Diana Palmer

Long, Tall Texans 34. Ledové Květy

PRVNÍ KAPITOLA

Ivyin mobilní telefon se rozdrnčel zrovna ve chvíli, kdy se chystala na druhou dopolední přednášku. Číslo její předplacené karty znaly jen dvě ženy. Její nejlepší kamarádka Merrie a sestra Ráchel. Nekonečná hádka mohla sice počkat až do večera, ale na to její sestra nebrala ohledy.

„Ráchel, přijdu pozdě na hodinu,” řekla Ivy do sluchátka a nervózně si z tváře odhrnula hustý pramen světlých vlasů. „Navíc dneska píšeme test,” dodala s obavou v hlase.

„Tvoje škola mě nezajímá,” procedila Ráchel. „Teď mě poslouchej. Chci mít v ruce ten šek hned, jakmile dostaneš peníze od pojišťovny. Mám před sebou několik nezaplacených účtů a ty řešíš takové banality, jako jsou přednášky. Je to ztráta času. Tetička Hettie na tebe nikdy neměla přepsat svoje úspory,” nepřestávala se rozčilovat. „Měly patřit mně, protože jsem starší.”

Ráchel milovala peníze a snažila se k nim vždycky dostat co nejblíž. Ivyiny veškeré úspory padly na otcův pohřeb a bylo štěstí, že jí tetička odkázala malé dědictví.

Od smrti jejich otce uplynul teprve měsíc a nebyl den, kdy by od ní Ráchel nevymáhala část rodinného majetku. Ivy si musela během krátké doby najít náhradní byd

lení a její starší sestra byla den co den ve spojení se svým právníkem, který měl na starosti poslední vůli. Nakonec se jí podařilo otce přimět, aby dokument pozměnil, a ona tak získala veškerý majetek.

I přesto, že svou mladší dceru odsunul na vedlejší kolej, Ivy stále cítila smutek. Když její otec umíral po těžkém infarktu, celou dobu se o něj starala. On byl ale přesvědčený o tom, že ten pravý andílek je Ráchel, a podle toho také postupně získávala veškeré rodinné šperky, finanční dědictví a v neposlední řadě i pozornost.

Na Ivy zůstaly domácí práce, péče o zahradu a vaření. Na společenský život jí moc času nezbývalo. Když se jí konečně podařilo najít přítele, Ráchel jí ho okamžité přebrala a o pár dní později s potěšením pustila k vodě.

Když se Ráchel rozhodla odjet do New Yorku a najít si práci v divadle, otec neváhal a zařídil zástavu na jejich dům, aby si Ráchel mohla koupit apartmán ve velkoměstě. To pro Ivy znamenalo šetření každého centu a žádné nové oblečení. Když se snažila protestovat proti nespravedlivému jednání, umlčel ji otec tím, že na starší sestru žárlí.

Ráchel byla zahleděná jen sama do sebe. Vždycky se jí podařilo získat otce na svou stranu. Dokonce si vymýšlela lži, že se Ivy snaží během noci utéct oknem, aby se setkala s přítelem a že okrádá firmu, kde dva dny v týdnu pracovala jako účetní. Ivy se nepodařilo přesvědčit ho, že je ve skutečnosti poctivá a žádné zkušenosti s muži nemá. Koneckonců nebylo snadné najít si přítele, když vedle ní každý viděl Ráchel.

„Pokud se pořádně naučím účetnictví, budu se schopná postarat sama o sebe,” pronesla Ivy tiše.

„Nebo by ses jednou mohla provdat za milionáře. Ale to by musel být slepý,” procedila Ráchel a hlasitě se za

smála svému vtipu. „Jak ho ale chceš najít v texaském zapadákově, to nevím.”

„Já manžela nehledám,” opáčila Ivy. „Škola je teď pro mě důležitější.”

„Takovou budoucnost ti nezávidím,” zahlásila Ráchel a hlasité usrkla kávu. „Zítra mé čekají dvě divadelní zkoušky. V jednom případě se jedná o hlavní roli přímo na Broadwayi. Jerry říká, že mám velkou šanci. Zná se osobně s ředitelem podniku.”

Ivy se sarkasticky pousmála. „Myslela jsem, že Jerry nechce, abys pracovala.”

Ráchel se na okamžik zamyslela. „Nevadí mu to. Ale zároveň by byl rád, kdybych byla doma, aby mě mohl oprašovat.”

„Však ty mu v tom ráda vyhovíš,” poznamenala Ivy tiše.

To, že její krásy využívá jako návnady k lapání nových klientů, si nechala pro sebe. Večer co večer spolu chodili na večírky. Ráchel sice mluvila o divadle, ale to byla jen zástěrka. Pod vlivem drog si často nepamatovala ani své jméno, natož hereckou roli.

„Jerry se o mě umí postarat. Má v divadelní branži nejlepší kontakty. Slíbil, že mě představí producentovi nové komedie. Jsem si jistá, že to dotáhnu až na Broadway,” řekla sebevědomě. „A pokud se se mnou chceš jen hádat, bude lepší, když spolu nebudeme mluvit vůbec.”

„Já se nehádám…“

„Pořád máš něco proti Jerrymu.”

Ivy pomalu zakroutila hlavou. „Copak jsi už zapomněla, jak mi ublížil?” opáčila a vrátila se ve vzpomínkách k jejich poslednímu společnému setkání. Ráchel s Jerrym za ní tenkrát po smrti otce přijela. V rychlosti podepsala dokumenty týkající se kremace

a uložení ostatků vedle jeho ženy a nechala Ivy samotnou smířit se s odchodem rodiče, který ji ve skutečnosti ani nemiloval.

Na to, aby mu neodpustila, ale měla příliš vřelé srdce. Jen Ráchel dokázala pohřeb ustát, aniž by se jí zaleskly oči slzami.

„Jerry říká pravdu,” sykla Ráchel. „Nikdy ti žádnou drogu nepodal.”

„No tak, vzpamatuj se!” vykřikla Ivy. „Něco takového bych si nikdy nevymyslela. Víš moc dobře, že trpím migrénou. Vyměnil moje léky za silná narkotika. Když jsem si uvědomila, co udělal, hodila jsem mu je do obličeje. Myslel si, že je mi tak špatně, že si ničeho nevšimnu. Chtěl, abych byla stejně závislá jako ty.”

„Ale prosím tě… Kdo je podle tebe závislý? Každý si občas něco vezme. I na tom tvém maloměstě. Vždycky se objevil nějaký dealer a já věděla, kde najít to, co jsem potřebovala. Jen ty jsi tak naivní…“

„Aspoň mi narozdíl od tebe funguje mozek,” procedila Ivy.

„Dávej si pozor na pusu, nebo zařídím, abys nedostala z otcova dědictví ani cent.”

„S tím beztak počítám,” prohodila klidně. „Podařilo se ti přesvědčit otce o tom, jaká jsem nula, a všechno odkázal tobě.”

„Zdědila jsi almužnu po tetě Hettie. Přestože patřila mně. Za to mizerné dětství bych si i ten pakatel zasloužila.”

„Zasloužila by sis jedině pobyt ve vězení,” odsekla Ivy.

Ráchel tiše zamlaskala. „Už musím končit. Koukej zjistit od právníka, proč se to dědictví tak dlouho táhne. Nechci neustále utrácet za tyhle hovory o ničem.”

„Ty za ně neplatíš,” připomněla Ivy. „Pokaždé to zařídíš tak, aby platil volaný, tak si nevymýšlej.”

„Koukej si pospíšit a pošli mi šek, který mi patří. Pokud se hodláš chovat jako ublížené děcko, odmítám ti dál volat,” zahučela Ráchel a prudce zavěsila.

Ivy tiše zaklapla mobilní telefon a uložila ho zpátky do kabelky. Ráchel jí nikdy neuvěří, že Jerry je jen obyčejný drogový dealer, který ji zneužívá jako zástěrku. Ivy se během posledního roku snažila své starší sestře otevřít oči, ale bez výsledku. Nikdy sice nebyly blízké kamarádky, ale ode dne, kdy se Ráchel seznámila s Jerrym, jako by pozbyla veškerý rozum.

I když k sobě neměly nikdy blízko, dalo se říct, že Ráchel v dětství k Ivy cítila sesterské pouto. Přechodem na střední školu se ale všechno změnilo. Ivy nikdy nepochopila, proč se Ráchel obrátila proti ní a začala se k ní chovat jako k největšímu nepříteli. Navíc alkohol a drogy přidaly její už tak agresivní povaze. Ivy se ulevilo, když sestra odjela do New Yorku. Poslední dobou se ale zdálo, že jí Ráchel dokáže dělat problémy i na dálku.

Ivy kráčela dlouhou chodbou do přednáškové síně bez známky nadšení. Netěšila se sice na to, až bude pracovat na plný úvazek v kanceláři, ale zároveň ji nelákalo odjet do New Yorku a nechat se zaměstnat jako služka své sestry. Ponechat veškeré dědictví Ráchel bylo nejschůdnější řešení. Všechny varianty byly lepší, než se za sestrou přestěhovat. Dokonce i usmíření s Merriiným bratrem Stuartem si Ivy dokázala představit lépe.

Když se Ivy v pátek odpoledne vracela se spolubydlící Litou Dawsonovou ze školy, cítila se o hodně lépe. S jistotou mohla říct, že zvládla test z angličtiny. Na druhou stranu psaní na stroji byla její slabá stránka. Ať se

snažila ze všech sil, nedokázala překonat svůj ostudný rekord padesáti znaků za minutu. Dokonce i jeden spolužák, který psal jen ukazováčky, byl rychlejší než ona.

Když zastavili před jejich blokem, Ivy vyčerpané vystoupila z auta a zamyšleně se zadívala na bytový komplex. Po smrti otce musela z rodinné vily odejít, protože si nemohla dovolit platit náklady na provoz domu. Ráchel navíc beztak po několika dnech nabídla nemovitost na prodej.

Ivy v devatenácti letech nemohla zasahovat do rozhodování, a proto Ráchel najala právníka a přesvědčila ho, že Ivy musí bydlet pod dozorem v podnájmu.

Sama potom odjela do New Yorku a nechala mladší sestru, aby z malého dědictví po tetičce a z přivýdělku brigádnice splácela univerzitní bydlení. Ráchel nikdy ani nenapadlo zeptat se, jestli jí zbývá dost peněz na jídlo.

Její nejlepší kamarádka Merrie navrhla, že se Stuart v právních záležitostech proti Ráchel postaví, ale to Ivy rázně odmítla.

Raději by bydlela pod mostem, než aby jí Stuart zajistil lepší život. Nemohla se ale kamarádce svěřit, jak ji její bratr děsil. Merrie by chtěla znát důvod, který Ivy dosud nikomu neřekla a který byla rozhodnutá nechat si pro sebe až do smrti.

„Jedu na víkend za tátou,” prohlásila Lita a vrhla na Ivy tázavý pohled. „Co máš v plánu ty?”

„Pokud Merrie nezapomněla, zajdeme do města a budeme prohlížet výlohy,” odpověděla a lehce si povzdechla. „Třeba uvidím něco, o čem pak budu moct snít.”

„Jednou se ti do cesty připlete muž, který si tě bude vážit a hýčkat. Zasloužíš si to,” řekla Lita a sladce se usmála. „Počkej a uvidíš.”

Ivy lehce pozvedla koutek. Život pod ochrannou rukou ji nelákal.

Ivy vešla dovnitř a letmo se podívala, jestli je paní Brownová doma. Pak si ale uvědomila, že majitelka jednotlivých apartmánů šla jako každý pátek odpoledne na nákup, aby naplnila lednici. Ivy s Litou se střídaly ve vaření a úklidu a pomáhaly postarší paní s domácností.

Ivy si na život v podnájmu nemohla stěžovat. Lita byla o pár let starší a čerstvě rozvedená. Bylo na ní vidět, jak jí bývalý manžel schází. Aby přišla na jiné myšlenky, přijala místo profesorky počítačových technologií na univerzitě.

Než stačila Ivy položit brašnu, zazvonil mobilní telefon.

„Máme tu víkend!” ozval se z druhého konce rozjařený hlas. Patřil Merrii Yorkové, její nejlepší kamarádce ze střední školy.

„To jsem si všimla,” prohodila Ivy a lehce se ušklíbla. „Jak ti dopadly testy?”

„V něčem jsem snad prošla. Poslední zkouška z biologie se ale blíží a laboratorní práce nezvládám. Mikroskop rozhodně není můj kamarád.”

„Studuješ přece na zdravotní sestru a ne na laboratorní pracovnici.”

„S tím můžeš přijít na našeho profesora biologie,” povzdechla si Merrie. „Ale to nic. Získám diplom, i kdybych měla jít na každou zkoušku třikrát.”

„Takový přístup se mi líbí.”

„Co kdybys přijela na víkend za mnou,” navrhla Merrie.

Ivy poskočilo srdce. „Děkuji za pozvání, ale musím tady něco udělat…“

„Stuart je v Oklahomě,” objasnila Merrie.

Ivy na chvíli zaváhala. „Můžeš mi to dát písemně?”

„No tak… vždyť tě má ve skutečnosti rád.”

„V tom případě se mu to daří dobře skrývat. Chtěla bych se s tebou vidět, ale mám za sebou náročný týden. Navíc jsem se dneska znovu pohádala s Ráchel.”

„Volala ti?”

„Hm.”

„A zase to bylo kvůli Jerrymu a jeho drogovým experimentům?”

„Jak jinak. Vždyť mě znáš.”

Merrie se hlasitě zasmála. „Jsme přece kamarádky z dětství.”

„Jasně. Šprtka a divoška. My jsme byly dvojka.” „Bývala jsi větší uličnice.”

„To víš, člověk se časem mění,” opáčila Ivy a dlouze se nadechla. „Proč jsi chtěla, abych za tebou přijela?”

„Měla jsem sobecký důvod. Potřebuju studijního partnera a všichni ze třídy vedou společenský život,” vysvětlila.

„O ten já nestojím,” ujistila ji Ivy. „Chci mít dobré výsledky ve škole, získat diplom a dostat práci, kde budu dostávat aspoň minimální mzdu.”

„Tvoji rodiče ti přece odkázali docela tučné konto.”

Nebýt Ráchel, která většinu peněz převedla na sebe, by měla Merrie pravdu.

„A tvoji rodiče ti nechali Stuarta,” prohodila Ivy suše.

„To mi ani nepřipomínej.”

„Nebo to možná bylo spíš naopak,” pomyslela si Ivy hlasitě. „Rodiče tě nechali Stuartovi.”

„Je to docela dobrý brácha,” uznala Merrie. „Má rád většinu žen -”

„Lépe řečeno všechny, kromě mě,” přerušila ji Ivy.

„Nezlob se, ale v tuhle chvíli bych s ním víkend strávit nedokázala. Stačí mi stres ze zkoušek a hádky s Ráchel.”

„No tak… ty jsi byla na matiku vždycky expert,” prohlásila Merrie. „Nikdy ses na ni nemusela učit.”

„Kdepak. Je to jinak. Každý den po škole studuju čtyři hodiny, abych pak vypadala chytře.”

Merrie se rozesmála. „Prosím tě, přijeď. Paní Rhodesová právě peče čerstvé masové pirohy. Po večeři se můžeme podívat na nějaký film na předplacených kanálech. Co třeba ten nový dobrodružný příběh?”

Ivy byla na rozpacích. Víkendy byly většinou ve znamení večeři koupených přes ulici. Při představě další pizzy nebo sladkokyselého kuřete z místního čínského občerstvení se Ivy obrátil žaludek.

„Musím uznat, že na domácí jídlo mám chuť.”

„Když řeknu paní Rhodesové, že přijedeš, určitě ti udělá višňový koláč.”

„Tak to rozhodlo. Zabalím si noční košili a prvním taxíkem jsem u tebe.”

„Mohla bych tě vyzvednout,” nabídla se Merrie.

„To není potřeba. Na taxi ještě mám,” pronesla hrdě, ačkoliv věděla, že kvůli tomu bude muset vynechat příští týden alespoň jeden oběd.

„Tak dobře, slečno nezávislá. Řeknu Jackovi, aby nechal otevřenou bránu.”

Ivy si při té poznámce uvědomila, v jak odlišném prostředí obě bydlí. Merrie žila ve velké rezidenci z červených cihel obehnané vysokým plotem. U brány stál přes den Jack a během noci sídlo hlídal pár bojových dobrmanů. Pokud ani to neodradilo případné zloděje, čekala na ně uprostřed zahrady ozbrojená jednotka.

Stuart si pečlivě vybíral strážce svého majetku, protože jeho dům skrýval hodnotné starožitnosti a šperky.

Merriin bratr také vlastnil čtyři vzácné samce býka, jejichž semeno se prodávalo za tisíce dolarů a vyváželo se do celého světa.

„Nemám si pro jistotu obléknout neprůstřelnou vestu? Nebo myslíš, že mě Chayce pozná?” zavtipkovala Ivy.

Chayce McLeod byl šéf ochranky, který dřív pracoval jako tajný agent, ale Stuart mu nabídl lepší plat a nezanedbatelné prémie.

Stuartův ranč byl jen malá část bohatství, které se skládalo z realitní kanceláře, investic ve velkých firmách ve třech státech, polností a obchodu se zemědělskými stroji.

Stuart s Merrie byli velmi bohatí, ale ani jeden z nich nepropadl bouřlivému společenskému životu. Stuart pracoval od rána do večera na ranči stejně tvrdě jako jejich otec, který zemřel na infarkt, když bylo Merrie třináct. Stuartovi bylo letos třicet a Merrie skoro devatenáct. Jejich maminka zemřela při porodu a žádné další příbuzné neměli.

„Samozřejmě, že tě Chayce pozná,” ujistila ji. „Nechápu, jak tě něco takového může vůbec napadnout.”

„Můj otec byl jen obyčejný automechanik,” připomněla Ivy. „A máma pracovala jako sekretářka.”

„A můj dědeček byl zase hazardní hráč, na kterého se v Karibiku usmálo štěstí,” opáčila Merrie. „Byl to nejspíš pirát a jedna rodinná historka vypráví o tom, že byl dokonce jednou uvězněný kvůli nelegálnímu prodeji zbraní. Odtud plyne veškerý majetek. Rozhodně ne z tvrdé a poctivé práce. Rodiče nám vštípili do hlavy, že peníze nerostou na stromech. Tak se koukej uklidnit a rychle se sbal.”

Ivy se hlasitě zasmála.

„Tak dobře. Za chvíli jsem u tebe.” „Už se těším.”

Ivy musela uznat, že Merrie ani Stuart z rodinného bohatství netěžili. Stuart pilně pracoval na ranči, účastnil se schůzek zemědělské komory a dával přednášky o novinkách v pěstování dobytka. Měl diplom z katedry obchodu na yaleské univerzitě a uměl plynule španělsky. Navíc to byl nejšarmantnější muž, kterého Ivy dosud poznala. Dalo jí práci předstírat, že ji nepřitahuje. Moc dobře věděla, že se Stuartovi líbí vysoké dlouhonohé blondýnky nejlépe s tučným kontem. Ani s jednou ženou ale nevydržel déle než šest měsíců.

Ivy byla obyčejná dívka, a i když byla na svůj věk vyspělá, rozhodně nepůsobila reprezentativním dojmem. Žila v úplně jiném světě než Stuart neměla finanční rezervy uložené ve švýcarských bankách, a ani nevyjížděla každý rok do exotických zemí. Nečetla vědecko-fantastickou literaturu, neposlouchala klasickou hudbu, nevozila se v luxusní limuzíně a nenakupovala v buticích na hlavní třídě. Snažila se pilně studovat, aby si zajistila lepší budoucnost.

Merrie nastoupila na medicínu v San Antoniu, kde přes týden bydlela, a domů dojížděla vlastním mercedesem. Obé kamarádky se scházely jen občas, když Merrie přijela na víkend domů.

Ivy se stýskalo po starých dobrých časech a to byl hlavní důvod, proč dnešní nabídku neodmítla. Věděla, že kdyby byl Stuart doma, Merrie by jí to řekla. Často se ale stalo, že se ukázal nečekané.

Ivy ani nepřekvapilo, že ji neměl rád. Znal Ráchel osobně a její bujarý život na střední škole se mu ani trochu nezamlouval. Myslel si, že Ivy bude stejná. Tak málo znal nejlepší kamarádku své mladší sestry.

Jack u brány okamžitě poznal Ivy na zadním sedadle taxíku, lehce pokynul hlavou a nechal je projet. První překážku měla za sebou.

Merrie na ni čekala na širokém schodišti před rozlehlou rezidencí. Jakmile zahlédla auto na příjezdové cestě, rozeběhla se dolů a přátelsky se s Ivy objala.

„Ani nevíš, jakou mám radost, že jsi tady,” zašvitořila. „Někdy si tady připadám opuštěně. Dům je pro dva lidi a služebnou přehnaně velký.”

„Oba jednou založíte rodinu a naplníte ho kupou dětí,” ujistila ji Ivy.

„To u Stuarta nehrozí,” zašklebila se Merrie. „Pojď dál. Kde máš tašku?”

„V kufru…“

Řidič ochotně vytáhl kufřík z auta a odnesl ho pod schody. Než Ivy stačila vytáhnout peněženku, Merrie mu vsunula bankovku do dlaně a řekla několik vět plynulou španělštinou.

Ivy chtěla zaprotestovat, ale taxi už dávno ujíždělo po dlážděné cestě a Merrie byla v půlce schodiště.

„Přestaň se hádat. Víš, že stejné nevyhraješ.”

„Hm,” povzdechla si Ivy. „Mockrát ti děkuju, ale…“

„Vím, že ti zbývají maximálně tři dolary týdně na útratu, a že bys musela kvůli jedné jízdě sem ošidit oběd,” zarazila ji Merrie. „Kdybys byla na mém místě, udělala bys to samé.”

Ivy ztěžka polkla.

„Poslouchej… až se jednou staneš majitelkou účetní firmy a budeš jezdit v rolls royce, vrátíš mi to. Platí?” Ivy se lehce usmála.

„Ještě jsem neslyšela o sekretářce, která by si mohla takový vůz ze svého platu dovolit. Ale stejné ti to jednou oplatím.”

„Od toho jsou přátelé,” řekla Merrie suše a postrčila Ivy do dveří.

Jedna z věcí, kterou se od sebe lišili bohatí od chudších, byl prostor. Zámožní lidé si mohli dovolit rezidence s desítkami pokojů, koupelny velikosti garáže a obrovské pozemky se vzrostlými stromy a rybníčky.

„Co se ti honí hlavou?” přerušila Merrie proud Ivyiných myšlenek.

„Prostor,” zamumlala.

„Jak to myslíš?”

„Osobní prostor,” objasnila. „Napadlo mě, že velikost prostoru je přímo úměrná majetku. Mně by stačil jen malý dvorek. A možná rybníček.”

„Můžeš ty naše oranžové potvory jít nakrmit, kdy se ti zlíbí,” nabídla Merrie.

Ivy svou kamarádku beze slov pozorovala. Čím dál víc si uvědomovala, jak jsou si oba sourozenci podobní. Oba byli vysocí a štíhlí a měli černé vlasy. Jejich modré oči se změnily v ocelovou šeď, když je něco rozčílilo.

Merrie ale dokázala svůj vztek narozdíl od Stuarta ovládat.

Ivy si vzpomněla na den, když skončil na druhém místě v chovatelské soutěži. Ten večer raději předstírala těžkou migrénu, než aby s ním seděla u stolu.

Svou zlost si pokaždé vyléval na lidech ve svém okolí a na jeho sarkasmus nebylo snadné si zvyknout.

Merrie zavedla Ivy do ložnice a tiše pozorovala, jak kamarádka vytáhla z kufru džíny a čisté bavlněné tričko.

„Zapomnělas na noční košili.”

Ivy zmatené zamrkala. „To má na svědomí Ráchel, kvůli které jsem se rozčílila.”

„To nevadí. Půjčím ti mojí. Bude ti trochu delší, ale ji

nak padne jako ulitá,” prohodila a nejistě povytáhla obočí. „Předpokládám, že Ráchel chce peníze.”

Ivy tiše přikývla. „Podařilo se jí přesvědčit otce, že si nic nezasloužím.”

„Ona mu lhala.”

„Ale on jí uvěřil. Když Ráchel něco chce, dokáže být sladká jako med. Něco vypil a…”

Merrie si sedla na postel a složila si dlaně v klíně. „Já vím, že pil,” řekla tiše. „Stuart se na to ptal.”

Ivy rozšířila zorničky. „Prosím?”

„Víc toho nevím a ani se nebudu ptát. Ta skutečnost mu ale otevřela oči.”

Ivy se nervózně kousla do rtu. Zajímalo by ji, na co všechno Stuartův soukromý detektiv přišel.

„Víme jen to, že pil,” zopakovala Merrie a objala Ivy kolem ramen. „Nikdo nemá bezstarostné dětství. Náš táta chtěl, aby Stuart zkřížil dvě plemena a vyhrál soutěž. Snažil se ho k tomu přinutit ze všech sil,” vysvětlila Merrie a lehce se usmála. „Nikdo nedokáže mého bratra k ničemu donutit. Ani vlastní otec.”

„Byli si podobní?” zeptala se Ivy.

„Ne. Jen jednu vlastnost Stuart zdědil. Když měl otec špatnou náladu, dokázal ztratit nejlepšího zaměstnance. Takovým způsobem od nás minulý týden odešel nejzkušenější chovatel koní v kraji.”

„Co se stalo?”

„Stuart vjel jaguárem do stáje a proboural zadní stěnu. Chovatel si toho všiml a jako svědek musel dobrovolné odejít.”

DRUHÁ KAPITOLA

Ivy překvapeně vytřeštila oči. Myslela si, že po letech Stuart dokáže udržet nervy na uzdě.

„Říkáš, že projel novým jaguárem stodolou?” Merrie se lehce ušklíbla. „Přesné tak. Zrovna v tu chvíli telefonoval.” „S kým, prosím tě?”

„Jeden z vedoucích aukční farmy v Jacobsvillu zaměnil čísla draženého dobytka a prodal Stuartovy čistokrevné krávy oplodněné Velkým Bluem za cenu obyčejné jalovice,” objasnila Merrie.

Ivy přikývla. Věděla, že Velký Blue byl šampiónem mezi plemennými býky. „To byl hodně drahý omyl,” připustila.

„To ještě není všechno. Stuart zajistil řidiče ke všem vozíkům, které máme k dispozici a které si půjčil, odjel na aukci a nechal odvézt všechny zbývající býky, krávy a telata, která tam nabízel, do Oklahomy. Na každý kus vlastnoručně napsal číslo a k tomu cenu, aby nemohlo dojít k záměně.”

Ivy se potutelně usmála. Nedovedla si představit, že by Stuart něco podobného udělal.

„Vztah s místní aukční farmou už nikdy nebude jako

dřív,” pokračovala Merrie. „Stuart jim řekl, že se k nim jeho zvířata dostanou jedině přes jeho mrtvolu.”

„Tvůj bratr neumí odpouštět,” poznamenala Ivy.

Merrie souhlasně přikývla. „Má to svůj důvod. Otec si přál, aby šel Stuart v jeho stopách a stal se profesionálním sportovcem. Táta se sice nedostal výš než mezi poloprofesionální tým fotbalistů, ale věřil tomu, že jeho syn dokáže víc. Nutil ho hrát ještě před základní školou. A Stuart to nenáviděl,” rozvyprávěla se Merrie. „Schválně vynechával tréninky a otec ho pak za to bil páskem. Měl modřiny po celém těle a týrání ho od sportu odradilo ještě víc. Když mu bylo třináct, zapřel se a řekl otci, že se dá na rodeo, a pokud ještě někdy vytáhne pásek, zavolá Dallase Carsona a nechá ho zatknout. Dallas byl otec Hayese Carsona,” připomněla Merrie. „Pracoval u místní policie dlouho předtím, než tam začal jeho syn. Před dvaceti lety bylo neobvyklé, aby někoho zatkli za týrání dítěte, ale Dallas by to udělal. Miloval Stuarta jako vlastního syna.”

Ivy ztěžka polkla. Věděla o tělesných trestech víc, než si chtěla připustit. „Co na to řekl tvůj otec?” zeptala se po chvíli.

„Nic. Poručil mu, aby nasedl do auta, a odvezl ho na fotbalový trénink. Když odjel, Stuart se vytratil ze šatny a stopem přejel do jacobsvillské arény. Tam si půjčil koně, aby mohl soutěžit. Spolu s nejlepším kamarádem Martinem skončil na druhém místě. Otce to tak rozčílilo, že když Stuart postavil trofej v obývacím pokoji, rozbil ji pohrabáčem. Už nikdy na něj nevytáhl pásek, ale psychicky ho týral a ponižoval kdykoliv k tomu dostal příležitost. Uklidnil se, až když Stuart přešel na střední školu.”

Ivy letmo přejela po obrazu Merriina otce, který visel

nad krbem. Stuart ho trochu připomínal. Jake York měl ale tvrdošíjnější dolní čelist a z jeho očí vyzařovala krutost. Oba byli vysocí, štíhlí a svalnatí.

S neúplnou rodinou prvních pár let žila sestra jejich matky. Nesouhlasila se švagrovou nelítostnou výchovou a jejich nekonečné hádky nakonec vyústily jejím odchodem hned, jakmile Merrie nastoupila na základní školu. Potom Yorkovy děti mohly o nekonečné lásce a něžnosti jen snít. Jejich přísný otec jim nic podobného nabídnout nedokázal.

„Tvůj otec ale přece nechal postavit tuhle farmu,” přerušila Ivy hluboké ticho. „Musel mít rád zvířata.”

„To ano. Ale fotbal naplňoval celý jeho život. Možná sis za ta léta všimla, že u nás neuvidíš ani jeden zápas. Při jediné zmínce Stuart přepíná program.”

„To chápu.”

„Když zrovna nebyl fotbal, obstarával otec ranč a realitní kancelář. Zemřel na infarkt při obchodním jednání. Zapojil se do hádky s jedním z ředitelů, který nesouhlasil s rozšířením firmy. Podnik by se sice dostal nebezpečně blízko bankrotu, ale otec rád riskoval. Stuart je úplně jiný. Všechno raději několikrát přepočítá, než se rozhodne. A nikdy se nehádá s řediteli jednotlivých oddělení,” dodala Merrie a lehce pokrčila čelo. „Vlastně jednou ano. To když trvali na tom, aby si najal pilota, který by ho soukromým letadlem dopravoval na schůzky.”

„Proč?”

„Aby nemusel řídit,” odpověděla Merrie suše. „Copak jsem ti neřekla, že tohle byl jeho druhý jaguár za posledních šest měsíců?”

Ivy nechápavě pozvedla obočí.

„Co se stalo s tím prvním?”

„Byla dopravní zácpa.” „A pak?”

„Stuart spěchal na schůzku. Jel před ním starší muž asi třicítkou a on se ho snažil předjet v nepřehledné zatáčce. Skoro se mu to povedlo,” řekla a na chvíli se odmlčela. „Až na to, že Hayes Carson zrovna jel v opačném směru v terénním autě.”

„Jak to dopadlo?” zeptala se Ivy zvědavě.

„Stuart je dobrý řidič, i když občas dělá zbrklá rozhodnutí. Otočil auto o sto osmdesát stupňů a zastavil v odstavném pruhu ještě předtím, než k němu Hayes dojel. Carson mu ale řekl, že mohl někoho zabít a chystal se mu odebrat řidičský průkaz. Stuart ale slíbil, že půjde zpátky do autoškoly a stráví několik hodin veřejně prospěšnou prací, a dostal průkaz zpátky.”

„To bych do Stuarta neřekla.”

Merrie pokrčila rameny. „Dostavil se na dvě lekce autoškoly a potom šel přímo na policii a ukázal Hayesovi, jak přeorganizovat oddělení, aby jeho podřízení pracovali efektivněji.”

„O to se Hayes prosil?”

„To ne. Ale Stuart se ho snažil přesvědčit o tom, že proměna policejního oddělení je ve skutečnosti veřejně prospěšná činnost. S tím Hayes nesouhlasil. Jeho šéfovi se to naopak zamlouvalo.”

„Říkala jsi, že autem do ničeho nevrazil…“

„To je pravda. Když ho ale nechal v odstavném pruhu, jeho vlastní vůz na převoz dobytka vjel příliš rychle do zatáčky, narazil do něj a odstrčil do třímetrové propasti pod silnicí.”

„Předpokládám, že ten řidič už pro Stuarta nepracuje.”

Merrie přikývla. „Ale ne jako řidič,” řekla s úsměvem. „Když si člověk představí, jak to mohlo dopad

nout, měli štěstí všichni. Jaguár je sice silné auto, ale po nárazu přívěsu bylo na odpis.”

