Diana Palmer

Long, Tall Texans 35. Nezkrotný doktor

Zvěrolékař Bentley Rydel má pověst zahořklého doktora. Ženy nemá příliš v lásce – do té doby, než se v jeho ordinaci objeví nová kolegyně, která mu na první pohled učaruje, jeho hradba nedůvěry se začíná pomalu rozpadat a Cappie se mu dostává pod kůži. Nebezpečná situace, do které se oba dostanou, napomůže k tomu, aby si Bentley uvědomil, že Cappie je pro něj tou pravou!

PRVNÍ KAPITOLA

Cappie Drakeová nakoukla za roh ve veterinární praxi, kde pracovala, šedé oči plné obav. Vyhlížela svého šéfa, doktora Bentleye Rydela. Poslední dobou byl zjevně na válečné stezce a ona byla terčem většiny jeho sarkasmů. Byla v jeho praxi nová. Její předchůdkyně, Antonia, dala výpověď a spasila se útěkem minulý měsíc.

„Šel na oběd,“ zašeptal za ní někdo pobaveně.

Cappie sebou polekaně trhla a otočila se. Stála za ní její kolegyně Keely Welshová-Sinclairová a usmívala se od ucha k uchu. Byla mladší než třiadvacetiletá Cappie, bylo jí teprve devatenáct, a nedávno se vdala za pohledného Boonea Sinclaira, ale bez ohledu na luxus, který ji teď obklopoval, zůstala dál pracovat na veterinárním středisku. Zvířata milovala.

To Cappie taky, ale nebyla si jistá, jestli jí láska ke zvířatům bude stačit k tomu, aby dokázala snést Bentleye Rydela.

„Ztratila jsem dodací list k těm lékům proti parazitům,“ ušklíbla se Cappie. „Vím, že tu někde je, ale ječel na mě tak, že jsem zpanikařila a nemohla jsem ho najít. Řval na mě hrozné věci.“

„To ten podzim,“ utrousila Keely.

„Cože?“ svraštila Cappie čelo.

„Podzim,“ opakovala Keely.

Starší Cappie se tvářila naprosto nechápavě.

Keely pokrčila rameny. „Každý podzim je doktor Rydel ještě vznětlivější než obvykle a taky vždycky někam na týden zmizí. Nenechá tady ani telefonní číslo, kdyby se něco dělo, nevolá sem a nikdo neví, kde je. A když se vrátí, nikdy neříká, kde byl.“

„Teď je takový celou dobu, co jsem tady,“ namítla Cappie. „A jak říkala doktorka Kingová, letos jsem už pátá veterinární technická. Doktor Rydel je všechny vypudil.“

„Víš, když začne vyvádět, tak musíš začít taky řvát, nebo se naopak jen usmívat,“ radila vlídně Keely.

Cappie zavrtěla hlavou. „Já nikdy na nikoho neřvu.“

„Tak máš teď skvělou příležitost se to naučit. Víš, ono…“

„Kde je ksakru ten můj zatracený baloňák?“

Cappie strnula hrůzou. „Říkalas, že šel na oběd.“

„Jak je vidět, tak se vrátil,“ trhla sebou Keely, jak se její šéf vřítil do čekárny, kde v šoku seděly dvě starší dámy, každá s přepravkou se svou kočkou vedle sebe.

Doktor Bentley Rydel měl přes metr osmdesát, a když zuřil, měly jeho bleděmodré oči ocelový nádech. Vlasy měl černé jako uhel a obvykle rozcuchané, protože si je neustále zběsile prohraboval rukama. Nohy měl stejně jako ruce mohutné a nos, zjevně kdysi zlomený, dodával jeho obličeji charakteristický vzhled. Nebyl nijak pohledný, ale ženy ho obecně považovaly za velmi přitažlivého. Jemu však přitažlivé rozhodně nepřipadaly. Těžko by se dal v celém texaském Jacobs County najít zarytější odpůrce žen, než byl Bentley Rydel.

„Můj baloňák?“ opakoval doktor a zlostně si měřil Cappii, jako by byla její chyba, že odešel bez něj.

Cappie se vytáhla, jak nejvíc mohla – stejně nedosahovala doktoru Rydelovi výš než k ramenům – a zhluboka se nadechla. „Pane,“ řekla, „váš baloňák je v šatně, kam jste si ho sám pověsil.“

Doktorovo černé obočí vyletělo do výšky.

Cappie si odkašlala a zavrtěla hlavou, až se jí uvolnila čelenka a její husté dlouhé světlé vlasy teď spadaly až na ramena. Ve chvíli, kdy pronášela patrně svou poslední poznámku na stávajícím pracovišti, zíral doktor Rydel na tu hedvábnou záplavu. Cappie vždycky nosila vlasy utažené do culíku, takže si neuvědomil, že jsou tak dlouhé. Prohlížel si je tak důkladně, až mhouřil oči.

Keely tomu nemohla uvěřit. Ovládla se však a obrátila se k oběma čekajícím dámám. „Paní Rossová, tak pojďte, ať tu vaši kočičku hezky oočkujeme.“

Paní Rossová, droboučká žena, se usmála a s očima upřenýma na ty dva jen nerada opouštěla čekárnu.

„Doktore Rydele?“ ozvala se Cappie. Muž od ní skutečně nemohl odtrhnout oči.

Doktor se probral a zamrkal. „Prší,“ řekl.

„Za to já nemůžu,“ nehodlala se dát Cappie. „Já za počasí neodpovídám.“

„Jo, to bych věřil,“ bručel doktor. Pak se otočil na podpatku, šel do šatny, přeházel všechny kabáty, jen aby si mohl vzít svůj, a vyrazil ven do lijáku.

„Kéž by ses rozpustil,“ procedila Cappie skrz zuby.

„Já to slyšel,“ ozval se Bentley Rydel, aniž by se otočil.

Cappie, celá rudá, zacouvala za recepční pult a ze všech sil se snažila vyhnout očím Gladys Hawkinsové. Postarší dáma se totiž smála, až jí slzy tekly.

„To nic,“ konejšila Cappii druhá zvěrolékařka, doktorka Kingová, která už byla dlouho vdaná, a poplácala ji po zádech. „Vedla sis dobře. To Antonia tu byla jen měsíc a nejmíň dvakrát denně brečela na záchodě. Doktoru Rydelovi se nevzepřela nikdy.“

„Já ještě nikdy nepracovala na takovém místě,“ řekla Cappie nepřítomně. „Víte, většina zvěrolékařů je jako vy. Jsou milí, chovají se profesionálně a rozhodně neřvou na personál. A samozřejmě ani personál neřve na ně…“

„Jo, s chlapy je obecně potíž,“ ušklíbla se Keely.

„Ty si nemáš co stěžovat. Tvůj manžel je báječný,“ řekla Cappie plaše.

Keely se rozesmála. „Jo, to je, ale taky ví všechno nejlíp a je pěkně tvrdohlavý.“

„Toho, řekla bych, asi nebylo snadné zkrotit,“ poznamenala zamyšleně doktorka Kingová.

Keely se k ní naklonila. „To ne, ale zkrotit doktora Rydela by bylo mnohem těžší.“

„Amen. Už teď lituju ženskou, která ho vyfasuje.“

„Ta se ještě nenarodila, to mi věř,“ zareagovala Keely.

„Ale tebe má rád,“ vzdychla si Cappie.

„Já ho neprovokuju,“ řekla Keely prostě. „A taky jsem o dost mladší než většina zaměstnanců. Bere mě spíš jako dítě.“

Cappie vytřeštila oči.

Keely ji poplácala po rameni. „Jo, to se mi někdy stává.“ Pak se jí najednou úsměv z tváře ztratil. Vzpomněla si na matku, kterou zabil přítel jejího otce. Mluvilo o tom celé město. Keely ale naštěstí dopadla dobře – v náručí mohutného Boonea Sinclara.

„To, co stalo tvojí matce, je mi moc líto,“ řekla Cappie něžně. „Nám všem.“

„Díky,“ odvětila Keely. „Zrovna jsme se navzájem začaly víc poznávat, když… zahynula. Vrah se přiznal, aby dostal nižší trest, ale já nemyslím, že by se díky tomu hned tak vrátil. Na to se šerifa Hayese moc bojí.“

„To je taky skvělý chlap,“ podotkla Cappie. „Fešák, nebojí se…“

„… má sebevražedné sklony,“ doplnila Keely.

„Prosím?“

„V přestřelce už ho dvakrát postřelili,“ vysvětlovala doktorka Kingová.

„Každá sláva něco stojí,“ prohlásila Cappie.

Její kolegyně se hihňaly. Vtom zazvonil telefon, vešel další pacient a hovor se začal vést na odborné úrovni.

Cappie dorazila domů pozdě. Byl pátek a čekárna byla plná lidí a k tomu si ji doktor Rydel měřil, jako by za to mohla.

„To jsi ty, Cappie?“ volal bratr z ložnice, když vešla.

„Ano, já, Kelle.“

Cappie si odložila kabát a kabelku a vešla do malé skromné ložnice, kde na posteli ležel její bratr vedle malého notebooku, obklopený nejrůznějšími časopisy a knihami. Když ji uviděl, pokusil se o úsměv.

„Dneska nic moc?“ řekla Cappie laskavě a posadila se na kraj postele.

Kell jen kývl. Tvář měl staženou neustálou bolestí. Pracoval jako novinář pro jeden časopis a za mořem se připletl do přestřelky. Granát ho zasáhl do páteře. Střepina byla na takovém místě, že si žádný chirurg netroufl ji vyjmout. Specialisté sice dávali naději, že se může posunout na místo, odkud by se vyjmout dala, ale zatím byl Kell od pasu dolů paralyzovaný. Časopis, pro který pracoval, mu paradoxně neposkytl žádnou finanční náhradu a stejně divné bylo i to, že Kell trval na tom, že ji na nich nebude soudně vymáhat. Cappie nechápala, proč vzal bratr takové místo. Předtím byl několik let příslušníkem profesionální armády, a když to skončilo, stal se z něj novinář. Vydělával závratné částky. Cappie se o tom zmínila kamarádovi, který také pracoval v médiích, a ten jen zíral. Většina časopisů tolik neplatí, podotkl tehdy, když viděl Kellův nový jaguár.

Teď se jim hodilo, že Kell něco ušetřil, i když to nebylo nijak snadné poté, co zaplatili veškeré účty lékařům. Její plat, i když ne zase tak špatný, sotva stačil na složenky a jídlo v ledničce.

„Vzal sis prášky?“ obrátila se Cappie na bratra.

