat problémy.

Fred se samozřejmě musel dozvědět o nočních aktivitách své dcery. Stalo se tak další sobotu.

„Okamžitě té práce necháš, Janie!“ přivítal ji v noci.

„Nepracuju v baru, ale v restauraci, tati. Jenom tam podáváme hodně alkoholických nápojů.“

„Janie, řekl jsem, že té práce necháš. Zítra už tam nepůjdeš.“

Janie ani nezuřila. Byla naprosto klidná. „Nenechám,“ řekla potichu. „Potřebujeme peníze a já budu u Shea pracovat. Potřebuju se cítit samostatná.“

Fred takovou reakci nečekal. A nevěděl, jak reagovat. Janie najednou byla jiná, dospělá. Tušil, že s ní nehne. Nakonec, u Shea pracuje taky Tiny, největší hromotluk v Jacobsville. Možná, že to není zas tak nebezpečné, jak to vypadá.

„Tak teda uvidíme…“

Janie se cítila jako nový člověk. Vyhrála svou první dospělou hádku.

Harley se u Shea stavoval několikrát do týdne, aby zkontroloval, jestli je Janie v pořádku.

„Jak to jde?“ zeptal se, když se jednou posadil k baru.

Janie se rozhlédla po poloprázdném motorestu. Několik hos-tíi si dávalo pizzu, byl tu také jeden pár, který na pomalou vlezlou hudbu tancoval na improvizovaném pódiu. Všude vládla pohoda.

„Moc se mi tu líbí,“ usmála se Janie a dala se do utírání skleniček. „Konečně cítím, že stojím na vlastních nohou. A spropitné je nad očekávání vysoké.“

Janie podala Harleyovi pivo.

„Vidím, že to opravdu není zas tak riskantní práce,“ Harley se podíval na Tinyho. Snad po celém těle vyjma obličeje měl tetování. Se svou holou hlavou vypadal docela hrůzostrašně, ale evidentně se k Janii choval velmi mile a určitě by ji ochránil, kdyby se něco dělo.

Janie dál utírala skleničky a pobrukovala si. Cítila se opravdu spokojeně.

Leo se stavil u Freda v pondělí po poledni. Byl zrovna ve městě na jedné konferenci a řekl si, že by se mohl zase po dlouhé době podívat na svého starého známého.

„Vítej, cizince,“ uvítal Lea Fred. „Dáš si kafe? Jo, a Hettie,“ zavolal do kuchyně, „mohla bys nám donést třeba nějaký malinký…“

„Nebojte, pane Brewstere,“ ozvalo se v odpověď, „přinesu ho hned, jak trošku vystydne. Věděla jsem, že si budete chtít dát nějaký dortík, takže jsem ho udělala prozíravě už před hodinkou.“

„Hettie si myslí, že jím příliš sladkého,“ posteskl si Fred. „Ale i kdyby, přece to nevadí, ne? Jaká byla konference?“

„Docela fajn,“ Leo se usadil na pohodlnou pohovku. „Akorát ještě musíme dořešit detaily vývozu do Japonska. To víš, řešily se takové ty normální problémy. Umělé přísady v masu, jak správně lepit nálepky o zemi původu…“

Fred pokýval hlavou.

„Ale nepřišel jsem kvůli konferenci. Slyšel jsem nějaké drby, které mě trošku trápí,“ přiznal se Leo.

Fred znervózněl. Určitě ví o Janiině práci, napadlo ho. Bylo přece jasné, že to nemohou dlouho utajit.

„O čem jsi slyšel?“ zeptal se jakoby nic.

„Prý hledáš nějakého obchodního partnera.“

„Á tohle,“ Fred mávl rukou. Spadl mu kámen ze srdce. „Jenom jsem se tak zkoušel po někom porozhlédnout…“

„Proč jsi nepřišel za mnou? Víš přece, že bych ti vždy rád půjčil cokoliv, co by bylo v mých silách.“

„Já vím,“ řekl Fred. „Ale vzhledem k okolnostem jsem nemohl.“

„Vzhledem k jakým okolnostem?“ zeptal se zvědavě a trošku vyděšeně Leo. „No – kvůli Janii.“

Lea poměrně překvapilo, že Fred ví o událostech, které se staly mezi ním a jeho dcerou. Ale co, tak to ví a nedá se nic dělat.

„Nesnese, abych před ní třeba jen vyslovil tvoje jméno. Nemůžu s tebou uzavřít jakoukoliv dohodu. Musel bych to udělat za jejími zády a ona by se o všem stejně dřív nebo později dozvěděla. Jacobsville je malé město.“

„Já vím,“ pokýval hlavou Leo. Na chvíli se zamyslel. „Ale vždyť by se o tom nemusela dozvědět. Odjela přece zase zpátky na univerzitu, ne?“

Freda polil horký pot. Tušil, že to teď bude hodně horká chvilka. Doslova cítil, jak je mu najednou úzko.

„Víš, ona nejela na univerzitu.“

„Ale vždyť jsem se ptal Hettie, jestli je doma. Řekla mi, že není, takže musela jet do školy.“

„Leo, ona pracuje.“ Fred se zhluboka nadechl. „Má dobrou práci. Je tam spokojená.“

„Kde proboha pracuje?“ Leo zíral na Freda s vytřeštěnýma očima.

„V restauraci,“ zněla odpověď.

Leo se podrbal na čele. „Asi jsem se přeslechl,“ řekl si tak trochu pro sebe. „Mohl bys to, prosím, zopakovat?“

„Pracuje v restauraci. Vaří tam.“

Leo nevěřícně kroutil hlavou. Vždyť Janie neumí vařit. Je schopná připálit i vodu v hrnci!

Fred jako by četl jeho myšlenky.

„Ona už náhodou umí vařit. Poslední dva měsíce byla neustále s Hettií v kuchyni a umí toho spoustu, vážně.“

„Netušil jsem, že jsi na tom tak špatně,“ Leo svěsil hlavu. „Je mi to líto.“

„Ten pošlý býk nebyla ničí vina,“ snažil se ho uklidnit Fred. „Bohužel mi pojišťovna nedala téměř nic, takže nemám peníze zaplatit Janii univerzitu.“

„Měl ses na mě obrátit, víš přece, že bych ti pomohl.“

„Já vím, ale nejde to.“

„Předpokládám, že ti Janie řekla, co se stalo na plese.“

„Ne,“ Fred zvedl hlavu. „Ani slovo. Vím jenom o tom, co se stalo tehdy v obchodě. Je toho tedy víc?“

Leo neznatelně přikývl. „Měli jsme takovou menší hádku. Nebo možná ne zas tak úplně malou. Já jsem si myslel, že o mně Janie šíří takové ne moc příjemné drby a měl jsem ji za pěknou potvoru. Teď vím, že to všechno byla moje chyba.“ Leo zkoumal své velké ruce. „Je mi to líto, ale Janie mi nikdy nedovolí, abych si s ní promluvil a omluvil se jí.“

„Kdys ji naposledy viděl?“

„Teďka v pátek v bance. Dělala, že mě nevidí. Nápadně mě přehlížela.“

„Janie taková obvykle nebývá,“ snažil se namítnout Fred, „určitě ji to brzy přejde. Taky je to třeba tou novou prací.“

„Ne, Frede. Myslím, že jsem ji opravdu hluboce ranil. Nechápu, jak jsem mohl těm lžím věřit. Jsem opravdu takový hlupák?“

„Marilee umí být velmi přesvědčivá,“ upozornil ho Fred. „A navíc na tebe měla zálusk, takže byla schopná všeho.“

„Ale já o ni vůbec zájem nemám!“ rozkřikl se Leo. „A nikdy jsem neměl… Ještě nikdy jsem nikomu neublížil tak jako Janii. Vážně nerozumím, jak jsem mohl neprokouknout ty sprosté lži.“

Fred rozhodil rukama. „Každému se někdy něco takového přihodí. Prostě jsi měl smůlu.“ Napil se pomalu již chladnoucí kávy.

„Janie o tobě nikdy nic na veřejnosti neříkala. Možná ti to tak nepřijde, ale je šíleně stydlivá. Je fakt, že se obléká někdy trošku nápadně a že s tebou taky párkrát flirtovala, ale to je to jediné, čím se mohla kdy provinit.“

Leo se díval do země. Jak se asi musela Janie cítit, když o ní v její přítomnosti mluvil tak příšerně.

„Cítím se úplně na dně,“ přiznal se. „Měl jsem mít oči víc otevřené. Janie by teď nemusela trpět. Je to ještě malé dítě, nezaslouží si bolest.“

„Myslíš, že je ještě malá?“ Fred se zhoupl ve svém křesle. „Já jsem ji celý život jenom chránil, chtěl jsem, aby měla bezstarostný život, žádné problémy. Byla to pro mě malá holčička, která neustále potřebuje oporu ve svém tatínkovi. Ale ona už je z ní dospělá žena. Potřebuje se cítit samostatná, soběstačná. Nedávno jsme se mírně pohádali. Řekla mi, že bude dělat, co ona sama chce. Že já její rozhodnutí nezměním. Zůstal jsem jako opařený. Ona už je, Leo, dospělá žena.“

„Chodí s Harleyem,“ řekl Leo jakoby nic.

„A co je na tom špatného?“ zareagoval Fred. „Je to milý k I uk, možná trochu moc mladý, ale slušný, ještě ke všemu dobrý voják.“

Leo se cítil dotčen. A on snad dobrý chlap není? Ano, Harley je v armádě jako profesionál, ale Leo přece taky nějakou dobu sloužil. Jenomže nepůsobil ve speciální jednotce a nedopadl místní drogový gang, takže z něho není hrdina, o kterém se píše v novinách jako o Harleyovi.

Fred si všiml, že je Leo trošku uražený.

„Neboj, nic spolu nemají,“ uklidnil ho. „Jsou jenom kamarádi.“

„Mně je to úplně jedno,“ Leo se snažil tvářit co nejvíc lhostejně. „Ale abych se vrátil k tvému problému, myslím, že by sis mohl ode mě klidně nechat pomoct.“

Fred se postavil a strčil ruce do kapes. „Přežil jsem už extrémní sucho i záplavy. Vždycky jsem se z problémů nějak dostal. Ale teď to vypadá beznadějně. Vůbec nevím, jak to s námi dopadne.“

„Tak proč se mnou sakra nechceš uzavřít ten obchod? Janie se o tom nedozví, postarám se o to. Bude to jen mezi námi dvěma.“

Fred nejisté přešlapoval po místnosti.

„Nech mě, abych ti pomohl!“ Leo téměř prosil.

„Ale muselo by to zůstat tajemstvím.“

„Samozřejmě,“ Leo se pousmál. „Sepsali bychom dohodu u mého známého právníka Blakea, nikdo jiný by se o naší dohodě nedozvěděl. Opravdu.“

Fred si povzdychl. „Ale byla by potřeba spousta peněz…“

„Já jsem dost bohatý,“ ujistil ho Leo. „A k čemu jinému mám peníze, než abych pomáhal přátelům.“

Na Fredově tváři se objevil nenápadný úsměv. „Jak se ti za to ale odvděčím?“

„Kdybych byl v podobné situaci, jsem přesvědčen, že bys pro mě udělal totéž.“

„To samozřejmě.“

„Tak vidíš. Od čeho jsou přátelé?“ Leo poplácal Freda po rameni. „Děkuju.“

„Nemáš zač,“ odpověděl s úsměvem Leo. „Domluvím schůzku s tím právníkem a dám ti vědět, kdy se sejdeme.“ Vzal si klobouk a chystal se k odchodu. „Ve které restauraci Janie vlastně pracuje? Ze bych se u ní zastavil na oběd.“

„Řekl bych, že to není dobrý nápad,“ zavrtěl hlavou Fred. „Byl by akorát další oheň na střeše.“ Trošku se styděl, že před Leem neříká pravdu o Janiině zaměstnání.

„Asi máš pravdu,“ souhlasil Leo. „Počkám, až se situace trošku uklidní. Nikdy by mě nenapadlo, že je v Janii tolik temperamentu.“

„Jo, je v poslední době plná překvapení.“

„Tak se měj a já se co nevidět ozvu ohledně té schůzky, ano?“

„Dobře,“ kývl Fred na souhlas. „A ještě jednou děkuju.“ Když Leo odešel, Fred si lehl na pohovku. Ze srdce mu spadl obrovský balvan. Byl si už téměř jistý, že o ranč přijde. A právě v takové situaci si nejvíc uvědomoval, jak moc mu na něm záleží. A teď to vypadá, že je zachráněn! Život je přece jenom krásný, pomyslel si.

Janie přišla ten večer dost pozdě. Hned popřála Hettii dobrou noc a šla se podívat za tatínkem.

„Hettie mi řekla, že se tu stavoval Leo,“ začala. „Proč?“

„Přišel kvůli jednomu kusu dobytka z mého stáda,“ zalhal Fred.

Janie chvilku váhala. „Ptal se… na mě?“

„Ano,“ odpověděl Fred. „Řekl jsem mu, že pracuješ v jedné restauraci.“

„A řekl jsi mu ve které?“

„Ne.“

Janie mávla rukou. „Stejně je to jedno. Leo se nemá co zajímat o moje věci. Nemá nárok strkat nos do mého života.“

„Já vím, že jsi pořád naštvaná, ale on by se s tebou chtěl usmířit…“

Janie zbrunátněla. „Tak on by se chtěl usmířit, jo?“ Dala si ruce v bok. „Tak ať si zkusí přijít.“

„Janie,“ Fred se snažil svou dceru uklidnit, „Leo není tak spatný muž.“

„Jasně že není, jenom mě nesnáší.“ Janie byla rozzuřená. „Ať si klidně chodí s Marilee, mě ať nechá na pokoji.“

„Já vím, že jsi ztratila svou nejlepší kamarádku, ale Marilee laky není taková příšera. Jenom udělala chybu, to se každému někdy v životě stane.“

„Tobě třeba ne,“ řekla Janie, „ty nikdy chyby neděláš. Nikdy bys mě nepodvedl – a nelžeš mi.“

Fred se zastyděl. Co by asi Janie říkala, kdyby věděla, že za jejími zády chystá obchod s Leem? Je to sice pro dobrou věc, aby zachránil ranč, ale Janie by se to určitě nelíbilo. Bylo mu lilo, že před ní vůbec něco tají, ale nedá se nic dělat.

„Proč vůbec takhle dlouho ponocuješ?“ Janie se podívala

na hromadu knih před sebou. „Už toho nech a běž si taky lehnout.“

Fred se podíval na haldy papíru, které se povalovaly na stole. Potřeboval by mít spoustu peněz… Musí nakoupit mladé jalovice, opravit ploty, nakoupit zásobu jídla na zimu, zaplatit ve-terinářské poplatky. Je toho tolik. Ale stejně je rád, že ranč nemusí prodávat žádnému cizímu člověku. Přece jen je to celý jeho život.

„Myslela jsi někdy na to, jestli tu budeš chtít jednou žít se svou rodinou?“ zeptal se své dcery.

„Ano,“ kývla hlavou Janie. „Je to tu strašně krásné. Mám to tu moc ráda. Navíc, myslím, že tenhle ranč patří k vůbec nejstarším v Jacobsville, nebo ne? Založil ho tvůj prapradědeček.“

Fred se pousmál. „Má příliš dlouhou historii, než aby mohl skončit v rukou nějakých cizinců. Když jsem viděl, jak dopadli Shelby a Ty, byli úplně na mizině a museli ranč prodat, bylo mi úzko. Jejich ranče byly prakticky stejně staré jako náš.“

„Já vím,“ řekla Janie. „Pamatuju si na to. Moc bych si přála, aby nám ranč zůstal ještě mnoho stovek let. Nechystáš se ho někomu prodat, nebo ano?“

„Proboha ne!“

„Jenom jsem se trochu lekla, když jsi mluvil tak nešťastně.“

„Udělal bych všechno, abych mohl náš ranč zachránit.“ Fred se podrbal na čele. A Janie neví že…

„Vadilo by ti, kdybych uzavřel dohodu s nějakým obchodním partnerem?“

„Ne, vůbec ne.“ Janie se se zájmem podívala na svého otce. „Někoho jsi sehnal?“

„No, vypadá to, že se někdo rýsuje na obzoru,“ pousmál se Fred.

„To je báječné!“ vykřikla Janie. „Takže jsme zachráněni.“ Fred sklízel ze stolu svoje poznámky. „Vypadá to nadějně. Ale až bude ten obchod uzavřený, necháš práce u Shea a vrátíš se do školy, ano?“

„Ne.“

„Jak to že ne, Janie?“

„Nezapomeň, že budeme potřebovat teď na zimu spoustu peněz. Musíme nakoupit zásoby pro býky, udělat novou ohradu, z čeho bys to chtěl platit?“

„Máš pravdu, samozřejmě,“ musel uznat Fred. „Ale mám o tebe strach. Hlavně o víkendech to u Shea musí být nebezpečné.“

Janie se usmála. „Není, tati. Tiny mě má rád a dohlíží na mě. A Harley chodí skoro každý den, takže jsem v bezpečí. A moc se mi tam líbí.“

„Ale stejně mám trochu strach.“

„Já vím, ale Tiny hlídá, aby u nás nebylo moc opilců. Když se někdo namaže, vyhodí ho. Pan Duncan chce mít z motorestu pěknou a klidnou restauraci.“

„Možná bych se mohl někdy stavit na oběd…“ navrhl Fred.

„To by bylo senzační,“ zaculila se Janie. „Udělala bych ti tu nejlepší pizzu, kterou jsi kdy jedl.“

„Leo chtěl vědět, kde přesně pracuješ. Že by se za tebou někdy stavil. Ale neřekl jsem mu to.“

„Tos udělal moc dobře,“ zvážněla Janie. „Nechci ho ani vidět.“

„Myslel jsem si to,“ pokýval hlavou Fred. „Byl docela zničený z toho, že jsi na něj naštvaná. A myslím, že kdyby věděl, kde to vlastně pracuješ, nebyl by z toho vůbec nadšený.“

„Tati, ale jemu do toho přece nic není! Nemá právo mi říkat a radit, co mám dělat. Je to moje věc! Proč tě to vůbec tolik trápí?“ Janie se podívala na svého skleslého otce.

Fred přemýšlel, co teď dělat. Kdyby se Leo dozvěděl, že Jame pracuje v takové hospodě, mohl by chtít zrušit obchodní dohodu. A to by znamenalo ztrátu ranče. Ztrátu něčeho, co Fred celý život budoval a co chce jednou odkázat své dceři. Ale přece nemůže říct Janii, jak se věci mají.

„Leo je můj starý dobrý přítel,“ vysoukal ze sebe nakonec.

„Já myslela, že můj taky.“ Janie se posadila do křesla. „Ale přátelé o sobě neříkají věci, které vykládal Leo o mně.“

„Já vím,“ posteskl si Fred.

„Ani jednou v životě jsem o něm neřekla slovo na veřejnosti!“

„Myslím, že teď už to ví.“

„Teď už to ví!“ rozčilovala se Janie. „A proč to nemohl vědět dřív?!“ Na chvilku se odmlčela. „Asi by se zbláznil, kdyby tušil, kde pracuju…“

„Řekl jsem mu, že pracuješ v restauraci, že tam vaříš,“ přiznal se Fred.

„A co na to říkal?“

„Byl poněkud… překvapený.“

„Byl užaslý, jsi chtěl říct. Je asi přesvědčený, že neumím uvařit ani čaj.“ Janie složila hlavu do dlaní.

„Janie,“ pokoušel se ji ukonejšit Fred. „Leo se o tebe opravdu zajímá. Vážně mu na tobě záleží. A lituje toho, co se stalo. Řekl mi o té hádce, kterou jste měli na plese.“

„A co ti říkal?“ zbystřila Janie.

„Ze to byla docela pěkná hádka. A divil se, že je v tobě tolik temperamentu. Vůbec od tebe něco takového nečekal.“

„To se ještě bude divit, kolik je ve mně temperamentu, jestli se někdy objeví v mojí blízkosti!“ Janie se zvedla. „Jdu si lehnout tati, pěkně se vyspi, dobrou noc.“

„Dobrou noc, Janie.“

Fred sledoval, jak Janie mizí na schodech. Ulevilo se mu. Zatím se nic neprovalilo. Zatím.

ŠESTÁ KAPITOLA

Leo se sešel s Fredem hned následující týden, aby dohodli detaily obchodní spolupráce.

„Nikdy ti nebudu moct dostatečně poděkovat za to, co pro mě děláš, Leo,“ řekl Fred, když v kanceláři Blakea Kempa dopsali návrh smlouvy.

„Udělal bys pro mě totéž,“ zareagoval Leo zcela věcně. Pak se obrátil k Blakeovi.

„Kdy budeme moct ty dokumenty podepsat?“

„Budou hotové v pondělí,“ ujistil ho Blake.

„Domluvíme si schůzku s tvojí sekretářkou, až budeme odcházet,“ řekl Leo a usmál se. „Díky, Blakeu.“

Právník si s oběma potřásl rukou. „Dělám jen svou práci. Kéž bych mohl vyřešit všechna jednání takhle hladce a příjemně.“

Leo se podíval na hodinky. „Neskočíme někam na večeři?“ zeptal se Freda. „Co třeba kdybychom si dali pizzu u Shea?“

Fred znervózněl. Musí rychle najít nějakou výmluvu. Cokoliv. U Shea se nesmí Leo v žádném případě objevit.

„No, víš, já – teď mi došlo, že Hettie připravila na dnešní večer chilli!“ Vzpomněl si jako zázrakem. „Určitě by bylo dost i pro tebe. Máme dokonce i pravé mexické nachos. Nechceš přijít?“

Leo váhal. Nabídka věru nezněla špatně. Už už se chystal kývnout, ale v tom si uvědomil, že by se u Freda doma zcela jistě potkal s Janií. Nechtělo se mu takhle ji překvapovat. Navíc poté, co potajmu uzavřel dohodu s jejím otcem. Kromě toho se stále ještě trochu styděl za své neadekvátní chování. Musí se Fredovi nějak omluvit.

„Promiň, úplně jsem zapomněl, že jsem dneska pozvaný na večeři ke Cagovi a Tess. Koupili jsme teď dva nové býky ze Santa Gertrudy a musíme probrat spoustu věcí. Jak jsem na to mohl zapomenout!“ Leo se chytil za čelo.

„Budu už muset vyrazit, nebo přijdu pozdě. Je mi to vážně moc líto.“

„To je v pořádku,“ ubezpečil ho Fred. Bylo znát, že si docela oddychl.

„Pěkně si to užij!“

Leo přikývl. „Budu si hrát se svým synovcem. To je vždycky velká zábava. Mám rád děti.“

„Nevypadáš na to,“ poznamenal Fred.

„Nemluvím o tom, že bych snad chtěl vlastní rodinu. Chraň bůh! Rozhodně se nechci ženit. Ale svoje synovce mám opravdu rád. O neteři ani nemluvím.“

Fred se usmál.