„I kdybych si mohla dovolit auto, řídit bych nechtěla,” poznamenala Ivy. „Když je Stuart na cestě, je bezpečnější zůstat mimo jakoukoliv silnici.”

„To je pravda,” připustila Merrie a dala si na talířek několik sýrových jednohubek.

„Poslouchej, opravdu se chceš stát účetní?” změnila Merrie téma.

Ivy se pustila do smíchu.

„Proč se ptáš?”

„Jen jsem zavzpomínala na dobu, kdy jsme byly na střední škole. Tenkrát jsi byla rozhodnutá, že budeš operní zpěvačkou.”

„Bavilo by mě to, to je pravda,” připustila. „Ale jde o to, že i kdybych měla peníze na studium v New Yorku, nechtělo by se mi z Jacobsvillu odjet. Proto jsem změnila obor. Koneckonců zpěv v katolickém sboru mě dostatečně naplňuje.”

„Měla by ses vdát, mít děti a učit je zpívat,” zašveholila Merrie a široce se usmála. „Máš k tomu vlohy. Kamkoliv jdeme, pokaždé se kolem točí kupa batolat.”

„Skvělý nápad,” poznamenala Ivy s úšklebkem. „Víš co? Sežeň mi deset nebo dvanáct svobodných chlapů k světu a já si z nich jednoho vyberu.”

Merrie se hlasitě zasmála. „Kéž by to bylo tak jednoduché,” zauvažovala nahlas. „Já si budu muset najít chlapa, který nebude mít strach ze Stuarta. To je hlavní problém.”

„Hayes Carson se ho nebojí,” navrhla Ivy. „Mohla by sis vzít jeho.”

„Hayes se ženit nechce. Říká, že má rád život bez citových komplikací.”

„Je to zbabělec,” poznamenala Ivy a znechuceně sešpulila rty.

„To bych tak úplně netvrdila. Jen na manželství nevěří. Jeho rodiče se hádali ve dne v noci. Jeho mladší bratr to nevydržel, začal brát drogy a jednoho dne se předávkoval. Pro Hayse to byla velká ztráta. Přijít o jediného sourozence takovým způsobem.”

„Jednou se třeba zamiluje.”

„Můj bratr třeba taky,” zamumlala Merrie. „V tuhle chvíli bych na to ale nevsadila ani cent.” „Láska je nejlepší lék.”

„Je to chemická reakce,” opravila ji Merrie suše. „Dodává nám odvahu k rozmnožení našich genů.”

„To je odporné,” pronesla Ivy znechucené.

„Je to pravda. Zeptej se mého profesora anatomie.”

„Děkuju za radu. Radši si nechám svůj vlastní názor, že jde o malý zázrak.”

Merrie se rozesmála, ale vzápětí na Ivy vrhla přísný pohled.

„Copak to jíš?”

„Tohle,” odpověděla a podržela ve vzduchu koláček s čokoládovými kuličkami. „Proč?”

„Je v nich čokoláda,” upozornila Merrie. „Víš, že po ní máš migrénu.”

„Dám si jen jeden,” bránila se Ivy.

„Navíc je nízký tlak, prší a Ráchel tě od smrti otce nepřestala stresovat,” pokračovala Merrie varovným tónem. „A to ještě pomíjím, že od té tragédie uplynul jen necelý měsíc. Migrénu spouští víc aspektů. Stuart jí taky trpí. Většinou ji ale má z červeného vína a zralého sýru.”

Ivy si moc dobře pamatovala na den, kdy Stuarta postihl nepříjemný záchvat. Podařilo se mu tenkrát během dopoledne uzavřít velký obchod a po obědě se účastnil

koncertu školních kapel. Ivy s Merrie zrovna tou dobou začala kamarádit.

Ze svých zkušeností mu tenkrát doporučila šálek silné kávy a nechala zavolat lékaře. Stuart do té doby nevěděl, že jeho záchvaty mají s migrénou něco společného, a už vůbec netušil, že na ně existují léky.

„Lékař tenkrát předepsal Stuartovi preventivní léky,” vzpomínala Merrie.

„Ty já brát nemůžu. Mám problémy se srdcem a ty prášky způsobují arytmii. Musím se snažit migréně předcházet, než abych ji léčila.”

„Doufám, že sis s sebou vzala prášky.”

Ivy sklopila oči k nakousnutému koláčku a potom ho položila na talířek.

„Zapomněla jsem,” hlesla.

To znamenalo, že na čokoládový koláček bude muset zapomenout. Existoval jeden lék, který byl volně prodejný v lékárnách. Ivy na něj spoléhala jen v nejkrajnějších případech, protože nebyl zdaleka tak účinný jako pilulky na předpis.

„Stuart má v zásobě prášky proti bolesti,” řekla Merrie klidné. „Myslím, že to s nimi zvládneme. A hlavně si přestaň dělat starosti s Ráchel. Až se vyřeší záležitosti kolem tátova domu, dá ti pokoj.”

Ivy nejistě zakroutila hlavou. „Nenechá mě, dokud nedostane poslední cent. Otec mě nakonec z poslední vůle úplné vynechal.”

„Snad věděl, co dělá.”

„Kdepak,” zamumlala Ivy a krátce se zamyslela. Ani se nesnažil najít pravdu. Opíjel se a Ráchel ho v tom podporovala. Když měl přes míru, krmila ho lživými historkami. „Kdybych měla jistotu, že pokud jí připadne veškerý majetek, zůstane v New Yorku, stálo by to za to.

Pořád mi ještě zbývá malé dědictví po tetičce Hettie. To mi spolu s brigádou bude na studium stačit.”

„Je to nespravedlivé,” zahučela Merrie. „Já jsem nic podobného nezažila. Stuart všechno rozdělil přesně napůl. Řekl, že jsme oba otcovy děti a máme stejná práva.”

Ivy nejistě pokrčila čelo. „A původně to bylo jinak?”

Merrie přikývla. „Podle poslední vůle měl Stuart dostat sedmdesát pět procent. Všechno s právníky proběhlo, jak mělo, ale Stuart pak ten rozdíl vyrovnal,” vysvětlila a lehce se pousmála. „Vím, že ho nemáš ráda, ale musím uznat, že je to skvělý brácha.”

Nedalo se říct, že by ho Ivy neměla ráda, ale měla z něj strach. Když měl Stuart špatnou náladu, dokázal být i agresivní, a toho se Ivy bála ze všeho nejvíc.

„Je na tebe hodný,” připustila Ivy.

„Tebe má ve skutečnosti taky rád. Vážně. Obdivuje, s jakou vášní se chceš vzdělávat. Popadla ho zlost, když se dozvěděl, že ti Ráchel vzala střechu nad hlavou. Promluvil s advokátem, ale nic nezmohl. Změnit poslední vůli není jednoduché.”

Ivy překvapilo, že ji Stuart chtěl ochránit. Připadalo jí, že se jí spíš snaží vyhýbat. Toleroval ji jako Merriinou nejlepší kamarádku, ale nikdy se k ní nechoval přátelsky. Pokaždé, když dopředu věděl, že Ivy přijde na návštěvu, raději nebyl doma.

„Nejspíš se bojí mého neodolatelného šarmu,” zamumlala Ivy do ticha. „Má strach, že by mohl podlehnout mým návnadám,” dodala a lehce se zamračila. „V čem takové ženské návnady vlastně spočívají?”

„Kdybych to věděla, tak bych už pravděpodobně měla přítele,” prohodila Merrie s úšklebkem. „Na druhou stranu je dobře, že jsem zatím sama. Chci nejdřív dostudovat a pak se pustit do vážného vztahu. Zatím si s tou

myšlenkou jen pohrávám. Jeden člověk v nemocnici se mi ale líbí. Občas spolu někam vyrazíme, ale nic to neznamená,” přiznala a přejela Ivy zkoumavým pohledem. „Máš nějakého tajného ctitele?”

Ivy výrazně zakroutila hlavou.

„Nechci se vdávat.”

„Proč ne?”

„Se mnou by nikdo žít nemohl. Hlasitě chrápu.”

Merrie se pustila do smíchu. „To není pravda.”

„Jsem jako ty. Chci dostudovat a dostat dobrou práci,” řekla zamyšleně. „Sním o tom mít vlastní peníze a dokázat se sama uživit. Celý život jako bych byla v uzavřeném prostoru. Otec mě nechtěl ztratit, tak odháněl každého kluka, který se ke mně přiblížil. Byla jsem levná pracovní síla. Ráchel totiž neuměla vařit, nedokázala si vyprat, ani čas od času uklidit.”

Merrie chápavě sevřela rty. Věděla, že Ivy celé dětství otec se sestrou zneužívali, místo aby ji chválili. Až teď si uvědomila, že její nejlepší kamarádka jen velmi zřídka o svém otci mluvila.

„Hodně věcí tě trápí, viď?” opáčila Merrie a něžné se usmála. „Nebudu ti sahat do svědomí, ale pokud si někdy budeš chtít popovídat, jsem tu.”

„Já vím,” řekla Ivy a šibalsky zamrkala. „Díky.”

„Co kdybychom se teď podívaly na nějaký film? Napadá mě ten sci-fi, o kterém teď všichni básní.”

Ivy horlivě pokývala. „Chtěla jsem na něj jít, ale samotné se mi do kina nechtělo.”

„Požádám paní Rhodesovou, aby udělala popcorn. Možná se k nám ráda přidá. Málokdy zajde do společnosti. Musí jí to chybět.”

„Myslela jsem, že je vdaná.”

„Byla. Její muž pracoval v armádě. Jednoho dne od

jel s jednotkou za oceán a už se nevrátil. Děti spolu neměli. Žili spolu přes dvacet let jen sami dva,” vysvětlila. „Krátce potom, co ovdověla, přišla k nám. Tou dobou hledala práci s možností ubytování. Ztratila chudák všechno. Její manžel měl vysoký plat a ona si čas od času přivydělávala jen jako sekretářka na půl úvazku. Když její muž zemřel, snažila se najít novou práci, ale tenkrát byla nulová nabídka. Přišla k nám jen na pár měsíců a nakonec zůstala. Všichni tři jsme si vzájemně porozuměli.” „Je moc milá.”

„Je k nám láskyplná jako k vlastním dětem,” souhlasila Merrie. „Dokonce i Stuart se od ní nechá hýčkat. To by si nikdo jiný netroufl.”

Tohle téma Ivy dál rozebírat nechtěla. Proto raději jen beze slov přikývla a usrkla ze šálku horkou kávu.

Ivy prohlížela na širokoúhlé obrazovce televizní program, když se ve dveřích objevila Merrie s podsaditou usměvavou ženou s krátce sestřiženými stříbrnými vlasy.

„Dobrý den, paní Rhodesová,” pozdravila vesele.

„Moc ráda tě vidím, Ivy. Chystám popcorn. Na co se chcete dívat?”

„Myslely jsme, že zkusíme ten nový sci-fi film,” objasnila Merrie.

„To je skvělé. Viděla jsem ho sice v kině, ale moc ráda se podívám ještě jednou. Pokud vám to nebude vadit.”

„Samozřejmě, že ne,” prohodila Ivy. „Tak já jen odběhnu pro popcorn do kuchyně,” zašveholila a vyšla na chodbu.

„Já ho zatím objednám,” řekla Merrie a vzala si od

Ivy dálkové ovládání. „Tohle je jediná technická záležitost, ve které jsem opravdu dobrá… mačkání tlačítek,” dodala vesele.

Film byl úžasný, ale Ivy začala mít během druhé poloviny mžitky před očima. Vzápětí na jedno oko ztratila zrak úplně. To byly neomylné příznaky blížící se bolesti hlavy spojené s nevolností.

Ivy neřekla ani slovo. Byla rozhodnutá jít do postele a pokusit se nejkrutější bolest zahnat spánkem.

Když film skončil, dlouze zívla a vstala z pohovky. „Omlouvám se, ale jsem unavená. Půjdu si lehnout.”

„Já taky,” přidala se Merrie. „Paní Rhodesová, budete tak hodná a zamknete?”

„Samozřejmě, miláčku. Nebudete potřebovat něco z kuchyně?”

„Mohla bych poprosit o láhev vody?” zeptala se Ivy. „Jistě. Přinesu ti ji nahoru. Co ty, Merrie?” „Já děkuju. Ještě mám sodovku v ložnici.” „Mohla bys mi půjčit tu noční košili?” zeptala se Ivy, když došly do patra. „Jasně. Pojď za mnou.”

Merrie vytáhla ze skříně krásnou noční róbu se županem a předala je Ivy. Obojí bylo z lehkého žlutého hedvábí doplněné krajkou. Krásnější noční košili Ivy ještě neviděla. Sama byla zvyklá nakupovat tradiční bavlněná pyžama, která byla zrovna ve slevě.

„Tohle je moc luxusní,” vysoukala ze sebe.

„Jen nemluv. Byl to nechtěný dárek,” vysvětlila Merrie. „Víš, že nesnáším žlutou. Jedna z mých spolubydlících mi ji dala k vánocům. Neměla jsem srdce říct jí, že žlutá není moje barva. Poděkovala jsem jí a dárek jsem pověsila do skříně.”

„Udělala bych to samé,” přiznala Ivy. „Je to ale hezký kousek.”

„Bude ti slušet. Tak už utíkej. A ráno si poležíme až do oběda.”

„Pravidelně se budím v sedm,” řekla Ivy s úsměvem. „Vždycky jsem byla zvyklá vstávat brzy, abych stihla udělat snídani pro otce a Ráchel.”

„Paní Rhodesová ti ji připraví, kdykoliv budeš chtít,” ujistila ji Merrie. „Tak dobrou noc.”

„Dobrou,” rozloučila se Ivy a zamířila do vedlejší ložnice.

Pokoj pro hosty a Stuartova ložnice měly společnou koupelnu, ale to nemuselo Ivy znepokojovat. Věděla, že Merriin bratr je mimo město, takže má koupelnu jen pro sebe.

Ivy se převlékla do noční košile a podívala se na sebe do podlouhlého zrcadla. Překvapilo ji, jak dobře vypadá. Měla malá ňadra, ale krajkový živůtek zvýraznil jejich pevnost a dokonalý tvar. Jemná látka splývala podél úzkých boků a zakrývala dlouhé elegantní nohy. Nikdy na sobě neměla něco tak vyzývavého.

Husté zlaté vlasy a zelené oči jen dotvářely obraz něžné víly.

Ticho zničehonic přerušilo zaklepání. Ivy otevřela dveře a křečovité se usmála na paní Rhodesovou.

„Zlatíčko, jsi celá bledá,” řekla postarší žena a sjela ji starostlivým pohledem. „Jsi v pořádku?”

Ivy si hlasitě povzdechla. „Je to tou čokoládou. Bolí mě z ní hlava. Nechci, aby to Merrie věděla. Dělá si pak zbytečné starosti. Vyspím se a bude mi zase dobře.”

Paní Rhodesová pochybovačně sevřela rty. „Máš nějaké prášky?”

„Aspirin,” zalhala Ivy.

„Kdybys potřebovala něco silnějšího, přijď mě vzbudit. Stuart má proti migréně léky. Vím, kde je najít.”

Ivy se pokusila o chabý úsměv. „Mockrát děkuju.”

„Běž si lehnout. Kdybys cokoliv potřebovala, najdeš mě v protějším pokoji.”

„Dobře. Ještě jednou děkuju.”

Ivy se skácela na širokou manželskou postel a přetáhla si přes sebe hedvábný přehoz. Ložnice pro hosty připomínala ve srovnání s jejím jednopokojovým apartmá palác. Dokonce i koupelna byla větší než celý její pronajatý byt. Merrie luxus po letech už ani nevnímala, ale pro Ivy to bylo něco fascinujícího.

Ostrá bolest se usadila za pravým okem. Připadalo jí, jako kdyby jí hlavou jezdila ostrá břitva. Ivy si hlasité povzdechla a zatlačila na oko pěstí. Zrak se jí před pár minutami vrátil, ale s ním přišla i nesnesitelná bolest.

O migrénách byly napsané stohy knih. Ovšem jejich časté srovnávání s drobnými bolestmi hlavy bylo jako přirovnávání hurikánu k jarnímu vánku. Někteří lidé kvůli nim nemohli chodit několik dní do práce. Jiní ukrutnou bolest přecházeli, aniž by ji konzultovali s lékařem. Mnoho lidí plnilo čekárny a dožadovalo se předpisu na tišící léky. Žádná z běžné dostupných pilulek nezabírala. Ivy nikdy nenašla lék, který by bolest úplně zastavil. Při každém záchvatu mohla jen doufat, že se po čase zklidní a stane se snesitelnější.

Okolo půlnoci se k bolesti hlavy přidala ještě nevolnost a Ivy musela odběhnout do koupelny.

Po několika minutách se vrátila do ložnice a zakryla si obličej studenou flanelovou látkou. Znovu se pokusila usnout, ale neúspěšně. Přestalo jí sice být zle od žaludku, ale bolest hlavy se stupňovala.

Bylo jí jasné, že dřív nebo později bude muset vzbudit paní Rhodesovou. Cestou se ještě zastavila v koupelně a znovu navlhčila žínku.

Potichu otevřela dveře na chodbu, a jak udělala první krok, narazila do vysokého svalnatého muže oblečeného jen do spodního dílu hedvábného pyžama.

Ivy pozvedla hlavu a setkala se s hlubokým pohledem pomněnkových očí.

„Co tady proboha děláš?” zaburácel Stuart York do ticha.

TŘETÍ KAPITOLA

Ivy Stuarta neviděla několik měsíců. Kdykoliv byla u Merrie na návštěvě, nebýval doma. Tohle nečekané setkání jí vzalo dech.

Intenzivně se jí díval do očí a ve tváři měl nespokojený výraz. Málokdy se usmíval a i tentokrát byly jeho smyslné rty stažené.

Ivy z něj nedokázala spustit oči. Měl široký vypracovaný hrudník porostlý tmavými chlupy, které směrem k vyrýsovaným břišním svalům postupné řídly. Hedvábné pyžamové kalhoty obepínaly pevná stehna a dodávaly jeho tělu intenzivní příchuť tajemná. I když měl neupravené husté vlasy a oči načervenalé z nedostatku spánku, Stuart byl snem každé ženy.

„Já… něco jsem hledala,” vysoukala ze sebe Ivy.

„Mě?” opáčil sarkastickým tónem a natáhl k ní ruku. „Než Ráchel odjela, všechno mi o tobě pověděla. Nejdřív jsem jí nechtěl věřit,” poznamenal a sjel pohledem vyzývavou noční košilku. „Ted se ale ukázalo, že měla naprostou pravdu.”

Ivy se pod pevným stiskem jeho paže rozechvěla kolena. Okolní vzduch se naplnil vůní koupelové pěny spojené s intenzivním aroma kořeněného parfému. Během let se Ivy snažila Stuarta úspěšně ignorovat.

Tentokrát jí ale jeho blízkost zastavila srdce. Vnímala zvláštní vibrace, které nedokázala nikam zařadit. Její tělo jako by najednou přestalo poslouchat rozum. Přestože se mu dívala zpříma do očí, viděla před sebou jen matnou rozmazanou tvář. Hlava jí tepala bolestí a mozek odmítal fungovat. Stuart si její nulový protest vyložil podle svého.

O vteřinu později stála zády k chladné stěně a cítila, jak se na ní tlačí svalnaté tělo. Držel ji pevnými pažemi v zajetí a očima přitom klouzal po jemných liniích pevných ňader, které se rýsovaly pod tenkou látkou.

„Potřebuju…“ zamumlala do ticha a marně pokusila požádat o aspirin.

„Mě?” doplnil dráždivým tónem. Potom k ní sklonil hlavu a zadíval se na svůdně pootevřené rty. „Předveď se, miláčku.”

Zatímco se Ivy snažila pochopit jeho komentář, ucítila zničehonic na ústech jeho horké rty.

Instinktivně se od něj pokusila odtáhnout, ale neúspěšně. Nikdy předtím nebyla tak blízko žádnému muži. Jeho ústa se domáhala čím dál větší vášně.

Věděla, že by měla sebrat všechny síly a odstrčit ho, ale v tuhle chvíli nedokázala odolat jeho smyslným rtům. Ivy sice čas od času polibek dostala, ale nikdy ne od zralého zkušeného muže.

Stuart přešel z vášnivého polibku do něžných doteků. Lehce se jí zuby dotýkal spodního rtu a potom jí jazykem obkroužil linii úst.

Ivy se při jemném doteku lehce zachvěla. Cítila pod dlaněmi jeho horký hrudník a začala se mu prsty proplétat hustými chlupy. Vzápětí ucítila, jak jeho tělo reaguje na něžné doteky. Pomalu pootevřela ústa a bezmyšlenkovitě k němu přistoupila ještě blíž.

Stuart její reakci pochopil jako nevyslovenou pozvánku a bez váhání ji přijal. Pevně přitiskl své boky k jejím. Jakmile Ivy pod tenkou látkou noční košile ucítila jeho vzrušení, zaplavila ji vlna strachu. Stuart lehce zavzdychal a dál pokračoval v dobývání své pevnosti.

Smyslné chvění se v Ivy okamžitě proměnilo v obavu ve chvíli, kdy jí Stuart položil dlaně na boky a začal jimi rytmicky pohybovat ze strany na stranu. I tak nezkušená panna vnímala jeho ztopořené mužství. Ivy prudce opřela dlaně o široký hrudník a pokusila se osvobodit ústa z jeho zajetí.

Stuart nejprve odmítal přestat. Uvědomil si, že v něm roste touha zmocnit se jí. Ivy byla hebká na dotek a chutnala jako nebeská mana. Nedokázal se zbavit představy, jak pod ním leží na měkké matraci. Nakonec ale pochopil, co její odmítnutí znamená. Pomalu se od ní odtáhl a dlouze se jí zadíval do očí.

Když viděl strach, který se zračil ve smaragdové hlubině, poprvé zapochyboval o tom, že mu Ráchel o své mladší sestře řekla pravdu. Pokud se takhle projevovalo její promiskuitní chování, bylo málo pravděpodobné, že by Ivy v minulosti obšťastnila řadu chlapců. Naopak… zdálo se mu, že má strach z toho, co přijde dál. „Ne,” hlesla prosebné. „Prosím tě, přestaň.” Stuart ji ještě na vteřinu pevné objal kolem pasu. Její vyděšený pohled a ztuhlé svaly mu odpověděly na všechno.

Že tahle chladná cácorka šla s každým? Kdepak… Na její nevinnost by vsadil veškeré jmění.

Jakmile začal rozum vítězit nad chtíčem, Stuart si uvědomil, že se v něm začíná hromadit vztek. Znovu ho zradilo vlastní tělo. Nemohl předstírat, že ho při polibku nezahltila vlna touhy. Dovolil, aby tahle malá holka poznala jeho slabost. Vždyť jí bylo teprve osmnáct.

Stuarta zaplavila směs zlosti, studu a viny. Prudce ji od sebe odstrčil a ještě jednou pohledem přejel křivky jejího těla. Uvědomil si, že po ní nepřestává toužit.

„Co jsi čekala, když se vydáš uprostřed noci v takovéhle košilce podívat po nějakém muži?” prohodil a mávl rukou do prázdna.

Ivy se zachvěla a promnula si dlaní pravé oko. Na pár vteřin na bolest hlavy zapomněla, ale po vášnivém polibku se nepříjemné tepání vrátilo zpátky. Opřela se o stěnu, aby se nezhroutila. Bolest byla silnější než stud a zlost a vystřelovala jí do pravého oka jako rozžhavený kord.

Stuart pozoroval její zsinalý obličej a začal si uvědomovat, že s Ivy není něco v pořádku.

„Co ti je?” zeptal se bez zájmu.

„Mám migrénu,” zašeptala Ivy. „Šla jsem pro aspirin,” dodala na vysvětlenou.

Stuart si odkašlal. „Aspirin na migrénu,” poznamenal sarkasticky. Potom ji vzal do náruče a zamířil s ní do své ložnice. Hebkost její kůže ho naplňovala adrenalinem. Byla lehoučká jako pírko. Uvědomil si, že proti jeho dotekům neprotestuje. Dokonce se tváří opírala o jeho hrudník. Vnímal, jak se její dech i přes bolest zklidnil.

„Dám ti na to něco silnějšího, ale nejdřív to musím zkonzultovat s tvým lékařem. Zatím se posaď,” řekl a přešel k telefonu.

„Je to doktorka Lou Coltrainová,” poznamenala.

Stuart ji neposlouchal. Moc dobře věděl, k jaké lékařce chodí. „Lou?” prohodil do sluchátka. „Omlouvám se, že ti volám takhle pozdě. Ivy Conleyová je na víkend u mé sestry Merrie a dostala migrénu. Může si vzít stejný prášek, jaký jsi předepsala mně?”

Stuart se odmlčel a začal Ivy pozorovat. Snažil se na

sobě nedat znát, jak moc ho přitahuje. Byla překrásná, ale její věk mu rezonoval v hlavě. Byla pro něj příliš mladá. Jemu bylo třicet a jí teprve osmnáct. Už se jí nikdy nesmí dotknout. Navždycky si od ní bude muset udržovat bezpečnou vzdálenost. Jejich polibek zpočátku přinášelo potěšení oběma, ale jeho rostoucí vášeň ji potom vyděsila.

„Dobře. Rozumím. Pokud se to do rána nezlepší, pošlu ji na kliniku. Ještě jednou děkuju,” uzavřel Stuart a zavěsil. „Lou říkala, že můžeš spolknout jeden prášek,” vysvětlil a vytáhl ze zásuvky nádobku s pilulkami. Vytřepal z ní jednu a podal jí ji se sklenkou vody. „Pokud se ti do rána neuleví, budeš muset zítra na středisko.”

„Můžeš na mě přestat zírat?” vysoukala ze sebe.

Stuart na ni vrhl přísný pohled. „Nejsi jediná, koho tady něco bolí.”

Ivy se lehce zarděla a vzápětí dvěma doušky vody zapila prášek.

Stuart si od ní vzal prázdnou sklenku, pomohl jí vstát z postele a odvedl ji zpátky přes koupelnu do vedlejší ložnice.

„Nevěděla jsem, že budeš doma,” řekla do ticha. „Merrie tvrdila, že jsi pryč. Nečekala jsem, že na tebe narazím v koupelně.”

„To jsme na tom podobně. Taky jsem neměl tušení, že jsi tady,” zareagoval suše.

Ivy zamyšlené pokrčila čelo. Na okamžik ji napadlo, jestli Merrie věděla, že Stuart přijede a schválně ani jednomu z nich nic neřekla. Do takové hry by se ale její nejlepší kamarádka nepustila. V tom jí mohla důvěřovat.

„Děkuju za ten prášek,” hlesla.

„Nemáš zač. Teď jdi spát.”

Ivy si přes sebe přetáhla deku a zabořila hlavu do polštáře.

„Nehledej v tom, co se stalo, nic romantického,” dodal suše. „Většina mužů je uprostřed noci zranitelná.” „Já jsem nevěděla…!“

Stuart ji zadržel letmým mávnutím ruky. „Dobře, věřím ti,” procedil. „Tvoje sestra mi o tobě navyprávěla spoustu lží. Nemáš ponětí, proč?”

„Proč ses s ní o mně vůbec bavil?” opáčila. „Vždycky jsi říkal, že ji nemůžeš vystát. A to i přesto, že jste spolu chodili na střední do třídy.”

„Když zemřel váš otec, zavolala mi.”

„Aha,” zamumlala Ivy a křečovitě zavřela oči. „Měla strach, aby ses náhodou během ověřování poslední vůle nepostavil na mou stranu,” řekla posměšně. „Mohla jsem ji uklidnit, že to by se nikdy nestalo.”

„Myslela si, že požádáš o pomoc Merrie,” objasnil.

Ivy pomalu otevřela oči. Odrážel se v nich tlukot jejího srdce. „To by udělala jen ona. Já jsem schopná stát na vlastních nohou.”

„To je pravda,” řekl pomalu a nepřestával sjíždět její pobledlý obličej. „Daří se ti to dobře.”

Takové hodnocení od Stuarta nečekala. Podívala se mu zpříma do očí a zauvažovala, jaké by to asi bylo, kdyby nezastavila jeho chtíč. Při té myšlence se začervenala.

„Přestaň s tím,” zahučel. „Nehodlám se stát předmětem touhy nějakého zasněného teenagera.”

Ivy svraštila obočí. „Vážné?” opáčila stejným tónem. „Představ si, že bych se dostala do špatné party a stala by se ze mě černá ovce. Byla by to tvoje chyba, protože jsi zastavil mou posedlost.”

Stuart si v první chvíli myslel, že vtipkuje, ale pak si všiml jiskry v hlubokých smaragdových očích.

„Jsi moc mladá na to, abys byla posedlá zralým mužem. Najdi si kluka v tvém věku,” poradil.

„V tom je právě ten problém. Kluci v mém věku jsou totiž jenom kluci.”

„Tím stadiem procházejí všichni muži.”

„To asi ano,” zamumlala a hlasité si povzdechla. „Mohl bys mě uhodit kladivem do hlavy? Možná bych tak aspoň na chvíli přestala vnímat bolest.”

„Počkej, až začne prášek účinkovat,” prohodil a posadil se na postel. „Nechceš mezitím namočit ručník do studené vody?”

„To bych radši umřela, než abych té o něco prosila.”

Stuart se krátce zasmál, ale pak automaticky vstal, odešel do koupelny a vrátil se s mokrou žínkou. Něžně ji Ivy položil na oči a čelo. „Je to lepší?”

Ivy si povzdechla. „Hm. Díky.”

„Mně pomáhá pravý opak,” poznamenal. „Když mě bolí hlava, potřebuju teplý obklad.”

„Já si to pamatuju,” přisvědčila Ivy.

„Jak ses vlastně dostala k čokoládě?” zeptal se po chvíli.

Ivy se lehce ušklíbla. Stuart toho o ní věděl opravdu dost. „Dala jsem si dneska odpoledne koláček. Až když jsem snědla půlku, došlo mi, že jsou v něm čokoládové kuličky. Merrie mě zarazila, ale už bylo pozdě.”

„Já můžu klidně sníst deset čokoládových tabulek a nic mi není.”

„No vidíš. Merrie říkala, že to máš z červeného vína.”

Stuart pokýval. „Už před lety jsem nahradil víno dobrou skotskou whisky. A rozhodně toho nelituju.”

„Ale zralý sýr ti prý taky nedělá dobře.”

„To je pravda. Zbožňuju plísňový sýr a kvůli migréně ho nemůžu.”

Ivy se široce usmála. „Myslela jsem, žes tyhle slabosti už dávno překonal.”

„To by ses divila,” prohodil a dlouze se na ni zadíval. Byl v tu chvíli rád, že mu nevidí do tváře.

Zničehonic se otevřely dveře ložnice a v nich se objevila Merrie. „Vy tady máte pyžamovou party?” zeptala se do ticha.

„Hm, ale tebe jsme nepozvali. Je výhradně jen pro ty, kdo trpí migrénou. A ty mezi nás nepatříš,” poznamenal Stuart vesele.

Merrie za sebou zavřela dveře a přešla k posteli. „Bála jsem se, že to takhle dopadne,” promluvila směrem k Ivy. „Měla jsem si všimnout dřív, že je v koláčku čokoláda.”

„To by si měla všimnout spíš ona sama, ne?” procedil Stuart.

„Vsadím se, že když postihne migréna tebe, nikdo ti nenadává za to, že jsi snědl něco, cos neměl. Takového člověka bys nejspíš prohodil oknem,” utrousila Ivy.

„Můžeš to zkusit.”

„Prosím tě. Ani bych tě neuzvedla.”

„Nechceš aspirin?” zeptala se Merrie.

„Už jsem jí dal prášek,” odpověděl Stuart jako první.

Merrie na něj vytřeštila oči.

„Vždyť víš, že bez konzultace s lékařem to může být nebezpečné,” vyhrkla.

„Jsem rád, že si pamatuješ pravidla. I já jsem předem zavolal Lou,” objasnil a letmo se podíval na hodinky. „Každou chvíli by měl začít účinkovat.”

Ivy mu musela dát za pravdu. Pomalu jí začala padat víčka.

„Jsem ospalá,” zamumlala. Překvapilo ji, jak ukrutná bolest začala zničehonic ztrácet na intenzitě.

„Až se probudíš, bude ti dobře,” ujistil ji Stuart.

„Díky,” vydechla a unaveně zavřela oči.

„Nemáš zač. Vím o migréně své.”

„Ale až od Ivy ses dozvěděl, že bys měl zajít k lékaři pro účinné prášky. Do té doby ses snažil léčit sám,” rýpla do něj Merrie.

Stuart na její poznámku nereagoval. Lehce z Ivyina obličeje sundal vlhkou žínku a tiše pozoroval její tvář. Byl vděčný, že měla deku vytaženou až k bradě, takže nedostal druhou šanci vidět dokonalé křivky jejího těla. Ten obraz by mu pak celou noc nedovolil usnout.