Ten jenom kývl.

„A nepomáhají?“

„Moc ne. Dneska je to nějak horší, ale to nic,“ dodal Kell a ztěžka se usmál. Slušelo mu to. Husté nakrátko ostříhané vlasy měl ještě světlejší než ona a k tomu světle šedé oči. Byl vysoký a samý sval – tedy býval, než došlo k poranění. Teď byl na invalidním vozíku.

„Jednou to budou umět odoperovat,“ utěšovala ho Cappie.

Kell si povzdychl a usmál se.

„Jo, než umřu stářím, možná jo.“

„Nech toho,“ žertem ho pokárala Cappie a políbila ho na čelo. „Naděje umírá poslední.“

„Asi máš pravdu.“

„Chceš něco jíst?“

Kell zavrtěl hlavou. „Ne, nemám hlad.“

„Mohla bych udělat kukuřičnou polévku.“ Byla to Kellova zamilovaná.

Muž se zatvářil vážně.

„Ty mě tu máš takhle na krku. Je přece řada míst pro vysloužilé vojáky, kde bych mohl žít…“

„Nesmysl,“ vybuchla Cappie.

Kell sebou trhl. „To ale není správné, sestřičko. Takhle si chlapa nenajdeš nikdy, s takovou zátěží,“ začal.

„Poslyš, o tom už se hádáme pár měsíců,“ namítla Cappie.

„Ano, už od té doby, cos dala výpověď a přestěhovala se se mnou sem, když jsem byl… raněný. Kdyby bratranec nezemřel a neodkázal nám tenhle dům, tak bychom neměli ani střechu nad hlavou. Je tak nepříjemné se dívat, jak s tím vším bojuješ.“

„Nedělej z toho bůhvíjaké drama,“ zarazila ho Cappie. „Kelle, víš sám dobře, že máme jenom jeden druhého, tak na mně laskavě nechtěj, abych tě vyhodila na ulici proto, abych si mohla společensky užívat. A navíc, já o muže dvakrát nestojím, a ty víš proč.“

Kell se zamračil. „Jo, vím.“

Cappie celá znachověla. „A slíbili jsme si, že o tom nebudeme mluvit.“

„Taky tě mohl zabít,“ procedil Kell skrz zuby. „A kdybych tě pořádně nevyděsil, tak bys ho ani nezažalovala.“

Cappie se odvrátila. Z jediného přítele, se kterým jako dospělá začala chodit, se, když se napil, vyklubal nebezpečný surovec. Když se to stalo poprvé, popadl Frank Bartlett Cappii za ruku tak hrubě, že měla strašné modřiny. Kell jí tehdy radil, aby se s Frankem rozešla, ale Cappie byla tak zamilovaná, že ho hájila. Kell věděl dobře, jak to bylo, ale přesvědčit sestru nedokázal. Na čtvrté schůzce vzal Frank dívku do baru a dal si pár drinků. Když se ho Cappie pokusila přemluvit, aby pít přestal, vytáhl ji ven před bar a surově se na ni vrhl. Z baru vyběhlo několik štamgastů, aby ji zachránili, a jeden ji pak zavezl domů. Chlapec přilezl znovu a škemral, aby mu Cappie ještě dala šanci. Kell se do toho vložil a chtěl tomu zamezit, ale Cappie byla tak poblouzněná, že ho neposlechla. Jednou, když přišel na návštěvu a dívali se spolu na televizi, se ho Cappie zeptala na jeho problém s pitím. Frank se rozzuřil a začal prakticky zničehonic Cappii mlátit. Kell se vyškrábal do invalidního vozíku a dojel do obývacího pokoje. Popadl stojací lampu a praštil Franka, aby Cappii pustil, a srazil ho na zem. Cappie krvácela a byla otřesená, poslechla však Kellovy pokyny a svázala Frankovi ruce za zády. Kell mezitím zatelefonoval pro advokáta. Cappii odvezli do nemocnice a Franka do vězení za napadení.

Cappie se zlomenou rukou v pásce proti němu u soudu svědčila a Kell ji svou přítomností morálně podporoval. Frank dostal šest měsíců nepodmíněně a k tomu roční podmínku. Nebyl to nijak vysoký trest, ale Frank hned po jeho vynesení začal vyhrožovat. Kell bral tehdy jeho slibovanou pomstu mnohem vážněji než Cappie.

Bratr a sestra měli vzdáleného bratrance, který bydlel v Texasu, v Comanche Wells. Zemřel už před rokem, ale vyřízení pozůstalosti se táhlo. Před třemi měsíci dostal Kell vyrozumění, že s Cappii zdědili malý domek s miniaturním pozemkem. Takže měli alespoň kde bydlet. Cappie nevěděla, zda si v novém místě dokážou zvyknout, ale Kell trval neústupně na tom, že se přestěhují. Měl v Jacobsvillu kamaráda, který se znal s veterinářem v Comanche Wells. Cappie tam tedy mohla získat místo jako veterinární technická. Když se to dozvěděla, podvolila se.

Na toho chlapce ale nezapomněla. Bolelo to. Vždyť to byla její první opravdová láska. Naštěstí se nedostali než k pár žhavým polibkům a troše muchlování, i když by Frank byl chtěl. To byl další problém – Cappiina starosvětská morálka. Frank naléhal, že musí jít s dobou, že se musí trochu odvázat, ale Cappie nechtěla jen tak s někým chodit. Chtěla mít vážnou známost a Frankovi to řekla. Ten, když se pak trochu víc napil, Cappii osočoval, že pije kvůli ní a že ji bije proto, že je z jejích názorů frustrovaný.

Když ho viděla poprvé, působil na Cappii jako milý mladík. Tehdy přivezla jeho sestra k veterináři svého psa. Frank zůstal sedět v autě a nechal sestru samotnou vytahovat mohutného ovčáckého psa z auta. Pak ale zahlédl Cappii, vyskočil a začal sestře pomáhat. Ta byla zjevně překvapená, ale Cappie si toho nevšimla.

Když bylo po soudním procesu, dozvěděla se Cappie, že minimálně dvě její známé si od svých partnerů vytrpěli totéž, co ona, a další byly ve vztahu tak vyděšené, že se z něj bály vycouvat. Tehdy pochopila, že je těžké soudit podle vzhledu, jak se který muž bude chovat, až zůstane s partnerkou o samotě. Alespoň že s doktorem Rydelem to bylo jednoduché. Ten byl hrubián pořád, ale to byla zbytečná úvaha. S tím si Cappie nic začínat nehodlala.

„Copak?“ zadíval se na ni Kell pátravě.

„Ale nic, jen jsem si vzpomněla na svého šéfa. Doktor Rydel je vážně strašný. Mám z něj hrůzu.“

Kell se zamračil.

„Doufám, že není jako Frank Bartlett.“

„To ne,“ vyhrkla Cappie. „Ten by ženu určitě nikdy neuhodil. Není ten typ. Jen vyvádí a řve a nadává. Zvířata miluje. Na chlápka, který přišel se psem, o němž tvrdil, že někam spadl, a přitom byl zjevně pomlácený od majitele, zavolal policii a pak i svědčil u soudu a toho chlápka zavřeli.“

„Tak to je doktor Rydel frajer,“ usmál se Kell. „A jestli je tak hodný na zvířata, tak nebude typ, který mlátí ženy. Kamarád říkal, že Rydel je dobrý člověk.“ Kell už zas svraštil čelo. „Tvůj přítel k nám poprvé přišel a hned nakopl tvého kocoura.“

Cappie se ušklíbla. „A já ho pořád omlouvala.“ Nedlouho poté kocour zmizel. Cappie si říkala, co se mu asi stalo, ale když známost s Frankem skončila, kocour se zase vrátil. „Frank byl tak hezký, tak… příjemný,“ dodala Cappie tiše. „Nejspíš mi lichotilo, že se na mě takový muž vůbec podíval. Já zas tak hezká nejsem.“

„Ale jsi. Uvnitř.“

„A ty jsi zase moc milý bratříček. Tak co s tou polévkou?“

Kell si povzdechl. „To víš, že ji sním, když ji uvaříš. Tolik mě mrzí, že jsem na tom takhle.“

„To ničemu nepomůže,“ mumlala Cappie. „Tak jdu na to.“

Kell zamyšleně pozoroval, jak Cappie mizí v kuchyni.

Polévku pak přinesla na podnose pro sebe i pro bratra. Měli jen jeden druhého. Rodiče zemřeli už dávno. Cappii bylo deset a Kell, který byl tehdy v plné síle, se o ni začal zcela samozřejmě starat. Byl příslušníkem profesionální armády a Cappie s ním procestovala celý svět. Vzdělávala se většinou prostřednictvím korespondenčních kurzů a přitom toho spoustu zažila. Teď si Kell připadal jako její břemeno, ale čím byla po celá ta léta ona jemu, když obětoval svůj soukromý život, aby ji mohl vychovávat? Dlužila mu skutečně hodně a přála si jen, aby pro něj mohla udělat mnohem víc.

Pamatovala si, jak mu skvěle padla uniforma a jaký dokázal budit respekt. Teď byl odkázaný na postel a invalidní vozík bez motorku. Dražší si nemohli dovolit. Přesto Kell svým způsobem pokračoval ve své práci. Psal novelu. Dobrodružný příběh založený na zkušenostech, které získal v armádě, a informacích od pár kamarádů, kteří, jak říkal, se zúčastnili jakýchsi tajných vojenských operací.

„Jak ti jde psaní?“ zajímala se Cappie.

Bratr se rozesmál. „Popravdě řečeno, myslím, že velice dobře. Zrovna jsem mluvil s jedním kamarádem z Washingtonu o nových politických strategiích a bojových robotických inovacích.“

„Ty znáš opravdu každého.“

Kell se ušklíbl. „Skoro každého,“ povzdechl si. „Až na to, že zas přečerpáme účet za telefon. A navíc si musím objednat pár dalších knížek o Africe, abych našel informace, které potřebuj u.“

Cappie se na něj hrdě zadívala. „To mi nevadí. Zvládáš toho tolik,“ řekla něžně. „Mnohem víc než naprosto zdraví lidé.“

„To víš, nenaspím toho tolik jako běžný člověk. Tak můžu dlouho pracovat.“

„Měl bys říct doktoru Coltrainovi, aby ti napsal něco na spaní.“

Kell si vzdychl. „Už jsem mu to řekl. Napsal mi recept.“

„A máš je tedy?“

„Ne. Ještě ne. Teď zrovna nemáme dost peněz,“ řekl Kell mírně. „Zvládnu to, neboj.“

„Pořád ty nešťastné peníze,“ povzdechla si Cappie. „Proč jenom nejsem nadaná a chytrá jako ty. To bych dostala jistě lepší práci.“

„Děláš svou práci dobře,“ řekl Kell rezolutně. „A navíc ji máš ráda. To je mnohem důležitější, než mít bůhvíjak placené místo. To mi věř, já vím, o čem mluvím.“

„To ano, ale platit účty nám to nepomůže.“

„Počkej, jen co dodělám knihu. Ta nám vydělá miliony,“ smál se Kell. „Bude to bestseller. Budou mě zvát do televize a budeme si moct dopřát nové auto.“

„Ty snílku!“ usmívala se Cappie.