„Každopádně děkuju za pozvání na chilli. A ještě jednou se omlouvám. Snad to příště vyjde.“

Fred pokýval hlavou. „To je v pořádku, nedělej si starosti. Kdybys cokoliv kdykoliv potřeboval, stačí říct. Jsem ti zcela zavázán za to, cos pro mě udělal.“

Leo poklepal svému obchodnímu partnerovi na rameno. „Já vím, Frede. Měj se.“

Vyrazili k autům, každý opačným směrem. Leo nasedl do svého sporťáku a vzápětí zmizel v zatáčce.

Fred ještě chvíli jen tak seděl ve své dodávce. Dneska to prošlo. Nemusí vysvětlovat Leovi, jak je možné, že Janie pracuje u Shea. Možná že na to nepřijde nikdy.

Leo se rozhodl, že zavolá Cagovi a přijme jeho pozvání na večeři. Přece jen mu bylo trochu hloupé, že si před Fredem vymýšlel. Chtěl být čestný, což znamenalo skutečně navštívit bratra a jeho manželku.

Do večeře zbývalo ještě trochu času. Leo se projížděl po okolí a přemýšlel o Fredově pošlém býkovi. Najednou mu došlo, že Christabel zemřel nedávno taky jeden. A oba dva byli ze Salerova stáda. Dokonce pokrevně spříznění! To je příliš podezřelé, než aby to byla náhoda.

Cag a Tess vypadali stále jako čerství novomanželé. Seděli na velké pohovce přitisknutí jeden na druhého. Zatímco si špitali nějaké tajnosti, nebo se jen upřeně dívali jeden na druhého, Leo si hrál s jejich ani ne ročním synem.

„Umíš to s dětmi jako profesionál,“ řekl po chvíli Cag.

„To víš, praxe,“ odpověděl Leo a nepřestával se věnovat malému chlapci. „Simon má dva kluky, Corrigan jednu holku a jednoho kluka, teď ještě ten váš – a slyšel jsem, že Rey a Meredith už taky nezůstávají pozadu.“

„To je pravda,“ přitakal Cag. „A kdy se přidáš ty?“

„Já? Nikdy!“ Leo vypadal téměř dotčeně. „Můj dům je velký tak akorát pro mě. Představa, že bych tam měl žít s nějakou ženou a pak dokonce se spoustou rozmazlených dětí, mě opravdu neláká. Proč bych se měl vůbec ženit?“

„No, jenom mě to tak napadlo,“ vysvětloval Cag. „Myslím, že tě brzo přestane bavit jíst k snídani sušenky a na večeři chodil na pizzu nebo do čínského bistra.“

„Rozhodl jsem se, že budu chodit na kurzy vaření,“ poznamenal vítězoslavně Leo.

Cag se zasmál.

„Kdybych chtěl, tak si klidně budu vařit!“ bránil se Leo. Tess se na něho významně podívala.

„No, ale je pravda, že se mi moc nechce,“ přiznal se. „Do restaurace je to sice trochu daleko, ale já to zvládám v pohodě.“ Dodal a uvelebil se v houpacím křesle.

„Chtěl jsem s tebou mluvit ještě o něčem, kromě těch býků.“

„O čem?“ zeptal se Cag a měl trochu strach z bratrova najednou tak vážného výrazu.

„Fredův býk pošel tak trochu záhadně. A Christabel přišla nedávno taky o jednoho docela mladého býčka.“

„Podle Judda to bylo kvůli nadýmání.“

„Já jsem tu mršinu viděl. A nebylo to nadýmání. Judd si to evidentně vymyslel. Bůh ví proč. Na Fredovu býkovi nebyly už vůbec žádné známky něčeho jako nadýmání,“ odmlčel se Leo a po chvíli pokračoval: „Cagu, já jsem o tom trochu přemýšlel. Ti dva býci byli pokrevně spříznění, oba byly od Sakra. Jediný, který zbývá z téhle linie, je ten náš dvouletý býk, kterého jsem půjčil na nějakou dobu Fredovi. Nepřijde ti to trochu podezřelé?“

„Možná bychom měli zkontaktovat toho farmáře ve Victorii, od kterého jsme býka koupili.“

„Už jsem s ním mluvil.“ Leo se zaklonil na křesle. „Říká, že nedávno vyhodil dva kluky, co u něj pracovali. Byli to bratři, John a Jack Clarkovi. Jeden je zloděj a druhý nemá o moc lepší pověst. Hned poté, co je Handley vyhodil, přišel neznámou příčinou o svého nejlepšího býka. Ti kluci byli pak zaměstnaní i u jiných rančerů, kteří jim přišli na nějaké krádeže, vyhodili je a situace se opakovala. V přítomnosti těch dvou bratrů pocházejí býci. A řekl bych, že ne právě přirozenou smrtí. Teď jsou ti dva podezřelí z nějakého nedávného případu, ale není dost důkazů, aby je mohli zatknout.“

„Jak jim sakra může něco takového projít?“ rozčiloval se Cag.

„Není žádný důkaz. Oni jsou určitě v takových věcech zběhlí,“ dodal Leo. „A umí lidem nahnat strach.“

„Nám strach nenaženou.“ Cag vypadal docela naštvaně.

„To by neměli,“ souhlasil Leo. „Ale chápeš, co jsem ti chtěl naznačit. Handley vyrazil ty dva kluky. Zemřel jeho nejlepší býk a postupně všechno jeho potomstvo. Býk Freda, stejně jako Christabel a Judda byli právě z téhle linie.“

„Kde jsou ti dva teď?“ zeptal se Cag.

„Ptal jsem se Handleyho. John prý pracuje někde na ranči ve Victorii a Jack by měl být tady v Jacobsville, převáží dobytek. Pracuje pro Dukea Wrighta,“ odpověděl Leo.

„Mluvil jsem s Dukeem a řekl jsem mu, co vím. Prý bude toho kluka sledovat.

Zkoušel jsem taky zkontaktovat Judda, ale ten nemá čas mě poslouchat. Úplně se zbláznil do té zrzavé herečky, co natáčí na Christabelině ranči film.“

„Myslím, že to moc dlouho nevydrží. Taková hvězda určitě nebude mít zájem o obyčejného farmáře.“

„Navíc je Judd ženatý,“ připomněl Cagovi Leo. „Ale mám pocit, že na to trochu zapomíná.“

„Vzal si Christabel jenom proto, aby zachránil její ranč. Christabelin otec už je po smrti a matku má invalidní. Ona sama se o takovou velkou farmu starat nemohla. Myslím, že jejich svatba byla jen formální. A jakmile bude Christabel jednadvacet, Judd se s ní bude chtít rozvést.“

„Christabel bylo jednadvacet minulý měsíc,“ poznamenal Leo. „Chudák malá. Je to taková milá holka, Judda má podle mě opravdu ráda. Navíc je i docela hezká, ale s Georgiou může soupeřit jen těžko.“

Cag zavrtěl hlavou. „Stejně ale nechápu, že se taková nádherná supermodelka vůbec zajímá o takovýho ňoumu farmáře.“ Tess se na svého manžela významně podívala. Leo se rychle vrátil zpět k původnímu tématu. Nechtěl být svědkem manželské hádky.

„Myslím, že bychom měli našeho býka pořádně sledovat. A taky se podívat na toho Wrightova nového řidiče. Prý se rád napije, takže by nebylo od věci pověřit někoho u Shea, aby ho nenápadně sledoval.“

„Možná bys to mohl navrhnout Janii,“ napadlo Caga.

„Janii?“

„Janii Brewsterové,“ pokračoval nic netušící Cag. „Řekni jí, jak ten kluk vypadá a ať ti dá vědět, až se tam zastaví.“

„Jsi v pořádku?“ nechápavě se zeptal Leo. „Proč by měla zrovna Janie dohlížet v tom strašném motorestu na toho chuligána?“

Cag se nesměle podíval na svoji ženu.

„On to asi neví,“ špitla Tess. „Možná bys mu to měl říct.“

„Říct mi co?“ Leo stále nechápal, o co jde.

„Víš, jak bych ti to řekl… Janie totiž už nějakou dobu pracuje v Sheaově motorestu.“

„Ona pracuje v tom baru?“ vykřikl naštvaně Leo.

„Ano, a proč ne? Je to dospělá žena.“ Cag se snažil Janii hájit.

„Vždyť jí bylo teprve jedenadvacet!“ rozčiloval se Leo. „Nemá co pohledávat u těch ožralů. Jak ji proboha může Fred nechat pracovat v takovém příšerném podniku?“

„Řekl bych, že celá věc bude spočívat v tom, že Fred má finanční potíže a neví, jak z nich ven, takže se Janie rozhodla trochu pomoct.“

Leo prudce vstal a vyrazil ke dveřím.

„Prosím tě, nechoď tam a nedělej problémy,“ snažil se zabrzdit svého bratra Cag.

Leo se ani neotočil. Vyrazil z domu a zabouchl za sebou dveře. Slyšeli už jen, jak venku nastartoval své auto.

„Mám ji varovat?“ zeptal se Cag své ženy.

Tess přikývla. „Aspoň bude připravená.“

Cag si byl jistý, že na Lea zuřícího jako opravdový lev nemůže být nikdo nikdy připravený, ale přesto zvedl sluchátko a vytočil číslo k Sheaovi.

Parkoviště u motorestu téměř zelo prázdnotou. Leo vyskočil z auta a s hněvem v očích si to zamířil do podniku. Před motorestem popíjeli dva starší muži, kteří sledovali každý Leův krok. Skoro jako kdyby z něj měli strach. Byli přesvědčeni, že takový výraz v očích není daleko od vraždění pohledem.

Totéž si myslela Janie, když Leo vstoupil do restaurace. Ujistila sice Caga, že se nebojí a zvládne to, ale vidět rozzuřeného Lea na živo, to je něco jiného.

Zastavil až na baru. Zběžně si Janii prohlédl. Měla na sobě od mouky zaprášenou zástěru, za uchem propisku a vypadala velmi zaměstnaně. Pak se rozhlédl okolo. Motorest nebyl nijak přeplněný, na baru společně s Leem stáli dva muži, pravděpodobně čekali na pizzu.

„Vem si svoje věci,“ řekl suše k Janii. S takovým tónem s ní mluvil naposledy, když jí bylo deset. Jednou se chystala nastoupit do náklaďáku s jakýmsi cizím mužem. Vůbec netušila, co jí hrozí. Leo jí stejným tónem jako teď přikázal, aby se okamžitě vrátila. Tehdy jí zachránil život. Ovšem teď zachraňovat nepotřebovala.

Janie se jen jízlivě usmála. „Co noha?“ Zdálo se, že vzpomínky z bálu byly ještě živé.

„Je v pořádku. Vezmi si svoje věci,“ trval na svém Leo.

„Pracuju tady.“

„Už ne.“

Janie se zamyslela a dala si ruce v bok. „Chceš mě odsud odnést násilím? Protože to je jediný způsob, jakým se odsud hnu.“

„Klidně.“

Leo se chystal přeskočit bar.

„Okamžitě toho nech!“ Janie rychle vzala do ruky půllitr piva, který byl po ruce a chrstla ho Leovi do obličeje. Nápoj se pomalu rozléval po tričku.

To Lea ale nemohlo zastavit. Hodil si Janii přes rameno 8 chystal se vyrazit s ní ke dveřím. Jeho chování ovšem zaujalo Tinyho, největšího hromotluka v okolí. Zpravidla chodil kolem šesté, ale dnes přijel o něco dříve. Pomalu se blížil k únosci. Jako kdyby nevěřil svým očím.

„Dej ji dolů, Leo,“ začal poměrně v klidu.

„Vezmu ji domů. Bude tam v bezpečí,“ odpověděl zatím také poměrně mírně Leo. Znal Tinyho, věděl, že je to správný chlap, ale také mu bylo jasné, že je lepší chovat se k němu slušně, protože dva metry jsou dva metry.

„Neměla by pracovat v baru,“ dodal ještě.

„Ale to přece není bar,“ snažil se hájit Tiny. „Je to pěkný motorest. Nepovolujeme tu žádné opilce. A ty teď pustíš slečnu Janii dolů, jinak tě budu muset uhodit.“

„On to klidně udělá,“ Janie se pokoušela Lea varovat. „Už jsem viděla, jak zmlátil muže dokonce větší, než jsi ty, Leo. Vid, že je to pravda, Tiny?“

„Jasně, slečno.“

Leo byl rozhodnut neustoupit.

„Řekl jsem, že ji beru domů.“

Teď už nebyl tak laskavý a mírný.

„Nemyslím, že by chtěla jít, pane Harte,“ ozval se hlas ode dveří. Leo se otočil s Janií na ramenou. Byl to Harley Fowler. Lehce se opíral o dveře. Ještě před rokem by působil spíš směšně, ale teď musel Leo uznat, že z něj jde docela strach.

„Dej mu, Harleyi,“ povzbudila svého možného zachránce Janie.

„Ty buď zticha,“ okřikl ji ostře Leo. „To, co se děje v putyce, jako je tahle, vůbec není tvoje věc.“

„A ty nemáš právo říkat mi, kde mám nebo nemám pracovat!“ Janie byla dost naštvaná. „A vůbec – co by řekla Marilee, kdyby viděla, jak mě obtěžuješ?“

Leo zbrunátněl.

„Marilee jsem neviděl víc než dva týdny. A nevadilo by mi, kdybych ji neviděl už nikdy.“

Janie i Harley vypadali touto informací poněkud překvapeni. Ale Tiny se nenechal vyvést z míry.

„Tak už ji konečně pusť.“ Trval na svém.

Harley se přidal.

„Myslíš, že nás zvládneš oba, co? Mě i Tinyho?“

To bylo trošku moc. Leo měl tohohle pohrávání si až po krk.

„Nevím, jak Tinyho,“ obrátil se s hrůzostrašným výrazem v očích na Harleyho, „ale tebe zvládnu hravě.“

Napřáhl se a vrazil Harleyovi ránu pěstí do obličeje. Harley ji zjevně nečekal a svalil se zády na stůl. Pak se Leo obrátil k Janii.

„Tak teda chceš tu práci? Tak si ji nech,“ řekl s ledovým klidem. „Ale až tě tu nějaký opilec bude obtěžovat, nechoď se mi vyplakat na rameno.“

„To by mě nikdy ani nenapadlo!“ vyhrkla ze sebe naprosto šokovaná Janie.

Leo vyrazil z místnosti, aniž by se na někoho podíval.

Janie přiběhla k Harleyovi, aby mu pomohla na nohy. „Stalo se ti něco?“

Harley se stěží narovnal. „Ani ne, jen má čest utrpěla.“ Posadil se na nejbližší židli. „Ten chlap ale umí dát ránu. Vůbec jsem to nečekal. A taky bych řekl, že jsi pro něj důležitější, než kdo z nás tušil.“

„Jen se snaží organizovat mi život. To je všechno,“ zareagovala naštvaně Janie.

„Budete tam mít asi trochu modřinu, pane Fowlere,“ zkonstatoval Tiny, který přišel prozkoumat Harleyovo zranění.

Harley se pousmál. Věděl, jací umí být žárliví muži. Leo se evidentně mstil za to, že tehdy na bále nebyl pro Janii hlavní muž večera. Harley to chápal. Jen si myslel, že by se Leo mohl pomstít trošku jemnější formou. Tohle bylo opravdu velmi bolestivé.

„Pojď, Harleyi, já ti to v koupelně trošku vyčistím.“ Janie se obrátila k hostům. „Tak, pánové, divadlo skončilo. Můžete se věnovat zase svým pizzám a pivům.“ Odvedla Harleyho na ošetření. Snažila se nemyslet na to, že má Leo možná opravdu strach z toho, kde pracuje. A že možná opravdu žárlí na Harleye.

Leo vystřelil z parkoviště jako střela. Tak nějak přirozeně mířil k Fredovi. Jel snad nejrychleji v životě.

Fred už na dálku slyšel, jak se blíží něco jako závodní auto. Vyšel na práh a vyčkával. Když už byl schopen identifikovat řidiče, hněď mu bylo jasné, co se stalo.

Zatím ale zůstával v klidu, s rukama v kapsách. Na hlavě měl kovbojský klobouk a sledoval zapadající sluníčko daleko na obzoru. Ještě mám pár vteřin klidu, říkal si.

„Půjde hned z toho zpropadeného baru,“ vyrušil bez pozdravu Fredovo rozjímání Leo. „Můžeš to třeba brát jako vrácení půjčky, ale ta holka půjde z toho podniku pryč.“

Fred sevřel rty. „Už jsem ji zkoušel přemluvit. Hned jak jsem zjistil, kde ve skutečnosti pracuje,“ bránil se. „Leo, ona si proti mně stoupla a řekla, že je dospělá a že si bude dělat, co chce. Co jsem jí na to mohl říct? Je jí jedenadvacet a je dost stará na to, aby rozhodovala o svém životě.“

Leo rozčileně kroutil hlavou.

„Co to máš s tričkem?“ zeptal se Fred, který si až teď všiml podivných skvrn. Navíc když se přiblížil, zaregistroval i výrazný zápach.

„Vždyť ho máš od piva!“

„Jasně že ho mám od piva. Tvá povedená dceruška mi ho takhle vyzdobila před celou plejádou kovbojů.“

Fred nechápal. „Janie? Moje dcera?“

Leo se zašklebil. „Vychrstla na mě celý půllitr. A pak prosila o pomoc toho obra Tinyho a Harleye Fowlera.“

„Proč proboha potřebovala pomoc?“

„No, trošku kopala kolem sebe, křičela… tak asi měla pocit, že je něco v nepořádku.“

„Kopala?“ Fred zíral na Lea s úžasem v očích.

„No, já jsem ji chtěl totiž z toho strašnýho baru odnést domů. A ona nechtěla.“

„To mě nepřekvapuje,“ Fred měl co dělat, aby nevyprskl smíchy, když si tak snažil tu scénku v motorestu představit. Pak si všiml Leovy zaťaté pěsti. Krvácela.

„Někdo tě praštil?“

„Harley,“ odpověděl Leo, „teda spíš… Neměl se do toho vůbec plést! Janie není jeho soukromý majetek, tak co se o ni tak stará. Navíc kdyby to byl správný chlap, taky by byl radši, kdyby byla doma a ne tam. A on mi místo toho bude přikazovat, že ji mám pustit. Mně bude někdo něco přikazovat! Může být rád, že vyvázl jen s jednou ránou.“

„Panebože,“ Fred složil hlavu do dlaní. Už viděl všechny ty drby, jak se celý měsíc ponesou po Jacobsville.

„Nebyla to moje chyba,“ bránil se Leo. „Já jsem ji chtěl jenom zachránit. A podívej, co z toho mám, mokré a smradlavé triko, posměch…“

„Kdo se ti posmíval?“

„Jedna taková malá brunetka co seděla v partě nějakých kovbojů.“

Teď už to Fred nevydržel a rozesmál se.

„Musela to být opravdu docela veselá podívaná!“ Leo se zamračil.

„Mně to moc vtipné nepřijde. Málem jsem si zlomil ruku o Harleyovu čelist. Měl by se naučit mít zavřenou pusu, když mu někdo dává pěstí.“ Na chvíli ztichl.

„A jí řekneš, že okamžitě nechá té práce,“ pokračoval pak za chvíli.

„Řeknu jí to,“ souhlasil Fred, ačkoliv si v duchu říkal, že to bude jako házet hrách na stěnu. Po tom, jaké divadlo u Shea předvedl Leo, určitě práce v motorestu nenechá.

„Frede, já to myslím fakt vážně. Janie by neměla pracovat v takovém prostředí. Není to pro ni. Já jsem se u Shea stavoval několikrát v noci na kafe, a věř mi, že je to tam hodně nebezpečné. Viděl jsem tam už několik rvaček. Zvlášť teď by se tam Janie neměla moc ukazovat.“

„Proč právě teď? Děje se něco?“ Fred byl vyděšený.

„Ale nikomu o tom neřekneš ani slovo, jasné?“

Fred tiše přikývl. Leo mu řekl všechno, co věděl o dárkových a o příbuznosti mezi pošlými býky.

„Myslíš, že mého býka tedy někdo zabil úmyslně?“

„Přesně to si myslím,“ přikývl Leo. „Je mi líto, že ti to musím říct. A ještě víc mě mrzí, že ty výtržníky nemáme jak usvědčit. Ten Jack Clark je pěkně mazaný, dává si pozor, aby ho nikdo neviděl.“

„Zatraceně! S tím musíme něco udělat.“ Fred byl pořádně rozčílený.

„Taky bych řekl,“ přikývl Leo. „Proto jsem si už objednal speciální hlídače, aby sledovali mé býky, a po celém pozemku jsem nainstaloval kamery. Toho Clarka dostanu za mříže!“

„Nevím, jestli si ale troufne zabíjet tvoje býky,“ poznamenal Fred.

„Asi spíš ne,“ souhlasil Leo, „ale jestli se u mě ukáže, pořádně mu to spočítám.“

Leo se protáhl. V zádech cítil trochu bolest, že by od Janiiných zoufalých pokusů vyškubnout se mu? Vzpomněl si na její hebkou kůži. Bylo tak příjemné držet ji. Ne, nesmím na ni myslet, okřikl se v duchu.

„A ještě k té Janii,“ vytrhnul ho z rozjímání Fred. Takže myšlenek na ni se jen tak nezbaví…

„Zkusím si s ní promluvit.“ Fred se zamyslel. „Mohla by nám nakonec docela pomoct. Kdyby sledovala, jestli se někdy u Shea ten Clark neobjeví a dala nám pak vědět.

„Neví, jak vypadá,“ Leo zavrtěl hlavou.

„A nemohl bys za ní zajít a popsat jí ho?“

„Moc se mi do toho nechce.“ Leo si prohrábl husté, hnědé vlasy. „Nechci ji vystavovat takovému nebezpečí.“

„Ani já ne,“ přidal se Fred. „Ale kdybyste se ty a Harley dohodli a chodili ji kontrolovat, trošku nad ní drželi ochranou ruku… Já bych tam koneckonců taky mohl občas zaskočit.“

„Harleye by se musela zeptat ona sama. Já s ním nechci mít nic společného.“

„Ale v zásadě nejsi proti téhle myšlence, nebo jo?“ zeptal se zvědavě Fred.

Leo se zamyslel. „Moji bratři by možná taky měli někdy čas. A pak znám ještě pár kovbojů, kteří se u Shea objevují docela často. Mohl bych jim taky říct.“

„A já řeknu Cy Parksovi a Eb Scottovi,“ dodal Fred. „Určitě rádi pomůžou.“

Leovi se celý nápad začínal líbit. Kdyby skutečně dali dohromady tolik lidí, Janie by byla stále pod dohledem a ani by o tom nemusela vědět.

„Nebylo by to špatné, ne?“ Fred stále čekal Leovu jasnou souhlasnou odpověď.

Leo se na něj podíval. „A není to náhodou tak, že ty máš jen strach říct Janii, aby té práce nechala? Že by na tebe taky vylila nějaké to levné pivo?“

Fred se rozesmál. „Musím říct, že to s tím pivem mě docela šokovalo. Nikdy bych to do ní neřekl.“

„Já taky ne.“

Janie byla přece vždycky strašně nesmělá dívka, přemítal

Leo. To díky té aféře, co způsobila Marilee, se takhle proměnila. Potřásl hlavou.