Stuart vstal opatrně z postele a zamířil ke dveřím.

„Bylo od tebe hezké, že jsi dal Ivy prášek,” poznamenala Merrie, když vyšli na chodbu.

Stuart ledabyle pokrčil rameny.

„Vím, jak člověku je.”

„Jak to vůbec dopadlo v Oklahomě?” změnila téma.

„Všechno je přichystané na aukci. Víš, pořád se mi nechce věřit, že mě Jacobsville tak zklamal.”

„Nic podobného se dřív nestalo,” bránila je Merrie.

„Jeden omyl může být hodně drahý. V dnešní době si musíme dávat pozor. Ztráta podílu na japonských ostrovech nás bolela.”

„Hartovi a Dunnovi na tom byli ještě hůř. Investovali spoustu peněz do bio býků na vývoz právě do Japonska. Pak přišel zákaz a jejich nápad má najednou nulovou hodnotu.”

„Rychle se z toho vzpamatovali. A my taky, protože jsme začali vyrábět bio maso pro vlastní trh. Tahle organická cesta je výnosná, a až si lidé uvědomí, jak je to dobré pro jejich zdraví, bude to ještě lepší.”

„Naše značka se prodává dostatečně rychle na místním trhu,” poznamenala Merrie.

„A ještě rychleji ve velkých městech,” upozornil. „Jak to jde ve škole?”

Merrie se lehce usmála.

„Zatím jsem udělala všechny zkoušky napoprvé. Za dva roky budu pracovat v nemocnici.”

„Mohla bys přitom klidně vysedávat doma, zvát hosty na ranní kávu a občas udělat něco pro charitu,” připomněl vesele.

Merrie rozhodné zakroutila hlavou. „Nejsem na pohodlný a bezstarostný život stavěná. Stejné jako ty. Práce nás oba baví.”

„To je pravda,” souhlasil a dal jí přátelský polibek na tvář. „Dobře se vyspi.”

„Budeš o víkendu doma?”

Stuart na ni vrhl nechápavý pohled. „Copak máš po ruce neprůstřelnou vestu?”

„Dva dny byste to s Ivy snad zvládnout mohli.”

„Ledaže bys mi zavázala oči a jí dala do úst roubík,” procedil.

„Prosím?”

„To byl jen vtip. Zítra musím letět do Denveru. Mám přednášku o genetické modifikaci na zemědělském institutu.”

Merrie si tiše povzdechla. „Snad se tentokrát nevrátíš s rozbitým nosem.”

Stuart pokrčil rameny. „Nemůžu si pomoct. Přece nebudu podporovat lidi, kteří spojí neslučitelné buňky a říkají tomu pokrok,” rozčílil se. „Jednou bychom na to mohli doplatit.”

Merrie ho konejšivě pohladila po vlasech. „Dobře. Běž jim to tam vysvětlit. Já vezmu Ivy do imaxu na dokument o Marsu.”

„Proč zrovna o Marsu?”

„Zajímá se o něj.”

„Moc rád bych ji tam vyslal,” řekl zamyšleně. „Mohli bychom ji připoutat k raketoplánu a…”

„Přestaň. Je to moje nejlepší kamarádka.”

„Tak ji pošlu aspoň na měsíc.”

Merrie lehce zakroutila hlavou. „Před pár týdny ztratila otce, domov a brzy přijde i o dědictví,” řekla tiše. „Nejradši bych Ráchel uškrtila.”

Stuart by udělal to samé. Netušil, jak mohl uvěřit jejím lžím. Ivy si s muži nikdy nepohrávala. Dnešek ho v tom ještě utvrdil. Nechápal, proč na ni chtěla Ráchel vrhnout tak špatné světlo.

Možná měla Ivy pravdu. Chtěla, aby se nezapletl do řešení poslední vůle. Začínalo mu jí být líto. Pokud její sestra dosáhne svého, nedostane Ivy z dědictví ani cent.

„O čem přemýšlíš?” promluvila Merrie do ticha.

„Ivy by měl připadnout aspoň ten dům.”

„I kdyby ho zdědila, nemohla by si dovolit v něm bydlet,” opáčila Merrie. „Neměla by čím splácet účty. Sotva zaplatí školu a nízký nájem.”

Stuart pevně sevřel rty.

„Mohli bychom jí pomoct.”

„Zkoušela jsem to. Ivy je ale příliš hrdá. Nic by si od nás nevzala.”

„Tak raději pracuje po nocích a o víkendech,” zahučel. „Ještě štěstí, že jeden z jejích zaměstnavatelů se rád otočí za každou sukní.”

„Představ si, že pozval Ivy na rande.”

Stuart vytřeštil oči. „A?”

„Omylem mu pustila kladivo na nohu,” odpověděla Merrie s úsměvem. „Celý týden kulhal a už si na Ivy nikdy netroufl.”

Stuart ucítil vnitřní úlevu. Kdyby byla Ivy o něco star

ší, možná by se o ni začal zajímat. Takhle ale musel mít na paměti její věk.

„Ráchel jí ráno volala ohledně ověřování poslední vůle,” vysvětlila. „Předpokládám, že to byl hlavní důvod její migrény. Má ze své sestry strach.”

„Musí se jí umět postavit.”

„Ivy je jiná. Má Ráchel ráda i přesto, jak se k ní chová. Žádné jiné příbuzné nemá. Musí si připadat osaměle.”

„Však ona se otrká. Nic jiného jí nezbyde,” řekl a dlouze zívl. „Půjdu si lehnout. Ráno se asi neuvidíme. Vrátím se během pondělka. Kdyby se něco dělo, zastihneš mě na mobilu.”

„Chayce svou práci zvládá skvěle. Nebudeme tě potřebovat. Hezky si to užij.”

„Hlavně ty rvačky,” poznamenal a šibalsky zamrkal. „Zatím ahoj.”

„Ahoj.”

Stuart vešel do ložnice a zavřel za sebou dveře. Bude muset Ivy vytlačit z hlavy a nedovolit, aby se dnešní scéna někdy opakovala. Možná by nebylo od věci, kdyby se nechal do místního plátku vyfotografovat s nějakou svobodnou celebritou. Neměl sice rád publicitu, ale na druhou stranu nechtěl, aby k němu Ivy začala něco cítit.

Když si Stuart lehl na postel a zavřel oči, vybavily se mu informace, které pro něj zjistil soukromý detektiv. Ivyin otec byl alkoholik a tělesně napadal jak svou ženu, tak Ivy. Ráchel se ale nikdy nedotkl. To mu dalo odpověď na otázku, proč od něj Ivy před lety vyděšeně odstoupila, když se před ní rozčílil na jednoho ze svých zaměstnanců.

Nikdy jí neřekne, co se dozvěděl, ale bude si dávat po

zor, aby ji už znovu křikem nevylekal. Zároveň bude muset zabránit tomu, aby k němu navázala city. Vzájemnou přitažlivost musí utlumit ještě předtím, než úplně rozkvete. Ivy totiž byla ještě nevinné poupě.

Zbytek víkendu uplynul bez problémů. Velkou část obě kamarádky strávily nad Merriinou zkouškou z anatomie, dívaly se na filmy a povídaly si o svých snech. V pondělí ráno Merrie cestou do San Antonia odvezla Ivy do školy.

„Až budu mít volný víkend, ozvu se ti. A s Ráchel se netrap.”

„Pokusím se,” řekla Ivy s úsměvem. „Děkuju za skvělý víkend.”

„Já taky. Brzy to zopakujeme. Měj se.” „Ty taky. Ahoj.”

Ivy celý týden pronásledovaly vzpomínky na to, co se stalo u Merrie. Čím častěji se vracela ke Stuartovi, tím víc si uvědomovala, jak velkou roli doposud v jejím životě hrál. Celá léta, co se znala s Merrie, byl její bratr nablízku, ale vždycky postával v pozadí. Vzhledem k věkovému rozdílu se s ním nesetkávaly na místech, kam obé kamarádky chodily. Ony byly teprve na střední škole, zatímco Stuart už byl zralý muž.

Vášnivé polibky ale najednou všechno změnily. Ivy se

o něm dokonce zdály intimní živé sny. Byla si jistá, že

i on k ní něco cítil. I když to možná byla jen povrchní touha. Chtěl ji a ona chtěla jeho. Něco podobného prožívala poprvé v životě.

Když Ivy koncem týdne stála ve frontě s malým nákupem, všimla si titulní stránky bulvárního deníku. Pod tučným nadpisem byla barevná fotografie Stuarta s pře

krásnou mladou ženou, která ho objímala kolem pasu a upírala na něj zamilovaný pohled.

Texaský milionář daroval pozemek přírodní památkové rezervaci, přečetla Ivy v duchu titulek.

Žena na fotografii byla jednoznačně dcera významného obchodníka, který stál v čele organizace. Ivy prolétla prvních pár odstavců a dočetla se, že se poslední dobou hovoří o velkém přátelství mezi milionářem a obchodníkovou dcerou, ale že další spekulace o vážném vztahu by mohly být zatím předčasné.

Ivy cítila, jak se jí zastavilo srdce. Začalo jí být jasné, že k ní Stuart necítí vůbec nic a rozhodl se to dát veřejně najevo. Ani na okamžik ji nenapadlo, že by mohlo jít o omyl. Stuart ji chtěl ubezpečit, že pro něj nic neznamená a vybral si pro to potupnou cestu přes média.

O několik minut později se ozvala Merrie. „Viděla jsi Stuarta v novinách?” vyhrkla.

„Hm,” odpověděla Ivy s předstíraným klidem.

„Nechápu, že se nechal takhle zneužít,” zamumlala Merrie.

„I ten nejopatrnější člověk se jednou může stát obětí nenasytného reportéra,” bránila ho Ivy. „Fotograf ho nejspíš zachytil ve slabé chvilce.”

„Spíš dává veřejné košem nějaké ženě, která mu nechce dát pokoj,” prohlásila Merrie nevinně. „To by k němu sedělo. Posledních pár měsíců se ale s nikým nevídal. Myslím pravidelně. Občas sice vyrazí do společnosti, ale nedá se říct, že by měl vážný vztah.”

„Jak dopadla zkouška?” změnila Ivy téma.

„Díky tobě jsem to zvládla hladce.”

„To jsem ráda. Až budu mít před závěrečnými testy, můžeš pro mě udělat to samé.”

„Na to je ještě čas. Přijedeš příští víkend?”

Ivy zamyšlené sešpulila rty. „Slíbila jsem spolubydlící, že s ní zajedu do Dallasu za mámou. Nechce jet tak daleko sama,” zalhala. Ve skutečnosti jí Lita navrhla, jestli by se k ní nechtěla přidat a nechala Ivy pár dní na rozmyšlenou. V tuhle chvíli ale už byla jednoznačné rozhodnutá, jakou nabídku přijme.

„Tak to jsi hodná,” řekla Merrie. „Představ si, že už mi nabídli práci v nemocnici. Domů se pak moc nedostanu. Budu dělat dvanáctihodinové směny čtyři dny v týdnu, přičemž v tom bude hodně víkendů,” vysvětlila.

„To chápu,” zareagovala Ivy. Byla ráda, že se tak vyhne nejapným výmluvám, proč nemůže o víkendu přijet. „Až skončím školu, taky budu pracovat o sobotách a nedělích. Až budu mít na auto, budu za tebou moct přijet a vyrazíme do kina nebo do restaurace. Co ty na to?”

„Jisté,” zamumlala Merrie a krátce se odmlčela. „Ivy, neděje se něco?”

„Ne. Právník má všechny podklady k tomu, aby předal otcův majetek Ráchel. Já z toho dostanu jen almužnu. Pak už mě snad nechá Ráchel na pokoji.”

„To doufám. Brzy si zavoláme,” řekla Merrie a rozloučila se.

„Určitě. Zatím se měj hezky,” dodala Ivy a zaklapla telefon.

Od této chvíle pro ni bylo nejdůležitější najít cestu, jak se Stuartovi vyhýbat. Merrie jí sice bude chybět, ale nemohla dopustit, aby jí Stuart zlomil už tak bolavé srdce.

ČTVRTÁ KAPITOLA

0 dva roky později…

„Ivy, nedáte si k práci kávu?” ozvala se ze dveří její poslední nová klientka a nahlédla do kanceláře, kde Ivy vypisovala šeky a vyplňovala účetní knihy.

Ivy zvedla hlavu a široce se usmála. „Moc ráda. Pokud vás to nebude obtěžovat.”

„Právě jsem ji uvařila. Přinesu vám šálek,” prohodila Marcella ochotně.

„Děkuju.”

„Není vůbec zač. Zachránila jste mě před bankrotem.” „To není pravda. Jen jsem našla rezervy, o kterých jste nevěděla.”

„Každý tomu říká jinak. Hned jsem zpátky s tou kávou.”

Ivy se rozhlédla po prostorné kanceláři a uvědomila si, jak velký udělala pokrok od posledního setkání se Stuartem. Když jí Dorie Hartová nabídla práci v účetní firmě se stálou klientelou, mohla se konečně vzdát brigády v autoservisu. Dorie měla svou práci ráda a vedla knihy svým klientům ještě dlouho potom, co se provdala za Corrigana Harta. V rozvětvené rodině ale postupně neměla na práci čas. Jak se smíchem říkala, Ivy pro ni

byla dar z nebes. Věděla, že její klienti budou v dobrých rukou a mohla si s čistým svědomím začít užívat důchod.

K Dorie během let přešla spousta významných firem. Mezi klienty byla majitelka několika butiků, stavební společnost, velkoobchod s hovězími produkty, regenerační a sportovní centrum a další menší firmy v celém Jacobsvillu. Dorie za Ivy přišla se svým návrhem během posledního školního semestru. Pro Ivy to byla velká shoda náhod. Mohla se vzdát práce obyčejné sekretářky a stát se schopnou účetní.

Aby toho neměla Ivy málo, rozhodla se přispívat bez nároku na honorář do místního občasníku zemědělské společnosti. Chtěla to pro Hartovy udělat jako protislužbu, ale Corrigan o tom nechtěl ani slyšet a poctivě jí vyplácel za každý článek šek.

Merrie mezitím pracovala v nemocnici v San Antoniu a mluvila s Ivy po telefonu minimálně dvakrát do měsíce. Na společenský život neměla ani jedna čas. Ivy se jí nikdy nesvěřila s tím, co se stalo tenkrát o víkendu mezi ní a Stuartem a nikdy se na jejího bratra ani nezeptala. Měla dojem, že Merrie něco vycítila, ale jak bylo jejím dobrým zvykem, do ničeho se nemíchala.

Podzim oblékl topoly a javory do zlatočervených šatů a s nástupem nového ročního období i Ivy cítila, že ji čeká změna. Snažila se soustředit jen na práci, ale v podvědomí měla strach z čehosi neznámého.

Shelby Jacobsová každý podzim organizovala benefiční večírek na podporu místního zvířecího útulku. Ivy by se ho ráda zúčastnila, ale Hayes Carson o ni poslední dobou projevoval zájem. Nebyla si jistá, jestli je z jeho přístupu nadšená. Měla sice Hayese ráda, ale nepřitahoval ji tajemnou silou. A to bylo možná jedině dobře. Když v pátek přišel k jejímu pronajatému apartmá,

odvedla ho na dvorek před domem a sedla si s ním na dětskou houpačku. Její pokojíček zaplňovala z velké části postel a psací stůl a z toho důvodu si Ivy do svého kumbálku nerada vodila muže.

„Příští pátek se koná benefiční ples. Nechtěla bys jít se mnou?” zeptal se nesměle.

Ivy se nervózně pousmála. „Léta jsem už netančila. Vůbec nic si nepamatuju.”

Hayes šibalsky zamrkal. „Naučím tě to.”

Ivy chvíli zamyšleně pozorovala jeho tvář. Musela uznat, že to byl docela fešák. Měl husté vlasy zesvětlené od slunce a tmavohnědé hluboké oči. Uniforma ještě víc zvýrazňovala jeho svalnatou postavu. Byl rostlý jako skutečný rodeový jezdec… široká ramena, úzké boky a dlouhé vypracované nohy. Několik mladých obyvatelek Jacobsvilleu se na něj snažilo zapůsobit. Ani jedna z nich ale neuspěla. Hayes byl předurčený k životu starého mládence. Skoro se zdálo, jako by ho ženy nezajímaly. Málokdy se usmíval, ale když chtěl, dokázal být vtipný a bezprostřední. Třeba právě teď.

Ivy nikdo nepozval na schůzku už několik měsíců. Jediný muž, který s ní chtěl jít kdysi na rande, měl takovou pověst, že ji znala i Merrie, která ve městě ani nebydlela.

A teď ji Hayes žádal o tanec. Ivy, která ve volném čase chodila výhradně v sepraných džínách a téměř bez make-upu.

„No tak,” dorážel. „Samá práce tě jednou zahubí.”

„To víš ty nejlíp, ne?” opáčila. „Copak jsi neměl naposledy dovolenou před čtyřmi lety?”

„To je pravda. Miluju svou práci.”

„To jsme si všimli. Podařilo se ti vytlačit za hranice skoro všechny gangy drogových dealerů.”

„Hm, to umíme,” pochválil se. „Proč nechceš jít se mnou na večírek? Copak máš mezi místními nějakou tajnou lásku?” vrátil se k původnímu tématu.

Ivy se hlasité rozesmála. Měl napůl pravdu, ale nehodlala to přiznat. „Kdepak. Nejsem na společenský život zvyklá. Vždyť jsem nikam nechodila ani na škole.”

Hayes se lehce zamračil. „Vím, proč se tak bráníš,” řekl tiše. „Nesmíš se neustále ohlížet do minulosti. Ne všichni muži jsou jako tvůj otec.”

Ivy sklopila oči a pevně sevřela pěsti. „Maminka o něm prý před svatbou všude vyprávěla, jaký je dokonalý džentlmen. Chodili spolu rok a pak se vzali. Až v manželství zjistila, jak je krutý. Byla ale těhotná a neměla kam jít.”

Hayes ji vzal něžné za ruku. „Přestěhoval se sem z Nevady. Nikdo o něm nic nevěděl. A to znáš lidi v Jacobsvillu,” řekl a významné povytáhl obočí. „Troufám si tvrdit, že například o mně víš úplně všechno.”

Ivy pokrčila rameny. „Asi ano. Všichni tě znají. Jediná tvoje špatná vlastnost je náladovost. Nikdy bys ale neuhodil nikoho dřív, než dostaneš ránu sám.”

„Přesně tak to je. Takže jeden večer se mnou budeš v naprostém bezpečí.”

Ivy si hlasitě povzdechla. „Není lehké tě odmítnout.”

„Uvidíš, že se ti tam bude líbit,” pokračoval v přesvědčování. „Jednak přispějeme na nové kotce do útulku, a jednak dáme lidem téma k hovorům.”

„Hm, to bude legrace,” přisvědčila Ivy. „Pokud vím, nikdy ses s žádnou ženou z města na veřejnosti neukázal.”

Hayes pokrčil rameny. „Jsem rád sám se sebou.” přiznal. „Navíc mám Andyho. A ten řídí můj společenský život.”

Ivy se lehce zachvěla. „Nepočítej s tím, že půjdu k tobě domů.”

„To chápu. Zatím jsem nepotkal jedinou ženu, která by šla,” prohodil s úšklebkem. „On je ale opravdu moc milý. Je to vegetarián. Nepozřel by ani myš.”

„To na mě neplatí. Smiř se s tím, že se k tobě a tvému spolubydlícímu nikdo nenastěhuje.”

„Už ho mám šest let. Je to můj jediný domácí mazlíček.”

„To je štěstí. Jakéhokoliv jiného tvora by snědl jako malinu.”

„Vždyť je to vegetarián,” zaúpěl Hayes.

„Vážně? A neztratilo se náhodou v okolí pár psů nebo koček?” dobírala si ho.

„Je hloupost mít strach z vegetariána. Je to stejné, jako kdyby ses bála krávy.”

„Až na to, že Andy krávu ani trochu nepřipomíná,” opáčila. „Jeho obrázek byl na titulní stránce novin, když jsi ho vzal na přednášku o plazech pro děti třetí třídy. O tom incidentu by se dala napsat kronika.”

„On ale tu dívku nechtěl napadnout. Byla nejvyšší ve třídě a on na ni chtěl vylézt.”

Ivy se pokusila zadržet smích. „Vsadím se, že už ho ve škole raději nevyndáš z akvária.”

„To asi ne,” poznamenal zamyšleně. „Chudák bude mít do konce života panický strach z malých holčiček.”

„Ať je to jak chce, mě s ním do stejné místnosti nedostaneš.”

„On skleněné krychle nenávidí. Beztak je mu většina malá. Nejspokojenější je na lednici.”

„Potřebuješ se dostat mezi lidi,” pronesla Ivy věcně. „O to se právě snažím.” Ivy si povzdechla.

„Tak dobře. Půjdu s tebou. Je tni ale jasné, že lidi o nás budou mluvit ještě několik týdnů.”

„To je jejich věc. Jsem na klepy zvyklý. A ty taky.”

„Máš pravdu. Tak já půjdu. Můžu mít na sobě džíny a pohorky?”

„Ne. Dlouhé šaty a vysoké podpatky.”

„To nesnáším,” zamumlala nespokojené.

„Nejsi sama. Pokud si ale na sebe vezmeš šaty, tak já sako a kravatu taky obléknu.”

„Dobrá.”

„Tak já tě tady příští pátek v šest vyzvednu.” Ivy se široce usmála. „Půjdu si koupit společenskou róbu.”

„Takový přístup se mi líbí.”

Skutečnost, že Ivy jde na ples s Hayesem, se rozšířila po městě rychlostí blesku. Dokonce i Merrie se to dozvěděla a dva dny před samotným plesem Ivy zavolala.

„Heyes tě pozval na schůzku?” vypískla do sluchátka. „Nikdy s nikým nechodil. Alespoň od té doby, co ho Jonesova dcera pustila k vodě kvůli australskému milionáři.”

„To bylo před dvěma lety a myslím, že se z toho ještě nevzpamatoval,” poznamenala Ivy a zamyslela se. „Navíc my si spolu jdeme jen zatančit. O ruku mé nepožádal.”

„Nikdy nevíš, co se může stát,” zauvažovala Merrie. „Možná je trochu opuštěný. Miluje děti…“

„No tak, uklidni se,” zadržela ji Ivy. „Já o svatbu nestojím o nic víc než Hayes.”

„Proč ne?”

„Jsem ráda sama. Navíc Hayes asi nezná další svobodné ženy, proto se zeptal mě.”

„V okolí se pohybuje spousta rozvedených adeptek.”

„Ples je na podporu zvířecího útulku,” připomněla Ivy. „Pomůžeme přispět na další kotce. Je tady tolik zatoulaných psů.”

„Poslouchej, já mám taky ráda zvířata, ale je mi jasné, že tě Hayes nepozval na ples kvůli tuláčkům. Možná, že tě chce použít jako ochranný štít před nějakou ženou, která ho pronásleduje. Něco takového by udělal můj bratr.”

„Tvému bratrovi jdou takové věci líp,” prohodila Ivy a rychle se snažila vytlačit Stuarta z hlavy.

„Samozřejmě, že ano. Vždyť to neustále trénuje,” řekla s povzdechem. „I když poslední dobou s nikým nechodil. Když jsem se ho zeptala proč, řekl, že ho to už nebaví. Kdybych ho neznala, myslela bych si, že konečně našel ženu, se kterou to myslí vážné.”

„To je nepravděpodobné.”

„Ale ne nemožné. Myslím, že na ples taky dorazím,” změnila téma. „Prohodím si s někým službu.” „S kým půjdeš?”

„Sama,” odpověděla Merrie suše. „Nepotřebuju tanečního partnera. Ale stejně řekni Hayesovi, ať si na mé na jednu skladbu udělá čas.”

Ivy se hlasitě zasmála. „Mohly bychom s ním jít obě. To by se místní divili. Začali by si myslet, že Hayesovi jedna slečna nestačí.”

„Na střední se mi Hayes docela líbil, ale on můj zájem naprosto ignoroval. Bylo to v době, kdy se zamiloval do tý holky, která mu pak utekla s tím Australanem. Dobře mu tak. Každý tenkrát viděl, že ji zajímají jen peníze.”

„Hayes má vlastní farmu,” pronesla Ivy.

„A zdědil dost po svém dědečkovi,” přidala se Merrie. „Hayes ale není typ, který by žil z peněz, které nevydělal. Chce být nezávislý.”

„Jako ty.” „To je pravda.”

„Jak se ti líbí práce v nemocnici?”

„Moc,” odpověděla Merrie bez váhání. „Moc mé to baví. Jsem ráda, když můžu pomoct zachránit někomu život. Je to ta nejlepší práce na světě.”

„Celý den jsi mezi nemocnými,” vypíchla Ivy.

„Jak to myslíš?”

„Pracuješ přece na klinice.”

„Hm, ale nemocní lidé jsou všude.”

Ivy se rozesmála.

„To je pravda. Jsem ráda, že tě práce baví. Věř tomu nebo ne, ale já mám tu svou taky ráda. Setkávám se se spoustou zajímavých lidí.”

„To jsem slyšela,” poznamenala Merrie. „Jsem ráda, že tě účetnictví baví. Když už jsme u těch příjemných věcí, mluvila jsi poslední dobou s Ráchel?”

Ivy zmrzl úsměv na tváři. „Za poslední dva měsíce ne. Když jsem s ní mluvila naposledy, chtěla odejít od Jerryho kvůli někomu ještě bohatšímu. Neřekla mi, kdo to je. Jen se zmínila o tom, že je ženatý.”

„To mě ani nepřekvapuje.”

„Skoro vůbec jsem jí nerozuměla. Mluvila tak, že jsem zachytila každé páté slovo. Není mi jasné, co bude boháč vidět na ženě, která je den co den úplné mimo. A už vůbec nerozumím tomu, jak v takovém stavu může vystupovat v divadle.”

„Hlavně že tě neotravuje. To je nejdůležitější.” „To je sice pravda, ale uvnitř o ni mám strach. Je to moje jediná příbuzná. Možná, že jí milionář pomůže od drog a dostane ji navždycky od Jerryho. Pokud na to samozřejmě dřív nepřijde jeho žena,” prohodila Ivy a na chvíli se odmlčela. „To by byla pro Ráchel poslední kap

ka. Jsem si jistá, že je přesvědčená o tom, že se kvůli ní rozvede. Já si to ale nemyslím.”

„Hm… většinou to tak nedopadne,” souhlasila Merrie. „Myslíš, že se s Jerrym pohádala?”

„Nemám tušení. Podle všeho ale má pocit, že přistála na měkkém polštáři. Ten boháč jí snáší modré z nebe.”

„Ani se nebudu ptát, co za to dostává.”

Ivy se zašklebila. „Taky to radši nechci vědět.”

„Tak se uvidíme na plese? Kde a kdy vlastně je?”

Ivy jí dala přesné informace, a když zavěsila, začaly se jí hlavou honit starosti. Co když se Ráchel zapletla s někým známým, jeho manželka na to přijde a prodá svůj příběh novinářům? Ráchel se sice uměla v dnešním světě pohybovat a neměla s nikým soucit, ale veřejný skandál by ji položil na kolena. Ivy raději ani nedomýšlela, co by mohla udělat.

Jejich poslední rozhovor měl zvláštní nádech. Ráchel Ivy požádala, aby předala vzkaz majiteli jediné pekárny ve městě. Šlo o zásilku mouky, kterou nedoručili v daný termín. Ivy zajímalo, proč se Ráchel zajímá o pekárnu, ale sestra ji usadila tím, že ten vzkaz po ní poslala kamarádka.

Ivy nemohla říct Merrii ještě další věc, kterou se dozvěděla. Ráchel se zmínila o tom, že dala svému milenci ultimátum, že se buď co nejrychleji rozvede, nebo že řekne na veřejnosti, že spolu mají vztah. Ivy ji sice prosila, aby se do podobné záležitosti nepouštěla, ale Ráchel se jejímu strachu jen vysmála. Jeho žena prý není žádná hrozba. Nakonec řekla, že i kdyby vztah s milionářem nevyšel, objevila další cesty, jak zbohatnout.

Jejich hovor skončil hádkou, při které Ráchel Ivy řekla, že žárlí, protože po ní se žádný muž ani neohlédne. Nezapomněla připomenout, že si jí nevšímal ani vlastní otec.

S tím musela Ivy souhlasit, ale vzápětí se zmínila o tom, jak ji fyzicky trestal, když uvěřil všem lžím, které

o ní Ráchel namluvila. Poté ji sestra obvinila, že si všechno vymýšlí, protože jejich otec nebyl nikdy agresivní.

V jejím hlase se přesto objevila na pár okamžiků jistá sympatie, když si Ivy postěžovala, že ji celý život považoval za služku. Soucit však během několika vteřin vyprchal a Ráchel se slovy, že její milenec čeká za dveřmi, prudce zavěsila.

Ivy položila sluchátko a uvědomila si, že se celá chvěje. Vzpomínka na poslední dny, než Ráchel odjela do New Yorku, ji naplnila smutkem a neskutečným zklamáním.

Ivy se během týdne rozhodla zajít do butiku a koupit si večerní šaty. Majitelka obchůdku, které zajišťovala účetnictví, ale trvala na tom, že jí šaty na ples zapůjčí.

„Je to ukázkový model,” vysvětlila Marcella. „Padne vám úplně přesně. Navíc je ve stejném odstínu zelené jako vaše oči. Přijďte v pátek v pět ke mně a já vám je pomůžu obléknout, učešu vás a nalíčím. Budete na plese jako pohádková princezna.”

„A o půlnoci se proměním v žábu,” prohodila Ivy s úsměvem.

„To nehrozí.”

„Tak dobře. V pátek v pět. A ještě jednou mockrát děkuju.”

„Hlavně pak každému řekněte, kdo ty šaty navrhl,” dodala a šibalsky zamrkala.

„Buďte bez obav.”

Hayes vyměnil uniformu za tmavý oblek, sněhobílou košili a modrou kravatu s jemným vzorkem. Od naleš

těných polobotek se odráželo světlo ze zavěšené lucerny na verandě.

Ivy se zrovna vrátila ojetým volkswagenem, který si pořídila před dvěma lety. Dlouhé světlé vlasy měla vyčesané do elegantního drdolu a její tvář zvýrazňoval decentní make-up. Samotnou Ivy trochu překvapilo, jak dobře vypadala.

Hayes se na ni díval dlouhým uznalým pohledem. „Vypadáš překrásně,” řekl do ticha a předal jí krabičku s nádhernou orchideou. „Prý ji ženy nosí na zápěstí,” dodal nejistě.

„To je pravda. Ale nemusel jsi nic nosit,” prohodila a vytáhla květinu z krabičky. „Mockrát děkuju. Je nádherná.” „Říkal jsem si, že se ti bude líbit. Jsi připravená?” Ivy přikývla a zavřela za sebou dveře.

Společenský sál byl plný místních obyvatel, kteří se rozhodli přijít podpořit útulek pro opuštěná zvířata. Ivy hned od dveří spatřila dva veterináře s manželkami a několik zástupců městské rady Jacobsvillu. Justin a Shelby Ballengerovi přišli s třemi syny. Nejstarší z nich přes léto pracoval na farmě s otcem a zbytek roku studoval na zemědělské univerzitě. Ostatní dva chlapci pomalu končili na střední škole. Všichni tři se podobali Justinovi, jen nejmladší z nich podědil Shelbyiny modrošedé oči. Bratři Tremayneovi a Hartovi synové přišli se svými manželkami. Objevil se i Micah Steele se ženou Callie a lékařka Lou Coltrainová s manželem. V rohu sálu si Ivy všimla Judda Dunna se ženou Christabel.

„Je neuvěřitelné, že sál pojme tolik lidí,” prohodil Hayes, když vycházeli po dřevěných schodech.

„To je pravda. Vsadím se, že za utržené peníze budou moct vybudovat hned několik kotců.”

„O tom nepochybuju.”

Cestou narazili na několik dalších známých tváří, včetně Willieho Carra, majitele pekárny.

V tu chvíli si Ivy vzpomněla na vzkaz od Ráchel.

„Willie, sestra mi pro tebe nechala nějaký vzkaz,” řekla a na chvíli se zamyslela.

Willie se přidušené zasmál. „Proč by pro mě měla Ráchel vzkaz?” zeptal se a letmo se podíval na svou ženu. „Snad si nezačneš myslet, že tě podvádím, miláčku.”

„Kdepak, o takový vzkaz nešlo,” vysvětlila Ivy. „Šlo o nějakou zásilku mouky, která nikdy nedošla.”

Willie si lehce odkašlal. „O žádné zásilce do New Yorku nic nevím,” ujistil ji. „Ten vzkaz musí být pro někoho jiného.”