Kell se rozhlédl kolem sebe. „Hej, musíme přece aspoň doufat, když máme tak akorát špinavé, dávno nevymalované stěny, praskliny v omítce, auto, co má najeto dvě stě tisíc mil a střechu, kterou teče.“

„Kruci,“ zamumlala Cappie, když její oči zaznamenaly žlutou skvrnu na stropě. „Zas asi vypadl ze střechy jeden z hřebíků. Kdybychom si tak mohli dovolit novou střechu.“

„Ale prosím tě. Tahle plechová je ještě dobrá.“

Cappie se na něj významně zadívala.

„No, každopádně je levná,“ trval na svém Kell. „Copak snad nemáš ráda, jak to rachotí, když prší? Jen si to poslechni. Je to jak hudba.“

Cappie se usmála. „Nejspíš máš pravdu. My to zvládneme, Kelle. Jako vždycky.“

„Alespoň že jsme na to dva,“ přikývl Kell. „Ale stejně bys měla uvažovat o nějakém domově pro válečné veterány.“

„Po mé smrti si můžeš jít klidně do domova,“ ujistila ho Cappie. „Ale teď mlč a sněz tu polévku.“

Kell se na sestru láskyplně usmál. „Tak dobře.“

Cappie úsměv opětovala. Byl to ten nejzlatější bratříček na světě a za nic by ho nedala.

Když vyrazila následující den ráno do práce, už nepršelo. Byla ráda. I tak se jí nechtělo z postele, natož kdyby musela do lijáku. Akorát si věšela plášť do šatny, když se zpoza ní vynořila mohutná ruka, taky s kabátem.

„Pověste mi ho taky, prosím,“ řekl doktor Rydel nevrle.

„Ano.“

Cappie pověsila plášť na háček a vyšla ze šatny. Doktor tam stále ještě byl.

„Něco se děje?“ obrátila se k němu Cappie.

Muž svraštil čelo. „Ne.“

Tvářil se ale tak, jako by mu na bedrech spočívala všechna tíha světa. Cappie znala dobře ten pocit. Připadala si stejně, když nemohla bratrovi pomoct. Její světle šedé oči se chápavě zadívaly do jeho bledě modrých. „Všechno zlé je pro něco dobré,“ troufla si poznamenat.

Doktor Rydel se nečekaně rozesmál. „Co vy, tak mladá, můžete vědět?“

„Tady nejde o věk, doktore,“ namítla Cappie. „Tady jde o ujeté kilometry. Kdybych já byla auto, tak by mě museli vybavit zlatými doplňky, aby mě dokázali prodat.“

Doktor Rydel se zatvářil jen o trochu vlídněji. „To já bych už byl nejspíš na vrakovišti.“

Cappie se rozesmála, ale pak se hned zas začala ovládat. „Promiňte.“

„Proč?“

„Je těžké s vámi mluvit,“ přiznávala.

Muž se zhluboka nadechl. Na okamžik vypadal zranitelně. „Nejsem na lidi zvyklý. Jsem s nimi v práci, ale žiju sám. Skoro celý svůj život.“ Doktor se zamračil. „Vy ale bydlíte s bratrem, ne? Proč nepracuje?“

Cappie se narovnala. „Byl za mořem jako válečný korespondent a vybuchla vedle něj bomba. Střepina ho zasáhla do páteře v místě, kde se nedá operovat. Je od pasu dolů nepohyblivý.“

Doktor Rydel se ušklíbl. „Tak to je teda pech, skončit na kolečkovém křesle.“

„To mi povídejte,“ kývala Cappie. „Byl léta v armádě, ale pak už mu přišlo únavné mě pořád tahat světem z místa na místo, tak tam skončil a začal pracovat pro ten časopis. Říkal, že nebude tolik pryč.“ Cappie si povzdechla. „To měl pravdu, ale teď má stále velké bolesti a doktoři pro něj nemůžou prakticky nic udělat.“ Cappie zvedla k doktoru Rydelovi hlavu. „Je moc těžké se na to dívat.“

V doktorových očích problesklo cosi jako pochopení. „Ano. Je jednodušší bolest snášet, než se muset dívat, jak trpí někdo, koho milujeme,“ řekl s laskavým úsměvem. „A vy se o něj staráte?“

Cappie se usmála. „Ano, tedy pokud mě nechá. Staral se o mě od mých deseti let, kdy nám rodiče zahynuli při dopravní nehodě. Chce, abych ho dala do nějakého domova pro válečné vysloužilce, ale to nikdy neudělám.“

Doktor Rydel se tvářil zamyšleně. A smutně. Vypadal jako člověk, který si nutně potřebuje s někým promluvit.

„Život není peříčko,“ řekla Cappie tiše.

„A pak nakonec stejně zemřete,“ dodal doktor Rydel a usmál se. „Tak zpátky do práce, slečno Drakeová.“ Pak zaváhal a řekl ještě: „To vaše jméno, Cappie, jak je to nezkráceně?“

Cappie se kousla do rtu.

„No tak,“ pobídl ji doktor Rydel.

Dívka se nadechla.

„Capella,“ hlesla.

Doktoru Rydelovi vyletělo obočí vzhůru.

„Jako ta hvězda?“

Dívka se potěšeně usmála. „Většina lidí vůbec neví, co to je. Ano, jako ta hvězda.“

„Aha, tak jeden z vašich rodičů měl jako koníček astronomii,“ dohadoval se doktor Rydel.

„Ne. Matka byla astronomka a otec astrofyzik,“ opravila ho Cappie hrdě. „Jednu dobu pracoval pro NASA.“

Doktor Rydel našpulil rty. „Páni, tak chytří lidé.“

„Ale strach z toho rozhodně mít nemusíte. Já po nich nejsem. Veškerý talent zdědil Kell. Mimochodem, teď zrovna píše knihu, dobrodružný román,“ usmála se Cappie. „A já už teď vím, že to bude bomba. Vydělá spoustu peněz a konečně se nebudeme muset starat, kde vzít na léky a lékařskou péči.“

„Lékařská péče.“ Doktor si odkašlal. „Je to nesmyslné. Lidi nemají na jídlo, když si musí nakoupit léky, nemají oblečení, aby mohli vůbec platit za topení, musí se rozhodovat mezi základními životními potřebami a žádná změna na obzoru se nerýsuje.“

Cappii jeho přístup překvapil. Většina lidí si myslela, že zdravotní péče je k dispozici všem. Bylo to divné, ale ani Kellovi jeho zaměstnavatelé nenabídli hradit zdravotní péči. „Nežijeme v dokonalé společnosti,“ přikývla.

„To tedy ani náhodou.“

Cappie by se byla ráda zeptala, proč mu tak leží na srdci problém, který tolik zasáhl taky její domov. Než se však odhodlala, začaly zvonit telefony a do čekárny vkráčeli tři noví čtyřnozí pacienti se svými majiteli. První, mohutný boxer, vyrazil jako střela po malém pudlíkovi.

„Držte ho,“ vyjekla Cappie a sama se sápala po boxerovi.

Doktor Rydel přiskočil, chytil boxera za vodítko a přitáhl. „Sedni!“ zavelel.

A boxer okamžitě poslechl, sedl si a s ním sklesli na lavice i všichni majitelé domácích mazlíčků v čekárně. Cappie vyprskla smíchy. Doktor Rydel ji zpražil pohledem, otočil se a beze slova zmizel s boxerem v ordinaci.

DRUHÁ KAPITOLA

Když Cappie dorazila domů, vyprávěla bratrovi o potížích s boxerem a o tom, jak si s ním doktor poradil. Bratr přímo řval smíchy. Už dlouho ho tak veselého neviděla.

„Jak je vidět, tak dokáže ovládat zvířata i lidi,“ řekl na adresu doktora Rydela.

„To teda vážně umí.“ Cappie posbírala špinavé nádobí od večeře. „Víš, že má velké výhrady k systému zdravotního pojištění? To by mě zajímalo, jestli má sám někoho, kdo si nemůže dovolit lékařskou péči. Nemluví o svém soukromí.“

„Ale to ty taky ne,“ řekl Kell suše.

Cappie se ušklíbla.

„Na mně není nic zajímavého. To ty, když jsi byl v armádě, ses vídal třeba s filmovými hvězdami.“

„No vidíš, a tak vím, že jsou stejní jako ty nebo já,“ řekl Kell. „Sláva o charakteru nevypovídá a bohatství taky ne.“

„No, mně by nevadilo být bohatá,“ povzdechla si Cappie. „Alespoň bychom mohli opravit střechu.“

„Jednou,“ utěšoval ji Kell, „se z toho všeho vyhrabeme.“

„Myslíš?“ zadívala se na něj Cappie.

„Každý den se stávají zázraky,“ ujišťoval ji Kell.

Cappie si tím však tak jistá nebyla. Onehdy tolik toužila, aby se stal zázrak a mohla by si dopřát nový baloňák. Ten, který měla, si koupila u charity za dolar, byl pěkně vybledlý a chyběly mu knoflíky.

„Na co myslíš?“ zadíval se na ni Kell.

„Na nový baloňák,“ povzdechla si Cappie. Pak uviděla, jak se zatvářil, a ušklíbla se. „Promiň. Neber mě vážně.“

„Možná ti ho přinese Santa Claus,“ řekl Kell.

Cappie, už mezi dveřmi, se na něj usmála. „Poslyš, Santa Claus tohle místo nenajde, i kdyby měl na saních bůhvíjakou GPSku. A i kdyby ho našel, tak by jeho sobi uklouzli na naší plechové střeše, pobili by se a žalovali by nás.“

Kell se ještě smál, když už byla Cappie dávno v kuchyni.