„Nikdy jsem ji tahle rozzuřenou neviděl. Mám pocit, že v té chvíli byla schopná naprosto všeho. Vůbec jsem netušil, že v ní něco takového je.“

„Je hodně věcí, které o ní ještě nevíš,“ ubezpečil ho Fred.

„Tak jo, tak ať tam zůstane,“ rozhodl nakonec Leo. „Zkusím někde sehnat fotku toho Clarka. Zeptám se na policii, možná že mi poradí. Taky zkusím zajít znova za Juddem, ale nevím, jestli s ním bude nějaká řeč. Pořád visí na té své filmové nádheře.“

„A mluvil jsi se současným zaměstnavatelem toho kluka?“

„Ano,“ odpověděl Leo. „Duke Wright vůbec netušil, co je len jeho nový řidič zač. Když jsem mu řekl, co vím, byl rozhodnut Clarka vyhodit. Přesvědčil jsem ho, aby to nedělal. Mohli bychom se totiž brzo setkat s dalšími mrtvými zvířaty. A to já opravdu nechci. Mám zvířata rád, hlavně býky. Umí být poslušní jako psi, dokonce ti žerou z ruky.“ Leo zvážněl.

„Člověk, který je schopný zabít takové zvíře, nemá daleko k tomu zabít člověka. Clark si to musí odskákat. A nesmíme přestat dávat pozor na Janii.“ A po chvilce dodal: „Nikdo jí nesmí ublížit.“

Fred se díval na Lea s vděčností v očích. Byl rád, že má přítele, jako je on. A vážil si jeho starostlivosti o Janii.

„Díky, Leo,“ řekl po chvíli a snažil se působit co nejmíň dojatě.

Leo jen pokýval hlavou.

„Asi si zajedu domů vyměnit tričko. To pivo strašně smrdí. Myslím, že už si nikdy žádné nedám.“

„Myslím, že pivo je lepší pít než nosit,“ poznamenal ironicky Fred.

Leo se jen v dobrém ušklíbl a vyrazil domů.

SEDMÁ KAPITOLA

Hned ten samý večer se Leo stavil na Jacobsvillské policejní stanici. Zastihl tam Cashe Griera, nového šerifova asistenta.

„Pojď dál,“ zval ho hned Grier srdečně dál do kanceláře. Když vešli, ukázal na stůl, kde stálo několik plastikových mističek s jídlem, částečně ještě zabalených v alobalu.

„Dáš si činu? Tady je šťastná rodina, tohle je kuře ve sladkokyselé omáčce a vedle smažená rýže. Vem si co chceš.“

„Díky, ale před chvilkou jsem měl barbecue v restauraci tady na rohu,“ odpověděl Leo. „Ale upřímně řečeno, čínská jídla znám jen z filmů jako Samurajská trilogie. Mám pocit, že tam bylo něco podobného,“ dodal, když si důkladně prohlédl vystavené pokrmy.

„Nesmíš věřit tomu, co ukazují v televizi,“ potřásl hlavou Grier. „Ale řekl bych, žes nepřišel jen proto, aby ses seznámil s čínským kulinářstvím. Jdeš kvůli Clarkovi?“

Leo překvapeně pozvedl obočí.

„To je normální,“ ubezpečil ho Grier, „pracoval jsem pro CIA a musel jsem se naučit takové věci jako číst lidem myšlenky a podobně.“

Leo neřekl ani slovo a Grier pokračoval: „Kromě toho jsem měl taky za úkol z helikoptéry likvidovat nepřátele. To bys nevěřil, co já všechno vyvedl.“

„Vůbec na to nevypadáš,“ přiznal Leo své překvapení.

„To je taky záhodno!“ pokýval hlavou Grier. „Představ si, že by na mně každý na hony daleko poznal, že jsem byl agent CIA.“

Leo si Griera bedlivě prohlížel. Zdá se, že je ve velmi dobré kondici, podle toho, co ukazovaly jeho svaly. Možná v lepší než on sám. A taky se o něm říká, že běhá rychleji než blesk a ve rvačce skolí na zem každého. Leo sice Griera nikdy v žádném boji neviděl, ale když se tak na něj díval, bylo mu zřejmé, že na tom muži něco je. Z jeho tváře se naprosto nedalo poznat, co si myslí.

„Rozhodl jsem se, že se přestěhuju do nějakého hodně malého města,“ prohlásil Grier, když dovečeřel. „Ale lidi jsou všude stejný, jenom prostředí se mění.“

„Když se sem přistěhoval Cy Parks, bylo to z úplně stejného důvodu,“ řekl Leo. Po chvíli dodal: „Jeden z místních chlapců byl na vojně během válečného konfliktu před pár lety. Byl ve speciální jednotce. A viděl tě jednou po zuby ozbrojeného v letadle.“ Leo měl na mysli Harleye Fowlera.

„Vidíš to, svět je malý,“ povzdychl si Grier a vyhodil plastové nádobí.

„Jak dlouho už o mně tenhle drb koluje?“ zeptal se.

„To nemá být žádný drb, ani pomluva, ani nic takového. Jacobsville je malé město. Všichni tu hned všechno ví. Jsme jako jedna velká rodina, aniž bychom byli nějak příbuzensky spříznění,“ snažil se ho uklidnit Leo.

Grier chvíli přemýšlel. „Víš, proč sem vůbec přišli Parks, Ste-ele, nebo Scott? Podle mě, kdyby ses jich zeptal, tak ti řeknou, že už měli dost toho spát každou noc na tvrdý zemi permanentně ozbrojený a v uniformě.“

„A tys sem kvůli tomu nepřišel?“

Grier si povzdychl. „Abych byl upřímný, moc nevím, proč jsem tady. Možná si tu zvyknu, bude se mi tu líbit. Každopádně to tady chci zkusit aspoň šest měsíců. Ale to budu muset ustát těch několik čumilů, co chodí poslouchat na stanici a poznamenávají si každé slovo, které vypustím!“ rozkřikl se najednou. Vzápětí se ozvalo jakési cupitání, evidentně směrem od policejní stanice dál.

Leo se zasmál. Grier ho nepřestával udivovat. Za celou dobu, co spolu mluvili, se ani jednou nepodíval na dveře. Nemohl přece tušit, že tam někdo poslouchá. Beze slova se na něho podíval.

„Samozřejmě že nemám oči zezadu na hlavě,“ vysvětloval mu Grier, jako kdyby věděl, na co se chce Leo zeptat. „Ale strašně mě baví sledovat, jak lidi hádají, co vím, nebo ne.“

„Taky se nad tím občas zamýšlím,“ přiznal upřímně Leo.

„Tak, ale abychom se konečně dostali k tomu, kvůli čemu jsi přišel,“ Grier znenadání změnil téma. „Co chceš vědět o Clarkovi?“

„Rád bych získal nějakou jeho fotku, ale nevím, kde ji můžu sehnat.“ Leo se uvelebil na židli. „Jedna moje známá pracuje u Shea. Říkal jsem si, žé by ho mohla trochu sledovat, kdy tam chodí, s kým se baví a tak. Ale na to jí potřebuju ukázat, jak Clark vypadá.“

Grier zbystřil.

„To je dost nebezpečné. Clarkův bratr nedávno ve Victoři skoro zabil jednoho chlápka, o kterém si myslel, že ho sleduje. A taky v tomhle smyslu trochu vyhrožoval.“

Leo potřásl hlavou. „Jak je možné, že takovíhle lidé vůbec chodí po ulicích?“

„Nemůžeš někoho jen tak odstřelit, protože se ti nelíbí. Nejdřív musíš najít důkazy, potom soud… Zákony téhle země to jinak nepovolují,“ odvětil Grier a pak se pousmál. „Bohužel.“

Leo si všiml Grierovy nabité pětačtyřicítky. „Máš tam slepé náboje, nebo ti dávají opravdové?“

„Už měsíce jsem nikoho nezastřelil,“ ubezpečil Lea Grier, jako by taková odpověď byla nějak uklidňující. „V San Antoniu jsem pracoval jako specialista na kriminálce. Byl jsem tam obžalován z obtěžování jednoho kluka, ale nic jsem neprovedl. Věděl jsem na něj, že pere špinavé peníze pro svého šéfa, to bylo všechno. Měl jsem totiž přístup do elektronické databáze financí našeho oddělení.“

„Slyšel jsem o tom,“ Leo se pousmál. „A prý jsi používal nějaké kódy, které jsi neměl…“

„Vyhodili mě naprosto bez upozornění. Jednoho dne jsem prostě přišel do práce a na vrátnici mě dál nepustili.“

Leo zvážněl. Nedokázal si představit, že tenhle člověk, který se hravě s každým vypořádá a když chce, tak čte myšlenky, měl někdy vážné problémy.

„Jak je možné, že se specializací, jakou máš, pracuješ tady v Texasu vybíráním pokut za rychlou jízdu?“

„Nechci o tom mluvit,“ přešel téma Grier, „takový je holt život.“ Ze skříně vytáhl šanon a začal hledat. „Mám tady kopie veškeré dokumentace o vetřelcích. Líbí se ti?“ Podíval se na Lea, jak bude reagovat. „A četl jsi novou knihu od jednoho pilota Air Force?“ Grier nepřestával hledat v šanonu.

„Vidíš, taky bych mohl napsat nakonec nějakou knihu. S tím, co všechno vím, zájemce o vydání by se určitě našel. A naše vláda by šla do háje.“

Vytáhl kousek papíru a podal ho Leovi.

„Clark?“

„Jo, Clark.“ Grier schoval šanon zase do skříně a zamkl ji.

„Nevíš, odkud ta fotka je, a mě jsi nikdy neviděl, jasný?“

Leo bedlivě zkoumal dva muže na fotografii. Nevěděl, jestli se mu to zdá, ale přišlo mu, že ti dva dostávají na obrázku nějakou cenu! Když se podíval pozorněji, mohl rozluštit, že jde o čestné občanství v jednom z texaských měst. A důvod? Dovedli stádo, které se přes rozbité elektrické vedení ocitlo na silnici, zpátky na pastvu.

„Dobrý, co?“ vyrušil Lea Grier. „Přeřezali drát, aby ukradli dobytek. Někdo je při tom ovšem viděl a myslel si, že se snaží stádo zachránit. Měli poblíž totiž náklaďák na dobytek a všem tvrdili, že zastavili, aby chudákům zvířatům pomohli.“ Grier se smál a kroutil hlavou. „Věřil bys tomu?“

„Mohl bys mi udělat kopii té fotky?“

„Tohle je kopie, nech si ji. Mám ještě dvě další.“

„Čekal jsi nějaký problém?“ pokračoval Leo.

„Dva podivně pošlí býci během jednoho měsíce upoutali mou pozornost. Navíc příbuzensky spříznění. Když jsem zjistil, že Clark pracuje u Dukea Wrighta, dal jsem si dvě a dvě dohromady.“

„Nemáme žádný důkaz,“ upozornil Griera Leo.

„Ještě ne,“ přikývl Grier, „Počkáme, třeba nám dá pan Clark nějakou záminku, abychom ho zatkli. Každopádně řekni své kamarádce, aby nebyla příliš nápadná. Clark může být velmi nebezpečný.“

„Neboj,“ ubezpečil ho Leo.

„A přestaň mlátit chlapy u Shea,“ řekl Grier káravě. „Ten motorest je mimo město, takže tě nemůžu zatknout. Ale to, cos provedl, už trošku překračuje zákon. A taky bys mohl nechat unášení mladých dam.“

„Já jsem ji neunášel,“ hájil se Leo, „snažil jsem se ji zachránit!“

„Od čeho?“

„Od ošklivých rváčů!“

„Běž, prosím tě,“ Grier vyprovodil Lea ze dveří, „mám práci, nemám čas na blbinky.“

„Jestli ti Harley řekl, že jsem ho praštil, aniž by mě provokoval, tak lže,“ trval na svém Leo. „Nemá mi co rozkazovat, abych pustil Janii.“

„Radši bys měl říct té dívce, co cítíš,“ poradil mu Grier. „Je to jednodušší a méně bolestivé,“ dodal a podíval se na Leovu zraněnou ruku.

Jenže to je právě ten problém. Leo sám vůbec neví, co cítí.

Zašklebil se na Griera a vyrazil k autu.

Leo měl o Janii strach. Neměl by ji takhle zatahovat do Clarkova případu, vyčítal si to. Ale možná, že se ten chlap u Shea vůbec neobjeví, možná že chodí do jiných podniků, nebo si kupuje pití někde na ranči.

Ne, spíš ne. Něco Leovi říkalo, že Clark je u Shea častým hostem.

Rozhodně nechtěl, aby se Janie dostala do jakéhokoliv problému. Zároveň je ale v opravdu dobré pozici, aby mohla toho výtržníka nenápadně sledovat a informovat o jeho chování.

A Clarka musí někdo sledovat. Určitě je schopný nejen zabíjet býky, ale napáchat toho mnohem víc.

Mrholilo. Leo se chvíli jen tak projížděl, nakonec se rozhodl zaskočit k Fredovi. Janie nebyla doma, prý se šla projít. Ještě by nemusela být moc daleko, napadlo ho, nasedl do svého vozu a vyrazil pomalu směrem, kterým odešla.

Blížící se auto nemohlo Janii vyvést z míry. Stále stejným tempem kráčela v pláštěnce dál nočním mrholením. Ruce měla v kapsách, dívala se kamsi dopředu do dálky.

Přemýšlela o Leovi.

Překvapilo ji, že mu záleží na tom, kde pracuje. Bylo jí to docela příjemné. Napadlo ji, že mu možná není zas až tolik ukradená. Zároveň se na něj ale zlobila za to, jak jí řekl, aby si k němu nechodila plakat na rameno. Vlastně moc nevěděla, co si o něm myslet. Od té hádky s Marilee byla rozhodnutá na něj zapomenout, nevídat se s ním a už vůbec ne flirtovat. Ale proč ji on tak pronásleduje?

Navíc jí bylo líto Harleye, který dostal ránu jenom proto, že se jí snažil opravdu pomoct.

Auto se neúprosně blížilo. Když už měla Janie pocit, že jí najíždí na paty, uskočila na stranu cesty.

Leo se k ní přiblížil, zastavil a otevřel spolujezdcovy dveře. „Nastup si, než tu promokneš na kost.“

Janie váhala. Nebyla si jistá, jestli je bezpečné přibližovat se k Leovi.

„No tak,“ povzbudil ji, „nejsem ani ozbrojený, ani nebezpečný. Jenom si chci trochu popovídat.“

Janie se přiblížila ke dveřím. „Nevím, nevím. V poslední době máš takové zvláštní nálady. Řekla bych, že to bude nedostatkem sušenek. Asi to nějak negativně ovlivňuje tvou mysl.“

Leo jen pozvedl obočí.

Janie naposledy zaváhala a nakonec nastoupila. Zabouchla dveře a sundala si kapuci. Vlasy měla úplně mokré. „Nastydneš,“ zamumlal Leo a zapnul topení. „Nejsem zas tak promočená. A budu v pořádku,“ odsekla.

Leo nastartoval a vyrazil směrem ke svému domu. Tam budou úplně sami a budou si moct v klidu promluvit.

Po pár minutách zastavili. Leo se zaklonil a začal si Janii prohlížet.

„Tvůj otec říkal, že nechceš nechat té práce.“

„A má pravdu,“ odvětila rázně Janie.

Leo se podíval z okna.

„Mluvil jsem dneska s Grierem.“

„Hele, nemysli si, že mě můžeš nechat zatknout jenom pro to, že chci pracovat!“ rozčílila se Janie.

„Ale o to vůbec nejde,“ pokračoval v klidu Leo. „Ve městě je teď jeden muž, který by mohl mít co dělat s těmi několika pošlými býky během posledního měsíce. Chci, aby ses podívala na jeho fotku, a řekla mi, jestli jsi ho u Shea někdy viděla.“

Leo vytáhl složený kousek papíru z kapsy u košile. Janie ho opatrně vzala a důkladně si prohlížela postavy na fotografii.

„Neznám toho muže nalevo,“ řekla po chvíli, „ale ten napravo chodí většinou v sobotu večer. Pije jen čistou whisky.“ Janie pokývala hlavou. „Je strašně hlasitý a dělá trochu nepořádek. Minulý týden ho Tiny musel vyhodit.“

Leo ji pozorně poslouchal. „Je to mstivý kluk,“ doplnil stručně a doufal, že se ještě něco dozví.

„To bych řekla, že je mstivý,“ přidala se Janie. „Kvůli tomu, že ho Tiny vyhodil, mu ten člověk rozřezal všechny čtyři gumy u auta.“

„Nahlásil to šerifovi?“ zeptal se poněkud překvapený Leo.

„Ano,“ odpověděla. „Přijeli se na to podívat, ale nevím, jestli mu budou moct něco dokázat.“

Chvíli jen tak mlčeli, poslouchali, jak déšť bubnuje na střechu, a dívali se každý někam neurčitě. Ticho přerušil Leo.

„Muž, kterého hledáme, se jmenuje Jack Clark.“ Vzal si od Janie zpátky fotku a schoval ji do kapsy. „Je to ten, kterého jsi poznala. Chtěl bych, abys mi řekla, kdyby se u Shea zase stavil. Co dělal, s kým mluvil a tak. Ale nesmíš být příliš nápadná. Může být velmi nebezpečný. A řekni Tinymu, že se postarám, aby mu vyměnili gumy.“

„To je od tebe hezké.“

„Tiny tě chrání. A za to jsem rád.“

Janie znervózněla. Cítila, že je Leo upřímný, že mu na ní záleží. Rozechvěla se. Uvědomila si, že s ním sedí sama v autě. To je něco, co si dávno toužebně přála! Déšť kape na střechu a oni jsou jen sami dva na celém světě…

Ne, musí nechat takových myšlenek. Rychle pokračovat v konverzaci, hlavně aby si ničeho nevšiml.

„Z čeho konkrétního ho vlastně podezříváš?“ zeptala se najednou s velkým zájmem.

„Z toho, že zabil býka tvého otce, například.“

Janie se po něm nechápavě podívala. „Proč by zabíjel tatínkova býka?“

„Byl to býk spřízněný s jedním ve Victorii. Clark pracoval pro jeho majitele, ten ho vyhodil a Clark se teď mstí. A zřejmě se rozhodl mstít se i takhle na dálku.“

„To je zvíře!“ Janie byla zhnusená.

„Je,“ souhlasil Leo. „A právě proto musíš být opatrná, jestli se vrátí. Nesmíš ho provokovat. A nezírej na něj nijak upřeně. Určitě by si toho všiml.“ Leo se zamyslel. „Vůbec se mi to nelíbí. Nechci, abys byla tak blízko takového šílence. Měl jsem srazit k zemi i Tinyho a odnést tě stůj co stůj,“ vyčítal si.

„Nemáš za mě žádnou odpovědnost,“ rozhořčila se Janie.

„Ze nemám?“ zeptal se Leo a podíval se jí přímo do očí.

Janie na prázdno polkla. Měla pocit, že se Leovi vrací jeho nálada z motorestu.

„Měla bych jít,“ začala nesměle, ale Leo ji chytil a přitáhl k sobě. Přitiskl ji na svou hrud. Cítila jeho vůni, velmi intenzivně si uvědomovala, jak se jejich těla dotýkají. Pak si náhle uvědomila, co se děje.

„Leo!“ vykřikla.

Leo si ji přitiskl ještě víc. Jeho ruka objímala Janii kolem pasu. Díval se do jejích vystrašených očí.

Snažila se vyrvat jeho objetí.

„Jestli se budeš ještě chvíli takhle vrtět, za chvíli poznáš na vlastní oči největší rozdíl mezi mužem a ženou.“

Janie se rázem uklidnila. Moc dobře věděla, co tím myslí. Něco takového cítila nedávno na bále a teď se ty samé pocity vracely.

Leo pokračoval: „Copak nevíš, že když se lísáš k nějakému muži, velmi snadno se vzruší?“ Janie po něm hodila nepřátelský pohled. „Ale víš, že jo, vid?“

„Okamžitě mě pusť!“ Janie byla rozhodnutá zachovat si svou počestnost stůj co stůj.

„Ale no tak,“ nenechal se Leo. Přitáhl si Janii ještě o trochu výš, její hlavu si položil na rameno a díval se do jejích krásných velikých očí. „Uvolni se,“ řekl něžně. „Čeho se tolik bojíš?“

Janie nevěděla co dělat. Byli tak blízko sebe. Celá se třásla. Kdyby se měla postavit, zcela jistě by jí selhaly nohy.

Leo se neomaleně podíval na její ňadra. Spatřil ztvrdlé bradavky, které vystupovaly z jinak jednolité přiléhavé blůzy.

„Přestaň se tak koukat!“ okřikla ho.

Leo se jen pousmál. „Muži je příjemné, když vidí, že na ženu dělá dojem.“

Janie sklopila zrak. „Už jsi udělal až příliš velký dojem,“ vykoktala ze sebe.

Leo se naklonil blíž. „Líbíš se mi,“ zašeptal jí do ucha. „Mé tělo mi dává velmi jasně najevo, co by si přálo.“

„Musíš… ho… jasně… zabrzdit,“ snažila se oponovat Janie. Hlas se jí třásl.

„Ale když ono vůbec neposlouchá,“ vedl si Leo stále svou. A přitom se pořád přibližoval, až byla jeho ústa těsně u Janiiných. Něžně uchopil zuby její horní ret. Jeho ruka se nenápadně vydala nejprve směrem k jejím ústům, bradě, pohladil ji na krku a pak začal pomalu rozepínat blůzu.

Přitom nepřestával něžnými polibky zasypávat Janiina ústa. Jeho erotické doteky jazykem byly tak omamné, že si Janie vůbec nevšimla, že má halenku prakticky celou rozepnutou. Teď už Leova ruka prozkoumávala krajkovou podprsenku. Celou dobu se navíc jeho noha nepřestávala tisknout na její, a to tak, že Janie zapomínala na celý svět.

Vískala ve vlasech toho, jenž ji vroucími polibky dostával do sedmého nebe a neposednými prsty ji hladil po rozpáleném těle.

Nikdy by ji nenapadlo, že ji muž může vzrušit tak strašně rychle. Jeho ruka příjemně hladila, jeho ústa zcela opanovala její.

Leo sledoval, jak pod jeho doteky Janie doslova ta je, každý její sval povoloval, zcela se mu odevzdávala. Díval se na roztoužený výraz v jejích očích.

Janie bylo jedno, že se na ni dívá. Všechno jí bylo jedno. Jen kdyby ji hladil o kousíček…

Přisunula se blíž. Jak jen dát najevo, aby mě hladil pod tou zpropadenou podprsenkou, na nic jiného nemyslela.

Déšť sílil. Bylo slyšet velmi hlasité bubnování kapek na střechu auta. A uvnitř – Janie cítila, jak hlasitě oddychuje. Že se celá chvěje touhou. Leo si vychutnával ty nádherné okamžiky. Prsty přejížděl přes její nádherné tělo.

Janie se nakonec přece jen odhodlala.