„Asi ano,” souhlasila Ivy. „Na Ráchel se poslední dobou nedá moc spoléhat.”

„To vidím,” zamumlal a odešel s manželkou na parket.

Hayes vzal Ivy za ruku a odtáhl ji stranou. „O jaké zásilce to Ráchel mluvila?” zeptal se vážným tónem.

„Nemám tušení. Jen jsem měla vyřídit Williemu, že jedna nedošla. Nevím, o co jde.”

„Kdy o tom s tebou mluvila?”

Ivy zamyšleně sešpulila rty. „Před dvěma dny. Proč?”

Hayes ji vzal za ruku a odvedl ji k tanečnímu parketu, kde postával Cash Grier s rusovlasou manželkou Tippy.

„Bavíte se dobře?” prohodil Cash místo pozdravu. Hayes se k němu naklonil. „Ráchel měla tamhle pro Willieho vzkaz,” pronesl tajuplně. „Jaký?” opáčil Cash zaujatě. Hayes nechal Ivy, aby ho zopakovala. „Je to tajná šifra?” zeptal se Cash. Hayes přikývl. „Bylo to před dvěma dny.”

„To je tedy náhoda.” „No právě.”

„Takže ta spojitost, o které jsme mluvili, může být pravdivá,” poznamenal Cash a obrátil se k Ivy. „Pokud přes tebe sestra pošle ještě další vzkaz pro Willieho nebo kohokoliv jiného, dej vědět Hayesovi, ano?”

Ivy zalapala po dechu.

„Ráchel je v něčem namočená, že?”

„Nemusí to být pravda,” snažil se ji Hayes uklidnit. „Ale nejspíš zná někoho, kdo je. Každopádně o tom s nikým nemluv.”

Ivy zakroutila hlavou. „Nechám si to pro sebe. Ráchel se seznámila s nějakým milionářem a snaží se utéct od svého přítele, drogového dealera,” vysvětlila. „Ten boháč je ale ženatý. Bojím se, že to nedopadne dobře.”

„Lidé, kteří jsou zapleteni v drogách, většinou dobře nekončí,” pronesl Hayes.

„Já vím,” hlesla Ivy a zadívala se na Tippy v krásných zelenobílých šatech. „Moc ti to sluší.”

„Díky,” zareagovala s úsměvem. „Tobě taky. Tyhle šaty navrhla Marcella. Tvoje taky?”

Ivy přikývla. „Je skvělá.”

„To ano. Poslala jsem známým v New Yorku nějaké fotografie jejích modelů. Nic jí ale neříkej. Je to překvapení.”

„Pokud z toho něco vyjde, bude nadšená. Je to od tebe moc milé.”

Tippy jen ledabyle mávla rukou. „Zaslouží si trochu slávy.”

„Dámy, nevím, jak vy, ale já jsem si přišel zatančit,” vložil se do hovoru Hayes.

Cash nejistě na tvůj talent nemám, ale makarenu snad zvládnu,” prohodil Hayes.

„Tak to jsme na tom stejně. A Tippy jsem ji naučil.”

„V tom případě necháme na ostatních, aby určili, který z detektivů vyhraje,” prohodil a odešel objednat skladbu ke kapelníkovi.

Jakmile se Hayes vrátil k Ivy, bubeník odpočítal Čtyři doby a vzápětí se sálem roznesly tóny makareny.

Ivy si pamatovala kroky z televizních šou, které před lety sledovala. Celý parket se okamžitě naplnil rozesmátými tanečníky.

Hayes zkušeně pohyboval pažemi a soustředil se na každý krok. Když dozněl druhý refrén, Ivy mu vyčerpaně padla do náruče a položila mu tvář na široký hrudník.

„Nejsem zvyklá na pohyb,” řekla zadýchaně. „Budu muset chodit do společnosti častěji.”

„Zrovna mě napadlo to samé,” poznamenal a široce se na ni usmál.

O několik okamžiků později Ivy stočila pohled ke vchodu do sálu a setkala se s párem pomněnkových očí, které zářily na tmavém pozadí. Stuartův pohled ji začal zevnitř nemilosrdně spalovat.

PÁTÁ KAPITOLA

Ivy ve Stuartových očích podobný výraz nikdy předtím neviděla. Merrie stála vedle něj a ani široký úsměv nepotlačil překvapený výraz.

Oba sourozenci procházeli sálem, zdravili se s ostatními a během několika vteřin došli až k Ivy s Hayesem.

Ivy Stuarta bez dechu pozorovala. Od jejich posledního setkání uplynula celá věčnost. Bylo jí jasné, že se jí poslední dva roky schválně vyhýbal.

„Myslela jsem, že netančíš,” prohodila Merrie směrem k Hayesovi.

„Zajdu jen výjimečně.”

„Přišli jsme podpořit místní útulek,” vysvětlila Ivy. „Podle toho, kolik je tady lidí, bych řekla, že dostanou hodně finančních darů.”

„Každý rok jim posílám šek,” připomněl Stuart.

„Vy jste přišli spolu?” zeptal se Hayes zvědavě.

„Dneska jsme tu každý sám za sebe,” odpověděla Merrie. „Do poslední chvíle jsem nevěděla, jestli mé v nemocnici někdo zaskočí. Přišla jsem hlavně kvůli Ivy. Už jsme se tak dlouho neviděly.”

Ivy nenápadně přikývla.

„Nevěřil jsem, že se z tebe stane zdravotní sestra,” poznamenal Hayes s úšklebkem. „Nikdy nezapomenu,

jak jsi omdlela, když jsme šili zraněného koně, na kterém jsi jezdila.”

„Na tu historku bych ráda zapomněla,” zamumlala Merrie. „Nebylo by to tak zlé, kdybych tenkrát nespadla přímo do… víš čeho.”

„Byla to jediná kupa hnoje široko daleko,” přidal se Stuart. „Musela se tenkrát třikrát vykoupat, aby se zbavila odéru.”

Vzpomínání na minulost přerušily tóny romantické melodie.

„Nezatančíme si?” vyzval Hayes Merrie.

Merrie zaváhala.

„Jen běž,” pobídla ji Ivy.

Merrie se zhluboka nadechla a dovolila Hayesovi, aby ji odvedl na parket. Jakmile ucítila objetí silných paží, rozlil se jí po tváři blažený výraz.

„Vy tančíte, pane Yorku?” zeptala se Tippy.

Stuart si dal ležérně ruce do kapes. „Obávám se, že ne,” odpověděl suše.

„Mně to taky moc nejde. Ale zkouším to.”

Cash si svoji ženu přitáhl k sobě. „Zlepšuješ se, miláčku. Pojď ještě trénovat. Uvidíme se později.”

Poprvé po dvou letech zůstala Ivy se Stuartem sama.

Sklonil hlavu a začal ji sjíždět zkoumavým pohledem. „Máš krásné šaty,” řekl hlubokým hlasem.

„Díky. Dělám účetnictví majitelce butiku. Moc ráda by tenhle model prodala,” vysvětlila a nervózně přejela rukama po jemné látce.

„Takže dneska večer děláš chodící reklamu?”

Ivy se usmála. „Tak trochu.”

Stuart se letmo podíval na parket a vyhledal očima svou sestru. „Merrie mívala pro Hayese kdysi slabost,” prohodil. „Jsem rád, že z toho vyrostla. Hayes je do

brodruh. Od chvíle, co se stal policistou, se dostal do dvou nebezpečných přestřelek. Z té poslední vyvázl jen tak tak. Nechtěl bych, aby se stala manželkou strážce pořádku.”

„Je místo toho zdravotní sestrou.”

„Hm… pacienti se vyléčí a odcházejí ke svým blízkým. Manželka policisty ale čeká hodiny doma a doufá, že se její muž objeví ve dveřích.”

Ivy si vybavila Merriin provinilý výraz, když jí Hayes nabídl tanec. Připadalo jí to jako vstoupit bez povolení na cizí pozemek. Podle Stuartových slov bylo možné, že má Merrie pro Hayese ještě stále slabost. Stuart ho měl sice rád, ale vždycky opakoval, že je pro jeho sestru příliš starý a navíc měl jednu z nejnebezpečnějších profesí. Merrie svému bratrovi ve všem důvěřovala a nikdy by ho nezklamala.

„Proč jsi přišla s Hayesem?” zeptal se zničehonic.

Ivy několikrát zmatené zamrkala. „Zkrátka jsme ne-chtěli jít každý sám.”

„Je svobodný a navíc docela bohatý.”

„No a?”

„Brzy ti bude jednadvacet.” „To je pravda.”

„Merrie říkala, že jsi chtěla studovat operní zpěv.”

Ivy přikývla. „Zároveň ale nechci odjet z Jacobsvillu. Byla by ztráta času pracovat na kariéře a pak se jí vzdát.”

„Ty chceš do konce života dělat účetnictví?”

„Baví mě to. Navíc občas píšu články do časopisu sdružení farmářů.”

Stuart pevně sevřel rty a zadíval se znovu na Merrii. Po chvíli k Ivy natáhl ruku a dotkl se její horké dlaně. Beze slov ji odvedl na parket a objal ji kolem pasu.

„Říkal jsi, že netančíš,” řekla tiše.

Stuart nevinně pokrčil rameny. „Lhal jsem,” přiznal a začal se profesionálně pohupovat do rytmu. Objal ji jednou rukou o něco pevněji a přitáhl si ji k sobě ještě blíž.

Ivy sotva popadala dech. Jeho blízkost v ní vyvolávala vlny vzrušení a připomněla jí každou vteřinu jejich intimního sblížení. Pomalu přivřela oči a nechala se vést po parketu.

Cítila na čele jeho horké rty. Připadala si jako v sedmém nebi.

Krásné okamžiky ale bohužel netrvaly dlouho. Jakmile dozněly poslední tóny sladké melodie, Stuart se od ní odtáhl.

Ivy najednou vnímala jen chlad a prázdnotu. Sevřela ruce v pěst a křečovitě se usmála.

„Tenhle odstín zelené ti moc sluší,” prolomil Stuart ticho. „Hodí se ti k očím.”

„Myslíš?” opáčila Ivy nervózně.

Stuartovi se rozzářily plamínky v očích. Ivy tak intenzivní pohled viděla poprvé.

„Bavíte se?” přerušila je Merrie.

Ivy přikývla. „Je to tu skvělé.”

„To tedy ano,” souhlasila.

Hayese cestou z parketu zastavil Harley Fowler s Cashem Grierem. Několik vteřin spolu tiše debatovali.

„Dostala se k nám zpráva o zásilce drog,” zašeptal Hayes nenápadně, když se vrátil. „Budu muset odejít. Snažíme se ten gang polapit už několik měsíců. Teď se zdá, že jsme na dobré cestě,” dodal a zadíval se na Ivy. „Požádám svého zástupce, aby se tady ke konci večírku zastavil a odvezl té domů.”

„Ivy může jet s námi,” navrhl Stuart.

„To by bylo skvělé,” prohodil Hayes a posmutněle sklopil oči. „Naše první schůzka a já to takhle pokazím. Ale slibuju, že to napravím.”

„Vždyť se nic neděje,” ujistila ho Ivy. „Tvoje práce je důležitější. Takových večírků ještě bude.”

„Jsem rád, že to bereš sportovně. Snad se brzy uvidíme, Merrie,” dodal, letmo se rozloučil se Stuartem a zamířil k východu.

Merrie se nervózně kousla do spodního rtu a nespouštěla z Hayese oči, dokud nezmizel z dohledu. Ivy si její reakce všimla, ale taktně neřekla ani slovo.

„Neochutnáme ten punč?” zeptala se do ticha. „Vypadá moc dobře.”

„Určitě bude skvělý,” souhlasila Merrie. „Nejdřív ale potřebuju zajít za Shelby. Hned jsem zpátky.”

Ivy naplnila dvě sklenky punčem a jednu předala Stuartovi.

„Je z tropického ovoce, že? To nemám rád,” řekl a znechuceně se ušklíbl.

„Můžeš si místo toho dát kávu,” navrhla Ivy a postavila plnou sklenku zpátky na stůl.

„Hm. Dávám si smetanu a nesladím.”

Ivy nalila do šálku aromatický mok a přidala trochu smetany. Uvědomila si, jak se jí třesou ruce. Stuart si toho okamžitě všiml a objal její něžné prsty horkými dlaněmi.

„Všechno je v pořádku,” zašeptal. „Nemusíš se ničeho bát.”

Ivy netušila, co se s ní děje. Jeho dotek jí rozbušil srdce jako na poplach. Podobnou reakci s žádným jiným mužem nezažila. A už vůbec ne od noci, kdy ji Stuart objímal a líbal tak vášnivě, že se jí zdálo, že jeho doteky nikdy neskončí. Intimní chvilka ji pronásledovala ve snech a zabránila jí v navazování vztahů s jinými muži.

Ivy se nervózně pousmála a pustila šálek z dlaní. „Dala jsem tam dost smetany?” zeptala se nesměle.

Stuart přikývl a usrkl horký nápoj.

„Zeptala jsem se Shelby, jestli mi schová jednu kolii, až bude mít jejich páreček štěňátka,” prohodila Merrie, když se vrátila. „Jsou to skvělí pastevečtí psi.”

Stuart pochybovačně pozvedl obočí. „K čemu potřebuješ pasteveckého psa?”

„Nebude pro mě,” vysvětlila. „Mám na oddělení malou holčičku, která má nádor na mozku. Má pochopitelně z operace velký strach. Zeptala jsem se jejích rodičů, co by jí udělalo největší radost, a oni se shodli na tom, že vždycky toužila po kolii.”

„Kolik jí je?” zeptala se Ivy soucitně.

„Deset.”

„Chudinka.”

„Aspoň se bude mít na co těšit,” přidal se Stuart. „Ty jsi vážně poklad, sestřičko.”

Merrie se na něj široce usmála. „Ty taky. Pojďme si teď zatančit nebo aspoň něco sníst. Jinak se tady všichni rozbrečíme.”

Stuart vrhl na Ivy dlouhý pohled. „Tanec zní zajímavě,” řekl, vzal od Ivy plnou sklenku a odvedl ji zpátky na parket.

Ivy prožila nejkrásnější večer svého života. Tančila výhradně se Stuartem a zdálo se, že ani jemu nevadí bezpočet zvědavých očí, které je sledovaly. Všichni dobře věděli, jak je Stuart přelétavý, a proto pozornost, kterou Ivy věnoval, překvapovala.

Merrie vystřídala několik tanečních partnerů, ale po odchodu Hayese nebyla ve své kůži. Ivy napadlo, že ji zasáhla touha z minulosti.

Když večírek pomalu končil, Merrie Stuartovi oznámila, že pojede s jedním z Batesových dvojčat, kteří mají cestu kolem jejich domu. Stuart nic nenamítal, vzal Ivy za ruku a odvedl ji k naleštěné limuzíně.

„Nepamatuju si, že bych kdy zažil lepší večírek,” prohodil cestou.

„Bylo to skvělé,” souhlasila Ivy. „Moc se do společnosti nedostanu. Většinu času mi zabere účetnictví a daně mých klientů.”

„Od té doby, co Merrie začala pracovat v San Antoniu, se spolu moc nevídáte.”

„To je pravda. Pořád je to ale moje nejlepší kamarádka. Na tom se nic nezmění, i když se třeba pár měsíců nevidíme.”

Stuart se na chvíli zamyslel. „Mluvila jsi poslední dobou s Ráchel?”

„Hm. Minulý týden,” hlesla Ivy.

„Jak se má?”

Ivy nechápala, proč se Stuart o její sestru zajímá. „Pořád stejně,” odpověděla suše. Až na to, že byla opět nadopovaná a snaží se sbalit bohatého ženáče, dodala si pro sebe.

„Slyšel jsem něco jiného,” procedil Stuart.

Ivy ztěžka polkla. Zapomněla na to, že se Stuart pohybuje ve stejných kruzích jako ostatní milionáři. Bylo docela dobře možné, že Rachelina milence zná.

„Co jsi slyšel?” zeptala se nervózně.

„Že brzy ztropí mediální senzaci. To je hlavní důvod, proč jsem přišel na večírek. Potřeboval jsem si s tebou promluvit, aniž by o tom vědělo celé město. Ve tvém bytě bychom neměli dostatek soukromí a paní Rhodesová u nás se ráda vyžívá v pomluvách. Musel jsem se tím pádem porozhlédnout po neutrálním místě. A tady je.”

Ivy se rozbušilo srdce. Její sestra jí znovu působila problémy. Jako ostatně celý život.

„Nedívej se na mé tak,” promluvil Stuart do ticha. „Vím, že Ráchel neovlivníš. Jen nechci, aby tě zničehonic překvapil zvědavý novinář, který se tě přijde vyptávat na soukromí tvé sestry.”

Ivy si položila tvář do dlaní. „Jak moc je to zlé?”

„Dost,” odpověděl Stuart a zastavil na štěrkovém okraji vozovky.

Ivy se kolem sebe nervózně rozhlédla.

„Nechtěl jsem zůstat stát před tvým bytem a sledovat zvědavé sousedy za záclonami,” objasnil. Potom si odepnul bezpečnostní pás a jednou rukou zezadu objal sedadlo spolujezdce. „Měla bys vědět, co se děje, než se všechno dočteš v bulváru.”

Ivy se lehce ušklíbla. Tippy Mooreová si před svatbou s Cashem také užila zvědavých novinářů. Stejně tak jako Leslie, manželka Matta Caldwella. Věděla, jak dokáží ublížit, ale nikdy ji nenapadlo, že by se někdy mohla stát obětí bulvárního plátku. Nevěřila, že by Ráchel mohla být pro někoho zajímavá. Na druhou stranu věděla, že se jí konečné podařilo získat několik rolí na Broadwayi a nebýt závislosti na drogách, byla už možná mnohem dál.

„Řekni mi, o co jde,” prolomila Ivy napjaté ticho.

„Ráchel dodávala drogy postaršímu samotáři, který by se s ní dal rád dohromady. Problém je v tom, že se ne-dávno oženil s bývalou královnou krásy, která se o něj a jeho bohatství nehodlá s nikým dělit. Její kamarádka se nechala slyšet, že nevěru jejího manžela zveřejní. Pokud to udělá, uzavře tím Ráchel nadobro hereckou dráhu a možná pošle jejího přítele do vězení za překupnictví drog. Tam by se koneckonců mohla dostat i Ráchel,

pokud se ta žena rozhodne zveřejnit informace, které pro ni o Ráchel získal její soukromý detektiv. Vypadá to, že tvoje sestra je ve spojení s velkými dealery za hranicemi, které se snaží dopadnout Hayes, Cash a Cobb.”

Ivy zbledla a vnímala, jak se jí potí dlaně. Vzkaz, který přes ni poslala, nakonec byla tajná šifra. Ukázalo se, že její sestra prodává drogy. Nervózně poposedla a upravila si neposlušný pramínek vlasů.

„Zajímalo by mé, jestli bych se před vším mohla schovat v amazonském pralese,” zamumlala do ticha.

„Jednou by ses stejně musela vrátit. Útěk by problém nevyřešil.”

Ivy se opřela a hlasitě si povzdechla. Pomluvy se v maloměstě jako Jacobsville šířily rychlostí světla. Až všechno vyplyne na povrch, nebude existovat jediné místo, kde by o ní lidé nemluvili.

„Když jsi byla na střední škole, Ráchel krmila okolí lživými informacemi o tobě,” řekl Stuart zamyšleně. „Až před dvěma lety jsem jejím báchorkám přestal věřit. Zároveň jsem zajistil, aby odjela z města.”

Ivy ucítila, jak se jí tváře zalily ruměncem. Až teď pochopila, proč Ráchel tehdy odjela tak narychlo. Myslela si, že Stuart její malou sestřičku chrání, a popadla ji žárlivost.

„Doktorka Coltrainová mi řekla, že jsi k ní do ordinace často chodila s většími či menšími zraněními z pádů,” pokračoval Stuart.

Ivy naprázdno zalapala po dechu.

„Byla jsem neposedná.”

„To je nesmysl. Tvůj otec byl alkoholik a Ráchel mu ve správných chvílích vyprávěla lži. Hodilo se jí, aby tě otec vydědil a ona získala veškerý majetek.”

Ivy pevně sevřela rty.

„Otec si vždycky myslel, jak je Ráchel báječná.”

„Hm. A byl si téměř jistý, že ty nejsi jeho dcera.”

Ivy vytřeštila oči. „Prosím?”

„Vaše matka se prý Ráchel před smrtí svěřila, že tě počala s milencem.”

Ivy nechápavě zakroutila hlavou. Ze všech trápení, která jí Ráchel způsobila, bylo tohle dosud největší. „Je… to pravda?” vykoktala.

Stuart lehce pokrčil rameny. „Nevím. Ale pokud bys to chtěla vědět, dalo by se to jednoduše zjistit. Pokud najdeš třeba vlas z otcova hřebenu, nebo pokud má doktorka Coltrainová vzorek jeho krve, můžeme nechat porovnat DNA. Otcovství by se koneckonců dalo zjistit i podle krevní skupiny. Nebude to sice tak přesné jako test DNA, ale něco nám to řekne.”

„Ty bys to pro mě udělal?”

„Samozřejmě.”

Pro Ivy bylo těžké vstřebat všechny nové informace. Nebylo divu, že k ní byl otec tak krutý, když si celý život myslel, že není jeho. A Ráchel toho využila ve svůj prospěch a zdědila veškerý rodinný majetek.

„Musí mě nenávidět,” hlesla po chvíli.

„Žárlila na tebe,” opravil ji Stuart.

„To určitě. Jsem přece ztělesněná krása,” poznamenala Ivy sarkasticky.

Stuart k ní natáhl ruku a lehce ji pohladil po vlasech. „Přestaň si připadat jako ošklivé káčátko. Ráchel nežárlila na to, jak vypadáš, ale na to, jak dokážeš vycházet s lidmi. V každém se snažíš najít to nejlepší a dodá-váš jim odvahu. Nikdy nikoho nepomlouváš, a když se někdo potřebuje vypovídat, jsi mu nablízku. Ráchel vždycky dokázala myslet jen sama na sebe. Postupem času si připadala méněcenná a začala té nenávidět.”

„Ráchel byla překrásná. Kluci ji zbožňovali.”

„I ti, se kterými jsi chtěla chodit,” upřesnil Stuart. „Slyšel jsem o tom, jak ti sestra s chutí přebrala každého, koho sis přivedla domů. Obrátila proti tobě dokonce i kamarádky. Všechny kromě Merrie. I jí ale napovídala nesmysly o tvém pouličním životě,” dodal a podíval se do prázdna.

Ivy bylo jasné, že se mu s nimi Merrie svěřila. „Divím se, že jsi jí nezakázal se mnou kamarádit.”

„Snažil jsem se, ale ona neposlouchala. Přestal jsem na ni tlačit, až když jsem si uvědomil, jaká je Ráchel lhářka.”

Ivy zčervenala. Stuart právě narážel na to, jak byla v mužské společnosti nezkušená.

„Copper o svých pacientech nikdy nemluví,” pokračoval. „Jsme ale dobří přátelé a já jsem po smrti vašeho otce cítil určitou zodpovědnost. Napadlo ho, že bych měl o tvém rodinném životě vědět víc. Hlavně pokud by se Ráchel vrátila a chtěla způsobit další problémy. Netušil, že už jsem měl informace od soukromého detektiva.”

Ivy pevně sevřela rty. Až teď si uvědomila, že modřiny a šrámy na jejím těle nebyly žádným tajemstvím.

„Nikdy ses nikomu nesvěřila, že ne?”

Ivy zakroutila hlavou. „Ani Merrie.”

„I tak věděla, o co jde. Pochopila, proč schováváš nohy do punčoch. Bylo jí jasné, že nechceš, aby si někdo všiml jizev po ranách páskem.”

Ivy se lehce kousla do rtu. Vzpomněla si na to, jak jí Merrie vyprávěla o Stuartově dětství a o tom, jak ho otec trestal.

„Máme něco společného, že?” opáčila.

Stuart na chvíli zaváhal. „Hm. Nikdo kromě Merrie o tom neví. Ty vzpomínky bolí doteď.”

„Kdyby se můj otec choval stejně v dnešní době, šel by do vězení,” pronesla Ivy zamyšleně.

„Můj taky. Nejspíš by spolu byli na cele,” zareagoval a zastavil se očima na hlubokém výstřihu. „Nikdy nedovolím, aby někdo týral moje děti,” dodal potichu.

„Já taky ne.”

Stuart se lehce usmál. „Všichni jsme poznamenaní výchovou. Jen škoda, že si nemůžeme vybírat příbuzné.”

„To je pravda. Ráchel se bojí jen toho, aby nepřišla o šanci vystupovat na Broadwayi. Neuvědomuje si, že pokud se dostane do spárů novinářů, její kariéra je u konce. Dokonce ji možná čeká vězení. Nevím, jak to s ní dopadne. Nikdy neměla moc silné nervy.”

„Šla vlastní cestou. Každý musí nést důsledky svých rozhodnutí.”

Ivy lehce potřásla hlavou. „Jakou cestu sis vybral ty?”

„Já jsem ji naopak minul,” pronesl tajuplně a něžně ji pohladil po šíji. „Myslím, že jsme si pro dnešek už řekli dost,” dodal a vzal jí tvář do dlaní. „Ničeho se neboj,” zašeptal jí do ucha. „Jsou věci, které se v autě moc dobře dělat nedají…“

Ivy zaplavila vlna vzrušení, jako když ji Stuart objal a políbil poprvé. Tentokrát ale byla mnohem intenzivnější.

Lehce ho objala kolem krku a roztouženě pootevřela ústa. Stuart na vteřinu zaváhal, ale vzápětí ji nadzdvihl a obratně si ji posadil na klín. Jejich polibky byly čím dál vášnivější.

Ivy ucítila jeho horkou dlaň, jak pod látkou šatů hle-dá cestu až k vystouplým ňadrům.

Když se dotkl okraje krajkové podprsenky, mírně se od Ivy odtáhl a dlouze se jí zadíval do očí. „Ber to jako průzkum nového teritoria,” zašeptal. „Musíš dohonit to, co jsi zmeškala.”

„A ty mě chceš tím neznámem provést?” „Pokud mi to dovolíš…“ zamumlal a zaposlouchal se do zrychleného tempa jejího srdce. „Já nevím,” hlesla.

Stuart ji zaplavil další vlnou hladových polibků. „Nedokážu už déle čekat.”

Než se stačila Ivy vzpamatovat, pronikl Stuart jazykem do tajemné hlubiny jejích úst a začal se prsty něžně laskat s pevnými ňadry. Jeho vzrušující doteky jí nedovolily protestovat. Oddaně se k němu přitiskla a nechala se unášet na vlnách touhy daleko do neznámých končin.

ŠESTÁ KAPITOLA

Ivy se oddávala vzrušujícím zážitkům, když okolní tmu prořízl ostrý zvuk policejní sirény. Stuart pozvedl hlavu a netrpělivě se podíval do zpětného zrcátka.

„To snad není pravda,” zahučel.

Ivy se podívala stejným směrem a všimla si modrého blikajícího světla na střeše džípu.

„To je Hayes,” zamumlal Stuart nevěřícně.

Bílé auto projelo kolem nich, ale vzápětí začalo couvat. Ivy měla naštěstí dost času, aby se vrátila zpátky na sedadlo spolujezdce a stačila si upravit pomačkané šaty.

Byla vděčná, že si Hayes ve tmě nemohl všimnout pocuchaného účesu, který neodolal Stuartovým vášnivým dotekům.

„Nejsi náhodou mimo svůj rajón?” zeptal se Stuart. „Pokud vím, tohle už je můj pozemek.”

„Podařilo se nám zastavit tři ozbrojené drogové dealery. Dva z nich jsme zadrželi, ale třetí je na útěku. Má automatickou zbraň.”

„To nám ještě scházelo,” vydechl Stuart.

„Hned mě napadlo, že zrovna v jaguáru sedět nebude, ale na druhou stranu jsem si říkal, jestli ho třeba neukrad,” vysvětlil. „Co tady vy dva vlastně děláte?”

„Bavíme se o testech DNA.”

Hayes nejistě svraštil obočí. „Aha,” zamumlal. „Být tebou, odvezl bych Ivy domů. S těma chlápkama bych si nezahrával. Jeden z mých kolegů je v nemocnici s nábojem ve stehně.”

„Doufám, že je dostanete,” prohodil Stuart.

„Já taky,” řekl Hayes a bez dalších debat sešlápl plyn.

Stuart vrhl na Ivy starostlivý pohled. „Asi bychom měli jet. Nerad bych se střetl s drogovými dealery.”

„S tím souhlasím,” hlesla. Byla zklamaná, že se musela snést z oblaků zpátky do reality.

„Mrzí mě, že nemůžeme pokračovat,” řekl a nastartoval. „Dneska tu ale není bezpečno,” dodal a vjel zpátky na silnici.

Během několika minut dojeli před Ivyin byt. Stuart jí galantně doprovodil až ke vchodu a zastavil se ve stínu borovice, kde na ně nemohl nikdo vidět. Něžně ji vzal kolem pasu a zadíval se jí do hlubokých smutných očí, které se leskly v matném světle pouliční lucerny.

„Omlouvám se, že jsem ti to o tvém otci řekl takovým způsobem,” promluvil do ticha.

„Od novinářů by to bolelo ještě víc,” pronesla klidným tónem. „Děkuju, žes mě na to upozornil.”

Stuart si ji k sobě přitáhl ještě pevněji. „Zajdi za Copperem,” zašeptal. „On ti pomůže najít pravdu. Řeknu mu, aby veškeré výdaje napsal na mě.”

„Tak dobře.”

„A nedělej si s Ráchel zbytečné starosti. Kdybys byla ve tvé kůži, nehnula by ani malíčkem.”

„Já vím. Je to ale moje jediná příbuzná na tomhle světě.”

Stuart se zhluboka nadechl. „Vím, že to není jednoduché,” zašeptal a lehce se jí rty dotkl jejích pootevřených úst.

Ivy si stoupla na špičky, aby zintenzívněla něžný do

tek. Stuart si ji k sobě přitiskl ještě pevněji. Znovu ji zaplavila vlna vzrušující touhy. Zatlačila nehty hluboko do svalů na ramenou a vnímala každý kousek jeho vypracovaného těla.

Stuart ji bez námahy nadzdvihl a opřel ji o stěnu domu. Ivy se oddávala sladkému přívalu vášně, který ji nepotkal ani v těch nejdivočejších snech.

„Dál pokračovat nemůžeme,” zašeptal mezi polibky.

„Myslíš?” zamumlala a letmo se rozhlédla kolem sebe.

Stuart se hlasitě nadechl. „Nevím, jestli se dokážu ovládnout a včas skončit. Tvoje polibky jsou sladší než ten nejlahodnější nektar.”

„Nápodobně,” řekla tiše a znovu mu nabídla horké rty.

Stuart věděl, že se musí ovládnout za oba. Něžně ji vzal kolem pasu a podíval se jí zpříma do očí. „Zítra musím letět do Denveru na konferenci. Zavolám ti, až budu na místě.”

Ivy na něj vrhla překvapený pohled.

„Časy se mění a lidé taky. Příští měsíc ti bude jednadvacet, je to tak?”

Ivy nejistě přikývla.

„Jsi tak mladá,” zamumlal. „Ale co na tom sejde…“

Stuart ji vzal do náruče a zaplavil ji vlnou horkých polibků. Ivy ho držela pevně kolem krku a chodidly se sotva dotýkala chodníku. Pokud tohle byl jen sen, nechtěla, aby skončil.

Když lehce zavzdychala, postavil ji Stuart zpátky na zem a povolil sevření.

„Opatruj se,” řekl klidným tónem.

„Budu se snažit,” opáčila a nespouštěla z něj oči.

„Teď je všechno trochu jinak.”

„Jak to myslíš?”

Stuart se usmál a ještě jednou ji políbil. „Jsi ode dneška moje. Nezapomeň se zamknout.”

Když Stuart odcházel k autu, Ivy si v duchu zopakovala jeho slova. Nenápadné naznačil, že mezi nimi začalo existovat pouto. Hladovým pohledem sledovala, jak nasedl do vozu a rozsvítil reflektory. Až po chvíli pochopila, že neodjede, dokud nezajde dovnitř. Lehce se ochranářskému gestu pousmála, zamávala a vešla do dveří. Jakmile zevnitř zhasla světlo na verandě, ozval se tichý motor a vůz zmizel v dálce.

Následující ráno u snídaně si Lita s paní Brownovou Ivy pozorně prohlížely.

„Bavila jste se včera dobře?” zeptala se postarší žena. „Všimla jsem si, že jste zpátky nepřijela s Hayesem. Byl to Stuart York, kdo vás přivezl?”

Ivy přikývla a vzápětí si uvědomila, jak se jí tváře zalily ruměncem. „Hayes musel narychlo do služby,” vysvětlila.