Byly už skoro Vánoce. Cappie vytáhla vybledlý umělý vánoční stromek a postavila ho v obývacím pokoji na místo, na které viděl z postele i Kell. Letos koupila jedny nové malé lucerničky, víc si dovolit nemohla, a k tomu ozdobila stromek starými ozdobami. Pak zastrčila šňůru do zásuvky a stal se zázrak. Stromek vypadal kouzelně.

„Páni,“ vydechl Kell obdivně.

Cappie se otočila ke dveřím do ložnice a usmála se na bratra. Potom si povzdechla. „Radši bych měla pravý.“

„Jo, to já taky, ale to bys zas byla o Vánocích v posteli. Víš, jak dlouho nám trvalo, než jsme přišli na to, že máš alergii na jehličnaté stromy.“

„Pěkná otrava.“

Kell se už zase smál. „A co dáme pod něj?“

„Myslím, že nejspíš virtuální dárky,“ špitla Cappie.

„Přestaň s tím,“ brblal Kell. „Nejsme přece úplně na dně. Nějaké tam určitě budou.“

Jen kdyby už je někdo poslal zaplacené a zabalené, pomyslela si Cappie, ale nahlas to neřekla. Kell na tom byl líp nežli ona. Ji optimismus opouštěl každým okamžikem.

Týden nezačal zrovna dobře. Doktor Rydel s doktorkou Kingovou se bouřlivě přeli o to, co udělat s nádherným perským kocourem, kterému selhaly ledviny.

„Můžeme aplikovat dialýzu,“ navrhovala doktorka Kingová.

Doktoru Rydelovi šlehaly z očí blesky.

„To chcete taky přispívat do fondu s názvem ‚Prodlužme Harryho utrpení‘?“

„Prosím?“

„Jeho majitelka je důchodkyně. Má jenom sociální dávky, protože její penzijní fond zkrachoval kvůli ekonomické krizi,“ hřímal doktor Rydel. „To si, do háje, vážně myslíte, že si bude moct dovolit platit dialýzu kocourovi, který už má před sebou jen pár týdnů života plného utrpení?“

Doktorka Kingová se mračila, ale neříkala nic.

„Můžu ho zavodňovat a napumpovat do něj léky a udržím ho na životě ještě měsíc,“ cedil doktor skrz zuby. „A bude celou dobu trpět. Taky ho můžu napojit na dialýzu a udržet ho při životě ještě dýl. To si vážně myslíte, že zvířata necítí bolest?“

Doktorka Kingová stále mlčela.

„Dialýzu!“ posmíval se doktor Rydel. „Já mám taky rád zvířata, doktorko Kingová, a nikdy jsem nepromarnil byť minimální šanci na to, aby mohla žít normálním životem. Tenhle kocour už ale normální život mít nebude. Ten chudák prožívá den za dnem hotové peklo. Viděla jste člověka, který umírá na selhání ledvin?“

„Ne, neviděla,“ řekla doktorka Kingová nezvykle mírně.

„Můžete mi věřit, že je to pravé peklo. A já nehodlám, opakuji, nehodlám, dát toho kocoura na dialýzu. A taky to poradím majitelce.“

„Dobře.“

Doktor Rydel svraštil čelo. „Dobře?“

Doktorka Ringová se neusmála. „Muselo to být velmi těžké,“ řekla tiše.

Doktor se odvrátil, vrátil se do své kanceláře a ani za sebou nepráskl dveřmi.

Cappie a Keely se zvědavě dívaly na doktorku Ringovou.

„Vy to nevíte, že ne?“ řekla. Vystrčila je do čekárny a zavřela za všemi dveře. „A tohle jsem vám nikdy neřekla,“ zvedla významně ukazovák a čekala, až obě dívky kývly. „Před třemi lety diagnostikoval doktor u své šedesátileté matky selhání ledvin. Byla na dialýze a dostávala léky, aby se odložil nevyhnutelný konec, ale bitvu stejně prohrála, když se po roce přišlo na to, že má neoperovatelný nádor močového měchýře. Měla bolesti. Po celou tu dobu měla jen sociální pojištění a její manžel, nevlastní otec doktora Rydela nechtěl, aby jí doktor finančně vypomohl. Bylo to dokonce tak vypjaté, že doktor Rydel musel bojovat za to, aby směl matku vůbec vidět. S nevlastním otcem spolu nevycházeli, a když matka onemocněla, všechno se jen zhoršilo. Matka zemřela a doktor z toho viní nevlastního otce proto, že matka nešla včas na vyšetření, a taky kvůli tomu, že mu nedovolil uhradit potřebnou péči. Matka žila v strašlivé bídě a jejímu manželovi pýcha nedovolovala přijmout pár dolarů. Pracoval jako noční vrátný v továrně.“

Není divu, že je doktor Rydel tak znechucený ze zdravotní politiky, pomyslela si Cappie. Najednou ho viděla jinak a taky chápala jeho znechucení.

„A co se týče majitelky Harryho, má taky pravdu,“ pokračovala. „Paní Trammelové nezůstane mnoho, když zaplatí svoje účty u doktora, elektřinu a jídlo. Rozhodně nemá tolik, aby si mohla dovolit nákladnou léčbu pro svého starého kocoura, který už stejně dlouho naživu nebude.“ Doktorka Kingová se ušklíbla. „Je jistě skvělé, že existuje tolik nových možností, jak léčit naše domácí miláčky, ale už zdaleka tak skvělé není, že někdy volíme neuskutečnitelná řešení. Kocour je starý. Máme mu objednat léčbu za tisíce dolarů, kterou si jeho majitelka nemůže dovolit, jen abychom prodlužovali jeho utrpení?“

Keely pokrčila rameny. „Bailey, Booneův německý ovčák, který měl nadmuté břicho, by zemřel, kdyby ho doktor Rydel neoperoval,“ namítla.

„Ano a je taky starý,“ kývala doktorka Kingová. „Ale Boone si to mohl dovolit.“

„To je pravda,“ souhlasila Keely.

„A prý už existuje i zdravotní pojištění pro zvířata,“ vložila se do debaty Cappie.

„Ano, to je ta samá morální otázka,“ řekla doktorka Kingová. „Máme určité věci dělat jen proto, že můžeme?“

Vtom zazvonily oba dva aparáty a do dveří vběhla uplakaná žena s kočičkou v dece.

„Čeká nás dlouhý den,“ povzdechla si doktorka Kingová.

***

Cappie vyprávěla bratrovi o matce doktora Rydela. „Nejsme, jak se zdá, jediní, kteří by stáli o lepší zdravotní péči,“ řekla s úsměvem.

„To tedy ne. Chudák,“ svraštil Kell čelo. „A jak se vlastně rozhodnete, když jde o nějaké zvířátko?“ zajímal se.

„My ne. Rozhodnutí je vždy na straně majitele. My jen doporučíme, co je podle nás nejlepší. i tentokrát bylo poslední slovo na paní Trammelové. A byla nakonec moudřejší než my všichni dohromady. Řekla, že Harry má za sebou devatenáct krásných let, a teď se dostane do kočičího nebe, kde bude po trávníčku běhat celé dny a nebudou tam žádná auta, která by ho mohla přejet. Poprosila doktora Rydela, aby ho uspal. A představ si, že Keelyina kočka, která žije ve stájích, má nová koťátka, bílá s modrýma očima. Keely paní Trammelové jedno slíbila. Život jde dál.“

„Ano,“ řekl Kell pochmurně. „Život jde dál.“

Cappie povytáhla obočí.

„A v medicíně jde věda tak rychle kupředu, že každý den můžeme čekat, že přijdou na to, jak tě odoperovat, postavit na nohy a vrátit do života.“

„Ve kterém vyhraju British Open, vyjednám celosvětový mír a dotáhnu k dokonalosti lék proti rakovině,“ dodal Kell hořce.

„Jen hezky postupně s těmi zázraky,“ přerušila ho Cappie. „A jak tě napadlo zrovna vyhrát British Open? Vždyť vůbec nehraješ tenis!“

„Nezatěžuj mě takovými bezvýznamnostmi.“ Keel se zhroutil zpět do polštářů. „Stejně mě bolest zabije dávno předtím, než chirurgové něco vynaleznou,“ řekl a zavřel oči. „Jeden den bez bolesti,“ špitl. „Jen jeden. Udělal bych pro to skoro všechno.“

Cappie věděla, že neutuchající bolest má za následek nebezpečný typ deprese. A Kell měl takové bolesti, že žádné léky nezabíraly.

„Teď potřebuješ čokoládový koktejl, pěkně mastné a přesolené hranolky a hamburger plný cholesterolu.“

Kell se zatvářil útrpně. „Jen do toho, klidně mě můžeš mučit dál.“

Cappie se usmála. „Měli jsme zbytečně vysoké zálohy a teď mi přišel šek na přeplatek deset dolarů,“ sáhla Cappie vítězoslavně do kabelky. „Ještě ho stihnu nechat v bance proplatit a královsky se pomějeme.“

„Ty šikulko!“ zajásal Kell.

Cappie se žertovně poklonila. „Hned jsem zpátky,“ dodala a mrkla na hodinky. „Páni, musím letět, nebo mi banka zavře.“

Popadla ošoupané džínové sako, kabelku a vyběhla ze dveří.

Staré auto mělo své vrtochy. Mělo najeto přes osmdesát tisíc kilometrů a vypadalo jako vrak. Cappie nastartovala a zamračila se, když uviděla, kolik jí zbývá benzínu. Bylo tam už jen čtvrt nádrže. Do Jacobsvillu to bylo z Comanche Well pouhých pět minut, měla tedy dost i na cestu do práce a zpátky následující den. Na další benzín by se ten desetidolarový šek hodil, ale Kell teď potřeboval trochu povzbudit. Měl stále častější záchvaty deprese. Cappie by udělala všechno, jen aby ho rozveselila. Klidně by šla do práce i pěšky.

Šek proměnila dvě minuty před tím, než banka zavřela. Pak zajela k místnímu rychlému občerstvení a objednala koktejly, hranolky a hamburgery. Zaplatila – nechala pět centů spropitné – a vyjela na silnici. Vtom se seběhly dvě věci najednou: motor auta vypověděl službu a z postranní silnice se přiřítilo auto a nabouralo vší silou do Cappiina auta na straně spolujezdce.

Cappie seděla za volantem, politá koktejly a plná kusů hamburgerů a hranolek a celá se chvěla. Chvíli se nedokázala ani pohnout. Seděla a hlavou se jí honilo, co si počne bez auta. Neměla havarijní pojistku, pouze povinné ručení. A neměla ani peníze na opravu, pokud by připadala v úvahu.