„Mohl bys… prosím…“ vykoktala ze sebe a přivinula se k němu blíž.

„Mohl bych prosím co?“ pošeptal jí.

„Hladit mě…“ téměř vykřikla.

„Hladit tě kde?“ Leo ji nepřestával líbat.

Janie až téměř vyhrkly slzy, jak šíleně toužila po jeho dotecích na svých prsou.

„Ty víš kde!“

Leo pozvedl hlavu. Pomalu se podíval tam, kde si přála, aby se jí dotýkal. Janie ani nedutala. Měla zaťaté zuby. Tak strašně po tom toužila. Přitulila se k Leovi, jak nejblíž to šlo. Přitiskla se těsně na jeho silné tělo.

„Jsi ten nejkrásnější poklad,“ řekl Leo. Podíval se Janii zpátky do očí a políbil ji. Byl to ten nejvášnivější, nejdivočejší, nejerotičtější polibek, který kdy zažila. Byl strašně krásný a dlouhý. A navíc… Po pár vteřinách začala Leova ruka opět hladit Janiinu hrud. Teď ale hned zamířila na záda, aby mohla uvolnit to, co bránilo těm nejsmyslnějším dotykům. Janie měla pocit, že exploduje. Napětí bylo tak silné!

Podívala se Leovi do očí. Jasně mu svým pohledem říkala, po čem touží a jak moc.

„Všechno se změní,“ zašeptal Janii Leo, když pomalu, jeden a pak druhý, uvolňoval háčky na podprsence.

„Ano,“ Janie se zachvěla.

Leova ruka konečně vysvobodila Janiino tělo ze spárů krajkové podprsenky. Janie ležela Leovi na klíně polonahá. Leo se jako u vytržení díval na její nádherná ňadra. Chvíli mu trvalo, než zase nechal své neposedné prsty, aby si na jejím krásném těle dělaly, po čem samy tolik toužily.

Jeho dotyky se pomalu přibližovaly k Janiiným bradavkám. S každým dalším centimetrem rostla její touha. Leo něžně škrábal. Janie rychle oddychovala. Cítila, jak jí srdce bije o sto šest a že kdyby ji Leo svými dokonalými prsty nezačal vzrušovat tam, kde o to tolik stojí, nemusela by to přežít.

Najednou byly všechny takové obavy stranou. Kroužil po jejích ňadrech nejprve něžně, pak silněji. Chtěl je zlíbat.

Janie vnímala Lea všude kolem sebe. Jejich těla byla přitisknutá jedno na druhé.

„Leo!“ vykřikla celá roztoužená.

„Tolik mě vzrušuješ!“ zašeptal Janii mezi tou spoustou polibků, kterými ji zasypával. „Nikdy jsem nevěřil, že něco takového mohu zažít.“

Leo ji stiskl tak pevně, jak jen mohl. „Chci tě!“ vzdychal. „Po ničem jiném na světě netoužím tolik jako po tobě.“

Janie byla ztracená, beznadějně ztracená. Nemyslela na to, co bude dál. Co bude s její počestností. Chtěla, aby tyto nádherné chvíle nikdy neskončily. Překonaly její nejerotičtější představy, které do svých jedenadvaceti let měla. Cítila Leovo tělo, rytmus jeho mužného silného těla.

Něco ji uhodilo do ruky.

Až teď si uvědomila, v jak nepřirozené leží pozici. Jednu nohu už má téměř vykloubenou. Ale to je teď jedno. Klidně ať se třeba zlomí, říkala si, za žádnou cenu teď nechci opouštět Leovo objetí.

Chci s ním být takhle až do smrti, jen s ním!

Janie Lea chtěla. A vůbec si neuvědomila, že to říká nahlas.

„Chci tě taky,“ pošeptala mu.

Ucítila jeho ruku, jak jí rozepíná zip u džin. Dotýkal se svými rozpálenými a rozdivočelými prsty jejího bříška. Džíny pomalu sjížděly po Janiiných hladkých nohou dolů. Trošku se posunula, aby mu svlékání usnadnila. Přitom se nepřestávali líbat. Naopak se líbali čím dál vášnivěji…

V poslední vteřině zaslechl Leo motor blížícího se auta. Zvedl hlavu a podíval se do Janiiných roztoužených očí. Jeho tělo bylo jako v ohni, téměř nemohl dýchat.

Pak se podíval na zem. Povalovala se tam Janiina halenka a hned vedle její podprsenka. Pak přelétl pohledem na její téměř zcela spadlé džíny.

„Co to sakra děláme?“ vyjekl zčistajasna.

„Neříkej, že nevíš,“ odpověděla Janie a usmála se.

Leo otočil hlavu. Chtěl se podívat z okna, ale bylo tak zamlžené, že nebylo vůbec nic vidět. Znovu se obrátil k Janii. Naprosto uvolněně mu ležela na klíně. Dávala mu svým výrazem najevo, že si s ní může dělat, co uzná za vhodné.

Pomohl jí sednout si a sám se taky uvelebil na svém sedadle. Janie se v klidu oblékala. Leo ji sledoval, stále ještě mírně šokovaný z toho, co s ní před chvílí dělal.

Janie se snažila trochu upravit, ale moc to nešlo. Byla rozcuchaná, trošku ušpiněná, její tváře ještě stále hořely. Ať by se snažila sebevíc, muselo na ní být znát, co právě zažila.

Leo na tom nebyl o moc líp – vlasy velmi neuspořádané, na košili stopy rtěnky, klobouk se mu povaloval bůhvíkde.

Chvíli jen tak koukal na sousední auto. Teda – spíš ho jen tušil. Skla byla zamlžená opravdu dokonale, navíc už byla poměr –

ně tma, takže byly vidět jen nejasné stopy po něčem, co podle zvuků mohl být automobil.

Nakonec vyčistil rukou na skle malý průzor.

Byl to jeho bratr Cag. Seděl v dodávce a vedle něho Tess. Oba se snažili dělat, že nic nevidí.

OSMÁ KAPITOLA

Leo stáhl okénko a podíval se na bratra a jeho ženu.

„Copak?“ zeptal se poněkud útočným tónem.

„Jenom jsme měli strach, jestli jsi v pořádku,“ vysvětloval Cag a usilovně se snažil nedívat se po Janii. „Viděli jsme tvoje auto uprostřed těchhle končin, široko daleko nikdo a uvnitř jsme také nikoho neviděli.“

„Přesně tak,“ přikyvovala Tess. „Nikoho a nic jsme neviděli.“

„Vůbec nic,“ dodal Cag horlivě.

„Ukazoval jsem Janii fotku Clarka,“ řekl suše Leo a vytáhl z náprsní kapsy zmačkané košile ještě zmačkanější kousek papíru. „Vidíš?“ podíval se na svého bratra a letmo mu ukázal obrázek.

„No, jenom bych řekl, že když jsi jí teda tolik ukazoval tu fotku, tak by možná nebylo od věci ji vyndat z kapsy…“ poznamenal ironicky Cag. „Tak my jedeme,“ dodal a nastartoval auto.

Leo vytáhl zpátky okýnko. Koukal se dopředu a nic neříkal. Rty měl pevně sevřené.

Janie se na něj nedívala. Ještě stále se mírně chvěla. Ale především měla co dělat, aby nad celou situací nevyprskla smíchy.

Leo se opřel na sedadle a hodil po ní zmuchlaný výstřižek.

„Není to moje chyba,“ bránila se. „Já jsem tu jen tak seděla. To tys začal s těmi milostnými hrátkami.“

Leo pokýval hlavou.

„Milostné hrátky. To je ono,“ povzdychl si.

Janie si mezitím trochu urovnala myšlenky. Sestoupala ze snů zase do reality. Podala Leovi zpátky fotografii. Pak si všimla, že se na podlaze válí jeho klobouk.

„Podívej, chudák klobouk,“ zvedla ho a podala Leovi.

Netečně ho vzal a hodil za sebe na zadní sedadla.

„To se vyčistí,“ mírně odsekl.

Janie nevěděla co by měla udělat. Leo nic neříkal a jen koukal někam před sebe. Chvíli si hrála s knoflíky u halenky, pak se protáhla a koukala kolem sebe.

„Je mi líto, že jsme se kvůli té Marilee pohádali,“ řekl Leo najednou.

Janie byla velmi překvapená.

„Chceš říct, že ti ze mě není špatně?“ zeptala se zvědavě.

„Byl jsem na tebe naštvaný, protože jsem si myslel, že to co Marilee říkala, byla pravda.“ Leo zvážněl. „A teď vím, že nebyla. Moc mě to mrzí.“

Janie zírala z okna ven. Hustě pršelo. Potěšilo ji, co jí řekl, ale zároveň nevěděla, jestli si může být jistá tím, že to myslí vážně. Možná, že ho trápí výčitky svědomí, možná, že je mu opravdu líto, co jí tehdy řekl. Třeba se cítí provinile.

Leo se zhluboka nadechl. „Odvezu tě domů,“ řekl. „Připoutej se, zlatíčko.“

Janie se celá rozzářila, když ji tak něžně oslovil. Ale pokoušela se to ze všech sil zakrýt. Stále ještě nevěřila Leovi na sto procent. A navíc v tom oslovení byla přece jen slyšet lehká ironie.

Vyjeli na hlavní silnici.

„Fred a já jsme se dohodli, že tě budeme u Shea hlídat,“ oznámil jí. „Známe spoustu chlapů, kteří se tam běžně stavují, takže jim řekneme, aby na tebe nenápadně dohlíželi. Taky bys mohla poprosit Harleye, aby se na tebe skočil čas od času mrknout.“

Janie při vyslovení Harleyova jména hodila po Leovi pohledem.

„Harley měl na puse docela velkou modřinu,“ připomněla mu nedávnou scénu z motorestu.

Leo zbrunátněl. „Neměl se do toho plést!“ rozčiloval se. „Nepatříš žádnému proklatému Harleyovi.“

Janie nevěděla, co říct. Leo vypadal velmi žárlivě. Ale to je přece blbost. Určitě nemůže na Harleye žárlit.

Leo se na ni znenadání zuřivě obrátil: „Sedáváš si s ním taky na opuštěných místech takhle do auta a necháváš si od něho svlékat blůzu?“ zeptal se zostra.

„Ne!“ odsekla uraženě Janie.

„Dobře,“ řekl už mírnějším tónem Leo. Uvelebil se na sedadle. Stále ještě byl poněkud rozlámaný z vášnivého objímání.

„Nemáš právo být kvůli mně žárlivý,“ obvinila ho.

„Po tom, co jsme teď dělali?“ zeptal se a nevěřícně se na ni podíval. „Tak na to zapomeň.“

„Ale já ti nepatřím,“ upozornila ho Janie.

„Málem jsi už patřila,“ odvětil Leo a pousmál se. „Řeknu ti, Cag a Tess tě zachránili. Vůbec netušíš, jak blízko už to bylo.“

„Prosím?“

„Janie, měla jsi napůl svlečené kalhoty, nebo si už nepamatuješ?“

„Leo!“

„Nejsem si jistý, jestli bych byl schopný zastavit.“ Leo lehce přibrzdil. „A tys mi to vůbec neulehčovala,“ dodal trochu ironicky. „Jak ses ke mně vinula a prosila, abych nepřestával…“

Janie zrudla. „Okamžitě přestaň s těmi sprosťárnami!“

„Ale tak to bylo, Janie,“ ubezpečoval ji Leo. „Víš, jakmile se muž jednou vzruší, je třeba co nejrychleji přestat, nebo pokračovat až do konce. Soudím, že ty v těchhle věcech nemáš moc zkušeností, takže bych ti mohl trochu poradit.“

„Nepotřebuju žádné rady!“

„Je fakt, že jakmile bych tě jednou začal líbat na tvém sametovém bříšku, nedokázala bys mi pak nic zakázat. A rozhodně bys mi nedovolila zastavit.“

Janie pomalu docházelo, co Leo myslí. Vzpomněla si, jaké to bylo, když ji líbal na ňadra. Jak byla vzrušená! Co by teprve bylo, kdyby jí stejnými polibky zasypával i bříško, stehna…

„Moc toho o ženách nevíš!“ okřikla ho, aby se zbavila erotických myšlenek.

„A ty o mužích víš ještě méně,“ opáčil Leo a zasmál se. „Ale mně se to líbí. Tys byla vzrušená hned, jak jsem tě začal hladit. A s postupujícím časem jsem tě zcela ovládl. Nechala bys mě dělat, cokoliv bych si přál. Jsi ta nejsladší kočička, kterou jsem kdy měl.“

Janie byla zmatená. Nevěděla, jak na takovéhle poznámky reagovat. Vždyť on ji zesměšňuje, uráží! Chová se jako nejnafoukanější milenec. Velký ochránce je ten tam.

Leo se na ni najednou podíval úplně jinýma očima. „Myslíš, že teďka půjde všechno jako dřív?“ zeptal se. „Pamatuješ, jak jsem ti říkal, že se všechno změní?“

„Pamatuju.“

„Už se změnilo.“ Leo na prázdno polkl. „Podívám se na tebe a hned jsem vzrušený. A bude to čím dál tím horší,“ přiznal se.

„Já s tebou nehodlám nic mít,“ řekla mu vážně Janie.

„Výborně,“ pokýval hlavou Leo. „To jsem rád, že jsi schopná se takhle kontrolovat. Nechceš mě naučit, jak se to dělá?“

„Už s tebou nikdy nenastoupím do auta,“ zamumlala.

„Nevadí, vezmu si traktor,“ maně odvětil. „Myslím, že to tam bude i o něco příjemnější než v tomhle malém autíčku.“

Janie zavrtěla hlavou. „Nic takového už se nikdy nestane.“

„Ale stane, stačí, abych se tě dotkl…“

„Přestaň s tím, Leo!“ okřikla ho.

Leo neposlouchal. Místo toho zajel ze silnice kousek do pole a zastavil. Vzápětí už Janii opět líbal. Vášnivě a divoce.

„A teď mě zkus zastavit,“ pošeptal jí něžně.

Janie se ani nepokoušela protestovat. Nechala se unášet nádhernými polibky. Leova ruka velmi záhy nenápadně zajela pod Janiinu blůzu a začala jí divoce hladit roztoužená ňadra.

Objala ho kolem krku. Už se zase chvěla, vzdychala vzrušením, cítila na sobě Leovo silné tělo.

Leo ji nepřestával líbat, střídavě na krku a rtech, šeptal jí něžná slovíčka a dráždil prsty po bradavkách.

Pak na chvíli přestal. Ale jen proto, aby si mohl Janii posadit na klín, aby cítil její stehna na svých, její bříško přitisknuté na jeho vzrušené tělo. Byli si tak blízko a tak vzrušení, že měl Leo až strach, jestli se Janie najednou nelekne.

Ale zatím to tak rozhodně nevypadalo. Přizpůsobovala se Leovým pohybům, tiskla se na něj, co nejvíc mohla. Byla vzrušená a chtěla ho.

O několik minut později byli opět vyrušeni blížícím se automobilem. Leo j ako první zaregistroval světla v dálce a zvedl hlavu. Díval se na Janiinu rozpálenou tvář. Jak je příjemné mít ji na klíně.

Znovu se podíval po onom rušivém autu. Po metrech se k nim přibližovalo.

Leo posadil Janii zpátky na její sedadlo a pokusil se dát jakž takž do pořádku. Janie celá hořela touhou a nepřestávala se dívat na Lea.

„Pokaždé, když se tě dotknu, je to silnější a krásnější,“ řekl jí rozechvělým tónem. „Kéž bys věděla, jaké to je.“

Janie ho objala kolem pasu. „Vím, jaké to je,“ pošeptala mu, „taky to cítím.“

Leo si uvědomil, že se blíží Fred. Měl pocit, že musí něco udělat, že tady takhle s Janii nemůže sedět v objetí. Ale nemohl se pohnout. Musel se jí dívat do jejích nádherných očí. Je překrásná.

„Omlouvám se,“ překvapila ho znenadání Janie.

„Za co?“ nechápal Leo. „Nic jsi neprovedla, to já jsem všechno začal.“

Janie se na něho žádostivé dívala. Byla celá jako v ohni.

„Kdybys měl nějakou ochranu…“

Leo měl pocit, že špatně slyší. Opravdu mluvila o ochraně? Chce snad říct, že…?

Leo se upřeně díval na volant před sebou. Studoval každý jeho milimetr. Nevěděl co říct. Ale také se tím nemusel zabývat.

Těsně vedle jeho auta stál Fred.

„Přestalo pršet,“ řekl Leovi a snažil se nedívat na svou dceru. „Asi zajedu k Eb Scottovi a promluvím si s ním o tom zaskakování k Sheaovi.“ Fred se tvářil jakoby nic, ale bylo mu dost jasné, co se během několika posledních minut v Leově autě odehrávalo.

„Přijedu brzo, Janie, neboj,“ dodal a usmál se na ni.

„Dobře, tati,“ odpověděla ještě poněkud roztřeseným hlasem. „Dávej na sebe pozor.“

Fred přikývl a vyrazil.

Leo pomalu začínal přicházet k sobě. Nastartoval. Pak se zamyslel, znovu vypnul motor a otočil se k Janii.

„Mohl bych teď použít nějakou ochranu, ale to by nepomohlo,“ vysvětloval. „Kdybychom se milovali, byl by to jen začátek něčeho dalšího. Chápeš?“

Janie potřásla hlavou. Cítila, jak rychlý má tep.

Leo ji chytil za ruku. „Nemůžeš si představit, jak mi to lichotí. Jsi panna a chtěla by ses mi dát…“

„Nech toho,“ mírně ho okřikla Janie. Takový rozhovor jí vůbec nebyl příjemný.

Leo pokýval hlavou a pevně stiskl její ruku.

„Odvezu tě domů. Škoda, že zítra pracuješ, kdybys měla čas, mohli bychom zajít na nějaký film.“

Janie na sucho polkla. „M-my?“ zeptala se překvapeně.

Leo se usmál. „A mohla by sis vzít ty šaty na ramínka, co jsi měla na bále. Moc se mi líbí, když máš nahá ramena.“ Leo zavřel oči a zasnil se.

„Taky máš nádherná prsa a ještě krásnější bradavky.“

„Leo!“ vykřikla zděšeně.

Naklonil se k ní a políbil ji. „Příště zase ukážu něco já tobě,“ pošeptal jí do ucha. „Pak se nebudeš tolik stydět, když na tom budeme oba stejně.“

Janie zčervenala při představě, že uvidí Lea nahého.

„Já jsem si myslela, že…“ soukala ze sebe Janie.

Leo ji opět vášnivě políbil. „Znáš mě přece už spoustu let, Janie. Myslíš, že jsem ten typ, co by se vyspal s nějakou dívkou, která je navíc panna, jenom proto, aby si užil?“

„Ne,“ připustila Janie. Pohladil ji po vlasech.

„Nikdy bych to neudělal. Jsi pro mě výjimečná od chvíle, co jsem tě políbil tehdy v kuchyni.“ Leo začal Janii znovu líbat.

„Uvědomuješ si vůbec, co se děje?“

„Chceš mě,“ řekla vroucně Janie.

„Je to trochu komplikovanější než sex,“ zašeptal jí roztouženě do ucha. „Zkus si najít ve slovníku heslo závislost.“

„Závislost?“

Leo se k ní naklonil.

„Pamatuješ si, jak jsi vzdychala, když jsem zajel rukou pod tvou halenku?“ Janie zavřela oči. „Ano.“

„A teď si představ, jaké by to bylo, když jsem tě líbal přímo na tvé ztvrdlé bradavky…“ Zachvěla se.

Leo se na ni dychtivě podíval.

„Příště si to zopakujeme,“ slíbil, „můžeš se na to těšit. Teď ale nech oči otevřené, musíš dávat pozor na Clarka. A nezapomeň, tak, aby mu to nebylo nápadné.“

„Budu opatrná,“ pokývala hlavou Janie.

„Jestli se tě jenom dotkne, zabiju ho,“ ubezpečil ji Leo.

Věděla, že to není vtip. Leo to myslí vážně. Způsob, jakým se na ni díval, ji o tom přesvědčoval.

Jeho prsty se proplétaly s Janiinými.

„Patříš mně, Janie,“ řekl potichu a políbil ji. „Tvůj první muž budu já. Nezapomeň na to.“

Líbali se. Bylo to tak vzrušující. Janie vášnivě vískala Lea ve vlasech. Ovšem tentokrát se Leo nenechal tolik unést a vzpamatoval se dřív, než by mohlo dojít na něco víc než na polibky.

Nastartoval auto a vyrazili. Po celou cestu domů ale nepřestávala jeho ruka hledat na vedlejším sedadle její.

Během těchto několika vteřin se zásadně změnil jeho život. A nebylo návratu.

Jack Clark se u Shea objevil hned následující pátek.

Janie nikomu v motorestu neřekla o svém novém detektivním poslání, bála se, že by jí to mohlo přinést jenom nepříjemnosti.

Nenápadně ho sledovala. Je to hrubý, poněkud zanedbaný týpek. Sedí sám a očima těká po místnosti sem a tam, jako by čekal nějaký problém.

Jeden z Harleyových kamarádů, Ned, přišel k baru a objednal si pizzu.

„Jo, slečno Janie,“ vzpomněl si najednou, „Harley říkal, že se za várna dneska staví,“ usmál se na ni.

„To je od něj hezké,“ odpověděla Janie a odešla za Nickem do kuchyně vyřídit Nedovu objednávku.

„Kde je sakra moje whisky?“ uslyšela, když se zase vrátila.

Byl to Clark. „Už tu na ni čekám aspoň pět minut!“ rozčiloval se.

Janie se podívala po Nickovi. Právě strkal pizzu do pece. Takže ten Clarka obsloužit nemůže, honilo se jí hlavou. A Tiny je někde venku a kouří. Perfektní. Není tu kromě mě nikdo, kdo by mohl tomu chlapovi odnést jeho whisky. Budu to tedy muset zřejmě udělat sama. Skvělé.

Vzala skleničku, nalila do ní požadovaný nápoj a statečně vyrazila za Clarkem.

„Prosím, tady to je.“ Podala mu ji na stůl a dokonce na rtech vyloudila příjemný úsměv. „Je mi líto, že jste musel čekat.“

Clark jí pohrozil prstem. „A nepokoušej se něco takového opakovat. Strašně nerad čekám.“

„Ano, pane,“ přikývla pokorně.

Otočila se a chtěla vyrazit zpátky na bar. Něco jí v tom ale zabránilo. Byl to Clark. Chytil ji za stužku u zástěry a přitáhl si ji k sobě. Janie chvilku nedýchala.

„Seš docela kočka. Pojd, sedni si mi chvilku na klín,“ nabádal ji.

Už má docela vypito, napadalo Janii. Kdyby tu byl Tiny, vůbec by mu tu whisky nenosila. Ale takhle… Clark ji drží a ona netuší, jak se mu vymanit. Pomalu si začínala malovat ty nejhorší katastrofické scénáře.

„Musím obsloužit támhletoho pána,“ ukázala směrem na Neda. „Pak se vrátím, jo?“

„Pití mu může dát ten kluk,“ odsekl Clark. Měl na mysli Nicka.