„V rádiu hlásili, že došlo k přestřelce,” přidala se Lita. „Jeho zástupce Clarka převezli postřeleného do nemocnice.”

„A jednoho podezřelého také,” dodala paní Brownová. „Prý ho dostal přímo Hayes.”

„Potkali jsme ho cestou domů,” objasnila Ivy, ale okolnosti jejich setkání si nechala pro sebe. „Zmínil se o svém zástupci, ale o dealerech neřekl nic.”

„Šlo o toho jediného, který uprchl z auta,” vysvětlila paní Brownová. „Moje dcera pracuje jako dispečerka,” připomně1a. „Řekla mi, že se schovával v kurníku pro slepice hned u hlavní silnice. Hayes si všiml, jak jsou kuřata venku, a šel se tam podívat. Bylo mu to divné, protože všichni farmáři kvůli liškám pečlivě zavírají drůbež

na noc dovnitř. Byl si téměř jistý, že se tam ten dealer schoval. Vystřelil na Hayese, ale minul. Hayes byl naštěstí přesný.”

Ivy nevěřícně zakroutila hlavou. „Už měl několikrát namále. Nevím, jestli se někdy najde statečná žena, která se za něj provdá.”

„Možná právě proto nikoho nemá,” zauvažovala Lita nahlas. „Už na střední škole měl rád dobrodružství. Nikdy se nebál riskovat. K policii nastoupil v sedmnácti. Myslím, že ho trochu ovlivnil jeho otec.”

„Jeho táta byl skvělý,” řekla Ivy s úsměvem. „Věděly jste o tom, že miloval květiny? Vždycky měl v celém okolí nejkrásnější zahradu. Všichni si mysleli, že je to zásluha jeho ženy, ale nebylo to tak.”

„Vsadím se, že Hayes květiny nepěstuje,” poznamenala paní Brownová sarkasticky.

„Měl mladšího bratra, který zemřel na předávkování,” pokračovala Lita. „Nikdo dosud neví, kdo mu tu smrtelnou dávku kokainu prodal. Říká se, že Hayes u policie neskončí, dokud nevypátrá, kdo to byl a nedostane ho do vězení,” řekla a hlasitě si povzdechla. „Je přesvědčený o tom, že drogu dala Bobbymu Minette Raynorová, ale já si myslím, že to není pravda. Minette taková není.”

Ivy lehce přikývla. „Hayes se na to dívá jinak. Pokud má někoho podezřelého v hledáčku, nepřestane se na něj soustředit, dokud nebude mít důkaz o jeho nevině. Je to trochu děsivý přístup.”

„Já se tak cítím v bezpečí,” prohodila paní Brownová. Je příjemné vědět, že nenechá kriminálníky na svobodě.”

„To je pravda,” připustila Ivy. Snažila se chovat neutrálně, ale uvnitř stále intenzivněji myslela na Stuarta a zářila touhou po nových zážitcích.

Ivy měla na celý den naplánované schůzky s klienty, ale od samého rána se soustředila jen na to, až jí Stuart zavolá z Denveru. Napadlo ji, že to řekl, jen aby ji vydráždil, ale vzápětí si vybavila hluboký pohled jeho očí a poslední vzájemný polibek, a srdce jí znovu poskočilo vzrušením. Jejich hladové doteky na oba působily magickou silou. Stuart byl ale přece jen starší a zkušenější. Zatímco pro něj možná znamenaly jen příjemné strávených několik minut, Ivy si připadala jako v ráji.

Ivy odběhla na oběd do kavárny U Barbary, a když si sedla ke kulatému stolku, rozdrnčel se mobilní telefon. Nervózně zašátrala v kabelce a stiskla tlačítko.

„Ahoj,” ozvala se z druhého konce Merrie.

„Ahoj,” pozdravila Ivy a pokusila se potlačit v sobě zklamání z toho, že neslyší Stuartův hlas. „Jak se máš?”

„Je mi smutno. Nechtěla bys přijet na víkend? Počítám s tím, že budu mít příští týden volno.”

Ivy ztěžka polkla. Za jiných okolností by bez váhání využila příležitosti být se svojí nejlepší kamarádkou, ale teď před ní měla najednou tajemství. Měla strach, že by mohla prozradit, co ke Stuartovi cítí. A na to byl ještě čas. A co kdyby ji Stuart ve svém domě nechtěl? Co když to byla jen hra, jejíž pravidla Ivy neznala?

„Poslouchej, se mnou si nemusíš dělat starosti,” ozvala se Merrie. „Ani mě nenapadne mezi vás zasahovat.”

„Prosím?”

„Hayes je skvělá partie.”

Ivy zalapala po dechu. „Hayes?”

„Líbíš se mu. Včera zářil štěstím.”

Ivy neměla ponětí, jak tohle nedorozumění vysvětlit. Nechtěla se Merrie svěřit s tím, že je blázen do jejího bratra. Na druhou stranu mezi ní a Hayesem nic nebylo a s největší pravděpodobností nikdy nic nebude.

„Hayes je moc milý,” prohodila nakonec. „O vážný vztah ani jeden z nás ale nestojí. Na vdávání mám ještě spoustu času. Zatím si chci užívat svobody.”

Merrie si znovu hlasitě povzdechla. „Takže ty s Hayesem nic nemáš?” opáčila.

„Jsme jen kamarádi,” ujistila ji Ivy.

„To je dobře. Mimochodem, neslyšela jsi, jak je na tom? Dozvěděla jsem se, že došlo k přestřelce mezi policií a drogovými dealery. Někdo prý byl postřelený.”

Ivy přikývla. „Šlo o jednoho z Hayesových zástupců a jednoho dealera. Hayes je v pořádku.”

„To se mi ulevilo.”

„To chápu.”

„Víš, známe se už dlouho. Když jeho rodiče jezdili za babičkou a dědečkem do Georgie, bydlel s námi. Byl to Stuartův kamarád, ale já ho považovala za člena rodiny. Byl ale o hodně starší než já. Stejně jako jeden člověk v San Antoniu,” dodala tajuplně.

Věkový rozdíl mezi Merrie a Hayesem byl přibližně stejný jako mezi Ivy a Stuartem. Podle všeho se zdálo, že to Merriin bratr přestal považovat za problém.

„Zase o tolik starší není,” snažila se ji Ivy ukonejšit.

„Stuart si myslí opak.”

„Pochop ho… je to tvůj bratr. Miluje tě a myslí si,

že…”

„Co?”

„Myslí na Hayesovu práci. Je s ním legrace, ale na druhou stranu hodně riskuje a s chladnou hlavou se pouští do soubojů. Stuart chce pro tebe jen to nejlepší,” vysvětlila.

„Aha, tak tím se poslední dobou trápí,” procedila Merrie. „Chudinka. Nikdo za nás ale nemůže řídit vlastní život.”

„To je pravda. A Stuart ti určitě nebude bránit v tom, aby ses provdala za muže, kterého budeš milovat.” Merrie se lehce uchichtla. „Myslíš?” „Jistě.”

„Tos mě tedy uklidnila.”

„Merrie, nechtěla bys dneska večer přijít k nám na večeři? Paní Brownová bude ráda.”

„Díky za nabídku, ale máme v nemocnici chřipkovou epidemii. Musím pracovat na dvě směny.”

„Tak až to pomine…“

„Dobře. Moc ráda pak přijdu.”

„Tak se opatruj. A přestaň si dělat zbytečné starosti. Všechno se nakonec obrátí v dobré a naše tajná přání se vyplní.”

„To jsem na to zvědavá,” prohodila Merrie skepticky.

„Vážně. Uvidíš.”

Merrie si povzdechla.

„Tys vždycky věřila na pohádky.”

„A taky anděly.”

„Pokud existuje nějaký můj anděl strážný, tak se ještě neprohrál z tvrdého spánku.”

„No tak, přestaň. Až budeš mít čas, přijeď, ať přijdeš na jiné myšlenky.”

„A co ten víkend?” vrátila se Merrie k původní pozvánce. „Všimla jsem si, že jste na sebe se Stuartem na večírku neštěkali.”

„Dám ti vědět. Mám nového klienta a nevím, jak to budu mít s časem.”

„Ty si ty obchodníky hýčkáš. Tak se ozvi.”

„Určitě. Zatím se měj.”

„Ty taky.”

Ivy celý den marně čekala na telefonát od Stuarta. Několikrát se dokonce přesvědčila, jestli má signál. Večer si začala být téměř jistá, že si jeho slova špatně vyložila. Musel to být jen vtip.

Ivy se natáhla na postel a chystala se zhasnout lampičku, když se rozdrnčel telefon.

Prudce odhodila deku a rozeběhla se ke kabelce. Rozechvělýma rukama odklopila displej a dala si telefon k uchu.

„Prosím?”

Z druhého konce se ozval smích. „Ty jsi po tom nějak rychle skočila.”

„Hm,” zamumlala a vesele se rozesmála.

„Vždyť jsem ti slíbil, že zavolám.”

„Napadlo mě, že máš možná moc práce.”

„Tak jsi to vzdala a šla sis lehnout?”

Ivy si pomalu sedla na postel. „Ne tak docela. Já… říkala jsem si, jestli to nebyl jen takový tvůj žertík.”

„Na to je trochu brzy, nemyslíš?” prohlásil Stuart po chvíli. „Teprve se vzájemně poznáváme.”

Ivy pevně sevřela telefon. „Merrie mě pozvala na víkend.”

„Cos jí na to řekla?”

„Že o tom popřemýšlím.”

Z druhého konce se dlouho nikdo neozýval.

„Nevěděla jsem, jestli bys souhlasil,” pokračovala do ticha a zhluboka se nadechla. „Stuarte, jsi tam?”

Ve sluchátku se ozvalo cinknutí kostky ledu vhozené do sklenky. „Znáš mě tak málo.”

„To je přece pochopitelné. Celé dva roky ses mi vyhýbal,” připomněla.

„Protože jsem musel.”

Ivy nechápavě zakroutila hlavou.

„Bože můj,” zaklel Stuart a vhodil do nápoje další led. „Měla bych končit.” „Je za tím Hayes?” „Prosím?”

„Ptám se, jestli miluješ Hayese Carsona.”

„Samozřejmě, že ne!” vykřikla.

Stuart na chvíli zaváhal. „Tak to by byla jedna věc,” řekl pomalu. „Až se vrátím, musíme si promluvit.”

Ivy nevěděla, jak pokračovat. Chtěla dál poslouchat jeho sametový hlas, ale netušila, jakým způsobem ho rozpovídat.

„Co děláš?” zeptal se do ticha.

„Sedím na posteli v noční košili a povídám si po telefonu s bláznem.”

Stuart se rozesmál. „Vážně tak vypadám?”

„Mám pocit, že bych se měla omluvit, ale nevím za co.”

„Mám za sebou náročný den,” vysvětlil. „Pokaždé se na konferenci objeví nějaký chytrák, který po nás chce, abychom pro dobytek postavili speciální domy, začali pro něj vyrábět oblečení a vzdělávat ho. Tenhle si myslí, že bychom se s nimi měli učit komunikovat.”

Ivy se rozesmála. „To by nás pak prosili, abychom je nejedli.”

„Zadrž,” zamumlal. „Víš, že já nechovám dobytek na maso.”

Ivy chápavě přikývla. Moc dobře věděla, že Stuart znal podrobné rodokmeny všech svých chovných býků. „Já vím,” řekla po chvíli. „Co jsi tomu chlápkovi pověděl?”

„Já nic,” odpověděl a na okamžik se odmlčel.

„Zastal se tě někdo jiný?”

„Jeden z delegátů sdružení ho pozval ven. Ten chlápek si myslel, že si s ním chce popovídat v soukromí. Místo toho ale skončil v ozdobné fontáně plné vody.”

Ivy zalapala po dechu.

„Ale v Coloradu přece mrzne.”

„Hm.”

„Chudák.”

„Dostal deku a lístek na autobus,” pokračoval. „Když jsem ho viděl rozechvělého odcházet na zastávku, uklidnil jsem se.”

„To bylo kruté.”

„Minulý rok se na konferenci pro změnu ukázal jeden ekolog, který se nechal slyšet, že je třeba najít způsob, jak zamezit říhání dobytka, které vede k porušování ozónové vrstvy. Ani nechtěj slyšet, jak dopadl on.”

„Jen povídej.”

Stuart se hlasitě zasmál. „Všechno si přečteš v knížce, kterou chce vydat. Když jsem o něm slyšel naposled, stále ještě hledal vydavatele.”

„Chudák.”

„Ještě se ho zastávej. Dobytek neříhá o nic víc než lidstvo.” „Mně se to nikdy nestalo.” „Jen nepovídej.”

Ivy si povzdechla. „Možná někdy malinko. Nikdy mě ale nenapadlo, že bych tím ničila planetu.”

„Představ si, že mu jeden chovatel dokonce koupil drink.”

„To od něj bylo hezké.”

„Kdepak. Byl to speciální nápoj, po kterém ti ráno je jako po náročném večírku.” „Vy jste neuvěřitelná parta.” „Poslyš, budu muset končit. Někdo je za dveřmi.” „Že by ti někdo přinesl něco k pití?” dobírala si ho. „Je to můj kamarád z Aljašky,” objasnil. „Taky chovatel dobytka?”

„Pracuje tam na vojenské základně.” „Aha.”

„Zavolám ti, až se vrátím domů. Dávej na sebe pozor.”

„Nápodobně.”

„Dobrou noc, zlatíčko.”

Stuart zavěsil dřív, než si Ivy uvědomila, co řekl. Nikdy ji tak sladce neoslovil. Zdálo se, že z nich nakonec budou přátelé. A možná i něco víc.

Následující ráno se Ivy sesypal celý svět. Z krásného snu ji probudil telefon. Aniž by se podívala na displej, stiskla tlačítko. Napadlo ji, že to bude znovu Stuart.

„To je slečna Conleyová?” ozval se cizí hlas.

„Ano.”

„Dostal jsem na vás číslo od policejního šéfa vašeho okrsku. Já jsem seržant Ed Ames z brooklynského oddělení. Jde o vaši sestru.”

Ivy se rozbušilo srdce. „Je v pořádku?” zeptala se. „Nebo je zatčená?”

Z druhého konce se dlouho nikdo neozýval. „Mám pro vás smutnou zprávu. Vaše sestra byla dnes ráno nalezena mrtvá ve svém apartmá… Slečno Conleyová, slyšíme se?”

Ivy pomalu nabrala dech. Hluboko uvnitř věděla, že se to jednou stane, ale teď na to nebyla připravená. „Ano,” vydechla. „Promiňte… je to pro mě šok…“ „To chápu.”

„Říkal jste, že jste ji našli mrtvou. Byla to sebevražda? Nebo ji snad někdo…“

„To ukáže až soudní pitva. Budeme vás potřebovat k identifikaci těla, abychom se ujistili, že jde skutečně o vaši sestru. Pak bude třeba setřídit její osobní věci a zajistit pohřeb nebo kremaci.”

„Jistě. Přijedu do New Yorku a o všechny záležitosti se postarám,” řekla a na okamžik zaváhala. „Přiletím prvním letadlem.”

Ivy si vzala kontakt na seržanta a rozloučila se.

Potom položila telefon na noční stolek, složila si ruce na prsou a začala se nervózně pohupovat. Ráchel je mrtvá. Ani neměla příležitost říct jí sbohem. A teď musí zajistit pohřeb. Nejhorší na tom bylo to, že ani nevěděla, jestli si vzala život sama, nebo jestli ji někdo zavraždil.

Ivy se hlavou honily všemožné představy. Že by jí měl Jerry po krk a rozhodl se ji předávkovat? Nebo objednala vraha manželka jejího bohatého milence?

Po chvíli si Ivy uvědomila, že zůstala sama. Ráchel byla její poslední příbuzná. Byl konec manipulacím s pozůstalým majetkem a lžím, které si její sestra vymýšlela, ale zároveň se přetrhlo jediné a poslední pouto.

Vzpomněla si na jejich otce a zauvažovala o tom, jestli by v tuhle chvíli byl s Ráchel. Byla jsem skutečné nemanželské dítě? Nebo to byla jen další ze lží?

Možná, že za sebou sestra nechala dopis, ve kterém nenávist ke mně vysvětluje. Třeba ho v New Yorku najdu a pochopím, proč byla taková.

Ivy pomalu vstala z matrace a začala si balit oblečení do cestovní tašky.

SEDMÁ KAPITOLA

Ivy měla naštěstí našetřené peníze na nákup zlevněné zpáteční letenky do New Yorku, ale věděla, že tam ji budou čekat další výdaje. Bude muset zaplatit pokoj v hotelu, taxi a převoz Ráchel domů. Ivy z toho měla hrůzu. Kdyby byl Stuart doma, odvážila by se mu zavolat a požádat o pomoc. Zároveň jí ale připadalo, že je jejich vztah ještě na samotném začátku, a žádat ho o finanční pomoc se jí zdálo hloupé.

Koneckonců mohla poprosit Merrie, ale na to byla příliš hrdá. Bude muset všechno potřebné zvládnout sama.

Ivy seděla v letadle poprvé v životě. Bylo to pro ni dobrodružství od samotného odbavení až po vzlet.

Z letiště v New Yorku si vzala taxi a nechala se odvézt do skromného brooklynského hotelu, který jí Lita doporučila.

Ubytovala se v malém, ale útulném pokojíčku s krásným výhledem na mrakodrapy. Přejela očima prosklené budovy a zauvažovala o tom, jak se vyrovná se samotou poté, až s konečnou platností určí, že mrtvé tělo skutečné patří její sestře.

Ivy přišla na policejní stanici, ale seržant Ames nebyl v kanceláři. Na pokyn jeho sekretářky se posadila v čekárně mezi ostatní.

Lidé přicházeli a odcházeli, právníci se setkávali se svými klienty a reportéři mluvili s vyšetřovateli. Pro Ivy, která pocházela z dvoutisícového městečka, to byl neznámý chaos.

O několik minut později k ní přešel vysoký tmavovlasý muž v obleku.

„Jste slečna Conleyová?” zeptal se s úsměvem.

„Ano. Vy jste seržant Ames?”

Muž přikývl a potřásl si s ní rukou. „Promiňte, že jdu pozdě,” dodal a odvedl ji do své kanceláře. „Musel jsem jít k soudu,” doplnil na vysvětlenou.

„Zjistil jste něco nového ohledné smrti mé sestry?”

„Snad jen to, že její přítel má záznam v trestním rejstříku na několika stranách,” odpověděl suše. „Má po městě spoustu zákazníků. Vaše sestra se s jedním z nich zapletla. Je ženatý a jeho žena milostný románek rozhodně nepodporovala. Začala vaší sestře vyhrožovat. A pak je tu Rachelin přítel. Jejich soused řekl vyšetřovateli, že se často hádali. Během poslední rozepře jí přikázal, aby milence pustila k vodě, ale ona mu začala vyhrožovat, že ho udá na policii za pašování drog,” objasnil a položil si dlaně na stůl. „Jak vidíte, pokud se prokáže, že šlo o vraždu, o podezřelé nebude nouze,” dodal a zamyšleně pokrčil čelo. „Přijel někdo s vámi? Někdo z rodiny, přítel…“

Ivy zakroutila hlavou. „Ráchel byla moje poslední příbuzná,” odpověděla a vzpomněla si na Stuarta. Vzápětí si ale uvědomila, že pár polibků mezi nimi pevné pouto nevytvořilo. „Přítele nemám. Přijela jsem sama.”

„Nechystáte se náhodou přespat v sestřině apartmá?” zeptal se a nejistě sešpulil rty.

„Ne. To bych nezvládla. Mám zamluvený hotelový pokoj.”

„Musela jste už někdy dřív řešit smrt v rodině?”

„Otec zemřel před dvěma lety. Ráchel ale tenkrát všechno zajišťovala. Já jsem jen platila účty. Nevím přesně, co dělat.”

„Krok za krokem vám to vysvětlím. Můžete mi ještě předtím říct něco o soukromí vaší sestry?”

„Asi vám nepovím nic nového,” zareagovala Ivy a lehce pokrčila rameny. „Ráchel byla o dost starší a neměla mé v oblibě. Mluvila se mnou, jen pokud mě k něčemu potřebovala.”

Seržant se jí podíval zkoumavě do tváře. „Nebyly jste kamarádky?”

Ivy rozhodně zakroutila hlavou. „Ráchel netoužila po životě na maloměstě. Chtěla hrát na Broadwayi. Věděla jsem, že bere drogy už od střední školy. Nikdy mě ale nenapadlo, že zemře tak mladá,” hlesla a otřela si slzy z tváře. „Přišlo to tak najednou.”

„Můžu vám něco navrhnout?”

„Jistě.”

„Řekla jste, že máte zamluvený hotelový pokoj.” „Ano.”

„Vraťte se tam a pár hodin si odpočiňte. Až se vám to bude hodit, zavolejte mi a já vás odvezu k identifikaci těla. Souhlasíte?”

Ivy chtěla v první chvíli odporovat, ale nakonec se jen vděčné pousmála. „Dobře. Mockrát děkuju.”

„Zavolám jednoho ze zaměstnanců, aby vás odvezl do hotelu,” dodal, jako by vytušil, že nemá peněz nazbyt.

„Děkuju,” zopakovala Ivy.

„Není zač. Uvidíme se později.”

Ivy před polednem dorazila do hotelového pokoje, natáhla se na postel a pomalu zavřela oči. Nejtěžší úkol na ni stále ještě čekal.

I přes nepříjemné myšlenky se Ivy podařilo brzy usnout. Probudilo ji až pravidelné zaťukání na dveře. Rychle vstala, prsty si ledabyle pročesala vlasy a přešla ke dveřím. Když se kukátkem podívala na chodbu, nemohla uvěřit svým očím.

Prudce otevřela a vrhla se Stuartovi do otevřené náruče. Slzy štěstí jí začaly okamžitě stékat po tvářích.

„Všechno bude dobré, miláčku,” řekl sladce a vešel do pokoje. Zavřel za sebou dveře, přešel k posteli a posadil si Ivy na klín. „Vím, že je to těžké. Ať už byla Ráchel jakákoliv, pořád to byla tvoje sestra.”

„Jak ses to dozvěděl?” vzlykla Ivy.

„Taxikář, který tě odvážel na letiště, je nevlastní bratranec paní Rhodesové. Zavolal jí a ona se pak spojila se mnou,” vysvětlil a objal ji ještě pevněji. „Proč jsi mi nezavolala? Byl bych hned u tebe.”

Ivy pevně sevřela rty. To, že byl Stuart s ní, jí připadalo jako zázrak. Byla šťastná, že není sama.

„Musím zavolat seržantovi Amesovi. Odveze mě k identifikaci… těla,” vysoukala ze sebe.

„Udělám to za tebe,” nabídl se.

Ivy se mu podívala zpříma do očí. „Zvládnu to. Když půjdeš se mnou.”

„Samozřejmě,” ujistil ji a vzápětí zvážněl. „Řekli ti, jak zemřela?”

Ivy zakroutila hlavou. „Ještě to nevědí. Seržant říkal, že budou muset provést pitvu,” objasnila a položila mu tvář na široký hrudník. „Budu muset projít její byt a vystěhovat věci. Pak se musím rozhodnout, jestli zajistím kremaci, nebo převoz těla do Jacobsvillu.”

„Na tom by Ráchel vůbec nezáleželo,” pronesl chladné.

„Radši bych kremaci,” řekla smutně. Ivy se nechtěla zmiňovat o nákladech spojených s převozem rakve. Byla si jistá, že Ráchel neměla žádné pojištění. A i kdyby, těžil by z toho pravděpodobně jen Jerry.

„Musíme všechno řešit postupně,” uklidnil ji Stuart. „Nejdřív půjdeme identifikovat tělo a potom vybereme pohřební službu. Teprve pak zajdeme do apartmá a zjistíme, co je třeba udělat tam.”

„Od tebe zní všechno tak jednoduše.”

„Záleží jen na organizaci.”

Ivy si otřela vlhké oči a stydlivě se pousmála. „Promiň. Pláču radostí, že jsi tu se mnou. Byla jsem přesvědčená o tom, že budu na všechno sama.”

Stuart vytáhl bílý kapesník. „Otři si oči. Za chvíli zavoláme seržantovi a pustíme se do práce.”

„Dobře.”

Stuart se ji snažil přesvědčit, aby poslední pohled na Ráchel vynechala, ale Ivy trvala na svém. Ještě jednou chtěla svou sestru vidět.

Nebyl to ale příjemný obrázek. Ráchel měla šedou pohublou tvář bez jakéhokoliv výrazu. Vypadala jako troska, ale nebylo pochyb, že to byla ona.

Seržant je odvezl zpátky do své kanceláře a nabídl jim černou kávu.

„Nyní proběhne pitva,” začal seržant. „Soudní lékař je ale přesvědčený o tom, že zemřela na předávkování kokainem.”

„Proto byla její tvář pokrytá pupínky?”

„To je z čistého pervitinu, který užívala,” odpověděl seržant. „Je to ta nejhorší droga, se kterou se nyní set

káváme. Rozkládá tělo zevnitř. Stačí ho užívat pár měsíců a oběť vypadá jako troska.” „Proč to lidé dělají?”

„Léta se snažíme na tuhle otázku najít odpověď. Víme jen, že je to silně návyková látka. Jakmile se jednou dostane do krevního oběhu, není snadné proces zastavit.”

„To je hrozné.”

„Jak dlouho vaše sestra užívala drogy?”

„Od střední školy. Řekla jsem o tom otci, ale nevěřil mi. Byl přesvědčený o tom, že jeho dcera by se drogy nikdy ani nedotkla,” poznamenala a na chvíli se odmlčela. „Často byla pod jejich vlivem, ale otec si ničeho nevšiml.”

„Hodně pil,” připojil se Stuart. „Málokdy byl při smyslech.”

Ivy se lehce ušklíbla. „Nikdy by mě nenapadlo, že Ráchel takhle skončí.”

„Co její přítel?” opáčil Stuart.

Ames pokrčil rameny. „Podařilo se nám shromáždit proti němu několik důkazů, ale on se i tak dokáže vězení vyhnout. Mezi jeho klienty je spousta vlivných lidí.”

„Drogoví dealeři by měli jít do vězení na doživotí,” pronesla Ivy.

„S tím souhlasím. Nikdy ale nedostanou to, co si zaslouží.”

„Kdy bude pitva?” změnila Ivy téma.

„Pravděpodobné dnes večer. Až budeme znát příčinu smrti, můžeme pokračovat ve vyšetřování.”

„A co Rachelin byt? Můžeme se tam jít podívat?”

„Jistě,” odpověděl seržant a vytáhl ze zásuvky klíč. „Nechal jsem pro vás udělat duplikát. Byt jsem s kolegy prohlédl, takže je teď pro vás přístupný.”

„Budu tam muset uklidit a zabalit pár věcí na památku,” prohodila Ivy zamyšleně.

„Znáte se s Jerrym Smithem dobře?” zeptal se detektiv.

„Viděla jsem ho jen párkrát. Od začátku se mi nelíbil. Víte, trpím migrénami. Když tenkrát zemřel otec, objevil se doma s Ráchel. Já jsem zrovna měla bolestivý záchvat a on vyměnil lahvičku s léky na předpis za silná narkotika. Včas jsem to zjistila a odmítla jsem pilulku spolknout. Považoval to za ohromnou legraci.”

Stuart pevně sevřel rty. „Tos mi nikdy neřekla.”

„Věděla jsem, co bys udělal, kdyby ses to dozvěděl. Bylo mi jasné, že Jerry má kontakty na pravých místech a měla jsem strach.”

„Taky mám pár dobrých známých,” připomněl Stuart. „Nevyjímaje agenta FBI a velitele okresní policie. Měla ses mi svěřit.”

Ivy si hlasitě povzdechla. „Abych pravdu řekla, byla jsem ráda, když oba odjeli do New Yorku.”

„Ani se nedivím,” zareagoval seržant. „Mám u sebe osobní věci vaší sestry. Budete muset podepsat jejich převzetí. Tak prosím pojďte se mnou,” požádat ji Ames.

„Dobře. Děkuju za vaši ochotu.”

„Nemáte zač. Máme to v popisu práce.”

Ivy se fascinovaně rozhlížela po limuzíně, kterou Stuart objednal. Celou cestu k Rachelinu apartmá těkala očima jako malé dítě.

Stuart s Ivy vystoupal po schodech do druhého patra a odemkl dveře do bytu. Všechno zůstalo tak, jak to Ráchel zanechala. Až na bílý obrys na podlaze, který naznačoval, kde leželo její tělo.

Při pohledu na obraz smrti Ivy zachvátily emoce. „Nevím, kde začít,” hlesla po chvíli.

„Začni ložnicí,” navrhl. „Já projdu zásuvky v obývacím pokoji.”

„Dobře,” zamumlala a vešla do potemnělé místnosti.

Pomalu se rozhlédla po ošuntělém růžovém přehozu na posteli, zastavila se u ošlapaných bot a nevěřícným pohledem sjela potrhané závěsy. Ráchel přitom všem doma vyprávěla, jak je na divadelní scéně žádaná a kolik peněz si dokáže za jedno představení vydělat. Ivy jí to dokonce věřila.

Mělo ji ale napadnout, proč jí šlo tolik o otcův majetek. Ve skutečnosti totiž měla hodně hluboko do kapsy.

Ivy nejistě otevřela noční stolek a nakoukla dovnitř. Vytáhla notýsek v látkovém obalu a zastrčila si ho do kapsy. Potom přešla ke komodě a otevřela všechny tři zásuvky. Nebylo v nich nic víc než pár kousků spodního prádla a punčoch. Mnohem větší překvapení na ni čekalo ve skříni. Našla v ní desatery drahé večerní šaty a dva kabáty z pravé kožešiny. Dolní část zaplňovaly různobarevné luxusní střevíce na vysokých podpatcích.

Ivy pomalu otevřela šperkovnici a několikrát naprázdno zalapala po dechu. V první chvíli ji napadlo, že klenoty jsou součástí divadelních kostýmů, ale vzápětí si uvědomila, že to nejsou jen laciné pouťové výrobky. Krabička byla plná smaragdů, diamantů a rubínů, které zdobily prsteny, náhrdelníky a náušnice. Jak mohla Ráchel tohle všechno získat? Napadlo ji.

V tu chvíli se ve dveřích objevil Stuart a sjel ji zádumčivým pohledem. „Měla velkou plochou obrazovku, nejlepší DVD přehrávač na trhu a několik kusů starožitného nábytku. Jak si to všechno mohla dovolit, aniž by měla stálý příjem?”

„To je zajímavá otázka,” podotkla Ivy a ukázala mu plnou šperkovnici. „Co říkáš na tohle?”

Stuart se podíval na třpytivé klenoty. Potom vzal do ruky masivní prsten a přečetl vyražený punc. „Je to osmnáctikarátové zlato,” zamumlal. „A ty drahokamy jsou taky pravé.”

„Myslíš, že je ukradla?”

Stuart zamyšlené svraštil obočí.

„Neřekl bych, že jí patřily. V téhle krabičce je celkem aspoň sto tisíc dolarů.”

Ivy vytřeštila oči. „Já jsem si myslela, že jsou to jen divadelní šmuky.”

Stuart se jí dlouze zadíval do očí. „Luxusní šperky ti moc neříkají, vid, miláčku?” zašeptal a něžně ji políbil. „To se mi na tobě líbí.”

„Odkud je vzala?”

„Mohla je dostat od toho svého milence.”

„Jeho žena je bude chtít zpátky.”

Stuart přikývl. „Jen pokud o nich ví,” řekl tajuplně. „Divím se, že je Ames neuložil mezi osobní věci.”

„Třeba si taky myslel, že jsou to jen laciné napodobeniny.”

„To pochybuju. Ten chlápek ví, o čem mluví. Možná, že sem nainstaloval nenápadnou kameru a čeká, jestli si pro šperky někdo nepřijde.”

„To není špatný nápad.”

„Vid?” opáčil a zavřel víčko. „Koukám, že je pomalu čas na oběd. Co kdybychom zajeli ke mně do hotelu a nechali si něco objednat na pokoj?”

„Já bydlím jinde,” připomněla mu.

„Tvoje ubytování zrušíme a převezeme kufr ke mně.” pronesl suše. „Nespustím tě s očí. Zvlášť když ještě nevíme, proč a jakým způsobem Ráchel zemřela.”

Ivy mu chtěla odporovat, ale Stuart ji letmým gestem zadržel. „Nehádej se se mnou a dělej, co říkám.”

„To jsi vždycky tak dominantní?”

Stuart nenápadně pokrčil rameny. „Znáš to… během několikaleté práce s dobytkem jsem se odnaučil být zdvořilý,” řekl a šibalsky zamrkal.

Ivy se zasmála.

„Když jinak nedáš,” pronesla po chvíli.