Pomalu otočila hlavou a podívala se na auto, které do ní vrazilo. Řidič vystoupil, motal se a smál. Bylo to jasné.

Cappie by byla ráda věděla, jestli je pojištěný. A taky ji napadlo, kde má asi hever, který by mohla na opilce použít, než ho přijede zachránit policie.

Vtom někdo s trhnutím otevřel její dveře. Cappie zvedla hlavu a dívala se do ocelově modrých očí.

„Jste v pořádku?“ zeptal se muž.

Cappie zamrkala. Doktor Rydel. Kde se tu vzal?

„Cappie, jste v pořádku?“ opakoval laskavě.

„Myslím, že ano,“ řekla Cappie. Měla pocit, jako by se zastavil čas. Nedokázala uvést mozek v činnost. „Vezla jsem domů hamburgery a koktejly. Kell byl dneska tak deprimovaný. Myslela jsem, že mu to zlepší náladu. A to jsem měla výčitky, že utrácím peníze za takové laskominy, místo abych je dala za benzín,“ smála se hluše. „Teď už nebudu nejspíš benzín potřebovat,“ dodala a rozhlédla se kolem sebe.

„Měla jste velké štěstí, že jste nejela nějakým tím novým malým autíčkem. To byste nepřežila.“

Cappie se podívala na opilého řidiče. „Pane doktore, máte hever? Mohla bych si ho půjčit?“ řekla ledabyle.

Doktor Rydel si všiml, kam se Cappie dívá. „Cappie, přece byste nechtěla zarmoutit policii.“

„Přece byste to na mě neřekl.“

Než mohl doktor zareagovat, přiřítilo se k nim se zapnutou houkačkou a rozsvíceným majákem jacobsvillské policejní auto a zastavilo. Zjevně je zavolal někdo z rychlého občerstvení. Z auta vystoupil policista Kilraven a namířil si to ke Cappii.

„To je dobře, že je to zrovna on. Ten toho opilého řidiče jistě dokáže vyděsit k smrti,“ zaradovala se Cappie.

Kilraven se sklonil ke Cappii. „Jste v pořádku? Nepotřebujete sanitku?“

„Proboha ne,“ vyhrkla Cappie. „Nic mi není. Jenom jsem trochu v šoku.“ Pak pokynula hlavou k opilému řidiči. „Doktor Rydel mi nechtěl půjčit hever, tak bych vás chtěla poprosit, jestli byste ho za mě nezastřelil. Nemám havarijní pojištění a má chyba to nebyla. A navíc budu kvůli němu chodit do práce pěšky.“

„No, zastřelit ho nemůžu,“ usmál se Kilraven. „Ale jestli se na mě začne sápat, tak ho zavřu do kufru u svého auta. Platí?“

Cappie se usmála.

„Platí.“

Policista se narovnal a řekl něco doktoru Rydelovi. A za okamžik už kráčel k provinilci, čichl mu k ústům a požádal ho, aby se podrobil zkoušce na alkohol, což muž odmítl. To znamenalo odběr krve v nemocnici a Kilraven si byl jistý, že by řidiči alkohol prokázali. Sdělil mu tedy, že je zadržený, a nasadil mu pouta. Cappie jen matně zaslechla cosi o odtahové službě.

„Odtahovku?“ zaúpěla. „Tu si nemůžu dovolit.“

„S tím si teď nelámejte hlavu,“ ozval se doktor Rydel. „A teď pojďte, odvezu vás domů.“

Když jí pomáhal z auta, ještě sáhla po kabelce. „Doufám, že bude mít pořádnou kocovinu,“ řekla ledově, když viděla, jak Kilraven nakládá pachatele do svého policejního auta. A muž se pořád ještě smál.

Doktor Rydel usadil Cappii do svého velkého landroveru. „Počkejte tady, hned jsem zpátky.“

Když se pak objevil, měl v ruce papírový pytel. Položil ho Cappii do klína. „Dva hamburgery s hranolky a dva čokoládové koktejly.“

„Ale jak…?“

„No, poznal jsem to docela snadno, když máte zbytky jídla a koktejlu všude po oblečení. A zapněte si pás.“

Cappie to udělala. „Ale zaplatím vám to,“ řekla.

Doktor Rydel se usmál. „Jistě.“

Pak nastartoval. „Budete mě muset navigovat. Nevím, kde bydlíte.“

Cappie ukázala kudy a pak řekla jméno ulice. Nemluvili. Konečně auto zastavilo před domečkem s oprýskanou fasádou a polozbořenými schody.

Doktor Rydel se zamračil.

„Hej, nechte toho. Má docela dobrou střechu, prostorné pokoje a především je zaplacený. Odkázal nám ho vzdálený bratranec.“

„To od něj bylo hezké.“ Doktor Rydel přejel dům výmluvným pohledem.

„Kdybychom měli peníze na opravu, vypadal by perfektně,“ hájila domek Cappie.

Doktor Rydel jí pomohl z auta a dovedl ji na zápraží. Pak, než jí podal sáček s hamburgery, jako by zaváhal.

„Nechtěl byste se seznámit s Kellem?“ troufla si Cappie.

„Moc rád,“ přikývl doktor.

Cappie odemkla vstupní dveře a pokynula mu, aby šel dál. „Kelle, jsem doma,“ zavolala. „A vedu návštěvu.“

„Jestli má na rtech rtěnku a k tomu smysl pro humor, tak honem, ať už je tady,“ zahlaholil Kell.

Doktor Rydel vyprskl smíchy. „Omlouvám se, ale rtěnku nepoužívám,“ volal z předsíně.

„Ouha!“

Cappie se rozesmála, trochu vratce kráčela před zvěrolékařem a ukazovala mu cestu.

Kell seděl v posteli opřený o stěnu a na klíně měl starý notebook. Když vešli, přestal psát a povytáhl obočí. „To jsme měli objednat víc jídla,“ řekl s úsměvem od ucha k uchu.

Cappie sebou trhla.

„No, víš, s jídlem je trochu problém. Vyjížděla jsem z parkoviště a auto mi přestalo jet. A pak do mě vrazil nějaký opilec a naše auto prakticky zlikvidoval.“

„Hlavně že nezlikvidoval taky tebe,“ řekl Kell podmračeně. „Není ti nic?“

„Budu mít jen pár modřin. Doktor Rydel byl tak hodný a dovezl mě domů. Doktore, to je můj bratr Kell.“

„Jo, vy jste ten zvěrolékař?“ zasvítilo Kellovi v očích. „A já myslel, že máte zahnuté tesáky a vrčíte jak malamut…“

Doktor Rydel kuckal smíchy. „Pouze v pracovní době.“

„Kelle! Tak už dost,“ obořila se Cappie na bratra.

„Ale, ale,“ mírnil ji doktor Rydel. „Všichni víme, že je strašné se mnou pracovat. A váš bratr jen říká to, co se vy neodvažujete.“

„A k tomu má i smysl pro humor,“ radoval se Kell. „Jsi hodná, žes ho přivedla k nám.“ Pak se najednou úsměv z jeho tváře vytratil. „Já už mám coby řidič zřejmě své dny sečteny.“

„Jsou taky auta s ručním ovládáním,“ namítl doktor Rydel.

„Jedno takové objednáme, hned jak splatíme jachtu,“ prohlásil Kell s kamennou tváří.

Cappie vyprskla smíchy. „A taky náš parádní krytý bazén.“

I doktor Rydel se usmíval. „Ještě štěstí, že smysl pro humor vám zůstal.“

„To je to jediné, co mi ještě zbývá,“ ozval se Kell. „Chtěl jsem se nastěhovat do domova pro válečné veterány, ale Cappie o tom nechce ani slyšet.“

„Jen přes mou mrtvolu,“ zlostně si bratra měřila Cappie.

Kell si povzdechl. „Je prima, když člověka někdo miluje, ale se mnou na krku se můžeš s představou vlastní rodiny rozloučit, zlato.“

„My dva patříme k sobě,“ trvala na svém Cappie. „A já tě na ulici nevyženu.“

„Domovy pro veterány jsou pěkné,“ nedal se odbýt Kell.

Cappie se ušklíbla. „Zteplá ti koktejl.“ Vzala kelímky od doktora Rydela a jeden spolu se slámkou podala bratrovi. „A tady je hamburger s hranolky. Pracoval jsi?“

„Teď jsem zrovna začal hrát Mah-Jongg, abych si trochu odpočinul. A dokonce vyhrávám.“

„Já v takových případech luštím sudoku,“ poznamenal doktor Rydel.

Kell zasténal. „Čísla mi nejdou. Zkusil jsem to a myslel jsem, že se z toho zblázním. Jak to dokážete?“

„Mám rozvinutou levou hemisféru,“ řekl doktor prostě. „Čísla, přírodní zákony. Moc rád bych byl spisovatelem, ale nezvládám pravopis.“

Kell se rozesmál. „Tak s hemisférou jsem na tom stejně, ale sudoku mi nejde. Zato v pravopise jsem machr,“ nafoukl se.

„Proto taky máme sílu na vedení záznamů o klientech,“ řekl doktor Rydel. „Jen si představte ten trapas, kdybychom neustále komolili jména klientů a zvířecích pacientů. Já si na škole něco užil!“

„Jo, to já taky,“ přiznával Kell. „Já kvůli středoškolské trigonometrii málem školu nedokončil. A s biologií jsem taky býval pěkně na štíru.“

Doktor Rydel se usmál. „To byl můj nejoblíbenější předmět. Měl jsem vždycky jen Áčka.“

„Tak to vás spolužáci, kterým biologie nešla, museli vážně zbožňovat,“ uchichtla se Cappie. „Pořád jste se jen hlásil…“

„Vždycky v sobotu jsem spolužákům kupoval pizzu, abych jim utrpení vynahradil.“

„Pizzu,“ zasnila se Cappie. „Ano, ještě si, myslím, pamatuju, jak to chutná.“

„Nemluv mi o pizze,“ ozval se Kell a usrkl čokoládového koktejlu. „Ty a ty tvoje žampiony.“

„Nesnáší houby a já zase italskou klobásu,“ vysvětlovala Cappie. „Já houby miluju.“

„Fujtajbl,“ otřásl se Kell.

Cappie se usmála. „Tak my tě tady necháme, aby ses mohl navečeřet, a kdybys něco potřeboval, zavolej.“

„Dobře. A co mám volat?“

Cappie se ušklíbla a vyšla ze dveří.

„Těšilo mě, že jsem vás poznal,“ řekl Kell veterináři.

„Mě taky,“ odpověděl doktor Rydel.