„Ne, dělá pizzu,“ opáčila Janie a pokusila se nenápadně vysunout z Clarkova objetí. „Prosím.“

To byla ovšem chyba. Clark se na Janie zazubil a přitiskl ji na

sebe;

„Řekl jsem, aby sis ke mně sedla,“ procedil skrz zuby.

Janie cítila jeho nohy pod svýma. Vykřikla.

Dva kovbojové, kteří stáli opodál, se otočili a vyrazili ke Clarkovi. Tvářili se nebezpečně.

„Ale ale,“ zachechtal se Clark, „naše nádhera má své strážné andílky.“ Postavil se, ale nepřestával Janii držet u sebe.

„Zůstaňte, kde jste,“ obrátil se k přicházejícím mužům. Pak vytáhl nůž a chytil Janii pod krkem. „Nebo vám už tahle holka nikdy nedonese pivo.“ Díval se s úšklebkem na oba vyděšené kovboje. Ostří jeho kudly se dotýkalo Janiina sametového krku.

„Zůstaňte, kde jste,“ opakoval varovně, „nebo ji zabiju.“

Přitiskl nůž ještě silněji na Janiinu šíji.

Cukla sebou.

Hlavou se jí honily scény z westernů. Co v takové situaci dělat? Snažila si vybavit, jak by se asi chovali filmoví hrdinové. Ale bylo to na nic. Tušila, že kdyby Clark chtěl, klidně by ji podřízl. Nebo by ji mohl odvést ven a znásilnit. Určitě je schopen všeho. A nikdo kolem nevypadal, že by mu chtěl zkřížit cestu. Ti dva chlapci stáli jako zmražení, a jestli se někam pohybovali, tak nenápadně směrem dozadu.

Kéž by tu teď byl Leo!

Opatrně se podívala po Nickovi. Stál hned vedle telefonu. Mohl by přece zavolat šerifa nebo někoho! Pokusila se uvolnit Clarkovo sevření. „Bo-bolí mě to,“ vysoukala ze sebe.

„Opravdu?“ zeptal se překvapeně Clark a přitiskl břitvu tak silně, že už začínala řezat Janiinu hebkou kůži.

Janie už nevěřila, že se zachrání. Pak si přece jen vzpomněla na jednu scénu z filmu, která by mohla zabrat. Kdyby dělala, že omdlela, Clark by o ni možná přestal mít zájem. Dělala by, že je mrtvá…

„Nemůžu dýchat…“ zašeptala a zavřela oči. Možná mě pustí, přemítala. A možná mě zabije. To by ho pak aspoň dopadli. Aspoň pro něco by to bylo dobré…

Cítila, jak padá na zem. Ve stejnou chvíli se prudce otevřely dveře motorestu. Janie se snažila předstírat, že ztratila vědomí. Teď šlo o všechno.

Pád na zem byl prudký, bolel ji pravý loket. Měla co dělat, aby bolestí nezačala křičet, nebo se aspoň nerozplakala.

Potajmu se podívala ke dveřím. Spatřila Lea a Harleye. Mířili si to ke Clarkovi. A vypadalo to, že je nic nezastaví.

Harley plnou parou kopl a Clarkovi vyrazil nůž z ruky. Toho však útok nevyvedl z míry. Chytil ho za krk a praštil s ním o stůl. V tom se na něj zezadu vrhl Leo, ale vzápětí byl Clarkem sražen také.

Dva kovbojové jen stáli a koukali. Byli přesvědčeni, že Leo a Harley jsou natolik silní, že jednoho muže zvládnou bez problémů. Ale teď viděli, jak je Clark hravě likviduje.

Chvíli bylo ticho. Janie se opatrně na zemi posadila.

Místností se nesly kroky kohosi dalšího. Byl to Cash Grier. A neúprosně se blížil k výtržníkovi.

Clark se sehnul pro ztracený nůž a pomalu se narovnával. Mířil ostřím na Griera.

Šerif trpělivě čekal, až zaútočí. Usmíval se. Byl to ten nej-chladnější, nejnebezpečnější úsměv, který Janie kdy viděla.

Grier pomalu kráčel ke Clarkovi. Napětí v místnosti stoupalo.

Janie ani nevěděla jak, ale po pár vteřinách už držel nůž Grier. Hodil ho za sebe, někam k Tinymu a díval se dál na Clarka. Trpělivě vyčkával.

Ovšem Clark zas až tolik trpělivosti neměl. Velmi záhy vystartoval po Grierovi, ale stejně rychle byl na zemi. Grier mu uštědřil několik kopanců a ran pěstí, na které by mohl být pyšný i Chuck Norris. Po třech minutách bylo po všem. Clark ležel na podlaze, držel se někde okolo břicha a skučel.

Grier ani nevypadal zadýchaně. Se stále stejným výrazem na tváři sledoval kroutícího se Clarka.

Vtom se vzpamatoval Leo a vyrazil rychle k Janii. Pomohl jí na nohy a něžně ji pohladil po vlasech.

Janie ukázala na své bolavé rameno.

„Je to zlomené?“ zeptal se starostlivě Leo.

Janie potřásla hlavou. „Bude tam asi jenom modřina. Neteče mi krev z pusy?“ podívala se vystrašeně na Lea. – Přikývl. Vytáhl bílý kapesníček a utíral jí zakrvácený obličej. Když ho zbavil nečistot, objevilo se na její krásné tváři několik škrábanců, pravděpodobně od Clarkových nehtů, a pod vším tím se začínala rýsovat velikánská modřina.

Grier mezitím v absolutní tichosti dával Clarkovi želízka.

„Budu potřebovat někoho, kdo by se zastavil na stanici a sepsal se mnou, co se to tu vlastně stalo.“

„Samozřejmě,“ ubezpečil ho Harley. „Můžete se mnou počítat. A předpokládám, že s panem Hartem taky.“

„Jistě,“ přikývl Leo, „ale nejdřív odvezu Janii domů.“

„Nemusíš spěchat,“ ubezpečil ho Grier. Pak se obrátil na Harleye. „Teď odvezu tohohle výtržníka k Burrovi Wileymu. Víš, kde bydlí? Že by ses tam stavil hned dneska.“

„Ano, pane. Za hodinku tam budu. Můžete se klidně věnovat tomuto… pánovi.“ Harley popošel k Janii. „Jsi v pořádku?“ zeptal se ustrašeně.

Janie se přivinula k Leovi a opřela se o jeho silnou paži.

„Určitě,“ usmála se na Harleye. „Neměj strach.“

„Nepřejte si mě!“ ozval se za nimi rozzuřený Clark. „Dostanu vás všechny tři!“

„Nevím, nevím,“ zavrtěl hlavou Grier a škodolibě dodal: „Hned zítra tě předáme soudu a uvidíme, co na tebe všechno

najdeme. Nebojím se, že by sis neposeděl nějakou dobu v chládku.“

„Nezapomeň počítat taky s mojí výpovědí!“ křičela na odcházející dvojici Janie.

„Ale ne dnes, zlato,“ upozornil ji Leo. „Pojď, odvezu tě domů.“ Nabídl jí svou paži a vyrazili na parkoviště.

Džentlmensky otevřel dveře a Janie nastoupila. Až teď si uvědomila, co má Leo na sobě.

„Tys musel přijet rovnou z práce,“ řekla.

„Zrovna jsme stěhovali stádo na nové pastviny,“ vysvětloval. „Jeden z býků utekl a museli jsme ho honit po celém okolí. Je to vidět?“ Zasmál se a podíval se dolů na své zablácené boty.

„Původně jsem tu chtěl být už před hodinou. Kdybychom nehonili toho zpropadeného býka, byl bych tu včas a nemuselo se nic stát.“

„Celou dobu tu byli dva kovbojové, ale když mi dal Clark nůž na krk, lekli se a radši nezasahovali.“

Leo chytil Janii za ruku. Díval se na její krásnou tvář, na které se začínala objevovat ošklivá modřina. Představa, že ten neřád ublížil tak rozkošné slečně, ho přiváděla k šílenství.

„Bude to v pořádku, neboj,“ snažila se ho uklidnit.

„Moc jsme to nezvládli,“ zasmušil se Leo. „Ani Harley nebyl na Clarka dost silný. Ten chlápek musí mít nějakou vojenskou průpravu, jinak nemůžu pochopit, kde se v něm ta síla bere. Ještě štěstí, že dorazil Grier. Dívat se na jeho bojové techniky je jako sledovat naživo akční film.“

Janie si prohlížela Leova zranění. „Ublížil ti?“ zeptala se starostlivě.

„Utrpěla tak akorát má pýcha,“ odpověděl a zasmál se. „Ještě nikdy mě nikdo nepovalil na stůl tak rychle.“

„Ale snažil ses.“ Janie se zamilovaně dívala na Lea. „Děkuju.“

„Nikdy jsem tě do toho neměl zaplétat,“ vyčítal si Leo. „Všechno je to moje chyba.“

„Ne ne, byla to moje volba.“

Leo ji políbil na víčka. „Ty můj chudáčku,“ řekl něžně.

„Odvezu tě k sobě. V tomhle stavu se nemůžeš ukázat doma.“

Otřel jí poslední kapky krve z obličeje. „Nejdřív tě umyju a potom zavoláme tvému tátovi a řekneme mu, že jsme měli malinké nepříjemnosti.“

„Tak jo,“ souhlasila.

„Doufám, že tvé zranění nebude nijak vážné,“ stále se ještě obával Leo.

„Jsem v pořádku!“ bránila se. „Ale klidně mě můžeš umýt…“

„Něco takového si už dlouho přeju,“ odpověděl Leo s nadšeným úsměvem a svižně nastartoval.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Leův dům byl prázdný.

Janie se rozhlížela kolem. Procházeli velkými světlými místnostmi, až dorazili do ložnice. Leo zavřel dveře a vedl Janii dál do koupelny.

To je koupelna snů, pomyslela si Janie, když do ní vstoupila. Byla tam spousta zrcadel ve zlatých rámech, na věšáčcích visely luxusní bílé ručníky a na poličkách bylo vidět spoustu lahviček a všelijakých mýdel. A uprostřed – veliká vana s vířivkou.

Leo odněkud vytáhl osobní lékárničku a jako zdatný ošetřoval začal Janii čistit rány.

„Máš tady jeden ošklivý škrábanec,“ řekl a ošetřil jí největší ránu na krku. Pak si všiml ještě dalších malinkých zranění. Naštěstí opravdu žádná nevypadala nijak vážně.

Leovy ruce prohmatávaly Janiinu tvář, sjížděly po krku a pak ještě níž, až zajely pod její košili. Janie však Lea hbitě zastavila.

„Nech mě,“ naléhal na ni Leo něžně.

Rozepnul všechny knoflíčky a nechal její košili spadnout na zem. Spatřil modřinu, tentokrát na rameni. Rozepnul podprsenku a poslal ji dolů za košilí.

Na Janiiných prsou byla další modřina. Pravděpodobně od toho, jak ji Clark pevně svíral.

„Ten hulvát,“ rozčílil se a pohladil Janii na bolavém místě.

„On má určitě od Griera taky spoustu modřin,“ chlácholila ho Janie.

„Ale mohl jich mít víc, kdybych se mu tak blbě nepostavil přímo do rány. Nevím, jestli jsem vůbec někdy tak zoufale selhal při rvačce.“

Janie políbila Lea na tvář.

„To je v pořádku, Leo, nevyčítej si to.“

Leo chytil Janii kolem pasu.

„Je mi líto, že máš takovou ošklivou modřinu zrovna na tak krásném místě.“

„Měla jsem i horší,“ mávla rukou Janie. „Třeba když mě minulý měsíc shodil kůň. Tohle se hned zahojí.“

Leo začal Janii rozepínat džíny. Znervózněla. Leo tomu ale nevěnoval pozornost. Sehnul se, aby jí rozvázal tkaničky a zul boty. Pak jí pomalu stáhl džíny.

Měla na sobě krásné bílé krajkové kalhotky. Lehce přes ně přejel žádoucíma rukama.

„Leo!“ vykřikla vyděšeně Janie.

„Věděl jsem, že to bude trochu boj, ale dneska už by ses neměla prát, jednou to stačilo.“ Leo rozpustil Janii vlasy a nechal je spadnout na nahá ramena. Pak se otočil a pustil sprchu.

„Já to zvládnu sama!“ rozčilovala se Janie.

Leo ale jako by ji neslyšel. Sjížděl rukama po jejím téměř nahém těle, až dojel ke kalhotkám. Pak se podíval Janii do očí.

„Jsi ta nejkrásnější žena, kterou znám,“ pošeptal jí do ucha.

Zvedl ji a odnesl do sprchy. Ještě než za sebou zavřela skleněnou clonu, podal jí jeden z těch sametových ručníků.

„Odnesu tvé věci do pračky,“ zavolal na ni.

Janie nevěděla, jestli má být šokovanější z toho, že Leo umí zacházet s pračkou, nebo z toho, co se právě odehrálo.

Důkladně se namydlila a vydrhla, aby se svého těla dostala Clarkovy dotyky. Po několika minutách vylezla zabalená do ručníku. Chvilku se rozhlížela, co by si tak mohla vzít na sebe, ale v tom se před ní objevil Leo se světlým, dlouhým sametovým županem. Podržel její mokrý ručník a pomohl jí do županu. Janie nevěděla, kam se má dívat, strašně se před ním takhle styděla.

Pak si všimla, že nebyla sama, kdo se sprchoval. Leo měl na sobě také župan, byly pod ním vidět černé boxerky a také jeho mužná hruď. Nemohla od něj odtrhnout oči.

„Přinesl jsem krém na ta tvoje zranění,“ řekl Leo, když už byla oblečená.

„Namažu ti je. A potom ti ještě vysuším vlasy a vykartáčuju. Moc se mi líbí. Jsou tak dlouhé a husté.“ Janie se usmála.

„Ale to trvá strašně dlouho, vysušit je.“

„Mám spoustu času a ty taky. Volal jsem tvému tatínkovi. Řekl jsem mu, co se stalo.“

„Neměl strach?“ zeptala se Janie.

„O tvoje panenství možná,“ odpověděl Leo. „Asi si myslí, že jsem tě vzal k sobě jenom proto, abych tě svedl.“

„A je to pravda?“ Janie se téměř zastavil dech.

Leo si vymáčkl do dlaně krém, pomalu ho rozmazával po jejím těle.

„Jestli budeš chtít, tak ano. Ale je to na tobě.“

Janie takovou odpověď nečekala. Poslušně se nechala namazat a mlčela. Pak vzal Leo ze skříňky fén a posadil Janii na židli. Sušil její dlouhé vlasy a přitom je prohrabával svýma velkýma rukama. Janie slastně zaklonila hlavu a zavřela oči. Teď už vždycky, až si budu fénovat vlasy, budu myslet na Leovy příjemné dotyky, napadalo ji.

„Neusni mi.“ Leo vypnul fén a přiblížil svou tvář k Janiině.

„Neboj.“ Janie cítila jeho rty ve svých polosuchých vlasech. Jeho ruce putovaly pomalu od krku dolů. Pásek u županu se povolil… Jestli chtěla Janie něco namítnout, teď byl právě ten správný moment. Chvíli váhala, ale než se stačila rozhodnout, Leovy ruce jí masírovaly její krásná pevná ňadra. Teď už nebude schopná ho zastavit.

O pár vteřin později už před ním byla úplně nahá. Župan se povaloval někde v koutě a Janie si vychutnávala první dospělé setkání s mužem. Přitiskla své tělo na jeho a prsty pevně sevřela jeho svalnaté paže.

„Líbí se ti to?“ zeptal se tiše Leo. „Znám ještě něco mnohem krásnějšího, jestli chceš…“ Janie se místo odpovědi podívala Leovi toužebně do očí. Chytil ji do náruče a odnášel do ložnice. Nepřestával ji přitom líbat.

Položil ji doprostřed velké manželské postele. Pak se postavil a chystal se svléknout své boxerky. Když se ale podíval na ten malý zázrak, jak leží nahý na jeho posteli, zapomněl na celý svět. Chvíli si Janii jen tak prohlížel. Pak si lehl vedle ní a přitiskl své tělo na její. Vášnivě se líbali.

„Jak strašně jsem po tomhle toužil,“ šeptal jí mezi spoustou vášnivých polibků. Jeho ruka hladila Janii na prsou, na bříšku, pak zajel mezi její stehna a blížil se k tomu nejprivátnějšímu místu…

Janie chtěla něco říct, ale v tom se Leova ruka dotkla jejích chloupků.

„Jsi dostatečně dospělá, Janie,“ šeptal Leo a svými prsty ji zatím jen letmo vzrušoval.

„Čekal jsem tak dlouho, jak jsem mohl.“

Janie nic nenamítala. Nechala se unášet slastnými pocity a nechávala kroužit jeho prsty, kde jen chtěly. Její tělo se pohybovalo do rytmu jeho dotyků. Ležela tu nahá, vzdychala a užívala si své první a nejkrásnější zážitky.

Leo se dotýkal jejího těla, byli přitisknutí jeden na druhého.

„Dotýkej se mě,“ prosil Janii Leo. „Nenechávej všechno na mně.“

Janie nechápala, co po ní chce. Ještě nikdy v takovéhle situaci nebyla. Začala ho hladit na hrudi.

„Ne, lásko,“ pošeptal ji a vedl její ruku směrem ke svým boxerkám. „Neboj se, je to v pořádku,“ uklidňoval ji. Janie vykřikla. Nadzvedla se a podívala se mu do očí. Leo měl zakloněnou hlavou a vzdychal.

Vedl Janiinu ruku a naznačoval jí, co má dělat.

Ze vzrušení ho vytrhla Janiina překvapivá otázka.

„Bolí… to?“ zeptala se mírně vyděšená z toho, co právě dělá.

„Co?“ nechápal Leo. „Tvoje ruka jestli mě nebolí?“

„No,“ přikývla Janie.

„Podívej,“ naznačoval jí, co by si přál. Bylo to vzrušující, ale přece jen by to mohlo být i silnější, myslel si Leo.

„Neboj se, lásko,“ šeptal jí do ucha. Svlékl si boxerky. Janie poprvé viděla nahého muže. Byla celá nesvá a nervózní. Leo to vycítil. Byl k ní nesmírně něžný a trpělivý.

„Neměj strach, zlato,“ uklidňoval ji. „O žádnou ženu nestojím tak jako o tebe.“

„Opravdu?“

Pokýval hlavou. Přitom Janii stále nabádal, aby nepřestávala. Bylo to tak krásné, i když měla strach a stále se ještě neodvažovala stisknout pevně.

Nemohla uvěřit tomu, co se děje. Dívala se jako u vytržení do Leovy tváře. Patřili jeden druhému, ona jemu, on jí.

„Chceš se se mnou…?“ zeptala se Lea.

„Jestli se chci s tebou co?“

„Milovat se,“ zašeptala.

Leo se zasmál. „To je moc hezké, se takhle zeptat. Ale nemyslíš, že je to něco, co se týká obou? Chceš se milovat ty se mnou?“

Janie se podívala trochu stranou. „Myslím, že to chci.“

Celá se rozechvěla při představě, jaké by to mohlo být.

Leo ji chytil za ruku. Už se neusmíval. Tvářil se zcela vážně.

„Necháš mě, abych tě uspokojil?“

„Já… nerozumím,“ přiznala se Janie.

„Já vím. Právě proto se mi to s tebou tolik líbí.“ Dotkl se svými rty Janiiny ztvrdlé bradavky a zvolna ji začal líbat. „Je to to nejkrásnější, co jsem kdy s ženou dělal. Chci, aby se ti to se mnou líbilo, Janie.“

Pomalu svými rty přejížděl od jejích prsou dolů. Cítil, jak se mu Janie dává, jak pod ním ta je. Její nohy se uvolňovaly, dávaly prostor jeho hrátkám.

Hladil ji po celém těle. Rytmicky zvedala svůj zadeček.

Oba byli vzrušení. Oba to chtěli.

„Nech mě do tebe vstoupit,“ prosil Leo. Byl už mírně frustrován a strašně moc ji chtěl.

„Lásko,“ vzdychal, „lásko, prosím.“

Nadzvedl se, aby se mohl přesunout nad Janiino uvolněné tělo. Klečel nad ní a chvíli si ji jenom tak prohlížel. Janie už to vůbec nevadilo. Ještě stále byla mimo ze všech těch erotických zážitků. Stále se ještě chvěla. Navíc představa, že to teď přijde, že teď ztratí s Leem své panenství…

Janie si uvědomila, jak moc Lea miluje. A jak moc se mu chce dát. Nic na světě jim v tom nemůže zabránit. Dnes večer…

„Pane Harte! Pane Harte!“

Leo volání nevěnoval pozornost. Před ním ležela nahá Janie a chtěla se mu dát. Nic jiného na světě pro něj neexistovalo.

Lehl si na její krásné tělo a vychutnával si každý dotyk. Vášnivě ji políbil na její vlhké rty.

„Pane Harte!“ ozvalo se znovu.

V tom si Leo vzpomněl, že zapomněl zamknout dveře od ložnice. A ten chlapec asi neví, že tu není sám… Než se stačil zvednout, uslyšel, jak se otevírá klika.

„Neotvírej ty dveře, nebo jsi okamžitě propuštěn!“ zakřičel na poslední chvíli Leo.

Janie stále ještě s hlavou zakloněnou vychutnávala dozvuky milostné předehry.

Dveře se pootevřely. „Omlouvám se, pane, ale potřeboval jsem s vámi mluvit. Něco se děje s jedním býkem. Naložili jsme ho už do náklaďáku, ale… Pane Harte!“

„Zavolejte veterináře!“ zakřičel Leo. „Hned jsem tam.“

„Ano pane!“

Bylo slyšet kroky. Leo si povzdychl a podíval se na Janii. Plakala.

Něžně ji přivinul k sobě. „Neplakej, lásko,“ konejšil ji. „Všechno je v pořádku,“ líbal ji na víčka a na tvář. „Neplač, má nejdražší. Nic se nestalo.“

„Právě že se nic nestalo!“ vykřikla Janie.

Leo ji hladil po vlasech. „Skoro nic.“

Janie byla vyděšená. Jednak byla překvapená svým chováním, a pak jí stále ještě nedocházelo, co se vlastně děje.

„Kdyby sem nebyl přišel…“ Janie se schoulila do klubíčka.

Leo ji nepřestával hladit po vlasech. „Já vím,“ přikývl a políbil ji. „Ale bohužel přišel.“ Něžně ji odsunul a vstal z postele. Janie se se vší silou snažila na něj nedívat. Ale nakonec přece jen neodolala.

„Tak, a teď mě vidíš tak, jak jsem já viděl tebe,“ usmál se na ni. „A příště se nebudeš muset přede mnou stydět.“ Leo se oblékal. „Teď už toho víš o mužích víc, než dneska ráno, nebo se mýlím?“

Janie se červenala. Zároveň ale nemohla od nahého Lea odtrhnout oči. Byla tak rozechvělá.