Stuart jí dal šperkovnici do dlaní. „Rachelin přítel bude tvrdit, že patří jemu. Jen tak mu je ale nedaruju. Prozatím je uložíme v sejfu.”

„To je dobrý nápad. Možná, že sestru nezabil, ale rozhodně jí k smrti pomohl. Nemá nárok z toho něco vytěžit.”

„Přesně tak.”

Cestou do hotelu Stuart zastavil v bance, aby šperky uložil do bezpečnostního sejfu. Potom si nechal zavolat hlavního manažera, aby mu doporučil nejlepší pohřební službu ve městě.

Jakmile se vrátili zpátky do vozu, Stuart vyťukal telefonní číslo a domluvil na odpoledne schůzku. Potom se ještě zastavili v brooklynském hotelu, a zatímco Stuart zaplatil za ubytování, Ivy si sbalila kufr a sešla zpátky do haly.

Její pokoj vypadal proti Stuartovu apartmá jako příbytek pro panenku. Ivy se rozpačitě rozhlížela po světlé místnosti s prostornou terasou a představovala si, že takhle podobné vypadá prezidentské apartmá.

Stuart automaticky vytočil číslo pokojové služby a objednal lehký oběd.

„Měla sis říct i o hlavní jídlo,” prohodil, když Ivy s chutí dojedla misku domácí bramboračky.

„Myslela jsem, že toho víc nesním,” řekla a lehce pokrčila rameny. „Dnešek nebyl zrovna nejlepší den

v mém životě. Myslím, že to na mě ještě úplně nedolehlo. Připadám si otupěle.”

„Měl jsem stejný pocit, když mi zemřel otec,” poznamenal a položil příbor. Potom oběma nalil další šálek kávy a zhluboka se nadechl. „Byl jsem přesvědčený o tom, že ho nenávidím. Celý život mé nutil k tomu, abych dokázal to, co se jemu nepodařilo. Když ale najednou nebyl, vzalo mě to. Člověk si uvědomí, jak je pro něj rodič důležitý, až když navždycky odejde.”

„To je pravda,” souhlasila Ivy. „Můj otec na mě byl krutý. Ráchel měl mnohem radši a nikdy se to nesnažil skrývat. To, že si myslel, že nejsem jeho, mi pomáhá jeho chování líp pochopit. Přesto bych chtěla mít jistotu, že je to pravda.”

„Brzy to zjistíme. Slibuju.”

Ivy se Stuartovi zadívala dlouze do očí. „Musí ti utíkat spousta důležité práce, když jsi tady teď se mnou.”

„Není nic, co by moji podřízení nezvládli,” ujistil ji.

„Jsem ráda, že té tu mám. Zvládla bych to sama, ale takhle je to jednodušší.”

Stuart dopil kávu a odložil šálek na stůl. „Nikdy bych tě v tom nenechal samotnou.”

Ivy tála pod jeho pohledem. Uvědomila si, jak se jí tváře zbarvily dočervena.

Stuart se na ni tajemně usmál. „Máme před sebou několik úkolů. Nejdřív je na řadě práce, pak teprve hra.”

Ivy zalapala po dechu. Nervózně vstala od stolu a poodešla se šálkem kávy k oknu. Věděla, že Stuart je tak zkušený, že dokáže přečíst každou její myšlenku.

Udělalo mu radost, že je její chování tak průhledné. Byl rád, že přijel do New Yorku. A nejen proto, že Ivy potřebovala pomoc.

Ivy se Stuartem seděli v kanceláři pohřební služby a řešili s majitelem veškeré záležitosti. Ivy se rozhodla pro kremaci. Jednak to bylo levnější řešení, a jednak se Stuart zmínil o tom, že zpátky poletí jeho soukromým letadlem, a tudíž odpadnou problémy s převozem urny.

Ivy nakonec z nabídky vybrala černou schránku se zlatým zdobením. „Nechám ji pohřbít vedle otce,” řekla nakonec.

„Někdo si nechává popel doma,” připomněl ředitel společnosti.

„To nebude můj případ. Nedovedu si představit, že bych měla Ráchel na parapetu,” řekla tiše. „Se sestrou jsme zrovna moc nevycházely,” přiznala.

Ředitel chápavě pokýval. „Vím, jak to myslíte. Mám s bratrem podobný vztah.”

Ivy podepsala potřebné dokumenty a vypsala bankovní šek, ačkoliv Stuart naléhal, že výdaje uhradí.

Když seděli v limuzíně, Stuart si významně odkašlal. „Musíš počítat každý cent,” řekl do ticha. „Pro mě je výdaj za kremaci minimální částka.”

„Já vím,” prohodila suše. „Musíš mě ale pochopit. Ráchel je moje sestra a já cítím zodpovědnost.”

Stuart ji vzal pevné za ruku.

„Vždycky jsi byla nezávislá cácorka,” zašeptal a široce se usmál.

„Jsem ráda, že jsem soběstačná. Vedle Ráchel jsem prakticky neměla vlastní život. Snažila se mnou manipulovat ještě víc než otec.”

Stuart lehce pokrčil čelo.

„Snažíš se mi něco naznačit?”

Ivy se rozesmála.

„Ne. No… tak trochu. Taky bys mě rád kontroloval.

Ale nechápu proč. Vždyť jsem tě ještě před dvěma týdny viděla v novinách s překrásnou slečnou,” pronesla, aniž by se snažila skrýt žárlivý tón.

„Ta fotka vznikla před čtyřmi lety. Nemám tušení, odkud ji vyhrábli.”

„Prosím?”

„Říkám, že tu fotku pořídili někdy před čtyřmi lety. Vidíš tohle?” zeptal se a ukázal na sponu na kravatě, kterou mu před třemi roky dala k narozeninám. „Vždycky si ji vezmu k obleku. Podívej se ještě jednou na tu fotku a uvidíš, že ji tam nemám.”

Ivy si uvědomila, že má pravdu. Spíš ji překvapilo, že si jejího laciného dárku tolik váží. „Copak tobě se tak líbí?”

Stuart k ní místo odpovědi natáhl ruku a zajel jí prsty pod límeček. Po chvíli vytáhl řetízek se zlatým křížkem, který jí daroval před třemi lety k Vánocům. „Taky sis ho nikdy nesundala,” řekl tiše. „Máš ho na každé fotce, kterou Merrie pořídila.”

„Já… je překrásný,” vykoktala. Dotek jeho dlouhých prstů jí bral dech.

„To ano. Ale určitě to není jediný důvod, proč ho nosíš. Stejně jako já nenosím tu sponu jen proto, že je to v módě.”

Stuart svými slovy naznačoval intimní pouto. Podívala se mu upřeně do očí a vnímala, jak se jí rozbušilo srdce.

„Oba v sobě držíme tajemství,” řekl zasněně. „Ale ne nadlouho.”

Ivy si vybavila, že už na střední škole jí Stuartova přítomnost zastavovala dech. Tenkrát si ale neuvědomovala, že její pocity jsou jen začátkem rostoucí touhy.

Stuart jí ukazováčkem obkroužil rty a znovu ji úsmě-

vem odnesl vysoko do oblak. Podezření, že si s ní jen pohrává, se navždycky vytratilo. Žádný muž se nedíval tak vášnivě na ženu, na které mu nezáleželo.

OSMÁ KAPITOLA

Ivy se při pohledu do Stuartových očí zdálo, že se pod nimi chvěje zem. Bez jediného mrknutí pozoroval linii jejích plných rtů. Měla pocit, že jí srdce každou chvíli vyskočí z hrudníku. Moc dobře si vzpomínala, jak sladce chutnají jeho ústa, a znovu toužila po jejich doteku. Pomalu se k němu naklonila a dychtivě se mu očima vpíjela do tváře.

V tom okamžiku se taxi rozjelo na zelenou a prudký pohyb dopředu Ivy a Stuarta oddělil dřív, než se stačili obejmout.

Ivy se nervózně usmála.

„Jsi v bezpečí,” zamumlal a pevně ji chytil za ruku.

Ivy z něj nemohla spustit oči. Nechápala, jak se mohli celá léta nenávidět. Skoro se zdálo, že se z něj stal úplně jiný muž… přitažlivý, zodpovědný, vstřícný a sexy. Pohled do budoucnosti ji naplňoval vzrušením. Její nezkrotná touha musela ale ještě chvíli zůstat v pozadí. Ted bylo důležité dořešit úkol, kvůli kterému byla v New Yorku. Sny budou muset ještě počkat.

Odpoledne se vrátili zpátky do Rachelina bytu, aby vyřídili zbývající záležitosti. Stuart zašel do přízemí za majitelem a Ivy mezitím začala procházet přeplněné zásuvky.

Hned jako první našla album s fotografiemi. Sedla si na pohovku a začala jím listovat. Jak předpokládala, na většině snímcích byla Ráchel. Jedna fotka zvěčnila jejich otce, jak sedí na verandě na zahradní houpačce a na několika dalších snímcích byla jejich matka. V celém albu nenašla ani jednu svou fotografii.

S povzdechem desky odložila a vzala do ruky dopis. Provinile otevřela obálku se zpáteční adresou advokátní kanceláře v Texasu.

V okamžiku, kdy vytáhla popsaný list, zaslechla kroky. Poznala, že nepatří Stuartovi, a proto dopis rychle uložila do kapsy.

Jerry Smith vešel suverénně do bytu a zlostným pohledem se zastavil na Ivy.

„Co tady děláš?” zeptala se klidně.

Jerry za sebou zavřel a úlisně se usmál.

„Malá sestřička přišla hledat skrytý poklad?” procedil. „Moc si tady nedovoluj. Všechno v tomhle bytě je moje,” dodal a letmo kolem sebe mávl rukou. „Tobě tady nepatří vůbec nic.”

Ivy se jen lehce ušklíbla. Věděla, že se Stuart každou chvíli objeví, a tak z drogového dealera strach neměla.

„Fotografie, ozdobné přehozy a obrazy jsou moje,” pronesla chladné. „Rodinné dědictví ti nepatří.”

„Přehozy,” sykl znechuceně. „Ráchel si myslela, že za ně dostane tisíce. Vzala je ke starožitníkovi, který prohlásil, že za ně nikdo nedá ani cent. Chtěla se jich zbavit, ale nikdo na ně nebyl zvědavý. Nakonec se je chystala příští měsíc využít k zabalení porcelánu, až se bude stěhovat,” procedil. „Její odchod se už ale konat nebude.”

Ivy nechápavě pozvedla obočí. „O stěhování se nezmínila. Kam to mělo být?”

„Zpátky do vašeho zapadákova. Měla tam dům.”

„To není pravda,” řekla Ivy a s pocitem viny si uvědomila, že ji zaplavila úleva. Ráchel se chtěla vrátit do Jacobsvillu a znovu ji začít využívat jako služku. „Ten dům prodala před dvěma lety,” dodala po chvíli.

„Já o tom nic nevím. Sama si toho moct nepamatovala. Já jsem ji před tím pervitinem varoval. Sám ho ani neprodávám, protože je tak nebezpečný. Ona se od něj ale nedokázala odpoutat.”

„Zabils ji?”

„Nemusel jsem,” zamumlal. „Od okamžiku, co ztratila roli ve velké hře, která má začít za pár týdnů na Broadwayi, se úplné zhroutila a málokdy o sobě věděla. Manželka jejího milence znala producenta. Nařídila mu, aby Ráchel odmítl. Pak jí zavolala a řekla, ať už s žádnou rolí nepočítá. Tím ji srazila na zem úplně.”

„Tak jako tak proběhne pitva.”

Jerry ledabyle pokrčil rameny. „To je normální postup, když někdo umře náhle. Já ji ale nezabil. Zabila se sama,” sykl a rozhlédl se kolem sebe. „Neber odtud nic, dokud její věci neprojdu.”

„Šperky už jsem odnesla do bankovního sejfu,” vypálila Ivy.

„Cože?” vyštěkl a udělal k ní několik kroků. „Mají stotisícovou hodnotu. Vyžebrala je od toho dědy, kterého chodila obšťastňovat.”

„To znamená, že patří jemu.”

„Ty bys mu to snad vrátila,” vydechl. „Jak můžeš být tak naivní. Poslouchej, dej mi polovinu a já na to zapomenu.”

„Nesnaž se mě uplatit,” řekla tiše. „Mně o peníze nejde. Stačí mi, když mám z čeho vyžít.” „Ráchel by si nechala všechno.”

„Já vím. Celý život jen brala a brala. Jediný, na kom jí kdy záleželo, byla ona samotná.”

„Vidím, že nejsi tak úplné slepá,” procedil a přešel do ložnice.

Ivy doufala, že se Stuart každou chvíli vrátí. Jerry otevřel zásuvky v komodě a nervózně v nich začal šátrat. „Kde to je?” „Co?”

„Účetní kniha.”

Ivy nejistě svraštila obočí. „Nic takového jsem tu neviděla.”

Jerry vzteky zbledl. „Musí tady někde být,” zamumlal a začal rozhrabovat zásuvky v obývacím pokoji. „Někde tady musí být!”

Ivy nechápavě zakroutila hlavou. Nebylo jí jasné, proč se kvůli tomu Jerry tak rozčiluje.

„Neměla ty údaje v počítači?” opáčila a ukázala na notebook na jídelním stole.

„Co? Že by?” sykl a rychle zapnul počítač. Roztržitě prohlížel jednotlivé soubory a vztekle při tom kroutil hlavou. „Nic tu není,” vyštěkl a sjel ji rozzuřeným pohledem. „Žes ho odnesla s těmi šperky? A do mojí skrýše jsi taky vlezla, co?”

Jerry odešel do koupelny a po chvíli se vrátil s balíčky bílého prášku.

„Chybí naštěstí jen jeden,” procedil do ticha a zastrčil si zásoby drog do kapes. „Nevím, o co ti jde, ale být tebou, urychleně bych tu knihu vrátil.”

„Jakou knihu?” vyhrkla. „Uvědom si, že mi zemřela sestra. Výdaje vaší domácnosti mě vážně nezajímají.”

Jerry na ni vrhl prázdný pohled.

„Měla nějaké životní pojištění?” zeptala se po chvíli.

„Nepočítala s tím, že zemře takhle mladá. Pojištění

neměla,” odpověděl suše. „Vezmi si to vaše slavný dědictví a zmiz mi co nejrychleji z očí.”

Ivy se s ním chtěla začít hádat, ale uvědomila si, že by to byla ztráta času. Vytáhla ze skříně hedvábné přehozy a do tašky přidala album. Luxusních šatů, kožichů a střevíců se ani nedotkla.

Když se vrátila do obývacího pokoje, Jerry ještě stále pátral po záhadné knize. Když si všiml, že v náruči drží jen pár deček, překvapeně pozvedl obočí.

„Ve skříni visí několik večerních šatů. Nechceš je? Máte s Ráchel tuším stejnou velikost.”

„Můžu si koupit vlastní oblečení,” odsekla Ivy. Vzápětí se jí vybavila hořká vzpomínka. Jen jednou v životě, když jí bylo šestnáct, požádala Ráchel o zapůjčení dlouhých šatů. Ráchel vyzvídala tak dlouho, až se jí musela svěřit, že ji jeden chlapec pozval na školní večírek. Ráchel s ním pak začala flirtovat a přemluvila ho, aby ji ve stejný den odvezl na party do Houstonu. Ivy tak zůstala ten večer bez doprovodu a Ráchel její trik udělal obrovskou radost.

„Neposlala ti Ráchel náhodou něco, co u tebe chtěla uložit?” zeptal se Jerry do ticha.

„Ráchel se ozvala, jen když chtěla, abych jí něco poslala já. Nikdy mi nedůvěřovala.”

„Hm… říkala, že když ještě bydlela doma, kradla jsi jí věci.”

Ivy rozzuřeně sevřela rty.

„V životě jsem jí nic nevzala. Lhala, kudy chodila, a každý jí věřil. Na to měla talent.” „Myslím, že jsi jen žárlila na její krásu.” „Na lidi, kteří nemají srdce, nežárlím,” sykla. „Krása charakter vynahradí.” „To na mě neplatí.”

Jerry se úlisně pousmál a udělal k ní pár kroků. „Možná, že bychom se my dva mohli dát dohromady. Nejsi sice žádná krasavice, ale máš ducha.”

Ivy na něj vrhla ledový pohled. „Radši bych se dala dohromady s hadem.”

„To jsi celá ty. Předpokládám, že zestárneš a umřeš o samotě v tom vašem zapadákově,” procedil a dotkl se pramínků jejích světlých vlasů. „Kdybys tu zůstala se mnou, měla by ses mnohem lip.”

V tu chvíli se rozlétly dveře a v nich se objevil Stuart. Bez váhání přešel k Jerrymu a prudce ho od Ivy odstrčil. „Jestli se jí ještě jednou dotkneš, zlomím ti vaz.”

„Moment, vždyť se nic neděje,” prohlásil Jerry a s rukama nad hlavou odstoupil.

Ivy bez dechu sledovala, jak Stuart dokáže vzbudit respekt. Instinktivně se k němu přitiskla a ucítila horko, které sálalo z jeho těla. Pomalu ji pravou rukou objal kolem ramen.

„Jen jsem Ivy říkal, že je tady všechno moje,” poznamenal.

„Já si chci odnést jen pár věcí z rodinného dědictví,” vysvětlila Ivy. „Jde o tři hedvábné přehozy a album fotografií,” dodala a ukázala na malou hromádku na pohovce.

„Můžeme jít?” zeptal se Stuart, ale nespouštěl z Jerryho ledový pohled. „Ano.” „Tak dobře.”

Ivy popadla kabelku a zamířila ke dveřím. Stuart vrhl na Jerryho poslední významný pohled a pak za nimi zavřel.

„To byl, předpokládám, ten drogový dealer,” prohodil a pomohl Ivy s věcmi.

„Hm. Začínalo mi s ním být nepříjemně. Děkuju, žes mě zachránil.”

Stuart se lehce ušklíbl. „Vedla sis beze mě moc dobře,” řekl a stiskl tlačítko výtahu. „Podívej se na to takhle. Aspoň nemusíš byt vyklízet.”

„To je pravda,” uznala a zkoumavě se podívala Stuartovi do očí. „Snažil se najít nějakou účetní knihu. Byl vzteky bez sebe, že nikde není.”

„A ty jsi ji našla?”

Ivy zakroutila hlavou. „Nic takového jsem neviděla. Taky se zmínil o těch špercích.”

„Pokud bude mít zájem, může se je pokusit získat zpátky. Já znám ale moc dobré právníky.”

„Řekla jsem mu, že je dostane zpátky ten milionář, kterému patří.”

Stuart se rozesmál. „To ho muselo dorazit.”

„Byl nasupený,” prohodila a na okamžik se zamyslela. „Jak ale toho chlápka najdu?”

„O to se postarám,” ujistil ji. „Teď je třeba zajistit pohřeb. A i s tím ti pomůžu.”

„Jsi na mé tak hodný.”

Stuart ji letmým pohybem ruky zadržel. „No tak… nezačínej.”

Ivy se na něj široce usmála. „Mockrát děkuju.”

„Nemohl bych tě v tom nechat samotnou,” řekl a zamířil s ní od výtahu rovnou k limuzíně, která čekala před domem. Uložil přehozy a fotoalbum do kufru a pomohl Ivy nastoupit.

Když dorazili zpátky do hotelu, Ivy si vyčerpané povzdechla. Měla za sebou psychicky náročný den a nutné si potřebovala odpočinout.

„Větší ložnice bude tvoje,” prohodil Stuart. „Já si vezmu tu druhou.”

„Mně stačí menší,” zaprotestovala. „Opravdu.”

Stuart lehce pokrčil rameny. „Jak chceš,” řekl a položil kufr na postel. „Na chvíli se natáhni a odpočívej. Já musím vyřídit pár telefonátů. Až se prospíš, půjdeme na večeři.”

Ivy nejisté pokrčila čelo. „Nevzala jsem si s sebou společenské oblečení,” prohodila a otevřela cestovní tašku. „Ale ne…“ zamumlala, když si všimla, že si zabalila jen náhradní kalhoty, dvě blůzky a jeden pár bot. Úplně zapomněla, že v New Yorku bude přespávat.

„Co se děje?”

„Nevzala jsem si noční košili.”

„To není taková tragédie,” poznamenal a pečlivým pohledem sjel křivky jejího těla. „Postarám se o to. Zatím si odpočiň. Vrátím se za pár hodin. A nikomu neotvírej.”

„Neboj,” ujistila ho. Chtěla Stuartovi nabídnout peníze na nákup, ale zjistila, že po zaplacení letenky a taxíku jí zbylo jen pár drobných.

Než se stačila vzpamatovat, Stuart zmizel za dveřmi. Pomalu vyzula střevíce a natáhla se na pohodlnou postel. Za několik okamžiků se jí podařilo usnout.

Ivy probudilo aroma čerstvé kávy. Se zavřenýma očima se posadila na posteli.

„Přesně takhle na tuhle vůni reaguju já,” prolomil Stuart hluboké ticho. „Pozor, je to horké,” dodal a podal jí plný šálek.

Ivy si rozespale promnula oči. Překvapilo ji, že si Stuart po letech pamatuje, že pije kávu se smetanou. Připadalo jí to roztomilé a vzrušující zároveň.

„Nemáš hlad?”

„Něco bych si dala.”

„Objednal jsem výběr ze studených předkrmů. Až budeš chtít, přijď vedle.”

Ivy se v koupelně osvěžila a sčesala si vlasy do pohodlného drdolu. Potom přešla do obývacího pokoje a přejela očima stůl s talířem plným čerstvé zeleniny s několika druhy omáček, libové šunky a měkkého pečiva.

„Dej si,” pobídl ji Stuart a podal jí talířek. „Měl jsem chuť na steak se středomořským salátem, ale říkal jsem si, že na velké jídlo je už pozdě. Potřebuješ se pořádně prospat.”

Ivy se lehce ušklíbla. „Se spánkem to u mě není jednoduché,” připustila. „Věděla jsem, že se Ráchel může předávkovat prakticky kdykoliv. Na druhou stranu ale užívala drogy spoustu let, aniž by na ní zanechaly tragické následky.”

„Předávkovat se může každý.”

„Hm. Jako bratr Hayese Carsona,” připomněla. „Hayes se z toho ani po letech ještě nevzpamatoval.”

Stuart sklopil oči. Bylo vidět, že o Hayesovi nechce mluvit. Mlčky si na talířek naložil zeleninu, nalil si další šálek kávy a sedl si na pohovku.

Ivy zůstala u stolu sama. Přemítala, proč ho zmínka o Hayesovi tak rozčílila. Možná, že nechtěl, aby se s ním jeho sestra zapletla.

„Není to špatný člověk,” promluvila do ticha.

„Copak jsem něco takového řekl?”

„Nemůžeš Merrie nařizovat, s kým má chodit.”

Stuart překvapeně pozvedl obočí.

„O čem to mluvíš?”

„Jsou s Hayesem kamarádi. To ještě neznamená, že si ho chce vzít.” Stuart zamyšleně usrkl kávu. Ivy jeho chování nepochopila. Pomalu dojedla a una

veně odložila prázdný talířek. Měla před sebou ještě jeden těžký úkol… poslední rozloučení s Ráchel. Ale to nebylo jediné, z čeho ji přepadaly deprese. Uvědomila si, že na světě zůstala sama.

„Zavoláš tomu majiteli drahých šperků?” zeptala se neutrálně.

Stuart přikývl. „Zítra. Zároveň zajistíme všechno ostatní,” řekl a krátce se zamyslel. „Zajímalo by mě, co bylo tak důležitého v účetním deníku.”

„Mě taky. Mám podezření, že tam musely být nějaké údaje o jeho klientech.”

Stuart zamyšlené sevřel rty. „Slyšel jsem, že v něm byla zmínka o tom, kde koupit v Jacobsvillu drogy. Oba víme, že v minulosti bylo naše město na křižovatce pašeráckých cest. A pořád ještě je. Ten deník v sobě možná ukrývá tajné informace nejen o Jerrym,” vysvětlil a vrhl na Ivy tázavý pohled. „Nemáš ponětí, jak ta kniha vypadala?”

Ivy zakroutila hlavou. „Neptala jsem se,” odpověděla nejisté. „Kéž bych měla aspoň ponětí. Nikdy jsme se s Ráchel nekamarádily. Doufala jsem, že se během let sblížíme, ale stal se opak.”

„Ráchel žila ráda v luxusu a nezáleželo jí na tom, jakým způsobem ho dosáhne.”

Ivy se mu podívala zpříma do očí. „Chodili jste spolu na střední do stejné třídy, že je to tak?”

„Hm. Měla o mě zájem, ale já ji odmítl. Chtěla se pomstít a využila k tomu tvoje přátelství s Merrie.”

Ivy nenápadně pokývala. To vysvětlovalo, proč ji Ráchel začala ze dne na den nesnášet. Myslela si, že se chce přes Merrie dostat ke Stuartovi. Chtěla tomu zabránit, a proto mu namluvila, jaká je podlá.

„Takže ti nalhala, že jsem schopná jít s každým,” uhodla.

112

„Přesně tak. Málem jí to prošlo, ale Merrie tě bránila.”

Ivy se lehce usmála. „Merrie jsem považovala za svou sestru spíš než Ráchel.”

„Má tě ráda,” ujistil ji a vstal z pohovky. „Půjdeme si lehnout. Potřebuješ se vyspat.”

Ivy znejistěla.

„Neboj se, nezapomněl jsem,” prohodil a podal jí balíček. „Hezké sny.”

„Počkej, zaplatím ti to.” Stuart ledabyle pokrčil rameny. „To počká. Dobrou noc.”

„Dobrou,” zamumlala a ve dveřích do ložnice se ještě naposledy otočila. „A ještě jednou děkuju… za všechno.”

„Ty bys na mém místě udělala to samé.”

„Máš pravdu,” uzavřela a zaklapla za sebou dveře.

Vzápětí sáhla do igelitové tašky a překvapené zatajila dech. Stuart jí koupil noční košili i župan. Rozpačitě přejížděla hedvábnou světle žlutou látku župánku s krajkovým lemem. Noční košilka byla jen na ramínka a jemný vzorek dokonale ladil s župánkem.

Před několika měsíci viděla v obchodním domě podobnou kombinaci a přála si, aby si někdy něco podobného mohla dovolit. Neměla tušení, jak to bude moct Stuartovi splatit, ale bylo jí jasné, že jí nic jiného nezbude. Nemohla dovolit, aby jí kupoval intimní oblečení.

Ivy se pomalu převlékla a pečlivě si pročesala husté vlasy. Při pohledu do zrcadla ji překvapilo, jak z ní sálá smyslné kouzlo.

Stydlivě se pousmála, zachumlala se pod deku a zhasla lampičku. Její mysl se okamžitě stočila k Ráchel a její kostnaté tváři. Křečovitě zavřela oči a donutila se přemítat o jiném tématu. Vybavila si zajímavé čtení

o meteoritech. Odmalička ji fascinovaly nerosty a minerály, kterých měla celou sbírku.

Ivy se v myšlenkách přenesla do léta, kdy oslavila osmnácté narozeniny. Stuart se svými spolupracovníky sháněl býky a hnal stádo na zelenější pastvinu. Bez dechu ho tenkrát pozorovala, jak bez problémů balancuje ve třmenech na koni. Když si všiml, že ho pozoruje, přicválal k ní a akrobaticky seskočil. „Díváš se na mě, jako bys ze mě měla strach,” řekl tenkrát hlubokým hlasem.

„Promiň. Ráda tě pozoruju při jízdě na koni. Jsi v sedle jako doma.”

„Když jsem byl mladší, jezdil jsem několik let rodeo,” připomněl.

„To už se nedivím, že to v tvém podání vypadá tak jednoduše.”

Stuart k ní vztáhl ruku a něžné se dotkl jejích zlatavých vlasů. Vzájemné intenzivní pohledy se změnily v magické pouto. Ivy si vybavila ten okamžik, kdy se nemohla ani nadechnout. I teď po třech letech vnímá magnetickou sílu, která je spojí pokaždé, když se jejich oči setkají.

Po několika vteřinách se Stuartův pohled stočil k narůžovélým rtům. Ivy se zarděla a bez dechu čekala, až se k ní nakloní a zasype vášnivými doteky. V tu chvíli ale ticho prořízl zvučný hlas jednoho z honáků a Stuart musel odejít. Od té doby se Ivy vyhýbal. Až do osudové víkendové noci u Merrie…

Ivy zaslechla z vedlejší místnosti tichou hudbu z přehrávače a začala pomalu usínat.

Zdálo se jí, jak jako malá holka pobíhá v polích okolo domu, ve kterém vyrůstala. Jako pokaždé i tentokrát hledala v hlíně zajímavé horniny.

V pozadí tančila Ráchel v dlouhých bílých šatech a zpívala árie ze známé opery.

Ivy si všimla, jak je nebezpečně blízko propasti, a varovala ji. Ráchel jen mávla rukou, ale vzápětí škobrtla a spadla přes okraj.

Když k ní Ivy přiběhla, Ráchel se křečovitě držela suchého drnu a křičela z plných plic o pomoc.

„Jestli spadnu dolů, všem řeknu, že jsi mě strčila,” zahrozila.

„Já tě zachráním!” vykřikla Ivy. „Rychle, chytni se mě.”

„Máš nechutně špinavé ruce,” odmítla Ráchel. „Jsi celá špinavá! Ty nejsi moje sestra! Nenávidím tě! Jdi pryč! Odejdi!”

„Ráchel, prosím…“

Ráchel na ni rukou udělala sprosté gesto, zaklonila se dozadu a bezvládné se zřítila do temné propasti.

„Zabilas mě. Ivy, ty jsi mě zabila!” vykřikla.

To byla její poslední slova. Pak už se ze dna ozýval jen hrůzostrašný křik.

DEVÁTÁ KAPITOLA

„Ivy, probuď se!”

Silné paže ji držely za zápěstí a pomalu zvedaly z polštáře. Ráchel dosáhla dna propasti, ale hluboký hlas Ivy nedovolil, aby ji následovala. Zhluboka se nadechla a pomalu se odvážila otevřít oči.

„Miláčku, vzbuď se,” řekl Stuart něžně. „Měla jsi zlý sen.”

Ivy nechápavě zatěkala očima. „Ráchel mi nedovolila, abych jí pomohla. Spadla do propasti. Nedokázala jsem ji zachránit.”

Stuart ji lehce pohladil po vlasech. „Byl to jen zlý sen. Jsi v bezpečí.”

„V bezpečí…“ zopakovala nejistě.

Stuart sklopil pohled a pevně sevřel rty. „Více méně v bezpečí,” opravil se.

Ivy se probrala a uvědomila si, proč na ni Stuart tak hladově zírá. Několik horních knoflíčků noční košilky se jí ve spánku rozepnulo a nařasená jemná látka tak odhalovala její pevná ňadra.

„Nedívej se na mě tak,” nařídila.

„Nemůžu si pomoct,” řekl smyslným tónem. „Máš ňadra jako nejkrásnější bohyně.”

Ivy naprázdno zalapala po dechu.

Stuart jí mlčky přejel dlaněmi po rukou a začal palci hladit tenká ramínka noční košilky. Živůtek jí po chvíli sklouzl po hladké kůži až k pasu.

Stuart měl na sobě jen hedvábný spodní díl pyžama a skoro se svalnatým hrudníkem dotýkal jejích ňader.

„Pokud si dobře vzpomínám, tady někde jsme před dvěma lety skončili,” zašeptal. „Dokonce jsem trefil i barvu noční košilky.”

Ivy nervózně zalapala po dechu. Decentní vůně sprchového gelu ji omámila. Napětí mezi nimi se stupňovalo. Ivy se pod náporem touhy chvěla čím dál intenzivněji.

„Už to nemůžu vydržet,” zamumlal jí do ucha a začal ji vášnivě líbat.

Ivy pod náporem hladových doteků lehce zasténala.

„Ublížil jsem ti?” zašeptal.

„Kdepak,” odpověděla a stydlivě ho objala kolem ramen. „Jen jsem nevěděla… neměla jsem tušení, jaké to je.”

Stuart se lehce pousmál. „Vážně?” opáčil a začal napodruhé s něžnými láskyplnými doteky. Pomalu jí palci obkroužil linii rtů. Když je nejistě pootevřela, okamžitě zajel jazykem do neprobádané dutiny. „Nebojuj se mnou,” zašeptal mezi polibky. „Všechno přijde přirozeně…“

Ivy si uvědomila, jak ji bez námahy nadzdvihl a položil na záda doprostřed postele. Vzepřel se na loktech a svalnatým stehnem si proklestil cestu mezi její dlouhé nohy.

Ivy ztuhla pod náporem touhy a strachem z neznámého zároveň.

Stuart se od ní lehce odtáhl a zkoumavě se jí zadíval do očí. Něžně jí ze spánků odhrnul pramínky vlasů a políbil ji na víčka. Ivy vnímala, jak jí tuhnou bradavky a vzdouvají se k jeho širokému hrudníku. Toužila po něčem, co nedokázala popsat slovy.