Potom šel za Cappií do obývacího pokoje. „Taky byste si měla sníst hamburger a hranolky, než vám vystydnou,“ řekl. „Ohřívají se špatně.“

Cappie se plaše usmála. „Ještě jednou moc děkuju, že jste mě dovezl domů, a taky za to jídlo.“ Cappie přemýšlela, jak se asi v pondělí dostane do práce, ale věděla, že určitě na něco přijde. Vždycky mohla poprosit kolegyni o svezení.

„Rádo se stalo.“ Doktor Rydel si dívku zamyšleně prohlížel. „Víte jistě, že vám nic není?“

„Ne, jsem jenom trochu vyvedená z míry. Lekla jsem se. A taky budu mít asi pár modřin.“

„Řekla byste mi to, kdybyste byla zraněná?“ naléhal doktor Rydel.

Cappie se usmála.

„Kdybyste měla později pocit, že byste šla přece jen radši k lékaři, tak mi určitě zavolejte do ordinace. Oni mi to přes pager dají vědět kamkoliv.“

„To je od vás moc milé. Děkuju.“

Doktor Rydel se zhluboka nadechl a jeho přimhouřené modré oči se zastavily na její tváři. „Na tak mladou ženu toho máte na starosti opravdu hodně,“ řekl tiše.

„Jiní jsou na tom ještě mnohem hůř,“ bránila se Cappie. „A já svého bratra miluju.“

Doktor se usmál. „Všiml jsem si.“

Cappie se na něj zkoumavě zadívala. „A co vy? Máte rodinu?“

Muž se zatvářil upjatě. „Už ne.“

„Ach, to mě mrzí.“

„Lidé stárnou. A umírají.“ Doktor najednou jako by se stáhl do sebe. „Promluvíme si o tom jindy. Dobrou noc.“

„Dobrou noc. Děkuju.“

Doktor Rydel pokrčil rameny. „Není zač.“

Cappie se za ním dívala a měla zvláštní pocit, jako by něco ztrácela. Svým způsobem to byl ten nejsmutnější člověk, jakého kdy poznala.

Dojedla večeři a šla k bratrovi pro krabičky od jídla.

„Tvůj šéf je prima,“ řekl Kell. „Takhle jsem si ho nepředstavoval.“

„Jak jsi mu mohl prozradit, co o něm říkám? Jsi vážně děsný,“ kárala ho žertem Cappie.

„Je to jeden z těch vzácných typů lidí, kteří nikdy nelžou,“ řekl Kell prostě. „A na všechno jdou zpříma, ne oklikou.“

„A jaks to poznal, prosím tě?“

„Viděl jsem, jak se chová,“ usmál se Kell. „Víš, já jsem taky takový. Ostatní mě nejdříve musí poznat. A teď pojď hezky ke mně, sedni si a povídej, co se stalo.“

Cappie se nadechla a sklesla do židle vedle Kellovy postele. Nechtělo se jí líčit podrobnosti. Nebylo to nic hezkého.

TŘETÍ KAPITOLA

Cappie poprosila Keely, aby se pro ni zastavila, až pojede do práce. Hned ale slibovala, že se to nestane pravidelností. „Jenom si budu muset opatřit jiné auto,“ řekla, jako by šlo jen o to zajít do autobazaru. Ve skutečnosti ale neměla ponětí, co udělá.

„Víš, můj bratr se kamarádí se šerifem Hayesem Garsonem,“ řekla Keely vesele, „a Hayes se zas zná s Kilravenem. Vylíčil mu, jak to bylo, a Kilraven si promluvil s pojišťovnou toho opilého řidiče. Co si říkali, nevím, ale nakonec pojišťovna svolila, že ti opravu auta zaplatí.“

„Cože?“

„Ano. Cappie, vždyť ten řidič byl namol. Mohla bys klidně žalovat jeho pojišťovnu o takovou částku, že by sis mohla koupit nového jaguára, jako má můj bratr.“

Cappie nehodlala dívce vykládat, že i Kell měl donedávna jaguára. Zdálo se jí to tak dávno. „Páni. Já ještě nikdy nikoho nežalovala, víš?“

Keely se rozesmála. „To já taky ne, ale ty bys mohla. A těm pojišťovákům to došlo taky, takže jim najednou částka za opravu starého auta vůbec nepřipadá závratná.“

„To je od nich moc hezké,“ vydechla Cappie. „Vůbec jsem nevěděla, co budu dělat. Bratr je na vozíčku a jediné peníze, které máme, jsou jeho úspory a to, co vydělám já.“

„Než jsem si vzala Booneho, tak jsem taky počítala každý cent,“ řekla Keely. „Vím, jaké to je, a ty si vedeš moc dobře.“

„Díky,“ povzdechla si Cappie. „Víš, Kell byl dlouhá léta v armádě. Dostal se mockrát do složitých situací, ale nikdy se mu nic nestalo. Pak z armády odešel, začal pracovat pro jeden časopis, odjel na reportáž do Afriky a zasáhla ho střepina z vybuchlé miny. Jen si to představ.“

Keely svraštila čelo. „A to neměl pojištění? Většina podniků svým zaměstnancům pojištění platí.“

„Neměl. Divné, co?“

„A poslali ho do Afriky, aby napsal nějaký článek? Jaký? Nějakou aktuální reportáž?“ zajímala se Keely.

Cappie zamrkala. „Vidíš, já se ho nikdy nezeptala. Jen jsem věděla, že tam jede, a pak už mi zavolal z nemocnice, že je zraněný a že se vrátí domů, jak jen to půjde. Nechtěl ani, abych ho jela navštívit. Sanitka ho pak přivezla do domu, který jsme tehdy měli pronajatý v San Antoniu.“

Keely neřekla nahlas, co si myslí, ale musela se hodně ovládat.

Cappie se na ni zamyšleně dívala. „Teprve mi dochází, jak je to divné,“ řekla zvolna.

„Možná je to pravda,“ utěšovala ji Keely. „Konečně, často bývá skutečnost podivnější než vymyšlené příběhy.“

„To máš pravdu,“ přikývla Cappie, ale byla rozhodnutá si o tom večer s Kellem promluvit.

Když dorazila domů, parkovalo na příjezdové cestě velké terénní auto. Cappie šla zamračeně ke dveřím. Bylo odemčeno.

Zevnitř, z Kellovy ložnice, byl slyšet smích.

„Jsem doma,“ zavolala.

„Pojď sem. Mám návštěvu,“ chlubil se Kell.

Cappie si odložila kabát a šla do bratrovy ložnice. Kellův host byl vysoký štíhlý muž s prošedivělými skráněmi. Měl zelené oči, vážnou tvář a jednu ruku jakoby popálenou. Když si všiml, že se na ni Cappie dívá, schoval ji do kapsy.

„To je můj starý kamarád Cy Parks. Má v Jacobsvillu ranč,“ řekl Kell. „A to je moje sestra Cappie.“

Cappie muži podala ruku a usmála se. „Těší mě.“

„Mě taky. Musíte Kella někdy přivézt k nám na ranč. Mám skvělou ženu a dva malé kluky. Rád bych vás s nimi seznámil. A vy prý pracujete u Bentleye Rydela?“

Dívka přikývla.

„Znám ho. Když se telí krávy, tak k nám Bentley hodně jezdí. Je to náš veterinář. Drsňák, ale správný chlap.“

„Ano,“ přikývla Cappie. „Když mi naboural auto jeden místní opilec, tak mě doktor dovezl domů.“

Cy se zamračil. „Slyšel jsem o tom. Musela to být pořádná rána.“

„A představte si, že nám pojišťovna zaplatí opravu,“ smála se Cappie šťastně. „Prý se lekli, že bychom je mohli žalovat.“

„To bychom taky měli,“ řekl Kell, ale neusmíval se. „Mohlas být mrtvá.“

„Vždyť mám jenom pár modřin. Ale je hezké, že o mě máš starost.“

Kell se usmál. „Jo, to je takové moje hobby.“

„Měl by ses snažit dostat víc ven,“ řekl Cy. „Vím, že máš bolesti, ale když tu budeš zavřený, tak to bude ještě horší. Mně můžeš věřit, já vím, o čem mluvím.“

Kellovy oči potemněly. „Asi máš pravdu. Nejdřív ale musím něco dodělat. Píšu román, víš? O Africe.“

Cy Parker strnul.

„Jo, ta nás všechny hodně poznamenala.“

„A tam to stále trvá,“ řekl Kell.

„A navíc se tam stěhují jihoamerické drogové kartely,“ poznamenal Cy. „Do háje s tím. Jako by už tak neměla Afrika dost svých problémů.“

„Dokud budou moci chtiví tyrani hromadit své bohatství díky útlaku druhých, tak budou ztráty na životech pořád velké,“ mumlal Kell.

„Ztráty na životech?“ nechápala Cappie.

„Dvě skupiny lidí tam bojují o nadvládu,“ vysvětloval Kell.

„Dobří a špatní,“ dohadovala se Cappie.

„Ne. Když vezmeš v úvahu, jak funguje africká vnitřní politika, tak mají obě strany pozitivní argumenty. Problémy do toho vnášejí lidé zvenčí. Uplatňují dost často diplomacii samopalů a zápalných bomb.“

„A taky IEZetek,“ dodal Cy.

„Prosím?“ otočila se k němu Cappie.

„Improvizovaných explozivních zařízení,“ překládal Kell.

„Vy jste byl taky v armádě, pane Parksi?“ zajímala se Cappie.

Cy zaváhal.

„Jo, něco na ten způsob. Bože, to to letí,“ poznamenal, když se honem podíval na hodinky. „Lisa chce, abych s ní sjel vybrat ohrádku pro našeho nejmladšího kloučka,“ usmál se. „Tu první už prakticky zlikvidoval.“

„Tak to máš teda siláka,“ řekl Kell.

„Jo a taky je pěkný paličák.“

„Po kom to asi má?“ dobíral si Kell kamaráda.

„Já nejsem paličák,“ bránil se Cy. „Mám jenom vcelku dost slušnou odolnost vůči nesmyslným nápadům.“

„To máš prašť jako uhoď.“

Cy se ušklíbl. „V týdnu se tady zase stavím. Kdybys něco potřeboval…“

Kell se usmál. „Díky, Cyi.“

„Byl bych zašel, už když tu byli Eb a Micah, ale byli jsme s dětmi mimo město. Je fajn tě zase vidět.“

„Nápodobně. Jsem ti moc zavázaný.“

„Prosím tě,“ pokrčil Cy rameny. „Kamarádi si přece navzájem pomáhají.“

„To ano.“

Cappie nechápavě pozorovala bratra. Nerozuměla těm dvěma.