„Odvezu tě domů,“ vyrušil ji ze snů. „Teď by to tu bylo akorát horší.“ Měl trochu problémy dostat se do kalhot. Stále byl vzrušený. A nevěděl, jestli Janie vůbec chápe, co se děje.

„Mohl bych se s tebou milovat třeba třikrát za noc. A stále bych měl sílu.“

Janie se poposadila na posteli.

„Vím, žes to chtěla,“ pokračoval Leo. „Já taky, víc než tušíš. Ale myslím, že dneska už sis užila až příliš velké trauma.“

Chytil Janii za ruku a odvedl do koupelny. Rychle se znovu svlékl a společně vlezli do sprchy. Leo Janii namydlil a jemným kartáčem masíroval každý kousek jejího těla. Styděla se. Leo pak na chvíli zmizel, ale vzápětí už byl zpátky a nesl Janiino vyprané voňavé oblečení.

„Dal jsem ho do sušičky, abys ho měla hned připravené.“

Janie vylezla ze sprchy a chystala se vzít si od Lea své věci.

„Ne, ne,“ zabránil jí v tom Leo. „Já tě chci obléknout.“ A také to udělal. Potom jí ještě učesal její husté vlasy.

„Teď už toho víš o sexu dost. Ačkoliv jsi stále ještě panna,“ řekl, když byla Janie definitivně upravená. „A nebudeš se už bát, vid?“

Janie, celá zardělá, neznatelně přikývla.

Leo chytil obě její ruce a podíval se jí do očí. „Teď patříš mně,“ pošeptal jí. „A já tobě. Netrap se pro to, co jsme dnes dělali. Je to přirozené. Stejně jako třeba dýchání. Nemusíš se za nic stydět. A já slibuju, že se o tom nikdo nedozví. Nikomu neřeknu, co se mezi námi odehrálo.“

Janie se pousmála. Nevěděla, co si má myslet, co dělat, co říct. Jen se dívala na Lea. Bylo jí jasné, že to, co říká, myslí naprosto upřímně.

„Je ti to moc líto?“ zeptala se po chvilce.

„Ne,“ odpověděl Leo. „Nedalo se nic dělat. Celý večer jsem měl o tebe strach kvůli tomu, co ti udělal Clark. Nezvládl jsem ho zastavit ani já, ani Harley. Dokud se u Shea neobjevil Grier, považoval jsem to za ztracené. To, co se pak stalo tady, byl i důsledek mého strachu. Chtěl jsem tě držet, chtěl jsem, aby ses stala mojí součástí. Abychom splynuli v jednoho.“ Leo se zachvěl. „Chtěl jsem do tebe vstoupit, Janie. Ale nebyla to ta správná chvíle. Schováme si ten krásný zážitek na někdy jindy.“ Podíval se na ni.

„Ale do té doby, než ta vhodná situace nastane,“ poznamenal, „nebudeme mít před nikým žádná tajemství.“

Janie se k Leovi přitiskla. „Žádný muž mě ještě neviděl nahou,“ přiznala se. „Naposledy, když jsem byla malá holčička.“

„Nemysli si,“ ubezpečil ji Leo. „Mě také nevidělo zas tak moc žen tak, jak mě pán Bůh stvořil.“

Janie překvapeně pozvedla obočí.

„Proč tě to tak překvapuje?“ zeptal se Leo a posadil se, aby si oblékl ponožky. „Nejsem žádný plejboj. Taky sice nejsem úplně bez zkušeností, ale vždycky jsem měl své zásady. Nikdy bych si nic nezačal se ženou, kterou bych opravdu neznal. Nemyslím, že by bylo dobré, aby na mně znala všechny intimnosti každá druhá.“

Leo se dooblékl. Došel k Janii a něžně ji políbil.

„Už nikdy nebudu nikoho takhle líbat,“ řekl. „Bylo by to, jako kdybych byl nevěrný. Po tom, co jsme dnes dělali na téhle posteli…“

Janie se rozbušilo srdce. „Opravdu?“ ujišťovala se.

Leo se na ni podíval. „Ty snad toužíš po tom vyzkoušet další muže?“

„Ne, proč?“ zeptala se naprosto samozřejmě Janie a dodala: „Bylo by to jako být nevěrná…“

Leo si povzdechl. „Bylo to tak blízko!“ rozesmutněl se. „Nevím, jestli mám toho kluka zmlátit, nebo mu zvýšit plat za to, že nás vyrušil. Určitě bych nebyl schopen zastavit. Byl jsem absolutně ztracený.“

„Já taky,“ přiznala se Janie. Pak si vzpomněla, co jí Leo tehdy řekl.

„Podle toho, co jsem četla, se muži dokáží milovat jen jednou a pak zas až po několika hodinách…“

Leo se zasmál. „Ale jsou i tací, kteří se mohou milovat celou noc. Já jsem jeden z nich.“

Janie jen překvapeně zírala. Leo si oblékal přiléhavé tričko. Když už byl hotový, sedl si na postel a Janii si posadil na klín.

„Znám ještě něco mnohem krásnějšího a mnohem víc vzrušujícího, než co jsme dnes dělali.“

„Něco víc vzrušujícího?“ zeptala se překvapeně Janie.

„To, co jsme dnes dělali, a to, co jsme nedělali, je rozdíl, jako kdybys chroupala kornoutek od zmrzliny, nebo jedla zmrzlinový pohár s ovocem a se šlehačkou,“ vysvětloval Leo. „To, co jsi dneska zažila, je jen zlomek toho, co mohlo přijít.“

Janie si povzdychla. Leo ji políbil na tvář.

„Neměl jsem dnes daleko k tomu, přivést tě do jiného stavu, Janie,“ pošeptal jí. „Tak strašně jsem tě chtěl.“

Pak se na ni podíval. „Jaký vztah máš k dětem?“

„Miluju děti,“ řekla Janie s úsměvem. „A ty?“

„No, pomalu začínám přehodnocovat své zásady a zjišťuju, že je mám taky vlastně rád.“ Chytil Janii kolem pasu. „Máš krásný zadeček.“ Jemně jí ho stiskl. Janie nevěděla, jak reagovat.

„A řekni Sheaovi, že už u něj nebudeš pracovat. Nechci, abys byla dál vystavená takovému nebezpečí. A jestli se nepodaří zavřít Clarka ve vězení, budeme muset něco vymyslet, abys nebyla v ohrožení.“ Janie už úplně zapomněla, co se vlastně dnes u Shea odehrálo. Opatrně se dotkla té největší modřiny. Bolelo to.

„Říkal jsi, že je mstivý,“ vzpomněla si na Leova slova. „Ano, ale neboj se. Ochráním tě. Moje pistole ho zastaví.“ Janie chytila Lea za ruku. „Nechci, aby se ti něco stalo.“

„A já nechci, aby se něco stalo tobě,“ Leo vzal Janii do náruče. „Jsi ta nejúžasnější bytost, kterou znám.“ Janie se zarděla.

„Tolik bych se s tebou chtěl milovat,“ šeptal jí Leo. „Chtěl bych být v tobě, lásko.“

Janie Lea vášnivě políbila. Erotické, vzrušující pocity se vracely. Hladila ho po vlasech. Nepřestávali se líbat.

„Je to tak nádherné,“ pošeptal jí Leo. „Ale musím tě vzít domů. I když bych tě tu chtěl mít celou noc.“

Sebral ze stolu klíčky od auta a vyrazili ven.

„Pak se zajedu podívat na toho býka a zítra ráno se pro tebe stavím. Zajedeme na stanici kvůli té výpovědi.“

„Myslíš, že se jim podaří Clarka zadržet?“

„Určitě,“ ubezpečil ji Leo. „Grierovi stoprocentně věřím. Pojď, půjdeme zadním vchodem. Nechci, aby někdo věděl, žes tu byla dnes večer se mnou.“

„Neboj, nikdo se to nedozví,“ Janie se na Lea usmála a letmo ho políbila na tvář.

Fred Brewster vtrhl ráno do obýváku jako ďas. „Cos proboha včera večer dělala v Leově ložnici?“ rozkřikl se na Janii, která v klidu snídala. „Neměla jsi být v práci?“ Janie na něj zůstala zírat s otevřenou pusou. „Jak proboha víš…?“

„Jeden z Leových kovbojů se u něj stavoval kvůli nemocnému býkovi. A zahlédl tě v jeho ložnici. A co se ti proboha stalo na tváři? Leo mi říkal, že tě obtěžoval nějaký zákazník a že tě veze domů, ale… Janie, co se proboha děje?“

Janie těkala očima sem a tam po místnosti. Je v pěkném průšvihu a nevěděla, co začít vyprávět dřív. V tom se otevřely dveře. Byl to Leo. Měl na sobě bílou košili a sportovní kabát. V ruce nesl vyčištěný klobouk. Vypadal docela k světu.

„Proboha,“ řekl, když spatřil Janii, „netušil jsem, že tě uhodil tak strašně moc, zlato.“

„Uhodil? Kdo?“ vykřikl Fred. „Kdo ji uhodil a co sakra dělala včera večer ve tvojí ložnici?“

Leo se překvapeně podíval na Freda. „Ona ti to řekla?“

„Já? Nikdy!“ bránila se Janie.

„Jeden z tvých kovbojů se o něčem zmiňoval,“ vysvětloval Fred, jak přišel k tak tajné informaci.

Leo se rozzuřil. „Tak ten u mě skončil. Je vyhozen. Nikdo nebude o Janii šířit nějaké pomluvy!“

Fred a Janie se po sobě podívali.

„Co se tak divíte?“ zeptal se naštvaně a obrátil se k Janii. „Myslíš, že si tak normálně vodím ženské domů?“

Janie ani nedutala.

„Dobře, Frede. Měl bys to vědět,“ pokračoval mírnějším tónem. „Jack Clark se včera stavil u Shea, ale nebyl v nějaké dobré náladě, takže když jsem tam přišel, držel Janie pod krkem a chystal se ji podříznout. Ani já, ani Harley jsme na něj nebyli dost silní, oba nás hned srazil na stůl.“ Fred se posadil. Bylo to trochu silné kafe. Leo pokračoval: „Janiin spolupracovník zavolal šerifa. Přijel Grier a bez problémů Clarka vyřídil. Teď už sedí ve vězení. Janie byla celá od krve a strašně vyděšená. Říkal jsem si, že v tomhle stavu by nebylo dobré ti ji sem vozit, tak jsem ji vzal k sobě.“ Leo se na ni usmál. „Tam jsem ji trochu očistil, umyl a samozřejmě taky uklidnil.“

Fred si povzdychl. „Janie, je mi to líto. Vůbec jsem netušil…“

„To je v pořádku, tati, nechtěli jsme tě děsit.“

Leo mezitím vytáčel telefonní číslo. „Řekněte Carlovi Turleymu, že je vyhozený. Ano, už u mě nepracuje. A ať se zdekuje, než přijedu, mohl by to pěkně slíznout. Přesně tak.“ Komentoval do sluchátka. „Ano, Clark je ve vězení. Nezapomeňte to vyřídit tomu Carlovi! Je to poslední slovo. Není žádné odvolání!“

Leo zavěsil a položil telefon stranou. Zuřil. Jak si může někdo dovolit šířit drby o Janii. To si teda vypije.

„Děkuju Leo,“ přerušil ho Fred, který se stále ještě vzpamatovával z nových zpráv. „A je mi líto, že jsem se na Janii lak zlo bil. Ale musíte uznat, že je to normální, myslet si, že když vezme muž domů nějakou mladou ženu, je to většinou proto, aby ji… ehm…“

„… aby ji svedl?“ doplnil ho Leo a podíval se nenápadně po Janii.

Začervenala se.

„Ano,“ připustil Fred stydlivě.

Leo se zhluboka nadechl. „Nevím, jestli je to dobrá chvíle, ale abych byl upřímný, měl jsem do budoucna plány tady tvoji dceru svést…“

DESÁTÁ KAPITOLA

Fred zůstal zírat s otevřenou pusou. S tímhle člověkem někdy uzavřel nějakou obchodní dohodu? S mužem, který svádí jeho dceru?

„Tak podívej…“ začal zvolna.

Leo mu skočil do řeči: „Jen jsem si dělal legraci. Janie je se mnou absolutně v bezpečí, Frede. Vážně.“ Něžně ji uchopil za ruku. „Měli bychom vyrazit. Musíme podat zprávu o včerejší rvačce.“ Pohladil Janii po tváři. „Chci, aby viděli, jaké ošklivé modřiny ti ten neřád udělal.“

Janie si položila hlavu na Leovo rameno. Cítila se s ním tolik v bezpečí!

Fred na oba stále ještě zíral jako u vytržení. Pomalu mu začalo docházet, co mezi nimi je. Nechápal, jak se to mohlo stát. Z Leova výrazu mu bylo všecko jasné. Ale je si vůbec Janie vědoma toho, co se děje? Je tak mladá…

„Nedáš si napřed snídani?“ Fred se snažil tvářit jakoby nic.

Až teď si Leo všiml prostřeného stolu. Šunka s vejci, nakrájený chléb a… domácí sušenky? Leo nevěřil svým očím. Aniž si toho byl vědom, pustil Janiinu ruku a vrhl se na lákavé pečivo. Vybavily se mu vzpomínky na její sušenky tvrdé jak kámen. Není nebezpečné dát je do pusy? Chvilku váhal. Ale voní tak krásně… Opatrně vzal jednu do ruky. To nebylo to, co znal z dřívějška. Tyhle snad leda příliš křehké. Chvíli si jednu jen tak prohlížel a pak se do ní pustil.

„Hmmmmmm!“ Leo byl jako v extázi. Posadil se ke stolu a začal do sebe ládovat jednu po druhé. „Jsou naprosto fantastické! Nikdy jsem nic tak dobrého nejedl.“ Janie se usmívala.

„Úplně jsem na ty sušenky zapomněla.“

„Možná jsme je měli někam schovat jako překvapení,“ řekl Fred. Pozoroval Lea, jak se zavřenýma očima vychutnává sladké dobroty. „Takhle na stanici nikdy nedorazíte.“

„Jak tak na něho koukám, myslím, že do deseti minut budou všechny pryč.“ Janie si dojatě povzdychla. „Donesu další mísu. A myslím, že tu šunku s vejci můžeme klidně odnést.“

Spokojeně vyrazila do kuchyně. Konečně její kuchařské snažení slaví úspěch.

Když se vrátila, sušenky už byly ty tam. Leo si vychutnával poslední kousek. Když dožvýkal, otočil se k Janii.

„Kdo dělal ty sušenky?“ zeptal se se zájmem.

„Já,“ odpověděla hrdě.

„Ale ty neumíš vařit, zlato,“ vysvětloval jí Leo.

„Marilee mi řekla, že mě nechceš, protože neumím upéct sušenky. A že prý neumím udělat nic, co by se dalo pozřít,“ přiznala Janie a poťouchle se zaculila. „Tak jsem se pro jistotu něco naučila.“

Leo ji políbil na tvář. „Marilee lhala. Jsi skvělá kuchařka. Tohle byly ty nejúžasnější sušenky, které jsem kdy jedl. Absolutně jedinečné.“

Janie se stydlivě usmála.

„Můžu ti je udělat, kdykoliv budeš chtít.“

Leo ji chytil kolem pasu. „Každé ráno,“ usmál se na ni. „Každé ráno se tu budu stavovat na snídani. Jestli to ovšem nebude Fredovi vadit.“

Fred se stále ještě vzpamatovával z jejich chování.

„Fredovi to nevadí,“ vysoukal ze sebe tak nějak nepřítomně.

„Stalo se ti něco? Vypadáš přepadle,“ zajímal se Leo.

„Ne, neboj, nic to není,“ zavrtěl hlavou Fred a pokusil se vyloudit na rtech malý úsměv. „Asi půjdu, dobytek mě už čeká. Jo, to jsem se chtěl zeptat – co to bylo s tím tvým býkem?“

„Nic,“ odpověděl Leo s úsměvem. „Byla to jen kolika. Nic, kvůli čemu bychom se museli znepokojovat.“

„Tak to jsem si oddychl,“ Fred se otočil ke dveřím. „Bál jsem se, jestli se také nestal Clarkovou obětí.“

„Není přece ze stejného rodu, jako byl ten tvůj,“ podotkl Leo. „A to mi připomíná,“ podíval se na Janii, „neměli jsme už my dva být na policii?“ Podíval se na hodinky. „Musíme rychle vyrazit.“

„Hned, jenom uklidím věci ze stolu.“ Leo chvíli sledoval, jak Janie uklízí nádobí. Pak se otočil, aby něco řekl Fredovi, ale ten už byl ten tam.

Když Leo a Janie dorazili na policii, Clark už seděl v okresní věznici. Grier zrovna telefonoval s vrchním strážmistrem Connorem. Kromě Griera na stanici nikdo nebyl, takže celou záležitost vyřizoval on sám.

„Posaďte se,“ přivítal je. Důkladně si prohlédl Janiiny modřiny. „Jestli vás to potěší, slečno Brewsterová,“ řekl jí, „tak Clark jich má ještě mnohem víc.“

Janie se usmála. „Děkuju, pane Griere.“

Leo se přidal. „Měl by jich mít i za mě. Povalil mě na stůl tak rychle, že se za to až stydím.“

„To mě nepřekvapuje,“ Grier se zhoupl na židli. „Clark se živil jako akční hrdina. Pak dokonce školil mladé herce. Až do té doby, než zjistili, že je učí vražedné techniky.“

Leo na Griera vytřeštěně zíral.

„Mimochodem, má taky černý pásek v judu,“ dodal a začal se prohrabovat v papírech rozložených po stole. „Třeba Harley má síly za dva, ale aby mohl zvládnout Clarka, potřeboval by ještě hodně lekcí.“ Pozvedl oči od fasciklů. „Je ti teď líp?“

„Jo, děkuju,“ pokýval hlavou Leo.

Grier se podíval na Janii. „Muži nemají rádi, když je někdo přepere, víte, slečno? Už jsou holt takoví.“

„A tebe už někdy někdo přepral?“ zeptal se Leo.

„Jednou mě málem srazil Judd. Ale na poslední chvíli se mu to nepovedlo. Představ si, že to, co na mě vytáhl, jsem ho učil já osobně!“

„Umíte toho strašně moc,“ přidala se do rozhovoru Janie. „Nikdy jsem neviděla nikoho, kdo by se pohyboval tak strašně rychle.“

„Vyučoval mě Kiefer Sutherland, ten co hraje agenta Jacka Bauera v seriálu 24 hodin. Určitě jste ho někdy viděli v televizi.“

„Jééé!“ vykřikla Janie. Ten seriál zná velmi dobře.

„Je to příjemnej chlap,“ pokračoval Grier. „A perfektní akční hrdina.“

Leo se zasmál. „Říkal jsem si, že budeš mít nějakou dobrou školu. Ty údery a kopance o tom vypovídaly.“

Grier se rozesmál. „Ale abychom se vrátili k tomu Clarkovi. Jeho bratr za ním přišel dnes ráno a vypadá to bledě. Je ochoten za něj složit kauci a možná že to ani nebude třeba. Jeho chování bude možná hodnoceno jenom jako přestupek.“

„Ale to přece není možné,“ rozčiloval se Leo. „Můžete mu přišít násilnictví a ublížení na zdraví! Janie přece měla nůž na krku.“

„Já vím,“ zareagoval Grier a pozorně se podíval na Janiin zraněný krk. Byl stále zarudlý a stopy po noži byly jasně zřetelné. „Ještě půl centimetru hlouběji a už jsme tě vezli do márnice,“ poznamenal Grier.

Janie se jen podívala do země.

„Zachránila sis život tím, že jsi nezazmatkovala.“

„Zůstane Clark ve vězení?“ zeptala se Janie vystrašeně.

Grier se zhluboka nadechl. „Ptal jsem se soudce Barnetta, jak to s ním vypadá. Ale Clarkův bratr je ochoten v případě potřeby zaplatit toho nejlepšího právníka a vysekat bratra za každou cenu. Bůh ví, kde na to bere peníze. Ale řekl bych, že si koupí každého v tomhle městě, dokonce i svého šéfa.“

„Třeba Clarkovi nějakého právníka přidělí stát,“ namítl Leo.

„Uvidíme,“ pokrčil rameny Grier. „Zatím je ale ve vazbě, takže nikomu nic neudělá.“

„A máme se obávat toho jeho bratra?“

„Už jsem ho nechal sledovat jedním ze svých chlapců. Ale v každém případě bych nechával oči otevřené. Člověk nikdy neví. Teď, dokud bude probíhat soud, se tu bude asi dost zdržovat.“

„Budeme dávat pozor,“ ubezpečil ho Leo.

Leo vezl Janii domů a cestou se stavil na svém ranči. Potřeboval zařídit jen pár drobností. Když dorazili k jeho domu, Leo ji nechal v autě a vyrazil dovnitř. Především se chtěl ujistit, že si ten zpropadený kovboj skutečně sbalil svých pět švestek a zmizel.

Janie se mezitím v autě vracela ve vzpomínkách k tomu, jak byli dvakrát vyrušeni, když se tehdy… Takhle s odstupem je ráda, že se to stalo, ale mrzelo ji, že o ní a o Leovi teď budou chodit po Jacobsville drby.

Leo byl zpátky za pět minut. Tvářil se docela spokojeně.

„Je pryč,“ informoval hned Janii. „Předpokládám, že mu Charles řekl přesně to, co já jemu. Nebyl to žádný extra kovboj, nebude mi chybět. Ani nepoznal, že měl ten býk koliku.“

Posadil se vedle Janie a strčil klíček do zapalování. Janie ho nervózními prsty nenápadně pohladila po ruce.

„Bože,“ vydechl polohlasně Leo a pevně stiskl její ruku. „Ještě nikdy ses mě sama od sebe nedotkla… Tak mě to překvapilo. Ale bylo to moc hezké.“

Janie se pousmála a začervenala se.

Leo se vůbec nemohl soustředit na řízení. Držel Janii za ruku a neustále se po ní ohlížel. Nakonec to nevydržel a zajel ze silnice do pole. Zastavil někde uprostřed lánů. Janie ani nebyla připásaná, takže si ji mohl bez větších překážek ihned posadit na klín. Zoufale toužil zase se s ní líbat. Janie ho nechala dělat, co chtěl. Vůbec neprotestovala, právě naopak. Tiskla se k němu, hladila ho po vlasech, po krku, přejížděla rukama po zádech…

Leo jí zajel pod tričko. Tentokrát ani nebyla nervózní. Přišlo jí to naprosto v pořádku, vždyť patří jeden druhému.

Leo se najednou vyděšeně zarazil. Podíval se zoufale na Janii.

„Promiň, lásko,“ omlouval se. Úplně zapomněl na její zranění. „Nechtěl jsem ti ublížit,“ pošeptal jí a něžně ji pohladil po bolavých místech. Tak se předtím rozdivočel, že se vůbec nekontroloval. A Janii to muselo tolik bolet!

Políbila ho na víčka. Zas až tolik to nebolelo, pomyslela si. A i kdyby, žádné pořádné bolesti by si nevšimla, protože když se s Leem líbá, zapomene na celý svět a cítí se tak dobře…

Leo pomalu kroužil rukou po jejím bříšku. Byla celá vzrušená. Chtěla ho. Klidně teď a tady. Leo se marně snažil klidnit svůj zdivočelý dech. Tušil, na co Janie myslí. A myslel na to taky.