„Ivy?” „Hm?”

„Nemusíš se ničeho bát,” zašeptal. „Jen v klidu relaxuj.” Ivy se tiše uchichtla.

Stuart se stočil na pravý bok a začal jí prsty kroužit po odhaleném poprsí. „Mysli na domov,” dodal a začal jí jazykem putovat po klíční kosti až k dlouhé šíji.

Ivy se zachvěla pod tlakem touhy. Nikdy podobný pocit nezažila. Nedovedla si představit, jak bude její tělo reagovat.

Jakmile se Stuart začal ústy laskat s jejími ňadry, pevně ho objala a jemné mu zasekla krátké nehty do paží. „Je to poprvé…“ zamumlal.

Ivy nenápadně přikývla. „Stuarte!” vydechla, když si uvědomila, že se jazykem dostává až k bradavce. „Copak?” zašeptal. „Já… nemůžu.”

Stuart jí nadzdvihl boky a přitiskl ji k sobě ještě pevněji. „Udělám pro tebe cokoliv. Stačí říct.” „Vždyť víš…“

Stuart se vpil do jejího mlhavého pohledu. „Nedovedeš si představit, jak moc jsem toužil dotknout se tvých ňader. Sen ale nikdy nedokázal předčit skutečnost. Zbožňuju, když se celá chvěješ pod mými doteky. To ale není vůbec nic proti tomu, co teprve přijde…“

Stuart se po posledním slově přiblížil ústy těsně ke středu jejího ňadra a pevně k němu přisál rty.

Ivy se prohnula v pase a neovladatelně se mu zaryla prsty do zad. Stuart se jediným pohybem přesunul nad ní a přitiskl se k ní tak, aby cítila jeho touhu.

„Ach,” zavzdychala potěšením. „Nepřestávej… prosím…“

Stuart ji zaplavil vášnivým přívalem polibků a smysl

nými pohyby jí začal přejíždět po těle. Ivy zahltila nekontrolovatelná touha přesné ve chvíli, kdy se od ní nečekaně odtáhl.

Ležela na matraci a chvěla se tak, že ani neměla sílu přetáhnout si přes sebe deku a zakrýt odhalené tělo.

Po necelé minutě se Stuart vzpamatoval a otočil se k ní. Jeho oči se hladově vpíjely do její hedvábné kůže a spalovaly ji žhavými plameny.

Ivy nejistě poklepala na postel.

„Ne. Není na to ten pravý čas.”

„Ale chtěl jsi to.”

„Jistěže ano,” zahučel. „Z principu ale panny nesvádím.”

Ivy se krátce nadechla. „Jak víš, že -” „To je snadné,” přerušil ji.

Ivy si uvědomila, že do ní vidí jako do průhledné vázy. Přesto jí ale nebylo trapně.

„Toužím po tobě,” zašeptala.

„Já taky,” přiznal a lehce ji pohladil po vlasech. „Mohl jsem si s tebou pohrát. Ráno by sis to ale vyčítala a nenáviděla mě.”

Ivy nechtěla dát Stuartovi za pravdu. „Všichni to mají stejně. Kdysi probíhal průzkum…“

„Takové průzkumy se dají zmanipulovat,” řekl a znovu ji políbil na ňadra. „Panenství mé vzrušuje. Celé noci přemýšlím o tom, jak si přivlastním to tvoje.”

Ivy se začervenala.

„Neříkej mi, že tě nikdy nenapadlo, jak si se mnou užíváš.”

Ivy naprázdno polkla.

Stuart se zhluboka nadechl. „V tuhle chvíli musí zvítězit rozum,” řekl a něžné ji přikryl. Sám k ní vklouzl pod deku a zhasl lampičku. „Jsem neskutečně rozruše

ný a moc rád bych si ulevil. Můžeš mi ale věřit, že se ovládnu. Tak začni počítat ovečky a snaž se usnout.”

„Ty tu zůstaneš se mnou?” zeptala se Ivy a nadšeně zatěkala očima.

„Hm. Už té nebude pronásledovat noční můra. Dobrou noc.”

Ivy zavřela oči. Nevěřila, že vedle Stuarta bude moct usnout. Jako zázrakem se jí to ale podařilo během několika minut.

Ráno ji probudila nepříjemná bolest v pravém oku. Ani ji nepřekvapilo, že se migréna dostavila.

Stuart vešel do ložnice s šálkem kávy, ale jakmile si všiml Ivy s hlavou v dlaních, zmizel mu úsměv ze rtů.

„Migréna?” opáčil.

Ivy přikývla a ztěžka polkla. „Omlouvám se.” „Za co, prosím tě. Vím, že to neděláš schválně. Ukaž, natáhni se.”

O několik minut později se Stuart vrátil i s lékařem. Unaveně odpověděla na několik otázek, nechala si změřit tlak a souhlasila i s injekcí. Bolest byla tak krutá, že ani neměla sílu mu poděkovat a vzápětí usnula.

Když se probudila, bolest se změnila v pravidelné tepání, na které byla Ivy za léta už zvyklá. Pomalu se posadila na okraj postele a křečovitě se usmála na Stuarta.

„Díky,” řekla tiše.

„Vím, jak je to nepříjemné. Nemáš chuť na míchaná vajíčka a šálek kávy?”

„Zkusím to,” hlesla a pomalu vstala. „Je to ze stresu,” vysvětlila a ležérně si prohrábla vlasy.

„Já vím,” prohodil a beze slov ji vzal do náruče. Bez námahy ji přenesl ke stolu, posadil si ji na klín a začal ji po lžičkách krmit.

Ivy překvapila rychlá proměna jejich vztahu a Stuartova něha, kterou ji zasypával. Nikdy v životě se k ní nikdo nechoval tak láskyplně.

Když dojedla, pevně ji objal a vypil si s ní šálek horké kávy. Ani jeden z nich nepromluvil. Slova nebyla potřeba. Ivy se cítila v bezpečí a to bylo nejdůležitější.

Stuart objednal taxi, které je odvezlo ke krematoriu, kde už byla připravená urna s Rachelinými ostatky. Odtud přejeli rovnou na letiště, nastoupili do Stuartova soukromého letadla a vydali se na cestu domů.

Ivy si připadala jako na samotném začátku. Stuart ji celou dobu držel v letadle za ruku a nepřestal ani cestou autem z letiště k Ivyinu pronajatému bytu.

Stuart zastavil před domem a vypnul motor. Potom odnesl Ivyino zavazadlo z kufru auta na verandu.

„Jsi v pořádku?” zeptal se starostlivě.

Ivy jednoznačně přikývla. „Migréna je pryč. Ještě jednou ti za všechno děkuju.”

„Nemáš zač. Pokud by se náhodou ozval Jerry, okamžitě mi dej vědět.”

„Dobře.”

„A kdyby sis vzpomněla, kde by mohla být ta účetní kniha, tak mi zavolej.” „Jistě.”

Stuart ji něžně pohladil po tváři.

„Neudělali jsme nic s těmi šperky, ale slibuju, že se s tím chlápkem spojím a zajistím, aby je dostal zpátky. Pokud to tak chceš.”

„Patří mu,” řekla Ivy pevným tónem. „Ráchel neměla žádné zábrany. Já jsem ale jiná.”

„Já vím,” řekl s úsměvem.

Ivy nejistě sklopila oči. Přála si, aby s ní Stuart zůstal. Za poslední dva dny si na jeho přítomnost zvykla a ne

chtěla být sama. Věděla, že pokud se migréna vrátí, bude s ní muset bojovat sama.

„Nedívej se na mě tak, nebo nebudu moct odjet,” řekl do ticha. „Taky nechci být sám.”

Ivy si lehce povzdechla.

„Pojď sem,” zamumlal něžně a bez námahy ji nadzdvihl několik centimetrů nad zem. Vtiskl jí na rty vášnivý polibek a pomalu povolil sevření.

Temnou oblohu najednou prořízl jasný blesk a následovalo hlučné zahřmění.

„Jeď domů opatrně,” varovala ho.

Stuart se široce usmál. „A ty si zítra ráno nezapomeň deštník, ať nezmokneš.”

Ivy mu vrátila úsměv. Dešťové kapky se začaly v hustých provázcích snášet k zemi.

„Běž dovnitř,” řekl Stuart a lehce ji postrčil ke dveřím. „Zítra ti zavolám.”

„Dobrou noc.”

„Dobrou,” odvětil a šibalsky zamrkal.

Ivy naskládala všechny věci do předsíně a z otevřených dveří pozorovala, jak Stuartovo auto mizí v temnotě. Připadalo jí, že právě začíná nová etapa jejího života.

Paní Brownová i Lita už spaly. Ivy tiše odnosila věci do svého pokoje a urnu postavila na parapet. Potom si lehla na postel a přemítala o novém vztahu se Stuartem. Doufala, že s ní plánuje společnou budoucnost. Přála si to z celého srdce.

Následující den si Ivy vzpomněla, že schovala Rachelin notýsek do kabelky. Vytáhla popsanou knížku a začala pročítat jednotlivé stránky. Běžný popis jednotli

vých dnů se po několika prvních listech změnil. Stránky byly plné jmen, telefonních čísel a dalších údajů, které naznačovaly mapové souřadnice.

Ivy je přejížděla očima a byla čím dál zmatenější. Nakonec vytáhla dopis, který Ráchel obdržela od právníka v San Antoniu. Zmiňoval se o předmětu, který uložila v bezpečnostním sejfu v Jacobsvillu, a který se má otevřít, pokud se jí něco neočekávaného přihodí. Právník v závěrečném odstavci připomněl, že jim Ráchel neposlala od schránky klíč.

Ivy si hlasitě povzdechla a opřela se. Bylo jí jasné, že její sestra byla zapletená do nelegálních záležitostí a že se někdo stal obětí jejího vydírání. Kdo to ale byl? Postarší milionář? Nebo její přítel? Nebo snad některý z jeho klientů?

Ivy věděla, že tohle už je na ni moc. Zavolala proto okamžitě Hayesovi a požádala ho, aby k ní přijel. Po několika minutách se setkali na verandě a Ivy ho pozvala dovnitř na šálek kávy.

„Děkuju, žes přijel tak rychle,” prohodila a posadila se ke stolu. „Přečti si tohle,” dodala a přisunula k němu deník a dopis ze San Antonia.

Hayes přejížděl očima jednotlivé řádky a zamyšleně při tom krčil čelo. „Tahle čísla vypadají na souřadnice satelitního navigačního systému,” poznamenal a prstem projel vedlejší sloupek. „Pár těch jmen znám,” pokračoval a starostlivě se na Ivy podíval. „Jedná se o dealery zapletené do mexické skupiny, kterou až do jejího zadržení vedla Cara Dominguezová. Dál je na seznamu Julie Merrillová z Culebraského gangu a Willie Carr, majitel pekárny, pro kterého jsi tenkrát měla ten vzkaz.”

Ivy několikrát zmateně zamrkala. „Páni…“

„Tyhle informace mají cenu zlata. Ale jak se právník

zmiňuje v dopise, klíč chybí,” pronesl a na chvíli se odmlčel. „Pokud někoho z Racheliných známých napadne, že bys tuhle knížku mohla mít u sebe, dostala by ses do velkého nebezpečí. Mluvíme totiž o několikamilionových obchodech s drogami.”

„Nemám ani ponětí, kde by ten klíč mohl být,” zamumlala Ivy. „Pečlivě jsem prohledala všechny věci, které jsem z Rachelina bytu odnesla. Nemám tušení, kam ho mohla schovat.”

„Vzala jsi odtamtud ještě něco dalšího?” zeptal se klidným tónem.

„Jenom krabičku šperků, které patří postaršímu boháči, se kterým se Ráchel zapletla. Stuart je uložil pod svým jménem do sejfu v bance v New Yorku. Zajistí, aby je ten muž dostal zpátky.”

Hayes nejistě pokrčil čelo.

„Nemohl se v té krabičce nebo v některém šperku skrývat klíč?”

„Ne,” ujistila ho Ivy.

„Nechci tě strašit, ale nemohla by ses k někomu nastěhovat do té doby, než klíč najdeme?”

Ivy se krátce zamyslela. Okamžitě ji napadl Stuart a Merrie, ale vzhledem k tomu, že se jí neozval, jak slíbil, bylo jí hloupé pozvat se k nim domů.

„Ne,” odpověděla nakonec.

„Dobrá. Na několik následujících dnů ti zajistím ochranku. Domluvím se s Alexandrem Cobbem z detektivního oddělení a spojím se i s Cashem Grierem,” řekl a vzal do ruky diář. „Můžu si ho vzít k sobě?”

„Samozřejmě.”

Hayes palcem pomalu přejel po látkových deskách a zničehonic pohyb zastavil. Vrátil knížku na stůl a vytáhl z kapsy kapesní nůž. Než stačila Ivy zareagovat, roz

řízl zadní část obalu a o několik vteřin později z něj vysunul klíček od bezpečnostního sejfu.

„Proboha!” vykřikla Ivy. „Jak jsi to…?“

„Byla to náhoda. Ucítil jsem něco pod palcem. Spojím se s právníky v San Antoniu a zjistím, od čeho konkrétně ten klíč je. Možná od tebe budu potřebovat povolení k otevření.”

„Ještě předtím se musím setkat s Blakem Kempem a vyřídit s ním Rachelin majetek.”

„Pokud máš čas teď, můžu té k němu odvézt. Taky bych si s ním rád promluvil.”

Ivy se široce usmála. „To by bylo skvělé. Díky.”

Hayes zamířil směrem k autu a Ivy mezitím zavolala do Kempovi kanceláře a domluvila si s ním za půl hodiny schůzku.

Ivy nastoupila do policejního vozu a položila si kabelku s dopisem a deníkem na klín.

Jakmile vyjeli z příjezdové cesty, auto, které dosud stálo na opačné straně vozovky, se pomalu rozjelo za nimi.

Když dojeli do centra města, Ivy šla do Kempovy kanceláře jako první a Hayes mezitím trpělivě čekal v recepci.

Blake si pozorně přečetl dopis a lehce zakroutil hlavou. „Ráchel vám nesahala ani po kotníky.”

„Namluvila otci, že nejsem jeho,” poznamenala Ivy. „Pokud by se to dalo zjistit…“

„Prosím?” zarazil ji. „Vaše matka by svého muže v životě nepodvedla. I přes jeho hrubý přístup mu sloužila jako nejvěrnější anděl. Kromě toho… on by byl schopný zabít každého muže, který by se jí dotkl jen malíčkem.”

„Vážně?”

„Jistě,” odpověděl jednoznačně. „Proč si Ráchel něco takového vymyslela?”

„To je přece jasné. Chtěla, aby veškeré dědictví připadlo jí. Pokud byl otec přesvědčený o tom, že nejsem jeho, neměl důvod mi něco odkazovat?”

„Kolika lidem ta žena ublížila?” zauvažoval nahlas.

„Bylo jich dost. Její přítel se snažil najít nějakou účetní knihu,” poznamenala Ivy. „Nakonec se ale ukázalo, že veškeré důležité informace jsou zašifrované v Rachelině deníku. Má ho Hayes.”

„Ještě je jedna věc, o které možná nevíte,” pokračoval vážným tónem. „Ráchel nejenže drogy užívala, ale už na střední škole je začala i prodávat. Vždycky měla přímý kontakt na místní drogové dealery. Pokud se nám podaří najít dokument se jmény zmiňovaný v tomto dopise, tak má Cash Grier polovinu těžkého úkolu za sebou.”

„Hayes se o tom zmínil. Myslí si, že některá čísla naznačují místa, kde se gangy zdržují.”

„V to doufá. Náš okres si prošel kvůli pašování drog hodně těžkým obdobím. Moc rád bych viděl členy řetězce za mřížemi.”

„To já taky.”

Blake Kemp složil dokumenty a přátelsky se na Ivy pousmál. „O další záležitosti se postarám sám. A s panem Yorkem si promluvím ohledně těch šperků.”

„Dobře,” uzavřela Ivy a letmo se podívala na mobilní telefon. Divila se, že se jí Stuart ještě neozval.

Blake stiskl tlačítko, které spojovalo jeho kancelář s recepcí, a nechal zavolat Hayese.

Ten mu hned na úvod ukázal deník. „Rachelin přítel o něm ví. Myslím, že dřív nebo později se tu ukáže a bu

de ho na Ivy vyžadovat zpátky. Pokud Ráchel nechala u advokáta nějaké důležité informace o něm, udělá všechno proto, aby nevyplynuly na povrch. Nebude mít co ztratit.”

Oba muži se podívali na Ivy.

„Mohla bych si koupit pistoli,” řekla nejistě.

„To není řešení,” zarazil ji Hayes. „Vím, kde bys mohla přechodně bydlet.”

„Zajistím si pokoj v motelu.”

„Nemáš na mysli Minette a její farmu?” opáčil Blake.

Hayes lehce přikývl.

„Bydlí na samotě za městem. Je snadné všimnout si každého vozu, který k farmě míří. Její správce navíc několik let pracoval v tajných službách.”

„A co Merrie Yorková?” zauvažoval Blake nahlas. „Jste přece nejlepší kamarádky. Určitě by vás u sebe nechala. Navíc pro Stuarta také pracuje bývalý agent FBI.”

Ivy se lehce zarděla.

„Merrie bydlí v San Antoniu,” připomněla. „Nejsem si jistá, jestli je Stuart vůbec doma…“

„Určitě ano,” ujistil ji Hayes. „Dneska ráno jsem ho zahlédl v autě s tou slečnou z Houstonu, se kterou se poslední dobou vídá.”

Ivy se zastavilo srdce. Poslední Hayesova slova se jí neustále honila hlavou. Stuart ji objímal a líbal s takovou něžností, že si představovala, že spolu budou do konce života. Místo toho Stuart hned po návratu z New Yorku bez váhání zamířil za svým posledním trumfem. Na Ivy už nejspíš ani nepomyslel.

Křečovitě zavřela oči a snažila se zastavit bolest, která se jí rozlévala ze srdce do celého těla.

„Jsi v pořádku?” zeptal se Hayes starostlivě, když seděli v autě.

Ivy se nucené pousmála.

„Jistě. Řekni mi něco o Minette.”

Hayes se zhluboka nadechl. „Jak víš, je šéfredaktorkou jacobsvillských novin.”

„Nikdy jsem se s ní osobně nesetkala,” připomněla Ivy.

„Žije se svou tetou a dvěma nevlastními sourozenci, bratrem a sestrou. Dneska není v práci, protože kancelář zachvátil oheň.”

„Byla to nehoda?”

„Nevím. Momentálně se zabývá právě obchodem s drogami. Varoval jsem ji, že její nový zaměstnanec přichází s velkou reportáží, která se někomu určitě nebude zamlouvat, ale neposlechla mě. Tenhle mladík zrovna vyšel z univerzity a rád by si připsal první velkou senzaci.”

„Pokud ale ukáže na špatné lidi, může Minette dostat před soud.”

„I to se už stalo,” zamumlal Hayes. „Kemp ji obhajoval a případ jednoznačně vyhrál. Ona se z toho ale nepoučila. Dřív nebo později to může skončit špatně. Neustále jí to opakuju, ale ona nechce nic slyšet.”

„Je to bojovnice.”

Hayes si hlasitě povzdechl. „Nechce si nechat poradit. Má svou hlavu a jednou může skončit špatné.”

„Měl bys jí zajistit ochranku,” prohodila Ivy. „Pokud se snaží vrhat světlo na členy drogových gangů, měli byste jí za to s Cashem poděkovat.”

„Nemáš v tom jasno. Ona nám nepomáhá. Poukazuje na možnosti, odkud k nám drogy přicházejí, a zároveň neustále opakuje, že to všechno financují hlavně cizinci.”

„To je pravda, ne?”

„Ona ale podává nelegálním imigrantům pomocnou ruku. Zkrátka a dobře, Minette si dělá nepřátele na obou stranách.”

Ivy pevně sevřela rty. „Znáš Maria Xicaru?”

Hayes nenápadně přikývl.

„A jeho ženu Dolores a čtyři malé děti?”

„Znám celou rodinu.”

„V guatemalské vesnici, odkud pocházejí, se jeden muž postavil drogovému dealerovi, který pak postřílel celou jeho rodinu. Aby zvýšil hrozbu, zabil ještě dalších šest nevinných rodin. Mario se ženou a dětmi uprchl, ale jeho rodiče a prarodiče včetně čerstvě narozeného miminka byli mezi mrtvými.”

„Já vím, ale…“

„Žádají o občanství,” pokračovala Ivy. „Naše vláda je ale posílá zpátky do Guatemaly, než obdrží povolení k přechodnému pobytu. Ti drogoví dealeři jsou ještě stále u nich ve vsi.”

Hayes se lehce ušklíbl. „Každá mince má dvě strany.”

„To je pravda. Ale lidé nejsou jen součástí nějakých statistik.”

Hayes zabočil doleva a dlouze se zamyslel. „Promluvím si s imigračním oddělením. Mám tam známého.”

„Mockrát děkuju.”

„Ještě něco pro tebe můžu udělat?”

„Sepíšu seznam,” odpověděla vesele, ale vzápětí zvážněla. „Tahle silnice nevede ke mně domů,” dodala nejisté, když si uvědomila, že směřují ven z města.

„Já vím. Dostal jsem nápad.”

DESÁTÁ KAPITOLA

Minette Raynorové bylo dvacet čtyři a pracovala jako hlavní editorka týdeníku Jacobsvillská kronika. Její matka vydavatelství zdědila po svém tatínkovi a vedla ho až do své smrti. Potom se firmy ujali Minettein otec a nevlastní matka.

Minette věděla, jak propagovat inzerci a řadit jednotlivé tematické rubriky k sobě. Bylo pro ni proto jednoduché převzít vydavatelství před třemi lety, když její otec zemřel.

Když byla Minette mladší, prateta Sarah u nich bydlela a pomáhala jí s výchovou jedenáctiletého nevlastního bratra Shanea a pětileté sestry Julie. Minettina matka zemřela, když jí bylo deset a její otec se oženil s Dawn Jenkiesovou. Když i ona zemřela, její otec neunesl zármutek a po pár měsících podlehl infarktu.

Hayes zastavil před verandou, na které Minette a dvě děti štětcem opravovaly bílý nátěr.

„Mám na tebe prosbu,” začal Hayes nejistě.

Minette na něj vrhla nechápavý pohled. „Pokud vím, žádnou laskavost ti nedlužím,” procedila chladně.

„Já vím. Potřebuju ale schovat Ivy na bezpečném místě. Je možné, že po ní budou pátrat drogoví dealeři.”

Minette se lehce kousla do rtu.

„Město zaplatí za ubytování a stravu. Jedná se jen o pár dní,” upřesnil.

Minette se starostlivě podívala na své malé sourozence.

„Domluvím se s Marshem, aby mi dal vědět, kdyby se něco dělo,” dodal Hayes. „Pokud souhlasíš.”

„Vždycky jsem chtěla vlastní hotel,” procedila sarkasticky, ale když si všimla Ivyina rozpačitého výrazu, široce se usmála. „Promiň. Jak sis jistě všimla, se šerifem nejsme zrovna kamarádi. Klidně u nás můžeš zůstat. Tetička Sarah přivítá společnost. Skoro každý den pracuju až do večera,” prohodila a chladně se podívala na Hayese. „Žurnalistika není tak jednoduchá, jak se zdá,” sykla.

„Přestaň,” vyštěkl.

Ivy nejistě sledovala, jak se ti dva vzájemně špičkují. Zdálo se, že je spojuje podivné jiskření.

„Máš nějaké děti?” zamumlala malá Julie a vrhla na Hayese nevinný pohled.

„Opatrně, miláčku,” zadržela ji Minette. „Jedovatí hadi jsou nebezpeční.”

Hayes na ni vrhl prázdný pohled a potom se sklonil k Julii. „Nemám,” odpověděl stroze.

„To je škoda. Sestra říká, že malé děti jsou roztomilé.”

„Julie, přineseš mi, prosím tě, z kuchyně ten malý kobereček?” požádala ji Minette.

„Dobře.”

„Klidně u nás můžeš pár dní zůstat,” zopakovala Minette a usmála se na Ivy.

„Odvezu té zpátky domů, aby sis sbalila věci,” navrhl Hayes.

Ivy na chvíli zaváhala. „Myslíš, že je to vážně nutné?” „Paní Brownová by tě před Racheliným přítelem moc neochránila.”

Ivy si hlasité povzdechla. „Tak dobře,” hlesla. „Umím docela dobře vařit. Tak pokud budeš potřebovat pomoc v kuchyni…“

Minette šibalsky zamrkala. „To se bude hodit. Dělíme se sice o povinnosti se Sarah, ale ani jedné z nás vaření moc nejde. Na druhou stranu jsme ještě nikoho neotrávily.”

„Jsi si jistá?” zeptal se Hayes.

Minette se mu podívala zpříma do očí. „Však se jednou dozvíš pravdu. Já jsem tvého bratra nezabila. Zabil se sám. Ty to nedokážeš přijmout. Chceš obětního beránka…“

„Dodala jsi mu drogu, kterou se předávkoval,” vyštěkl Hayes.

Minette nevěřícně zakroutila hlavou. „Po tisící opakuju, že jsem se drogy nikdy nedotkla, nikdy jsem se neopila a neudělala nic, za co bych se musela stydět,” vychrlila. „Jak bych podle tebe mohla vědět, kde ve městě koupit drogy?”

Hayes neodpověděl.

„Už mé nebaví házet hrách na zeď,” pokračovala. „Ivy, připravím ti pokoj. Prázdných místností máme v tomhle domě dost.”

„Děkuju,” zamumlala Ivy a tázavě se podívala na Hayese.

„Hned pojedeme. Ještě si ale potřebuju promluvit s Marshem.”

„Je ve stodole. Spravuje sedlo,” poznamenala Minette. Hayes odvedl Ivy k autu a na pár minut odběhl do stodoly.

Ivy se cestou nezmínila o rozepři mezi ním a Minette, ale usoudila, že pramení ze smrti Hayesova bratra. Každý věděl, že Bobby Carson zemřel před třemi lety na

předávkování. Nechápala, proč z tragédie vinil právě Minette, která jednoznačně vystupovala proti drogám a podporovala výchovné programy ve školách.

„Je moc hodná,” řekla Ivy do ticha.

Hayes pevné sevřel rty. „Budeš tam v bezpečí. Kdyby bylo potřeba, Marsh se o tebe postará. Myslím, že nikoho ani nenapadne hledat tě tam. Navíc myslím, že Rachelinu příteli nebude stát za to pátrat po tobě, když neví jistě, jestli ten deník máš ty. V každém případě je lepší, když budeme opatrní,” prohodil a na chvíli se odmlčel. „Stejně si myslím, že by tě u sebe Merrie se Stuartem nechali.”

Na to Ivy neřekla ani slovo.

Následující den zplnomocnila Hayese k otevření sejfu spolu se svědky Cashem Grierem a agentem Alexandrem Cobbem.

To, co našli v uzamčené přihrádce, mělo pro policisty mimořádnou hodnotu. Byl tam seznam jmen, míst, množství drog a přesný původ velké kokainové zásilky. Do pašování byl zapletený Rachelin přítel, jeden občan Jacobsvillu a dva muži, kteří před dvěma lety zasedali v městské radě.

„Tohle je vynikající,” prohlásil Cash Grier, když pročítal dokument. „Tenhle důkaz nám dovolí uzavřít jednu z největších pašeráckých cest v jižním Texasu.”

„Určitě nám to hodně pomůže,” souhlasil Cobb.

Hayes se usmál na Ivy. „Ráchel tímhle hodně svých hříchů odčinila. Ať už byl její motiv jakýkoliv.”

Ivy se na chvíli zamyslela. Měla pocit, že Ráchel někoho vydírala. Rozhodně neměla v úmyslu podílet se na uzavření obchodu s drogami v celém okrese. Tohle byl zřejmé jediný dobrý skutek, který v životě udělala.

Včera odpoledne se definitivně rozhodlo, že Ivy bude na pár dní u Minette, přestože ji paní Brownová i Lita přemlouvaly, aby zůstala.

„Mám v pokoji pušku po otci,” připomněla paní Brownová.

„Nemám strach z drogových dealerů,” přidala se Lita.

„Já vím, ale co když si najmou profesionály?” upozornila Ivy. „Nechci vás dostat do nebezpečí.”

Obě ženy nakonec souhlasily a Ráchel se přechodně ubytovala v ložnici vedle Minette. Netrvalo dlouho a všichni ji přijali za člena rodiny. Teta Sarah byla drobná šedovlasá žena plná života. I obě děti si ji oblíbily.

„Docela mě překvapuje, že tě Hayes přivedl ke mně,” prohodila Minette u večeře. „Nenávidí mě.”

„Možná právě proto,” zareagovala Ivy s úsměvem. „Ale na druhou stranu, kdyby se něco stalo dětem…“ dodala starostlivé.

„Zbytečné se netrap,” uklidnila ji Minette. „Máme Marshe na stráži. Několikrát vyhrál soutěž ve střelbě na pohyblivý terč. Pracoval pro americkou armádu a traduje se, že nikdy neminul cíl. Pánbůh s tím, kdo se tu objeví bez pozvání.”

„Doufám, že to nikoho nenapadne. Ale bývalému Rachelinu příteli jde o hodné. Třeba si nakonec řekne, že musím mít deník u sebe, a půjde mě hledat.”

„Tak hloupý není,” pronesla Minette a usrkla kávu. „Představ si to z druhé strany. Existuje deník se jmény a adresami, který může narušit drogový obchod. Nevíš, kde je nebo kdo ho má, ale je ti jasné, že pokud se dostane do rukou policie, je to tvůj konec. Vstoupila bys s holýma rukama do arény, nebo by ses dala raději na útěk?”

Ivy se lehce usmála.

„Rozhodně bych se pokusila utéct.” „Tak to jsme na tom stejné.”

Následující dva dny Ivy strávila u Minette. Hayes se u nich objevil, aby jim oznámil, že pekaře zatkli a podali na něj trestní oznámení za pašování drog. Julie Merrillová byla ještě stále nezvěstná a ani její otec neměl ani ponětí, kde by se mohla skrývat.

„Volali jsme na brooklynské policejní oddělení, které řeší smrt tvé sestry,” pokračoval. „Její přítel měl včera nehodu. Je v nemocnici v ohrožení života.”

„Co se mu stalo?”

„Podle všeho spadl do výtahové šachty. Nehodu viděli dva svědci. Proslýchá se, že se Smith pokoušel přejít k jinému gangu.”

„Jeho smůla,” procedila Ivy bez známky lítosti.

„S tím souhlasím.”

„Kdy myslíš, že bych se mohla vrátit domů?”

Hayes se na chvíli zamyslel. „Nemám právo ti to zakázat. Smith tě už ohrožovat nebude. Na svobodě je ale ještě pořád pár nebezpečných členů gangu. Nevíme, co jsou zač.”

„Mám řešení,” prohodila Ivy.

„Jaké?”

„Nech Minette napsat článek o jacobsvillské drogové větvi, ve kterém se zmíní o tom, že Racheliny dokumenty jsou v rukou policie,” navrhla. „Budou muset změnit plány a široce se Jacobsvillu vyhnout.”

Hayes se začal potutelně usmívat. „Líbí se mi, jak uvažuješ. Promluvím si s ní o tom.”

„Můžu jít domů? Musím ještě zajistit Rachelin pohřeb.”

Hayes přikývl. „Klidné běž. Když mě budeš potřebovat, víš, kde mě najdeš.”

„Děkuju.” „Nemáš zač.”

Když se Ivy vrátila do pronajatého bytu, přepadla ji nervozita. Nechtěla, aby se paní Brownová nebo Lita dostaly kvůli ní do problémů. Stejně tak ale nechtěla vystavit nebezpečí Minettiny malé sourozence. Tolik si přála, aby s ní byl Stuart. On ji ale pustil k vodě a odešel za krásnou dcerou bohatého obchodníka. Opustil ji, když ho nejvíc potřebovala. A jen ona věděla, proč.

Následující den Ivy přijela na hřbitov, kde měla schůzku s pracovníkem pohřební služby a jeho asistentkou.

Stromy shodily všechno listí a holé větve vytvářely na šedém pozadí podivné ornamenty. Čas od času se z oblohy snesl deštík a trvalý chladný vítr Ivy čechral vlasy.

Pracovníci hřbitova vykopali jámu vedle místa, kde odpočíval Rachelin otec. Ivy stála nad urnou úplně sama. Původně ji sice napadlo, že nechá vytisknout smuteční oznámení v místních novinách, pak si ale uvědomila, že Ráchel za sebou nechala jen samé nepřátele, kteří by se s ní beztak nepřišli rozloučit.