„Tak zatím,“ mávl rukou Cy. „Moc mě těšilo, slečno Drakeová.“

„Mě taky,“ usmála se Cappie.

Když odjel, stála pořád ještě proti bratrovi a upřeně se na něj dívala. „Neříkals, že tu bydlí nějací tví kamarádi. Proč jsem se s nimi ještě neseznámila?“

„Byli tu, když jsi byla v práci. Párkrát.“

„Podívejme se.“

Kell odvrátil oči. „Seznámil jsem se s nimi, když jsem sloužil,“ řekl. „Jsou to skvělí kluci. Ne zrovna úplně ortodoxní, ale dobří lidé.“

„Aha. Všimla jsem si, že pan Parks má zranění na ruce.“

„Ano. Snažil se zachránit svou ženu a dítě z ohně a ošklivě se popálil. A nakonec se z toho dostal jen on sám. Zahořkl, ale teď se znovu oženil a má dva syny. Zřejmě se mu podařilo se s minulostí vyrovnat.“

„Chudák,“ řekla Cappie soucitně. „A kdo byli ti další, o kterých se zmiňoval?“

„Taky kamarádi. Eb Scott a Micah Steele. Micah je doktor v Jacobsvillu. Ed Scott má něco jako výcvikové centrum pro polovojenské jednotky.“

Cappie jen zamrkala. „Máš hodně zajímavé kamarády.“

„Jo, kluky s flintama,“ kýval Kell a šklebil se.

Cappie se rozesmála.

„Tak dobře, končím výslech. Co chceš k večeři?“

„Nic velkého. Hodně jsem obědval.“

„Vážně?“ Cappie si nepamatovala, že by bratrovi doma nechala něco kromě sáčku se zatavenými sendviči.

„Cy nám nakoupil v čínské restauraci,“ vysvětloval Kell. „Zbytek je v lednici. Klidně si to dám i k večeři.“

„Pravé čínské jídlo z místní čínské restaurace? Takže nebudu muset vařit?“ Cappii se zatočila hlava. „Nezdá se mi to?“

Kell kuckal smíchy.

„Jo, je to skoro jako ve snu. Tak jdi a koukni do ledničky a přines mi, prosím tě, vepřové s nudlemi. A taky je tam rýžový nákyp s mangem jako moučník.“

„Nejspíš jsem umřela a teď jsem v nebi,“ vydechla Cappie.

„Jo, to já taky. Tak šup. Jdeme na to. A ještě něco ti chci říct. Už pracuju na čtvrté kapitole.“

„Vážně?“ Cappie se rozesmála. „A mám si ji přečíst?“

Kell kývl. „Ano, ale až bude hotová.“

„Platí.“ Cappie šla do kuchyně a vyndala z ledničky krabičky s jídlem z čínské restaurace. Měla co dělat, aby se nerozplakala. Cy Parks byl hodný člověk. Moc hodný člověk. Byl to úplný svátek. Cappie schovala část do mrazáku na horší časy a zbytek ohřála. Všechno se v dobré obracelo.

A nezůstalo jen u laskomin. O dva dny později přivezl dlouhán se slámovými vlasy Cappiino auto. A za ním v závěsu jelo velké terénní auto. Cappie jen lapala po dechu. Její staré auto bylo přestříkané, bez šrámů, sedadla vyčištěná, dokonce i nové gumové podlážky.

Z terénního auta vystoupil Cy Parks a šel za dlouhánem. „Doufám, že se vám bude líbit modrá,“ řekl Cappii. „Zrovna ji zlevnili.“

Cappie nebyla téměř schopná slova.

„Pane Parksi, nevím, co bych řekla…“ Rozplakala se. „Je to od vás tak hezké.“

Cy Parks ji nemotorně poplácal po zádech. „Ale, no tak. To je jen taková maličkost, která se nabízela. Jednou uděláte totéž.“

Cappie si utřela oči. „Tak jo, až na to přijde čas, tak to určitě udělám.“

Cy Parker se uchichtl. „A to je Harley Fowler,“ ukázal na dlouhána. „Je stejně dobrý automechanik jako předák u nás na ranči. Dal jsem mu vaše auto na starost. Celé to zaplatila pojišťovna,“ dodal, když Cappie začala protestovat. „My si to řešíme v rámci Jacobsvillu. Místní pojišťovací agentka je švagrová mého nejlepšího honáka.“

„Tak to vám teda vážně moc děkuju,“ vydechla Cappie. „Bylo mi trapné pořád říkat Keelyi, aby mě svezla. Je moc hodná, ale byla to pro ni každopádně zajížďka.“

„Nemáte vůbec zač.“

Dveře se otevřely a na verandu vyjel Kell v pojízdném křesle. Když uviděl auto, obdivně hvízdl. „Páni, to byla rychlá práce,“ řekl.

Cy se šklebil. „To víš, já si vždycky dokážu poradit.“

„Díky,“ řekl Kell. „Za nás za oba. A kdybych já pro tebe mohl něco udělat…“

„Už jsi udělal dost,“ ujistil ho Cy. Potom mu zasvítilo v očích. „Ale v tom tvém románu bych byl rád. Chtěl bych, aby mi bylo sedmadvacet, abych byl fešák a lingvista.“

Kell obrátil oči v sloup.

„Vždyť sotva zvládáš angličtinu.“

Cy si ho zlostně změřil. „Tak tohle odvoláš, nebo řeknu Harleyovi, aby vám prostřelil všechny pneumatiky.“

Kell máchl bezmocně rukama. „Tak dobře. Můžeš kdykoliv nastoupit jako tlumočník u Spojených národů.“

Cy si povzdychl.

„Tak to ani náhodou,“ dodal a svraštil čelo. „Pořád ještě umíš persky?“

Kell s úsměvem přikývl.

„Mám kamaráda, který tam chce jet. Myslíš, že bys mu mohl dávat hodiny? Je na tom docela dobře. Zaplatil by.“ Kell svraštil čelo.

„Není to žádná charita,“ mračil se Cy na kamaráda. „Ten chlapík to nutně potřebuje. Chce odjet za moře, ale nedostane tu práci, dokud nezdokonalí svoji výslovnost.“

Kell kývl. „No tak dobře. Zkusím to s ním. A díky.“

Cy už se zase usmíval.

„Já děkuju. Je to fajn kluk. Budeš s ním spokojený.“ Pak se po očku podíval na Cappii, která dumala nad tím, pro jakou firmu asi Cyův známý pracuje. „Zato vám by se asi nelíbil,“ obrátil se Cy ke Cappii. „Já taky kdysi neměl ženy zrovna v lásce, ale na tohohle hocha jsem sílou citů neměl nikdy. Bude muset chodit na hodiny, když budete v práci.“

Cappie to přišlo zvláštní.

„A proč tak moc ženy nenávidí?“

„Mám dojem, že byl jednou ženatý,“ řekl Cy zamyšleně.

„Tak to všechno vysvětluje,“ kuckal smíchy Kell.

„Děkuju moc za opravu auta,“ změnila Cappie téma. „To vám nezapomenu.“

„Rádo se stalo. Jo, ještě klíčky. Harleyi!“

Harley podal Cappii klíčky od auta. Cy už seděl ve svém terénním autě. „Teď přede jako kočička. Jezdí se s ní moc hezky,“ řekl Harley Cappii.

„Moje auto je ona?“ zarazila se Cappie.

„Jen když ji řídí kluk,“ usmál se Kell lišácky.

„Amen,“ dodal Harley.

„Tak pojď, Harleyi, jedeme,“ volal Cy z auta netrpělivě.

„Provedu,“ vyštěkl Harley, ještě zamával Cappii a Kellovi a usadil se na sedadle pro spolujezdce Cyova terénního auta.

„To je tak milý člověk,“ libovala si Cappie. „Jen se na to podívej, Kelle.“ Sešla dolů k opravenému autu, otevřela a zalapala po dechu. „Namazali i panty. Už to nevrže. A taky opravili prasklou palubní desku a vyměnili rádio, které nefungovalo…“ Cappie začala už zas plakat.

„Nech toho,“ řekl Kell něžně. „Nebo se taky rozbrečím.“

Cappie se ušklíbla. „Máš skvělé kamarády.“

„Že jo?“ culil se Kell. „Teď už nebudeš muset škemrat, aby tě někdo svezl.“

„Bude to úleva, i když Keely byla moc hodná.“ Cappie se zadívala na bratra. „Nemyslím, že by tohle všechno zaplatila pojišťovna.“

„Ale ano,“ řekl Kell rázně. „Už nad tím nepřemýšlej.“

Cappie se na něj usmála. „Tak dobře. Ale stejně máš báječné kamarády.“

„A to ty ani nemůžeš vědět, jak báječní skutečně jsou. Jednou ti to možná vysvětlím. A teď pojď dovnitř. Venku už je chladno.“

„Ano, ochladilo se.“ Cappie se otočila a šla za bratrem.

Týden utekl jako voda. Cappie dostala v pátek výplatu a v sobotu brzy ráno jela nakupovat do Jacobsvillu. Kell řekl, že by si přál k Vánocům nový župan, tak se šla podívat do obchodního domu. V oddělení s pánskými oděvy narazila na doktora Rydela. Nejdřív nechápala, proč se na ni tak divně dívá, ale pak jí to došlo. Nechala si rozpuštěné vlasy a doktora to zjevně úplně fascinovalo.

„Sháníte něco určitého?“ zajímal se doktor.

„Ano. Kell by chtěl nový župan.“

„Takže vánoční nákupy,“ usmíval se muž.

„Ano.“

„Já potřebuju nové sako,“ povzdechl si. „Udělal jsem chybu, že jsem jel z kostela rovnou na farmu, kde mě potřebovali. Když jeden z těch dlouhorohých býčků zjistil, že si z něj chci udělat jehelníček, tak mi rozpáral rukáv.“

Cappie měla co dělat, aby nevyprskla smíchy. „To je riziko povolání,“ řekla.

Doktor kývl. „Vaše auto vypadá krásně.“

„Děkuju,“ usmála se Cappie. Dovedla si představit, jak asi může připadat její vrak, byť po opravě, člověku, který má nový landrover, ale nahlas to neřekla. „To předák pana Parkse dohlížel na opravu. A platila to pojišťovna.“

„To je od něj hezké. On zná vašeho bratra?“

„Jsou přátelé. Pan Parks mi ale jako farmář nepřipadá.“

„Prosím?“

„Něco mi tam nehraje. Nevím, působí svým způsobem nějak hrozivě,“ hledala Cappie to pravé slovo. „Je moc hodný, ale nechtěla bych, aby se na mě rozzlobil.“

Doktor Rydel se zašklebil.