Janie začala pomalu rozepínat Leovi knoflíčky u košile. Bylo to poprvé, co přejala iniciativu. A šlo jí to perfektně. Za pár vteřin už košile letěla vzduchem někam dolů a Leo cítil na své mužné hrudi její vlasy. Nepřestávala ho hladit, a navíc ho dokonce líbala na jeho mužnou svalnatou hruď. Leo zaklonil hlavu a vychutnával si ty příjemné pocity. Pak se Janie dotkla svými vlhkými rty Leovy bradavky.

Vykřikl.

Janie se lekla. Byla si jistá, že mu ublížila. Asi ho to bolelo, napadlo ji. Ale když zvedla hlavu a podívala se mu do tváře, nebylo vidět žádné známky utrpení.

„Leo?“ zašeptala.

„Vzrušuje mě to,“ řekl Leo a zachvěl se. Janie nevěděla, co teď dělat. Myslela si, že mu ublížila, ale místo toho…

„Řekni mi, co mám dělat,“ vysoukala ze sebe nakonec. „Nechci ti ublížit.“

„Vždycky, když jen trochu vykřiknu, tak jsi z toho pak úplně mimo,“ postěžoval si Leo. „Ale ty přece víš, co se mi líbí!“

Něžně přisunul její hlavu zpět na své tělo.

Janie ho políbila nejprve něžně, pak o něco vášnivěji. Přejížděla jazykem po jeho hrudi, postupně si dodávala odvahy a laskala jeho bradavky. Jeho ruce jí jasně naznačovaly, co by si přál. Snažila se jeho přání plnit. Vzrušovalo ji, když cítila, jak se to

Leovi líbí, když slyšela, jak vzdychá. Bylo to stále silnější. Hladil ji ve vlasech. Zvedla hlavu, aby ho mohla políbit na ústa.

„Líbilo se ti to?“ zeptala se.

„Co bys řekla? Nevšimla sis, co se se mnou děje?“

„Byl jsi rozechvělý“

Leo přikývl. „Stejně, jako jsi byla ty včera večer, když jsem se tě dotýkal…“

Než stačil dopovědět, co chtěl, Janie Lea rychle políbila.

„Nevěděla jsem, že muži jsou na těchto místech také tak citliví.“

Usmál se na ni. „Přinejmenším já tam citlivý jsem,“ vroucně Janii políbil.

„Musím tě mít, Janie, tohle nestačí,“ šeptal jí do ucha. „Chci tě!“

„Teď?“ zeptala se tiše.

Leo na prázdno polkl a pohladil ji. Usmívali se jeden na druhého. Leo chytil Janie kolem pasu a přisunul ji blíž k sobě. Cítil její boky na svých. Bylo to tak vzrušující.

Líbal ji všude, kam jeho rty dosáhly. „Chci se s tebou milovat. A chci s tebou mít dítě.“

Janie nevěděla, co říct. Zírala na něj jako u vytržení.

Leo se tvářil smrtelně vážně. „Nikdy jsem dítě s žádnou ženou nechtěl.“ Jeho ruka si pohrávala s jejími prsty. „Opravdu, s žádnou.“

Janie nejdřív nebrala jeho slova vážně, ale když viděla ten upřený vážný pohled, cítila, jak opravdově to Leo myslí.

„Můj otec by tě zabil,“ řekla po chvíli.

„A moji bratři taky,“ doplnil Leo.

Janie moc nechápala. Ale bylo to jedno. Byli spolu, přitisknutí jeden na druhého a to bylo důležité. Navíc se možná blížilo…

„Mám takové štěstí,“ usmál se Leo, „dal jsem se dohromady s dívkou, která je panna, a navíc umí báječně vařit.“

„Ještě jsme se nedali dohromady,“ opravila ho Janie.

Leo jen přitiskl prsty na její záda tak silně, až ji to mírně zabolelo. Podíval se na ni tázavým pohledem.

„Dobře,“ připustila, „něco bychom spolu už měli.“

„Když se na tebe podívám, vzruším se tak, že nemůžu normálně chodit, jak je to vidět,“ řekl Leo vážným hlasem. „Sním o tobě každou noc, a když se probudím, celý se chvěju touhou po tobě, Janie. Když se tě dotknu, celým mým tělem projede ten dotyk jako blesk. Nemůžu takhle dál vydržet.“ Janie se mírně polekala. Leo si zjevně nedělá legraci. Čekala, co bude dál. „Buď se budeme milovat, nebo to musíme zastavit. Hned teď.“

Janie bušilo srdce o sto šest. „Můžeš se mnou dělat cokoliv budeš chtít,“ špitla.

„Cokoliv?“

Beze slova přikývla. Doteď si sama pořádně neuvědomovala, jak moc Lea miluje.

Zavřel oči a spokojeně si povzdychl. Ještě chvíli ji svíral v náručí. Pak jí opatrně pomohl vrátit se na sedadlo. Připoutala se.

Poté se připoutal i on sám a nastartoval. Vyjeli na hlavní silnici. Janii to docela překvapilo, čekala, že pojedou přímo k Leovi domů. Vzpomněla si na jeho příjemnou postel, jak na ní tak leželi… Oba byli nazí a tak šťastní! Zavřela oči a představovala si Leovo svalnaté tělo.

Kdyby můj otec věděl, co se včera v noci stalo, asi by mě opravdu zabil, napadlo ji. Ale co, jsou věci, kvůli kterým stojí za to umřít.

Než se zorientovala, kde vlastně jsou, Leo už zastavoval na parkovišti. Přímo proti drogerii. Jasně, přemýšlela Janie, půjde koupit ochranu, abychom se mohli bezpečně milovat. Ale neříkal, že chce mít se mnou dítě?

Byla tak zamyšlená, že si nevšimla, že jí Leo mezitím uvolnil pás a pomohl vystoupit. Zcela bezmyšlenkovitě zamířila přímo k drogerii. Leo mezitím zamykal vůz. Pak si všiml, kam se Janie vydala.

„Tudy ne, lásko.“ Chytil ji za ruku a obrátil na zcela opačnou stranu. Políbil ji na tvář a pohladil po vlasech. Janie byla jako ve snách. Nechala se vést za ruku tam, kam Leo chtěl. Dorazili do klenotnictví.

Když vstoupili, ihned se jich ujal jeden z prodavačů. „Jak vám mohu pomoci?“ zeptal se s úsměvem na rtech. „Chtěli bychom se podívat na snubní prstýnky,“ vysvětloval Leo.

Janie vytřeštila oči. Srdce se jí rozbušilo tak rychle, že to snad nemohla ani přežít. Nebyla si jistá, jestli se jí to všechno jenom nezdá. Opravdu řekl snubní prstýnky?

Leo tušil, že se s Janií něco děje. Pevně stiskl její ruku. Mezitím už se na pultě objevilo několik desítek prstenů. Leo se na ně letmo podíval a vybral plato se zásnubními a svatebními prsteny. Prodavač před ně položil celou tu nádhernou plejádu zlatých a stříbrných šperků. Leo se podíval na Janii.

„Můžeš mít kterýkoliv z nich,“ pošeptal jí.

Janie přebíhala očima od jednoho k druhému. Tolik z nich je tak nádherných. Vůbec nevěděla, co říct, co dělat. Slzy jí stékaly po tváři. Je to všechno tak neuvěřitelné, tak romantické! Leo ji políbil na tvář a osušil slzy.

Prodavač se na ně celou dobu díval. Ještě nikdy neviděl tak zamilovaného muže. Každý Leův pohyb, každý jeho pohled dával celému světu najevo, co cítí.

„Vyber si nějaký,“ pobídl ji Leo.

Janie byla celá rozrušená. Přejížděla pohledem ty desítky blyštících se věciček. Postupem času se ale vzpamatovávala a začala pozorně zvažovat a vybírat ten, který by se jí nejvíc líbil.

Nechtěla žádné velké diamanty. Je přece jen obyčejná dívka z malého města, žádné velké šperky se k ní nehodí. Pak se její oči konečně na jednom zastavily. Byl z bílého zlata, bez kamínku, jen se vzorem hroznového vína. Kromě samotných snubních prstýnků u nich byla ještě sada zásnubních, s malinkým kamínkem pro snoubenku a bez kamínku, o něco masivnější, pro muže.

‚Jen se mi moc líbí,“ ukázala na něj Janie.

Čekala, co na něj poví Leo. Chvíli si ho prohlížel.

„Chceš, abych taky jeden nosil?“ zeptal se s úsměvem.

Janie se nezmohla na jediné slovo. Mlčky přikývla.

Leo se obrátil k prodavači. „Takže si vezmeme celou tuhle sadu,“ ukázal znovu na vybranou sadu.

„Musíme vám přeměřit prsty, upravíme je na vaši velikost,“ řekl jim prodavač, zatímco vyndával prstýnky z plata. Až teď si Janie všimla, kolik vlastně stojí. Nebyly úplně zadarmo. Je to přece jen čtrnáctikarátové bílé zlato.

„Nejsou moc drahé?“ zeptala se trochu s obavami Lea.

„Nejsou, lásko,“ políbil ji něžně na špičku nosu. „A budou na celý život, tak ať stojí za to.“

Janie stále ještě nevěřila, že se všechno tohle skutečně děje. Chtěla Leovi říct, co se v ní odehrává, ale před prodavačem se trochu styděla. Zůstala tedy jenom stát a nechala si poslušně změřit svůj prsteníček.

Leo zaplatil zlatou kreditní kartou a vyrazili zpátky k autu.

„Teď se stavíme na radnici,“ oznámil jí.

„Doufám, že se teď nechce brát hodně párů, nerad bych čekal, až bude volno.“ Blížili se k autu. „A taky musíme zajít na vyšetření,“ vzpomněl si Leo. Janie jen jako u vytržení zírala, jak všechno zvláďá. Na lékařskou prohlídku by ona určitě zapomněla. Přitom bez ní ve Státech nemůže být uzavřen sňatek. Ještě štěstí, že toho Lea má…

Když tak bloumala v myšlenkách kdesi daleko, Leo je oba telefonicky objednal k doktoru Coltrainovi. Ještě na ten samý den dohodl krevní testy.

Leo ukončil hovor a strčil si mobil do kapsy. „Takže k doktorovi jsme objednáni na dnes odpoledne, prstýnky budou v pondělí, nějaké to papírování stihneme v úterý a ve středu se můžeme brát,“ usmál se spokojeně. „A pak nás čeká ohromná, nekonečně dlouhá a vášnivá svatební noc.“

Janie byla celá vedle. Bylo toho na ni trochu moc. „Leo, jsi si jistý, že…“

Místo odpovědi ji sevřel pevně do náručí a začal ji vášnivě líbat. Kolem procházely davy lidí, ale pro Lea existovala na světě jenom Janie.

„Nemůžu čekat dál,“ zavrtěl hlavou, když už zase stáli proti sobě. „Buď si tě musím teď hned vzít, nebo se odstěhuju. Šíleně moc tě chci.“ Téměř nemohl dýchat.

Janie se celá rozechvělá dívala Leovi do očí. Věděla, co cítí. Cítila to také. Oba dva po sobě tolik touží! A Leo vždycky přece říkal, že se nikdy ženit nebude, takže to musí být opravdu vážné.

Leo ji držel za obě ruce. „Udělám všechno proto, abys se mnou byla šťastná. Nikdy tě nepodvedu a nikdy ti, má lásko, neublížím,“ šeptal jí.

Jestli Janie někdy váhala, zda si Lea brát, tak teď byly všechny pochyby ty tam. Tímhle vyznáním je všechny setřásl. Milovala ho.

„Chci si tě vzít,“ řekla konečně a políbila ho něžně na rty.

Leo byl z téhle tak prosté věty skoro v tranzu. Nepřestával Janie líbat, chtěl, aby už nikdy neodtrhla své rty od jeho. Byl jako v sedmém nebi.

Po několika minutách zamilovaného líbání na ulici se přece jen vydali o kousek dál.

„Měli bychom dnes ještě stihnout to vyšetření,“ připomněl Leo. „A myslím, že tím, jak jsme se tu teď chovali, jsme dali celému Jacobsville najevo, co mezi námi je…“

Janie se k němu těsně přitiskla.

„Ať to celý svět ví,“ usmála se.

Když byli u lékaře hotovi, zbývala už jen jedna věc. Oznámit tu veselou novinu všem příbuzným.

„Teta Lydie je zrovna na poznávacím zájezdu v Evropě,“ řekl jim Fred Brewster, když se dozvěděl, jak se věci mají. „Zblázní se, jestli nebude na svatbě.“

„Bude třeba alespoň na křtu,“ snažil se namítnout Leo a spiklenecky se podíval na svou nastávající. Trochu ho překvapilo, že Fred nejeví žádnou zvláštní radost nad nadcházející událostí. „Zítra byste se mohli všichni stavit u mě na večeři,“ navrhl. „A mohli byste přijít i s Hettií.“ Podíval se tázavým pohledem na Freda. „Chtěl jsem pozvat i své bratry, bylo by to setkání ve velkém a mohli bychom vám všem oznámit tuhle novinu.“

„Myslím, že Hettii ta informace nijak nepřekvapí,“ poznamenal Fred. „Ale určitě si ráda vyrazí. Takže to vidím, že bychom se stavili kolem sedmé.“

„Fajn,“ usmál se Leo. Janie si odskočila převléknout se. Za pár minutek byla zpátky ve světle modrém kostýmku s bezovým topem. Fred ani nepředpokládal, že by se teď jeho dcera chtěla zdržovat doma. A taky že ne. Záhy už odjížděla s Leem na jeho ranč.

Za celou cestu Leo Janii ani jednou nepolíbil. Rozhodl se totiž, že se bude do svatby ovládat.

„Muži jsou schopni kontrolovat své chování,“ vysvětloval Janii. „Takže do svatby nic nebude, bereš?“

„Beru!“

Na večeři zajeli do jedné z místních restaurací.

„Chtěl bych tě vzít do Houstonu, znám tam jedno místo, odkud je úplně božsky vidět západ slunce,“ řekl Leo, když odcházeli. „Ale ne teď, v tomhle stavu. Tady v Jacobsville všichni ví, co se ti stalo, ale jinde by si mohli myslet, že jsem ti ty modřiny způsobil já.“ Pohladil ji opatrně po tváři. „Už nikdy nedovolím, aby se něco takového opakovalo. Nikdy.“

Janie přivřela oči.

„Jsi si opravdu jistý, že si mě chceš vzít?“ zeptala se.

„Jsem,“ přikývl Leo. „A taky už mám léta na ženění, ne?“

Oba se rozesmáli. Ani jednomu se nechtělo loučit. Kdyby spolu mohli být už napořád!

Leo letmo políbil Janii na ústa. Slíbil sice, že do svatby nic, ale bylo těžké to vydržet, když byla tak blízko a tak krásná.

Leo ji vysadil u ní doma a, ač nerad, rozjel se směrem ke svému ranči. Janie mávala odjíždějícímu autu, dokud se jako malinká tečka zcela neztratilo za obzorem.

Fred na sobě sice nedával nic znát, ale uvnitř měl obrovskou radost z blížící se svatby. Nikoho lepšího si pro Janii nemohl představit.

Hettie měla zrovna volný den, takže se o události dozvěděla až těsně před naplánovanou večeří. Tušila sice, co se mezi mladými děje, ale svatbu opravdu nečekala. Z překvapení se však rychle vzpamatovala, protože ji čekala těžká práce s Janií. Musela jí pomoct vybrat tu správnou róbu na večer, učesat ji a vůbec dohlížet na její perfektní vzhled.

Janie nakonec zvolila hedvábné světle růžové šaty, které doplňovaly perlové náušnice, náhrdelník a drobné perličky ve tmavých vlasech.

Dorazili tak, jak řekli. Zádní další hosté zatím nebyli přítomni, takže si Janie s Leem vychutnávali soukromí.

„Tvoji bratři asi budou dost překvapení,“ řekla Janie.

„Myslím, že ne,“ zavrtěl hlavu Leo. „Po tom, co se odehrálo tehdy na tom bále, myslím, že už je u mě nic nepřekvapí.“

„Byl jsi docela opilý,“ Janie se jen pousmála nad dávnou scénou.

„To proto, že jsem zjistil, že Marilee o tobě lhala,“ přiznal se. „A když jsem tě viděl, jak tam pluješ po parketě s tím Harleyem, tak jsem si holt nemohl pomoct.“

„Tys žárlil!“

„Šíleně,“ Leo si povzdychl. „A pak ještě víc, když jsi začala pracovat u Shea. Jo, tam už dál nebudeš pracovat, jasné? Říkej si, co chceš, ale tentokrát ti v tom opravdu, ale opravdicky zabráním.“ Leo jí v legraci pohrozil prstem.

„Neboj,“ Janie se zasmála. „To mi vážně nevadí. Ráda té práce nechám. Myslím, že budu mít dost napilno na ranči, až se vezmeme.“

„Zkus o tom nemluvit, jo?“

Janie byla mírně překvapená. „Proč o tom nemám mluvit?“

„Vždycky, když řekneš něco, co souvisí se svatbou, myslím hned na svatební noc a mám pocit, že budu explodovat.“ Leo se díval Janie přímo do jejích krásných čokoládových očí. „Víš ty vůbec, jak ti to sluší? Jak strašně se musím přemáhat, abych se na tebe hned teď a tady nevrhl?“ Janie se červenala.

„Pojďme se radši bavit o jídle. Každou chvíli jsou tu bratři. Nechci, aby si všimli, že když sedím vedle tebe, jsem hned celý vzrušený. A věř mi, že mužům stačí jeden správný pohled na správná místa a hned ví, jak na tom ten druhý je. Určitě by se mi smáli.“

„Mohli bychom sestěhovat všechny stoly k sobě,“ navrhla Janie, když se rozhlédla po místnosti.

„Dobrý nápad,“ souhlasil Leo a ihned se ochotně zvedl vše organizovat.

„A taky bych mohla udělat nějaké sušenky.“

„Sušenky? K večeři?“ Leo při slově sušenky nastražil uši.

„No to by bylo báječné. Už se mi sbíhají sliny. Miláčku –a budou rychle?“

Janie se zasmála. Když se tak koukala na žadonícího Lea, bylo jí jasné, že se jako jeho manželka rozhodně nebude nudit.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Na večeři dorazili nakonec nejenom Cag, Rey a Corrigan se svými manželkami, ale z Austinu přiletěl na rychlo také Simon s Tirou.

Přijeli všichni naráz. Janie ještě doupravovala připravený stůl, takže otevřít blížícímu se davu šel Leo.

„Vy všichni?“ zeptal se překvapeně, když je uviděl. Simon pokýval hlavou.

„Já jsem jim nevěřil,“ ukázal na zbývající bratry. „Takže jsme s Tirou museli přijet osobně.“

„My jsme mu taky nevěřili,“ přidali se Rey a Corrigan.

Mezitím se v hale objevila hlavní hvězda večera. Na všechny se usmívala.

„Doufám, že ještě není těhotná,“ řekl Cag, „to bys to pak od nás pěkně slízl.“ Všichni bratři se zasmáli.

Cag se pozorně podíval na Janiinu tvář.

„Tys ji uhodil?“ zeptal se přísně svého bratra.

„To snad nemyslíš vážně,“ osočil ho Leo. „Myslíš, že bych byl někdy schopen uhodit ženu?“

Janie se vložila do blížící se hádky. „Ale zato uhodil toho chlapa, který mi to udělal,“ usmála se na svého nastávajícího muže a chytila ho za ruku.

„Ale bohužel asi ne dostatečně,“ posteskl si Leo.

„To proto, že ten násilník měl černý pásek v judu,“ bránila Lea dál Janie. „A nikdo kromě našeho šerifa by ho nedokázal přeprat.“

„Ano, Griera znám,“ řekl Simon. „Jeho bojové a akční umění je proslulé i u nás v Austinu.“

„Byl to vládní špion,“ prozradila Janie hrdě.

Všichni přítomní na ni zůstali zírat.

„To si dělal legraci,“ přerušil ticho Leo a zasmál se. Dívali se s Janií vzájemně jeden na druhého. Nikdo nic neříkal. Bylo to takové trapné ticho.

„Mohli bychom ještě dnes večer napsat svatební oznámení a rozeslat je e-mailem,“ začal zase z jiného soudku Cag. „Tady mám seznam lidí, které bychom měli pozvat.“

„A já můžu obstarat hudbu na tu vaši ceremonii,“ přidal se Rey. „Znám dirigenta jednoho symfonického orchestru, zavolám mu, určitě si na svatbě rád zahraje.“ Vytáhl z kapsy mobil.

„Svatební šaty bychom mohli objednat přes internet, ne?“ pokračoval v návrzích Corrigan. „Vybrali bychom nějaké od Armaniho, jediné, co potřebujeme, je znát Janiinu velikost.“ Podíval se na vyděšenou Janii. „Jakou máš velikost, třicet osm?“

Neznatelně přikývla. V tom se mezi Leovými bratry a jejich partnerkami objevili také hosté z Janiiny strany. Její tatínek, v černém obleku, a Hettie.

Ostatní přítomné dámy jejich přítomnost vůbec nezaregistrovaly. Byly naprosto zaneprázdněné přípravou svatby svého švagra.

„Pošlu e-mailem oznámení do novin,“ navrhovala Tess. „Hned v zítřejším vydání by se mohlo objevit.“

„Ale to budeme potřebovat nějakou fotku,“ napadlo Meredith.

V tom všechny přítomné vyrušil blesk z digitálního fotoaparátu. Byla to Tira.

„Myslíš, že tahle je dobrá?“ Ukázala fotku Lea a poněkud vyděšené Janie ostatním dámám.

„Perfektní!“ zvolala nadšeně Meredith. „Hned teď ji skočíme poslat.“ Všechny tři vyrazily do Leovy kanceláře k počítači.

Na schodech bylo slyšet, jak vymýšlejí další plány. „Taky tu fotku pošleme do místní televize.“

„A pošleme zprávu do rádia.“

„Mohly bychom jim třeba nechat zahrát písničku.“

„Počkejte,“ ozvala se za nimi Dorie, manželka Corrigana. „Chci napsat to oznámení.“ Pospíchala za mizícími organi-zátorkami.

„Hej!“ rozkřikla se na ně Janie.

„Copak?“ zeptala se překvapeně Dorie. „Aha, zapomněli jsme na hostinu. Corrigan se o to postará. Zná jednu výbornou cateringovou společnost.“ Mávla rukou a stoupala po schodech dál.

„Je to přece moje svatba!“ Janie se téměř rozplakala.

„Ale samozřejmě, zlato,“ ubezpečila ji Tira. „Tak jdeme, holky.“

Janie byla zoufalá. Takhle si to přece vůbec nepředstavovala.

Leo ji chytil kolem ramen a konejšivě hladil po vlasech.