Ivy si ráno oblékla dlouhé šedé šaty a přehodila si přes sebe tmavý kabát, který sahal až ke kotníkům. Během noci sotva zamhouřila oko, jak neustále myslela na Stuarta a přemítala, proč ji opustil. V New Yorku k sobě přitom měli tak blízko. A teď jako by na všechno zapomněl.

Ivy bezmezné toužila po jeho pevném objetí. I kdyby ho jen letmo koutkem oka zahlédla, věřila, že by ji to naplnilo radostí. To byl ale nesplnitelný sen.

Ivy prázdným pohledem přejela bronzovou urnu s ostatky její sestry. Nikdy předtím si nepřipadala tak osaměle.

Postarší žena pronesla do ticha několik frází. Ivy bylo líto, že byl Rachelin život plný sobectví a nenávisti. Kdyby se měly s Ivy rády, mohlo být všechno úplně jinak.

Při posledních slovech krátké motlitby Ivy zavřela oči, jako by své sestře chtěla urychlit cestu na opačný břeh řeky.

Jakmile je znovu otevřela, zůstala stát jako přikovaná. Od hřbitovní branky k ní mířil Stuart. Elegantní klobouk s širokou krempou měl stažený hluboko do čela. Zastavil se u hrobu a podíval se Ivy do očí, ve kterých se zračila nepopsatelná radost.

„Omlouvám se, že jdu pozdě,” řekl místo pozdravu. „Nemohl jsem nikde zjistit, na kolikátou hodinu jsi pohřeb domluvila. Merrie by bývala přišla taky.”

„Myslela jsem si, že to nebude nikoho zajímat,” vysvětlila.

Stuart jen lehce zakroutil hlavou a něžně ji vzal za ruku. Ivy vnímala, že se jí oči zalily slzami dojetí.

Pracovníci pohřební služby Ivy popřáli upřímnou soustrast a potom vložili urnu do hrobu.

„Chceš tady ještě chvíli zůstat?” zeptal se Stuart.

Ivy přikývla. „Je smutné zemřít takovým způsobem,” zamumlala.

Stuart jí beze slov stiskl dlaň ještě pevněji a po několika minutách s ní zamířil k autu. Když došli na parkoviště, potutelně se usmál. „Bylo by snad bezpečnější jezdit na kole,” prohodil ironicky při pohledu na její vůz.

„Nevypadá zrovna nejlíp, ale jezdí docela dobře.”

Stuart se k ní otočil a něžně ji vzal kolem ramen. „Když jsme se vrátili z New Yorku, viděl jsem tě druhý den ráno v autě s Hayesem Carsonem,” poznamenal suše. „A následující den jsi s ním byla znovu.”

„To je pravda,” odpověděla a překvapeně zatěkala očima. „On a Grier…“

„Byli u otevírání bankovního sejfu,” doplnil ji. „Mohla jsi mi zavolat a říct mi to.”

„Nepovídej… Že tys nezavolal mně? Místo toho ses ale projížděl po městě se svou krasavicí.”

Stuart se lehce usmál. „Ty žárlíš?”

„A ty ne?”

Stuart se neubránil hlasitému smíchu.

Ivy cítila, jak se začíná červenat. „Myslela jsem, že máš… nevěděla jsem, jestli…“

Stuart jí ukazováčkem přejel po rtech. „Já jsem si myslel to samé,” zašeptal.

Ivy nedokázala odtrhnout pohled od jeho hlubokých očí. Stuart se k ní sklonil a vtiskl jí decentní polibek. Ivy ho chtěla obejmout, ale on ji zarazil.

„Ne tady na hřbitově,” zašeptal.

Ivy stydlivě sklopila oči. „Tys začal.”

„A ty nemáš žádnou vůli,” pronesl dráždivým tónem. „To se mi líbí.”

Ivy se zahanbeně usmála.

„Proč jsi s Hayesem jela k Minette Raynorové?”

„Jak to…?“

„V tomhle městě žije dva tisíce zvědavců,” vysvětlil. „Lékárník a úředník v bance mi to pověděli ještě předtím, než jsem se všechno dozvěděl od Cashe Griera. Nechápu, proč jsi mi to neřekla.”

Ivy se s ním začala hádat, ale brzy si uvědomila, že má Stuart pravdu. Ledabyle rozhodila rukama a podívala se do dálky. „Nebylo mi příjemně, když jsem se dozvěděla, že se projíždíš po městě s novou slečnou,” přiznala.

„Byla na návštěvě u svého strýce. Měl jsem s ním nějaké obchodní jednání a ona potřebovala do města. Tak

jsem se nabídl, že ji odvezu,” vysvětlil a lehce jí pozvedl bradu. „Za normálních okolností bych požádal Chayce. Před tím jsem tě ale viděl s Hayesem, tak jsem to udělal tak trochu schválně. Chtěl jsem, aby si mé všimlo co nejvíc lidí. Dokonce jsem s ní projel přímo kolem Hayesovy kanceláře, abych měl jistotu, že mě spatří.”

Ivy si lehce povzdechla. „Ráchel nám poskytla vzácné informace o místním drogovém gangu,” změnila raději téma. „Tak trochu se tím očistila. A jak to dopadlo s těmi šperky?”

„Včera jsem letěl zpátky. Měl jsem v bance schůzku s právníkem toho milionáře. Překvapilo ho, že je máš v úmyslu vrátit. Chce tě za to odměnit.”

„Nic od něj nechci.”

Stuart přikývl. „Řekl jsem mu, že nic nepřijmeš. A víš, co on na to?” „Co?”

„Řekl, že jsi jedna z milionu a že já jsem ten nejšťastnější muž.”

„To by tě nenapadlo, vid?”

„Musím se přiznat, že ne,” prohodil a nejistě svraštil obočí. „Ještě jsi mi neřekla, proč jsi s Hayesem jela k Minette. Vždyť ji nenávidí. Všichni ve městě vědí, že ji podezírá z toho, že jeho bráchovi dala drogu, kterou se předávkoval.”

„Řekl, že je to nejlepší místo, kde budu v bezpečí. Navíc mě měl v případě potřeby Marsh ochránit,” vysvětlila.

Stuart chápavě pokýval.

„Je pravda, že Marsh dřív pracoval jako agent tajných služeb. Chayce má za sebou stejnou kariéru. U mě bys byla taky v bezpečí.”

„S tím bych si nebyla tak jistá.”

Stuart se zhluboka nadechl. „Zeptal jsem se Merrie, jestli by si mohla vzít pár dní volna a přijet na mě a jednu ženu dohlížet. Když jsem jí řekl, že se jedná o tebe, nemohla zadržet smích.”

„To se nedivím.”

Stuart ji něžně políbil na hřbet ruky.

„Pojedu za tebou k tvému bytu. Budeš tam moct nechat auto a přejet ke mně.”

Ivy zaváhala. „Teprve včera jsem se tam vrátila. Mám o Litu a paní Brownovou strach. I přesto, že je Rachelin bývalý přítel v bezvědomí,” řekla a vysvětlila, co se Jerrymu stalo. „Pořád je ale možné, že se mě někdo z gangu bude snažit vypátrat. Pokud před domem uvidí moje auto, paní Brownová s Litou by mohly být v nebezpečí.”

„A co kdybychom ho nechali před policejní stanicí?”

„Myslíš, že by to Hayesovi nevadilo?”

„Určité ne. Ten člověk miluje adrenalin. Proto se nikdy neožení. Která žena by si takového blázna vzala?”

„Jsou s Minette na ostří nože,” poznamenala.

„Já vím. Jednoho dne to mezi nimi exploduje a kdoví, co přijde pak. Proto jsem od něj Merrie odrazoval.”

„Tvoje sestra není hloupá.”

„Hm… ale člověk nikdy neví. Tak pojď, ať už jsme doma.”

Ivyin život se znovu obrátil k lepšímu. V okamžiku, kdy zaparkovala auto před Hayesovou služebnou, se jí podařilo zapomenout na drogový gang i Rachelin pohřeb.

„Říkal jsem si, proč nechtěla k vám,” okomentoval Hayes jejich rozhodnutí. „Jsou s Merrie přece nejlepší kamarádky.”

„Trochu jsme se nepohodli,” vysvětlil Stuart a vzal

Ivy za ruku. „Všechno je už ale v pořádku. Merrie na pár dní taky přijede. S Chaycem se postarám o to, aby byla Ivy v bezpečí.”

Hayes nevinně pokrčil obočí. „A co ta krasavice, kterou jsi vozil po městě?”

„V Houstonu na ni čeká snoubenec,” objasnil.

„Aha.”

Ivy se lehce začervenala.

„Jsem ráda, že můžu parkovat auto tady. Bála bych se nechat ho u nás,” změnila téma.

„O nic nejde,” ujistil ji Hayes. „Nakonec možná bude výhoda, když si budou myslet, že přebýváš tady. Vlastně… přál bych si, aby je to napadlo.”

„Dáš mi vědět, až někoho chytnete?” zeptala se.

„Samozřejmě.”

„Myslíš, že když někoho dopadne, opravdu mi zavolá?” zeptala se Ivy cestou ke Stuartovi.

„Řekl bych, že ano. Jsi součástí vyšetřování,” pronesl a pevné ji vzal za ruku. „V New Yorku jsem se dozvěděl ještě jednu věc, o které Hayes neví.”

„O co jde?”

„Ten milionář nebyl hlupák a najal si soukromého detektiva. Pronásledoval Ráchel i v den, kdy se předávkovala. Dovedla ho k důležitému zdroji drog v zemi. Detektiv přišel na to, že toho muže vydírala informacemi, které získala od svého přítele. Schovala veškeré důkazy a nikdo nevěděl kam.”

„A proto ji zabili?” zeptala se Ivy starostlivé.

„To by nebylo rozumné. Nevěděli přesně, co o nich ví, ani kde informace uložila.”

„Ráchel ale byla závislá na drogách spoustu let,” opáčila Ivy. „Určitě by se dobrovolné nepředávkovala.”

„Na těle nebyla jediná známka násilí,” odvětil. „Mluvil jsem osobně se soudním lékařem.” „A jak tedy…?“

„Udělali test na toxiny. Píchla si injekcí neředěnou drogu. Použila velkou dávku.”

„A nemohl jí to množství namíchat někdo jiný?”

„Její přítel byl uprostřed veškerého dění,” připustil. „Je možné, že jí podstrčil čistou drogu, aby si zachránil krk.”

„Jestli je to pravda, má štěstí, že zůstává v bezvědomí,” procedila Ivy. „Přesně tak. Je to zvláštní spravedlnost.”

Ivy lehce přikývla. „Chudák Ráchel. Vždycky byla tak hamižná.”

„To si moc dobře pamatuju. Byla tenkrát na jednom večírku s Hayesovým bratrem Bobbym. Už v té době znala všechny dealery a místa, kde drogy koupit. Když to s Bobbym začalo jít z kopce, všechno obrátila a svalila veškerou vinu na Minette.”

„To je celá Ráchel,” souhlasila Ivy. „Proč si ale Hayes pořád myslí, že mu ublížila Minette?”

„Kdoví. Minette přitom zpívá v kostele, učí v nedělní škole a za celý život nedostala jedinou pokutu. Nikdy se nebavila s nikým, kdo měl problémy se zákonem.”

„Hayes je ale úplně zaslepený.”

Stuart se křečovitě usmál. „To muži bývají, když mají strach, že je nějaká žena polapí do sítě. To víš… svoboda je po třicítce vzácná.”

„Řekla bych, že se málokterý muž chce usadit.”

„To není tak úplně pravda. Zvlášť když máme dojem, že je na našem území nějaký protivník,” poznamenal a na chvíli se odmlčel. „Byl jsem rozhodnutý se o tebe s Hayesem poprat.”

Ivy se zarděla.

„Vážně?”

„Určitě mezi vámi nic není?” „Samozřejmě že ne,” ujistila ho a zamilovaně se na něj usmála.

Když dojeli domů, Merrie už na ně čekala. Stuart Ivy pomohl vystoupit a zamířil s ní po širokém schodišti na verandu.

„Když mi to řekl, nechtěla jsem mu věřit,” vypískla Merrie a přátelsky Ivy objala.

„Já s tím pořád ještě bojuju,” přiznala Ivy a stydlivě se podívala na Stuarta.

„Pojďte dál,” pobídla je. „Paní Rhodesová nám připravila kávu a čerstvé čajové pečivo.”

„Horký nápoj si dám moc ráda,” pronesla Ivy. „Na hřbitově foukal ledový vítr.”

„Kdybych věděla, kdy bude pohřeb, přišla bych. Já jsem ale přijela teprve před dvaceti minutami. Je mi líto, co se stalo Ráchel.”

„Mně taky. Přála bych si, aby v životě udělala lepší rozhodnutí.”

„Doufám, že její informace pomůžou zavřít dveře nejen místním gangům,” prohodil Stuart a posadil se na pohovku vedle Ivy.

„Ráchel měla nějaké informace?” zeptala se Merrie nechápavě.

„Hm,” zamumlala Ivy a všechno jí podrobně převyprávěla.

„A proč tě Hayes odvezl k Minette? Vždyť ji nenávidí.”

„Nemám tušení,” odpověděl Stuart.

„Neskutečně to mezi nimi jiskří,” přidala se Ivy.

Merrie si hlasitě povzdechla. „Měla jsem stejný po

cit,” řekla s úšklebkem. „Když mi bylo šestnáct, Hayes se mi moc líbil. Nejsem ale tak hloupá, abych si myslela, že by nám to spolu klapalo. Každý jsme úplně jiný. A navíc…“ dodala s úsměvem. „V nemocnici pracuje moc sympatický doktor.”

„Povídej,” pobídla ji Ivy a vesele zamrkala.

Stuart dopil kávu a prudce vstal. „Nechám vás samotné,” oznámil. „Mám důležitou práci. A ty nikam neodcházej,” obrátil se k Ivy.

„Jisté,” přislíbila.

„Pořád tomu nemůžu uvěřit,” pronesla Merrie, když byl Stuart z doslechu. „Ty s mým bratrem! Vždycky jsem si myslela, že se nesnášíte.”

„To já taky,” přiznala Ivy. „Ve skutečnosti jsem ho ale od osmnácti milovala.”

„Řekla bych, že je na tom stejně. Měla jsi ho vidět, když tě ve městě zahlédl s Hayesem. Napadlo mé, že tak se muž nechová kvůli ženě, kterou nenávidí. Ani si nedovedeš představit, jak se mi ulevilo. Byla jsem si jistá, že jsi zamilovaná do Hayese, a já jsem přitom věděla, jak ho s Minette spojuje podivná vášeň. Jednou to mezi nimi vybuchne. Nechtěla jsem, aby tě to zasáhlo.”

Ivy si s úlevou povzdechla. „Díky, že sis o mně dělala takové starosti. Já jsem to ale myslela vážně, když jsem řekla, že jsme s Hayesem jen kamarádi. Od chvíle, co jsem dospěla, jsem měla srdce jen pro Stuarta. Nemůžu uvěřit, že cítí to samé.”

Merrie zamyšlené sešpulila rty.

„Já ano.”

Ivy se k ní naklonila a spiklenecky zamrkala. „Nemůžu se dočkat, až mi povíš něco o tom sexy doktorovi.”

Po večeři Merrie taktně odešla s paní Rhodesovou do patra, aby se podívaly na film v televizi. Stuart zavedl Ivy do své pracovny a zamkl za nimi dveře.

Ivy byla nervózní a šťastná zároveň.

„Láskou bych tě snědl,” zašeptal, pevné ji objal kolem pasu a zaplavil mohutným přívalem sladkých polibků.

Ivy vnímala, jak ji mezi něžnými doteky vzal do náruče a položil ji na dlouhou koženou pohovku.

Chvěla se pod rostoucí touhou a intenzivně vnímala vášeň, která naplnila celou místnost.

Stuart jí nadzdvihl boky a přitiskl se k ní ještě víc. Ivy ho nezastavila ani v okamžiku, kdy jí rukama zajel pod blůzku a začal ji hladit.

„Tvoje kůže je jemnější než hedvábí,” zašeptal. „Neodolatelně horká a sladká. Moc tě chci…“

Ivy po Stuartovi toužila z celého srdce, ale vnitřní hlas jí připomínal, aby nezapomněla na svoje vychování. Jakmile ucítila jeho rostoucí vzrušení, bezvládně ztuhla.

Stuart na chvíli zaváhal a podíval se do smaragdové hlubiny jejích očí. „Vím, že po mně toužíš, a pokud budu chtít, celá se mi poddáš. Ale ty nechceš, aby se to stalo takhle, viď?”

Ivy ztěžka polkla. Pochopila, že když mu řekne pravdu, může ho navždycky ztratit.

„Já… vychovávali mě ve víře, že některé věci jsou špatné, i když celý svět hlásí opak,” řekla rozechvělým hlasem.

Rozpačitě se mu podívala do očí. Očekávala, že se každou chvíli sebere a se sarkastickou poznámkou odejde z místnosti. Předpokládala, že jí řekne, že se ženit nehodlá a vzhledem k tomu, že s ním nechce mít intimní vztah bez snubního kroužku, musí na společnou budoucnost zapomenout.

Ivy vnímala, jak jí bušilo srdce. Nedovedla si představit, že by žila bez Stuarta. Ticho v pracovně houstlo do nepříjemných rozměrů. Přicházel okamžik pravdy.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Když už si Ivy byla jistá, že Stuarta ztratila, rozzářil se mu na tváři úsměv.

Pomalu se převrátil na bok a prstem jí něžně přejel linii plných rtů. Ivy ho hladila po širokém hrudníku. Ani si neuvědomila, že mu ve vášnivé chvíli rozepla knoflíčky u košile. I ona měla jemnou látku blůzky nařasenou kolem útlého pasu.

„Víš, jak jsem ti řekl, že nevinné panny nesvádím?” zašeptal do ticha.

„Hm.”

„Rád bych se ale s jednou oženil,” zamumlal.

Ivy se rozšířily zorničky.

„Ty si mě… chceš vzít?” vykoktala.

Stuart ji znovu políbil. „Samozřejmě. Chtěl jsem tě mít jen pro sebe, když ti bylo jen osmnáct. Nemohl jsem na tebe přestat myslet. Zároveň jsem věděl, že jsi moc mladá,” řekl a pevně ji objal. „Teď je mi jasné, že bez tebe žít nedokážu.”

Ivy mu zabořila hlavu do hrudníku. „Já bez tebe taky ne,” přiznala. „Miluju tě,” dodala a otřela si slzy štěstí, které jí vyhrkly do očí.

Stuart ji zaplavil hladovými polibky. Intimní chvilku náhle přerušilo zaklepání na dveře.

„Kdo si dá dortík se zmrzlinou?” ozvala se z chodby Merrie.

„My oba,” odpověděl Stuart a šibalsky na Ivy zamrkal. „Paní Rhodesová to už připravuje. Dojdete si pro ně?” „Jasně.”

„Tak dobře. Za pět minut,” uzavřela Merrie a odcupitala.

Stuart položil Ivy zpátky na pohovku a obratné se nad ní sklonil.

„Celých pět minut,” zašeptal jí do ucha. „Tak to abychom si je naplno užili,” dodal a začal ji vášnivě laskat po celém těle.

O několik dní později za Ivy přišel Cash Grier a Hayes Carson. Stuart byl v tu dobu na farmě a dohlížel na opravu jednoho ze strojů. Merrie zajela do města, aby objednala svatební pozvánky a dort.

Paní Rhodesová Cashe s Hayesem dovedla do obývacího pokoje, kde Ivy připravovala seznam hostů.

„Co pro vás můžu udělat?” zeptala se s úsměvem a pobídla je, aby si sedli vedle ní ke krbu.

„Napadlo nás, že bys možná ráda věděla, jak se vyvíjí záležitosti ohledně drogového gangu,” prohodil Hayes.

„Jistě.”

„Ukázalo se, že Jerryho hlavní dodavatel drog byl z Jacobsvillu,” oznámil Cash. „Vzpomínáš si, jak jsem loni se dvěma kolegy zatkl opilého politika a jeho dcera mě pak urazila v místních novinách?”

„Na to si pamatuje snad každý.”

„Jeho dcera, Julie Merrillová, byla až po krk namočená v pašování drog spolu se dvěma členy městské rady, kteří složili funkci a zmizeli.”

„A Julie byla zatčená a obžalovaná ze žhářství, pro

tože se pokusila podpálit dům Libby Collinsové, je to tak?” opáčila Ivy a na chvíli se zamyslela. „Pak ji propustili na kauci a ona zmizela ve stejné době, kdy Dominguezová převzala teritorium Manuela Lopeze.”

„Máš dobrou paměť,” pochválil ji Hayes.

„Určitě lepší než já,” přiznal Cash. „Pátrali jsme po ní všude možné, ale nemohli jsme ji najít. Rachelin deník nás ale nakonec zavedl do hotelu v centru San Antonia, kde měl žít jeden z kumpánů jejího přítele. Hádej, koho jsme na té adrese našli.”

„Julii Merrilleovou?” vyhrkla Ivy.

„Přesně tak,” odvětil Cash. „Okamžitě jsme ji zadrželi. Momentálně je v cele a čeká na rozsudek.”

„A co ti dva bývalí zastupitelé města?” zeptala se Ivy.

„Ti se pořád ještě skrývají,” připustil Hayes. „Dřív nebo později je ale najdeme. Nyní se soustředíme na následovníka Dominguezové.”

„Víte, kdo to je?”

Cash s Hayesem si vyměnili pohledy. „Tak trochu. Ještě ale musíme shromáždit důkazy. Jeden z Parksových známých nám pomůže. Sám je Mexičan a kdysi měl s Dominguezovými co do činění.”

„Máš na mysli Rodriga Ramireze?” zauvažovala Ivy nahlas.

„Jak jsi to uhodla?” zeptal se Cash podezíravě.

„Znám se s druhou ženou Colbyho Lanea, Sarinou,” odpověděla. „Jednou se zmínila o tom, že Colby s Rodrigem měli nějaké osobní problémy, když pracovali na rozbití gangu Dominguezových.”

Hayes se potutelně usmál. „Jinými slovy řečeno, Colby a Rodrigo spolu nemůžou být sami v jedné místnosti, aniž by se nepoprali.”

„To je pravda,” přikývl Hayes a raději se vrátil k pů

vodnímu tématu. „Máme tušení, kde se skrývá následovník Dominguezové. Rodrigo nám ho pomůže najít.”

„Co na to Sarina?” opáčila Ivy. „Taky je přece dobrá agentka.”

Cash se lehce ušklíbl. „Cobb ji nechce ztratit. Řekl, že může vystupovat inkognito vedle Rodriga. Colby samozřejmé chce, aby pracovala pro mé. I já bych si to přál. Mám jen jednoho vyšetřovatele na celý okres. Doufal jsem, že s ní hned začneme. Cobb jí ale nabídl třešničku na dortu a ona ji bez rozmýšlení vzala.”

„Colby je do ní blázen,” zamumlala Ivy.

Cash si hlasitě povzdechl. „Jednou možná najde způsob, jak ji přinutit k rezignaci. Do té doby se s Berna-dettou musí postarat o farmu, zatímco Sarina pilné zastává noční služby.”

„Colby ještě pořád učí pro Eba Scotta?” zeptala se zvědavě.

Oba souhlasně přikývli. „V Racheliných papírech byla ještě jedna důležitá informace,” dodal Cash. „Myslíme, že bys ji měla znát. Přiznala, že podala Bobbymu Carsonovi smrtící dávku drogy.”

Ivy naprázdno zalapala po dechu. „Proč se přiznala?”

„Těžko říct. Možná něco tušila. Každopádně tím utajeným dokumentem očistila hodné špatností, kterých se v životě dopustila.”

„Zmínila se v něm o mně?” zeptala se nejisté.

Cash na okamžik zaváhal.

„Ne,” vstoupil Hayes do hovoru. „Jen tam připsala malou poznámku, že předpokládá, že veškeré její věci připadnou sestře. Poslední vůle to ale není. Ráchel neplánovala zemřít. Moc dobře ale věděla, že vydírat hlavy drogových gangů je nebezpečné.”

Ivy pevné sevřela rty.

„Přestaň lhát,” napomenul ho Cash. „Znát pravdu je vždycky nejlepší. I když je někdy hodně krutá,” dodal a podíval se na Ivy. „Je tam poznámka adresovaná Jerrymu, že pokud se jí cokoliv stane, budeš znát veškeré informace potřebné k dalšímu vydírání.”

„Proboha!” vykřikla Ivy.

„To jsi opravdu nemusel,” poznamenal Hayes.

Cash nesouhlasně zakroutil hlavou.

„Krutí lidé se během života většinou nezmění,” pokračoval. „A když, tak spíš k horšímu. Ráchel té schválně dostala do nebezpečí.”

„Ani mě to nepřekvapuje,” pronesla posmutněle. „Nenáviděla mě od chvíle, kdy jsem se narodila. Jako dítě jsem prožívala peklo.”

Hayes soucitné pozvedl obočí. „To už je pryč. Všiml jsem si dneska ráno Merrie, jak v tiskárně objednávala svatební pozvánky.”

Ivy vybuchla smíchy. „V Jacobsvillu se žádné tajemství neudrží.”

„Pozveš nás?” přidal se Cash.

„Všechny vás moc ráda uvidím,” odpověděla s úsměvem. „Já jsem sice chtěla skromnou svatbu, ale Stuart trvá na tradiční oslavě.”

„Miluju svatby,” prohlásil Hayes. „Je to jediná příležitost ochutnat kvalitní dort.”

„To není pravda,” zaprotestovala Ivy. „Barbara ve své kavárně přece peče vynikající dobroty.”

„Na posezení u ní bohužel nemám čas.”

„Myslíte, že mě budou Jerryho kumpáni hledat?”

„Toho bych se nebál,” uklidnil ji Cash. „Jerry svou nehodu přežil a poskytl policii důležité informace. Nasměroval detektivy na svého dodavatele, kterého kolegové bez problémů zajali v New Yorku dneska ráno a obvini

li ho z pašování drog. Měl v pronajatém bytě tolik pervitinu a kokainu, že mu hrozí nejpřísnější trest. Doneslo se k nám, že ti dva bývalí členové městské rady mají namířeno do Mexika.”

„Pokud se jim podaří dostat až k hranicím, Rodrigo je vrátí a zavolá na ně policii,” prohodil Hayes.

„Jsem ráda, že už je to za mnou,” řekla Ivy s úlevou. „Byl to hodně náročný týden.”

„To ano,” souhlasil Hayes. Ivy zauvažovala o tom, jak asi přijal skutečnost, že Minette neměla se smrtí jeho bratra nic společného. Možná, že tomu ještě nezačal věřit.

Když oba muži odešli, vrátila se Ivy k dlouhému seznamu hostů a připsala další dvě jména.

Jak se dalo předpokládat, svatba se stala společenskou událostí roku. Kostel byl vyzdobený červenými a bílými květy mezi hustými větvičkami jmelí.

Ivy měla na sobě elegantní nařasené bílé šaty s dlouhou vlečkou a jemný závojem. Když se na sebe podívala do zrcadla, nemohla uvěřit, že je to ona. Ani v těch nejdivočejších snech si nikdy nepředstavovala, že by se někdy vdávala za Stuarta.

Širokou uličkou mezi dvěma řadami dřevěných lavic k oltáři kráčela sama. Stuart na ni čekal pod obloukem dokonale naaranžovaných zimních květů.

Ivy si všimla, jak ji fascinovaně pozoruje. Zdálo se jí, že se ze zkušeného a světem protřelého obchodníka na pár okamžiků stal chlapec, který netrpělivě čeká na svou první schůzku.

Ivy si stoupla vedle něj a stydlivě se mu skrz jemnou látku závoje podívala do očí.

Když farář dočetl tradiční svatební verše, vyměnili si prstýnky a první manželský polibek.

„Jsi překrásná,” zašeptal Stuart a něžnč jí stiskl dlaň.

Ivy si připadala, jako by se vznášela v oblacích. Byla nejšťastnější ženou v Texasu a nechávala to na sobě poctivě znát.

Na oslavě se sešlo skoro celé město. Od velkých rodin až po jednotlivce si všichni užívali svatební hostinu.

„Aspoň že nikdo nevyvolal žádnou hádku,” zašeptala Ivy. „Pamatuješ tenkrát na svatbu Blakea Kempa s Violet?”

Stuart přikývl.

„Na to je ještě brzy,” prohodil a letmo se podíval směrem k Minette, která probodávala nenávistným pohledem Hayese Carsona.

„Nevěří tomu, že s Bobbyho smrtí nemá nic společného, viď?”

„Spíš tomu věřit nechce,” opravil ji. „Pojď ochutnat dort, ať nás může fotograf zvěčnit.”

Ivy si vložila do úst malý kousek delikátního pamlsku a nechala se se Stuartem několikrát vyfotografovat. Spoušť aparátů se nezastavila až do chvíle, kdy novomanželé nastoupili do naleštěné limuzíny a zamířili na letiště.

Když Ivy ležela vyčerpaná ve Stuartově náruči, přemítala o tom, že Jamajka je pro svatební cestu jako stvořená. A to i přesto, že z ostrova ještě moc neviděla. V okamžiku, kdy jim poslíček donesl na pokoj zavazadla, skončila se Stuartem na široké posteli.

Ivy z romantických knížek a ženských časopisů věděla, co očekávat, ale skutečnost byla od vstřebávání jednotlivých pouček na papíře stokrát sladší.

Emoce, kterými ji Stuart dokázal naplňovat, jí občas

vlily ruměnec do tváří. Jeho ústa a ruce ji dráždily po celém těle a dostávaly ji z jednoho vrcholu na druhý.

Zpočátku cítila jen minimální bolest a potom už ji zaplavila jen horká nekonečná vášeň, která z ní tryskala jako islandský gejzír.

Stuart dosáhl vrcholu ve stejný okamžik a vyčerpaně poklesl na její křehké tělo. Ivy ho pevně objala a nechala doznít vlnu extáze.

Po několika minutách si Stuart podepřel hlavu a podíval se jí do hlubokých očí. „Vím, že tě mrzí, že jsem to takhle uspěchal,” pronesl omluvné. „Ale slibuju ti, že tě později naplním vášní, až budeš hlasitě příst jako divoká kočka.”

„Co by mě mělo… mrzet?” vysoukala ze sebe. Stuart nejistě sešpulil rty. „Tobě se to líbilo?” „Bylo to úžasné.”

„V tom případě musím být lepší, než jsem si myslel,” řekl a políbil ji na víčka. „Chtěl jsem zpomalit, ale ztratil jsem kontrolu. Čekal jsem na tebe tak dlouho. Během posledního roku jsem žil v celibátu. Kudy jsem chodil, všude jsem myslel jen na tebe. Nedokázal jsem to dát najevo tak, jak jsem chtěl.”

Ivy se široce usmála a lehce mu chodidly přejela po svalnatých lýtkách. „Nemám jedinou stížnost.”

„A nebolelo to?”

„Jen trochu. Skoro jsem to přes vášeň ani nevnímala.”

Stuart ji lehce kousl do spodního rtu.

„Jsem tak dobrý.”

Ivy ho zvesela štípla do žeber.

„Skoro bych řekla, že moc dobrý. Nějak se mi ale ztrácí paměť,” zamumlala mezi polibky. „Myslíš, že bys to mohl celé zopakovat, abych si to trochu osvěžila?” zeptala se dráždivým tónem.

„Moc rád, miláčku,” zašeptal a zaplavil ji další vlnou nekonečné euforie.

Když se následující ráno procházeli po pláži s jemným pískem, Ivy zauvažovala, jestli je někdo stejně šťastný jako ona.

Lehce naklonila hlavu a položila ji Stuartovi na rameno. „Řekla jsem ti vůbec, že tě miluju?” zeptala se sladce.

„Určitě ano,” odpověděl a pevně ji objal. „Ale nevím, jestli jsem to řekl já tobě,” dodal a podíval se jí do očí. „Během uplynulých dvou let jsem ti to mohl říct kdykoliv. Miloval jsem tě, miluju tě a budu té milovat navždycky.”

Ivy jeho zpověď ztěžka vstřebávala. „Opravdu?”

„Vážně,” ujistil ji a políbil ji na ústa. „Máme po vynikající snídani a ranní procházce. Co bys chtěla dělat dál?”

Ivy tajuplně pozvedla obočí, stoupla si na špičky a zašeptala mu přání do ucha.

Stuart překvapeně zamrkal.

„Víš, že mě napadlo to samé?”

Ivy se od něj odtáhla a rozjíveně se rozeběhla po pláži. Stuart se smíchem zamířil za ní.

I po letech dokáže vzpomínka na vášnivé milování na opuštěném jamajském pobřeží vykouzlit na jejich tvářích široký úsměv. Na jemném bělostném písku začínala jejich společná cesta. Pro Ivy to bylo nejkrásnější ráno v životě.