„Myslím, že tamty,“ ukázal rukou dozadu, „nám všechno zařídí. Bude to svatba ve velkém stylu, budeš mít luxusní róbu, celé město nás bude sledovat. A nemá cenu jim to vymlouvat,“ zavrtěl hlavou.

„Chtěli jsme přece malou, hezkou svatbu, nebo ne?“ podívala se mu do očí se zoufalým výrazem ve tváři.

„Tak jim to zkus říct,“ pobídl ji Leo. „Ale jsem si jistý, že tě nebudou poslouchat.“

Do rozhovoru se vložila Hettie: „Pamatuješ, když se ženil Cag, Corrigan, Simon nebo Rey?“ zeptala se Janie. „Leo jim dělal to samé. A novomanželkám se to úplně stejným způsobem nelíbilo. Takže teď vám to budou vracet.“

Leo přikývl. „Obávám se, že je to tak,“ pousmál se na svoji krásnou nevěstu. „Ale podívej se na to z té lepší stránky. Můžeme se jenom tak posadit, odpočívat, nemusíme se strachovat ani o ten nejmenší detail.“

„Ale moje šaty…“ protestovala Janie.

Leo ji políbil něžně na tvář. „Ty čtyři mají perfektní vkus, neboj,“ pošeptal jí.

Fred se jen usmíval, když tak zpovzdálí sledoval všechen ten šrumec. Nikdy by ho nenapadlo, že se muž může k něčemu odhodlat tak rychle. Ale teď se to stalo. Ještě před týdnem se Leo Janii téměř vyhýbal a teď už si ji bere. Nevěřícně zavrtěl hlavou. Ale co, vždyť je to tak správné.

Fred využil chvilky, kdy si Janie někam odběhla, a přišoural se k Leovi. Už je to dlouho, co si se svým budoucím zetěm pořádně nepopovídal.

„Tak jak se vede?“ zeptal se žoviálně. Po pravdě řečeno, moc nevěděl, co se má při nadcházející svatbě probírat.

„Myslím, že všechno je v pořádku,“ usmál se Leo. „Moji bratři nám, jak tak koukám, připraví všechno, co je třeba.“

„Napadlo mě, že teď už vlastně před Janií nemusíme tajit.

V tom se za Fredem ozvalo nápadné zakašlání. Jeho dcera byla zase zpátky.

„Co přede mnou nemusíte tajit?“ zeptala se a dala si ruce v bok.

„Víš,“ začal zvolna její otec, „jak jsme měli ty finanční problémy, tak já jsem tehdy uzavřel s Leem takovou dohodu a…“

Podíval se na svou dceru. S přísným výrazem ve tváři čekala, co bude dál.

„… a v podstatě jsme se jen stali obchodními partnery. Leo mi dal na dobu, než se dostanu z krize, k dispozici část svého stáda.“

Janie se uklidnila. To opravdu není nic zas tak vážného. Ale trochu ji mrzelo, že jí oba pánové tuhle dohodu zatajili.

„Taky jste mi mohli něco říct,“ řekla mírně dotčeně.

„Ty bys strašně zuřila,“ vysvětloval Fred. „To bylo v době, kdy mezi vámi dvěma ještě žádná svatba v dohledu nebyla.“

Janie se usmála. Je to pravda, kdyby jí někdo ještě před čtrnácti dny řekl, že si bude Lea brát, považovala by něco takového za hloupý vtip. A teď je to tak blízko.

Chytila svého snoubence za ruku.

„Doufám, že nic víc jste mi nezatajili.“

„Nic, má drahá, vůbec nic,“ zavrtěl hlavou horlivě Leo.

Jame se podívala na svého otce.

„Opravdu. Ničeho se nemusíš obávat,“ usmál se na svou dceru Fred.

Ještě ten večer si Janie skutečně přes internet vybrala své svatební šaty, odsouhlasila detaily svatebního dne a nechala se odvézt Leem domů k tatínkovi.

„Budeš krásná nevěsta,“ řekl jí, když se loučili.

„Stále tomu nemůžu uvěřit,“ sklopila stydlivě oči.

Leo ji chytil kolem pasu.

„Ve středu večer už tomu určitě věřit budeš,“ políbil ji do vlasů. „A teď dobrou noc, má nejdražší.“

Svatba se opravdu povedla. Neobjevil se žádný zádrhel, prstýnky byly připraveny včas, šaty přivezl speciální kurýr až z Dallasu, krevní testy a lékařská vyšetření neprokázala ani u jednoho ze snoubenců problémy.

A Janie byla opravdu překrásná nevěsta. Při obřadu stála celá nesvá těsně vedle svého budoucího manžela a v ruce svírala roztomilou kytici z bílých a růžových růžiček.

Když oba snoubenci vyslovili ono romantické ano, Leo nadzdvihl závoj a políbil svou novomanželku. Stále ještě měla na tváři znát tu ošklivou modřinu, teď zrovna zářila ve žluté barvě, ale Janie se velmi obratně snažila alespoň na fotografy dívat pokud možno tak, aby bylo zranění vidět co nejméně.

„Jsi ta nejkrásnější nevěsta na světě,“ pošeptal jí Leo. „A budeš pro mě takhle krásná, dokud nás smrt nerozdělí.“

Janie jeho polibek opětovala. Srdce jí tlouklo jako blázen. Ještě nikdy nebyla tak nervózní. Ale ne že by to bylo nepříjemné. Byla tak nějak příjemně rozechvělá.

Když obřad skončil, Leo chytil svou manželku za ruku a odváděl si ji z obřadní síně. Na prahu je uvítala rýžová sprcha a velikánský potlesk.

Novomanželé nastoupili do bílého lincolnu. Za velikého troubení a mávání dorazili do rezervované restaurace, kde na ně čekala spousta novinářů. Janie několik minut jen pózovala pro fotografy. Pak ještě následovalo blahopřání, milion gratulací a stisků ruky a nakonec přece jen Janie a Leo zasedli do čela stolu a zahájili hostinu. Všechno probíhalo v naprostém pořádku, pokrmy úžasně vypadaly i chutnaly; vždyť to byly ty nejexkluzivnější dobroty. Na závěr novomanželé společně rozkrojili velký čtyřpatrový dort. Povinnosti tak byly u konce a oni už se mohli těšit jen na svoji jedinečnou svatební noc.

„Konečně sami,“ objal Leo Janii, když dorazili do svého společného domova. „Tolik už jsem chtěl být s tebou sám.“

Vzal ji do náruče a odnášel do ložnice. Pak důkladně zamkl dveře a vytáhl telefon ze zdi. Nic je tentokrát nesmí vyrušit. Ještě zatáhl záclony a pak už se mohl věnovat jen své ženě.

Janie stála nehybně uprostřed místnosti.

„Neboj, já ti neublížím,“ Leo ji chytil za ruku. „Jsi ten největší poklad, který mám. Slibuju, že budu velmi něžný a nebudu s ničím spěchat. Chci, aby se ti to se mnou líbilo. Nesmíš se mě bát, má lásko.“

„Já se nebojím,“ řekla mírně vyplašeným tónem Janie. Leo jí sundával závoj a pak opatrně vyndával z jejího překrásného účesu všechny ty sponečky a skřipečky.

„Ale co když se ti to se mnou nebude líbit?“ zeptala se bojácně.

Leo se jenom usmál. „Tak to jsou skutečně zcela zbytečné obavy.“

„Jak to můžeš vědět?“

Všechny sponky už ležely na stole a Leo teď pomalu rozepínal zip Janiiných sněhobílých šatů. „Vím to,“ ubezpečil ji. Položil svatební šaty na křeslo vedle postele. Teď byly na řadě jemné punčocháče. Zbývalo jen spodní prádlo.

„Moc se mi líbí, když máš na sobě takovéhle krajkové prádlo,“ Leo si se zájmem prohlížel téměř svlečenou Janie.

„Tobě to taky sluší,“ Janie nechtěla zůstat pozadu. A navíc, Leo se jí v obleku opravdu líbil.

„A jak vypadám bez něj?“

„To hned zjistíme.“

Janie svlékla Leovi sako a vestu. Pak si musela nechat trochu pomoct s kravatou, ale rozepnout knoflíčky u košile, to už bylo zase její.

Leo si pak sám zul boty a sundal ponožky a nechal na Janie svlékání kalhot. Záhy už na tom byli oba stejně – ona v bílé krajkové soupravičce, on v černých luxusních boxerkách.

„Jsi úžasný,“ Janie pohladila Lea po jeho silné hrudi.

„To teprve uvidíš, jak budu úžasný,“ Leo si nenápadně svlékl poslední kus oblečení, který mu zbýval, a nechal ho spadnout na zem. Janie se zachvěla. Připadal jí ještě mužnější, než tu minulou noc, kdy si spolu byli tak blízcí.

Nechala si od Lea pomoct se svým spodním prádlem a než se nadála, stála před Leem nahá.

Vzal ji do náruče a odnesl na postel. Položil ji mezi měkoun-ké polštáře. Stál nad ní a hltal pohledem její krásné nahé tělo. Měla vypnutá prsa a eroticky mírně roztažené nohy. Leo nic neříkal, v podstatě ani nedýchal.

Pomalu se nakláněl blíž a blíž. Janie se mlčky dívala, jak se k ní blíží krásná postava. Zavřela oči. Cítila jeho tělo na svém, cítila, jak se Leova ústa přibližují k jejím. Vášnivě se políbili. Leo divoce hladil Janie po vlasech.

Byli si tak blízko, jako ještě nikdy.

„Ne, nemůžeme!“ vydechla, ani nevěděla jak, ale ve skutečnosti to strašně moc chtěla. Bylo to jenom tak intenzivní, že až měla strach, jestli není něco takového nebezpečné.

Ale Leo byl absolutně mimo realitu. Kdyby z nebe padaly trakaře, kdyby ve vedlejším pokoji spadla bomba, určitě by si toho nevšiml. Nepřestával Janie líbat a hladit, kam jen jeho ruce dosáhly.

Janie vzrušeně vzdychala a tím jen stupňovala Leovo napětí a touhu po ní.

Janie roztáhla o něco víc své dlouhé a svůdné nohy, aby Leovi usnadnila vniknout do jejího roztouženého uvolněného těla. Ucítila slabou bolest, která ale vzápětí zmizela. Celým jejím

tělem projel tak zvláštní pocit. Do všech částí jejího těla se rozlilo příjemné horko. Zaryla nehty do Leových zad.

„Bolí to?“ zeptal se starostlivě Leo.

„Ne, ne!“ vykřikla. „Jsem strašně šťastná.“

Leo mírně nadzvedl hlavu, aby se mohl dívat své milované do očí. „A to jsme ještě ani nezačali.“

Stále se na ni díval a při tom do ní vstupoval stále hlouběji.

Byla jako u vytržení. Líbilo se jí to.

Leo měl zakloněnou hlavu a zavřené oči. Slastně vzdychal a pomalu se nadzvedával. Janie se přizpůsobovala jeho rytmickým pohybům.

„Ano, ano,“ vzdychal a držel ji tak pevně, že ji mohl téměř umačkat. „Ještě, víc!“

Janie byla jako v transu. Dívala se jako u vytržení do Leovy tváře.

„Ano, víc!“ slyšela najednou sama sebe.

Leo od ní něco takového vůbec nečekal. Bylo to tak fantastické. Janie se celá chvěla, byla zpocená, ale tolik vzrušená. Těsně přitisknuti jeden na druhého vzdychali a těžce oddychovali.

Janie nevěřila, že by to mohlo být ještě silnější, ještě víc vzrušující. Pevně se držela jeho zpoceného těla. Bylo to už téměř neskutečné, Janie si byla jistá, že něco takového nemůže přežít.

Vyhrkly jí slzy. Leo se chvěl, ale nepřestával se rytmicky pohybovat nahoru a dolů.

„Ano, ano, lásko!“ křičel se zakloněnou hlavou a zavřenýma očima.

O pár vteřin, minut, hodin, Janie to ani přesně nevěděla, na ni uvolněně klesl.

Oba se třásli. Janie cítila, jak jí stékají po tváři slzy, nemohla dýchat. Bolelo ji celé tělo, ale zároveň cítila na těch nejintimnějších místech dozvuky prvního milování ve svém životě.

Se zavřenýma očima leželi vedle sebe a drželi se za ruce. Když Leo opět chytil dech a byl schopen se zvednout, podíval se na Janii.

Usmívala se.

„Můžu klidně teď hned znova,“ pošeptal jí a nadzvedl se znovu nad její ještě stále mírně roztřesené tělo.

„Můžeš ty? Nebo to moc bolí?“ zeptal se, zatímco do ní opět vnikal.

„Necítím žádnou bolest,“ zavrtěla hlavou. Přitáhla si Lea na sebe a nadzvedla svůj zadeček, aby Leovi usnadnila to, co oba tolik chtěli. Leo do ní vstupoval pozvolna. Vychutnával si každý milimetr.

„Vypadáš nádherně,“ šeptal jí. „Miluju tvůj obličej, tvoje tělo, miluju tě celou.“ Janie odpovídala Leovi pohyby svého těla.

„Jsi můj splněný sen,“ dodal Leo tiše.

„A ty můj,“ řekla zasněně Janie. „Šíleně tě miluju.“

Bylo to úchvatné, strhující, omamné. Každý pohyb Leova těla projel Janií jako obrovská vlna rozkoše a vzrušení. Byla v naprosté extázi a Leo na tom nebyl jinak. Pevně ji svíral až měl strach, jestli jí neublíží. Ale Janie nic nenamítala. Prosila, vzdychala, křičela, ať nepřestává.

Poslední vteřiny tohoto vášnivého a divokého milování byli oba v naprostém transu. Dosáhli absolutního vrcholu, nic víc už se nemohlo stát.

Leo si opatrně lehl těsně vedle ní. Několik dalších minut se ještě vzpamatovávali z toho tak úžasného zážitku. Janie si ani v těch nejerotičtějších snech nepředstavovala, že by milování mohlo být něco tak fantastického.

„Bylo to úžasné,“ pošeptala Leovi.

Nic neodpovídal. Janie se mu podívala vystrašeně do tváře.

„Jsi v pořádku? Děje se něco?“ Položila ruku na jeho srdce. Bilo, ale slabě.

„Na pár vteřin jsem ztratil vědomí,“ vysvětloval Leo, když se vzpamatoval. „Bylo to tak intenzivní.“ Chytil Janie za ruku.

„Neměli jsme žádnou ochranu,“ připomněl jí. „A já jsem absolutně nebyl schopen se kontrolovat. Možná, že jsi těhotná, Janie.“

„Vždyť jsi říkal, že si to přeješ,“ Janie nevěděla, co si má myslet.

„Ano, ale mělo to být taky tvoje rozhodnutí.“

Janie se usmála. Všechno je tedy v pořádku, oddechla si. „Leo, ty sis snad všiml, že bych nějak křičela a chtěla, abys přestal a běžel někam koupit ochranu?“

Oba se rozesmáli. „Na nic takového si nevzpomínám. Ale pravda je, že jsem nebyl moc při smyslech, takže to nemůžu vědět stoprocentně.“

Janie svého muže pohladila po tváři. „Leo, já jsem taky byla šíleně vzrušená. Bylo to naprosto úžasné.“

Leo si protáhl namožené končetiny.

„Sakra, jsem úplně vyřízený,“ přiznal se. „A to jsem ti slíbil, že vydržím celou noc.“

„Jsi hodně unavený?“ zeptala se starostlivě Janie.

„Dost, ale je to taková příjemná únava. Jsem ten nejšťast-nější muž na světě.“

Janie se zaculila. „Myslíš, že jsem tedy byla dobrá?“

Leo chytil Janie do náruče a políbil ji na čelo. „Byla jsi naprosto dokonalá. Ještě nikdy jsem nezažil tak úžasné milování.“

„Jsem ale strašně nezkušená. Pořádně jsem ani nevěděla, co dělat.“

„Sex není otázka znalostí,“ řekl Leo. „Navíc – těch jsi měl dost i za mě,“ poznamenala stydlivě Janie.

V ložnici byla tma. Nikde široko daleko nesvítilo žádné světlo.

„Chtěl bych se s tebou milovat a přitom se na tebe dívat, Janie. Vidět tě ve chvíli, kdy do tebe budu vstupovat. Vidět, jak se tváříš.“

Pohladil ji po tváři. „Jsi ten největší zázrak. Tvoje tělo, tvoje tvář…“ Leo byl na měkko. „Nikdy jsem nepoznal nic tak úžasného.“ Janie nevěděla, jestli se Leo nerozpláče.

„A dnes jsem se poprvé opravdu miloval. Byla to ta nejkrásnější chvíle v mém životě. Opravdové milování. Opravdová láska.“

Janie se jen usmívala. Nic neříkala.

„Víš, co se ti snažím říct?“ zašeptal jí do ucha.

„Chceš mi říct, že mě miluješ,“ odvážila se hádat Janie.

Přikývl. „Miluju tě. Miluju tě od té chvíle, kdy jsem se snažil bránit tě po tom Clarkově ošklivém útoku na tebe. Tolik jsem si vyčítal, že jsem ho za to nepotrestal víc.

Když jsem tě tady umýval, fénoval tvoje překrásné vlasy, věděl jsem, že tě miluju. Naprosto šíleně a zoufale. Pak už nechybělo mnoho k těm svatebním prstýnkům. V té chvíli jsem věděl, že tě musím mít, nebo pro mě život ztratí smysl.“

Janie se usmívala. „Já jsem do tebe zamilovaná už dva roky. Pamatuješ, jak jsi mi jednou, už je to strašně dávno, přinesl z louky kytičku sedmikrásek? Řekl jsi mi, abych si myslela, že je to veliký pugét. Leo, tys to nevěděl, ale pro mě to tehdy pugét byl.“

„Způsobil jsem ti hodně bolesti,“ zasmušil se Leo. „Je mi to moc líto.“ Janie políbila Lea na ústa.

„Všechno zlé je za námi. Teď už pro mě budeš navždy ten nejlepší muž na světě.“ Pohladila ho po jeho silné hrudi. „Až se zase vzchopíš, řekni mi. Já klidně můžu celou noc. A klidně ti to ukážu.“

Leo ji prudce přitiskl na své tělo. „Paní Hartová, já jsem vždycky připraven, jen si nemyslete.“ Dlouze se políbili.

„Miluju tě celým svým srdcem,“ zašeptal Leo.

„A já tebe ještě víc,“ odpověděla Janie. Byla šťastná. Splnily se jí ty největší sny.

O týden později slavili Janie a Leo společně s dalšími příbuznými první společné Vánoce. Poté, co Leo svou manželku políbil pod zlatým jmelím, si předali dárečky. Janie dostala od Lea nádherný smaragdový náhrdelník a Leo od Janie luxusní hodinky, na kterých byla vyryta obě jejich jména.

Silvestra strávili novomanželé na Jacobsvillském bálu. Byla to událost, na které každoročně nesměl chybět žádný z obyvatel. Hrálo se a zpívalo, po parketě kroužilo permanentně tak pět párů, všude vládla pohoda.

Janie s Leem stáli kousek stranou toho největšího dění a koukali otevřeným oknem ven. Byla příjemná noc.

„Sněží!“ Vykřikla najednou Janie a ukázala prstem na padající vločky. „To je snad poprvé, co v Jacobsville sněží!“ Celá zářila radostí nad tímhle přírodním úkazem.

Leo ji chytil za ruku. Mlčky se dívali ven na tu nádheru.

„To sněží pro nás, má lásko, jenom pro nás,“ řekl po chvíli.

„Šťastný nový rok,“ podíval se své ženě do očí.

Janie se usmívala.

„Šťastný nový rok,“ odpověděla a něžně Lea políbila.

S novým rokem přišlo hned několik převratných událostí. John Clark se vrátil do Victorie, aby tam najal nějakého skvělého právníka pro svého bratra, ale neměl dost peněz, aby si ho mohl dovolit. Proto se rozhodl vykrást jednu z místních bank.

Zásahová jednotka v čele s Juddem Dunnem mu v tom však zabránila. Clark na policisty vystřelil, ale minul. Úspěšnější byl Judd, který Clarka hned první střelou zasáhl.

Jack Clark nadále setrvával ve vězení, byl uvolněn pouze na pohřeb svého bratra.

Tehdy se rozhodl utéct a neznámo kam zmizel. Byl dopaden o několik dní později, jak brečí u hrobu svého zesnulého bratra. Než však stihli převézt Jacka Clarka zpátky na stanici, spáchal v policejním autě sebevraždu.

Janie s Leem se po dobu, než si byli jistí, že jim Clark nic neudělá, zdržovali spíše doma. A vůbec jim to nevadilo. Nepotřebovali žádnou extra společnost, vystačili si sami.

Jediné, co se k nim doneslo, byly drby o nové přítelkyni Cashe Griera. Podle toho, co se o ní říkalo, to měla být pěkná dračice.

„Taková ženská se k Grierovi nehodí,“ poznamenala Janie a zívla. Za posledních několik nocí toho s Leem moc nenaspali. „Jak ty můžeš znát charakter takových žen?“ zeptal se Leo, „když jsi to nejněžnější a nejvlídnější stvoření.“ Chytil Janie kolem pasu. „Teda hned po mně, samozřejmě.“

„Leo!“ vykřikla Janie mírně dotčeně.

„Vždyť jsi přece říkala, že jsem úžasně něžný a laskavý a že se ti to líbí. Řekla jsi mi to aspoň šestkrát. Nebo se pletu?“

„Ale ano,“ uznala Janie. „Jsi milý a sladký a vlídný a… chci, abys takový zůstal.“ Janie Lea vášnivě políbila.

Měli takovou chuť se milovat! Ale to by bylo třeba vyjít nahoru do ložnice a to by byla velká námaha a… Zůstali v obýváku. Bylo to velmi bouřlivé milování. O hodinku později odpočívali přitisknutí jeden na druhého na pohodlné pohovce.

„Jsem tak rád, že už ti Clark nemůže ublížit.“

„Nebo tobě,“ přidala se Janie. „Říkala jsem ti, že včera volala Marilee?“

„Ne,“ Leo překvapeně pozvedl obočí.

„Jenom se chtěla omluvit. Odjíždí do Evropy navštívit svoji tetu. Popřála jsem jí šťastnou cestu.“

„Evropa je dost daleko,“ pokýval hlavou spokojeně Leo.

„Ale no tak, nech ji žít.“ Janie pohladila Lea po vlasech. „Ona neví, co je to být šťastný tak, jak jsme my.“

„To nemůže tušit nikdo na světě!“

Leo zavřel oči a vybavoval si, co se stalo za posledních několik měsíců. Vzal si tu nejkrásnější ženu na světě, která dělá fantastické sušenky a je ještě úžasnější při milování. Přemýšlel, jestli si vůbec takovou pohádkovou princeznu zaslouží.

Janie spala s hlavou položenou na jeho hrudi. Vískal ji ve vlasech. Byl tak šťastný.

„Splnil se mi sen,“ řekla najednou Janie z polospánku. Leo se na ni překvapeně podíval. Už ale zase spala.

Naklonil se, aby ji mohl políbit.

„Ano, má lásko,“ zašeptal se šťastným výrazem ve tváři. „Splnil se nám sen.“