„Ve vězení jistě sedí pár drogových dealerů, kteří by potvrdili, že váš pocit je oprávněný.“

„Cože?“

„Vy o tom nevíte?“

„O čem?“

„Cy Parker je žoldák ve výslužbě,“ řekl doktor Rydel. „Před pár lety se v Africe dostal do pěkných pár přestřelek. A není to tak dávno, co tady s dvěma kamarády a Harleyem Fowlerem zlikvidovali centrum distribuce drog. To se taky dost střílelo.“

„Tady? V Texasu? V Jacobsvillu?“ vyjekla Cappie.

„Parks je jeden z nejnebezpečnějších chlápků, jaké jsem kdy poznal. K lidem, které má rád, je velmi laskavý. Ale takových moc není.“

Cappii to celé připadalo divné. Odkud mohl znát Kell takového člověka? A vypadalo to, že ho zná dlouho.

„Kam půjdete odtud?“ zeptal se zničehonic doktor Rydel.

Cappie zamrkala. „Nevím,“ vyhrkla celá rudá. „Teda, no, chtěla jsem se ještě zastavit v obchodě s videohrami v nákupním středisku.“

Doktor Rydel se tvářil nechápavě. „S videohrami?“

Cappie si odkašlala. „Mají tam teď tu novou. Halo…“

„ODST,“ dořekl překvapeně doktor. „Vy hrajete videohry?“

Cappie si znovu odkašlala. „No… ano.“

Doktor Rydel řekl něco nepublikovatelného.

Cappie si ho zlostně změřila. „Doktore Rydele!“ obořila se na něj. „Hrát videohry snad není žádný hřích. Člověk se přitom uvolní a pobaví.“

Doktor se rozesmál. „Já mám všechny tři díly. A teď vychází další.“

Teď ovšem zas poklesla čelist Cappii. „Vážně?“

„Ano. Já skutečně mám Halo: ODST,“ našpulil rty doktor. „Hrajete taky po síti?“

Cappie mu nechtěla vysvětlovat, že je to příliš drahé. „Hraju ráda sama,“ řekla. „Nebo s Kellem. Ten sérii her Halo zbožňuje.“

„To já taky,“ přiznával doktor Rydel. V modrých očích mu svítilo. „Možná bychom si mohli někdy zahrát spolu, až budeme mít oba volno.“

Cappie se na doktora šibalsky usmála. „Budete koukat, jak dovedu střílet z pětačtyřicítky po nepřátelských hordách.“

Doktor jenom obdivně hvízdl.

„A hrajete už dlouho?“ zajímala se Cappie.

„Od vysoké školy. A vy?“

„Já od střední. Kell byl tehdy v armádě, a když měli kluci z jeho jednotky volno, chodili k nám hrát takové ty počítačové střílečky. Naučila jsem se nejen používat zbraně a taktizovat, ale taky používat ta správná slova, když mě někdo zneškodnil.“

„A podívejme se! Tak to bych do vás neřekl.“

Cappie se rozesmála.

„Takže vás nejspíš ještě uvidím v tom obchodě s videohrami,“ dodal doktor Rydel.

Cappie se celá rozzářila. „Nejspíš ano.“

Doktor se usmál a pak zmizel mezi obleky.

O čtvrt hodiny později už Cappie parkovala před nákupním střediskem, kde byl obchod s počítačovými hrami. Uvnitř byli hlavně dospívající chlapci, ale před stojanem s novými bojovými hrami stáli dva dospělí muži. Jedním z nich byl doktor Rydel, druhým, překvapivě, policista Kilraven.

Doktor Rydel právě zvedl hlavu, a když Cappii uviděl, usmál se na ni. Kilraven sledoval jeho pohled s povytaženým obočím.

„Slečna přijela nakupovat na Vánoce,“ hlásil doktor Rydel.

„To kupuje příbuzným videohry?“ podivil se Kilraven.

„Ne, sama hraje. Pálí to z pětačtyřicítky jako nic.“

„Pane jo,“ sykl obdivně Kilraven. „To já většinou používám pušku pro ostřelovače.“

„Já někdy taky,“ přidala se k oběma mužům Cappie. „Ale pětačtyřicítka se zaměřovačem udělá vcelku stejnou službu.“

„A už jste hrála všechny díly ze série Halo!“ vyzvídal Kilraven.

Cappie přikývla. „Teď chci koupit ODST. Můj bratr, Kell, taky rád hraje. Naučil mě to.“

Kilraven svraštil čelo. „Kell Drake?“

„Ano…“

„Toho znám,“ řekl tiše Kilraven. „Dobrý chlap.“

„Vy jste byl taky v armádě?“ zeptala se Cappie nevinně.

Kilraven se najednou zakuckal. „Kdysi, už je to dávno.“

„Kell odešel teprve před rokem,“ hlásila Cappie. „Pak pracoval na volné noze pro jeden časopis a v Africe ho poranila střepina. Je od pasu dolů nepohyblivý – tedy alespoň dokud se střepina nepohne a nebudou ho moct operovat.“

Kilraven pomrkával. „Že ho poranila střepina… když pracoval pro jeden časopis? A co pro něj dělal?“

„Psal reportáže.“

„Psal reportáže? Kell umí psát?“

„Je v angličtině víc než dobrý,“ nafoukla se Cappie hrdě.

„To já tedy ne,“ řekl tak zvláštně Kilraven. „A proč z armády odešel?“

Teď zase zamrkala Cappie. „Vlastně ani nevím…“ začala.

„Podívejte se na tohle,“ změnil v pravou chvíli téma doktor Rydel s kazetou v ruce. „Už jste to hráli?“

Kilraven přestal vyzvídat. Vzal doktorovi z ruky hru v zeleném obalu a ušklíbl se. „No jasně! Elder Scrolls IV, Oblivion,“ mumlal. „To je skvělá hra. Když nechcete, tak vůbec nemusíte hrát hlavní hru. Je tam spousta vedlejších linií. A můžete si vytvořit i vlastní postavu, pojmenovat ji… Hrála jste to někdy?“ obrátil se na Cappii.

Dívka se usmála. „Mám ji v podstatě nejradši. Halo je taky fajn, ale já taky občas ráda bojuju mečem oběma rukama.“

„Páni, to je ale drsná dívenka,“ usmíval se Kilraven.

Doktor Rydel si nenápadně stoupl blíž ke Cappii a odkašlal si. „A vy dnes nakupujete, nebo jste tu pracovně?“

Kilraven přejel oba pohledem a zatvářil se lišácky. „Jak vidíte, tak mám na sobě uniformu, a dokonce i skutečnou zbraň. Bylo by to tak, kdybych měl volno?“

Doktor Rydel se na policistu usmál. „A nakupoval byste videohry v pracovní době za městské peníze?“

Kilraven si ho změřil. „Pro vaši informaci, já tu dneska jdu po stopách zločinu.“

„Vážně?“

„Jasně. Mám spolehlivé informace, že se tu dneska schyluje ke krádeži.“ Kilraven to schválně řekl dost nahlas. Chlapec, který stál opodál, si nervózně odkašlal, vyndal krabičku s videohrou zpoza bundy a postavil ji znovu na stojan. Celý rudý se zoufale podíval na Kilravena a zamířil ke dveřím.

„Teď mě laskavě omluvte,“ zabručel Kilraven. „Musím udělit tomu mladíkovi pár dobře míněných rad.“

„Jak to mohl vědět?“ podivila se Cappie, která sledovala, jak Kilraven vyrazil za chlapcem a volá na něj.

„Já taky zírám, ale on prý takové věci dělává.“ Doktor Rydel se usmál. „A tady je v polední pauze, jen pro vaši informaci. Jen jsem ho zlobil. Mám Kilravena rád.“

Cappie se usmála. „Žraloci se určitě taky mají všichni navzájem rádi, že?“

ČTVRTÁ KAPITOLA

Bentley si nejdřív nebyl jistý, jestli dobře slyšel. Pak uviděl, jak se Cappie culí, a vyprskl smíchy. Přirovnala ho k žralokovi. To na něj vskutku udělalo dojem.

„Říkal jsem si, jestli se někdy naučíte se mnou mluvit, aniž byste se nejdřív schovala za dveře,“ řekl.

„S vámi je těžké vyjít,“ připustila Cappie. „Ale s Kellem je to stejné. Nebere lidi, kteří se neozvou.“

„Přesně tak,“ kýval doktor Rydel a pokrčil rameny. „Nevím, jak s lidmi jednat. Nemám společenské vychování.“

„Ale ke zvířatům se chováte úžasně,“ namítla Cappie.

Bentley povytáhl s úsměvem obočí. „Díky.“

„Měl jste je odjakživa rád?“ zajímala se Cappie.

Bentley se jako by zahleděl do dáli a pak se odvrátil. „Ano. Ale můj otec ne. Mohl jsem si je začít užívat až po otcově smrti. Vyrůstal jsem jen s matkou. Seznámila se s mým nevlastním otcem, když jsem byl na střední škole.“ Rysy mu ztvrdly.

V tu chvíli k nim dorazil Kilraven a tvářil se nesmírně spokojeně.

„Tak mise splněna?“ šklebil se Bentley.

„Ano. Toho už nikdy nenapadne krást videohry.“

„To je skvělé. A proč jste ho nezadržel?“

Kilraven povytáhl obočí.

„No, je to tak, že ten mladý muž zná jisté kódy ke hře ‚Call of Duty‘, které nemám ani já. Už jsem volal na policejní ředitelství.“

Cappie vytřeštila oči. „A ty kódy jsou trestné?“

Kilraven se culil. „Ale ne, Cash má švagra, Roryho, který je úplný blázen do hry ‚Call of Duty‘, takže náš potencionální zlodějíček hezky zajde ke Cashovi domů a naučí ho to. A taky si nejspíš přitom bude muset vyslechnout ještě pár dalších rad k těm mým.“

„Hmm, elegantní strategie,“ řekl Bentley.

Kilraven pokrčil rameny. „Ten chlapec moc rád hraje hry, ale žije jen s matkou, která ovdověla a pracuje na dvou místech, jen aby měla za co koupit jídlo a zaplatit nájem. Chtěl ‚Call of Duty‘, ale neměl peníze. Jestli si s Rorym sednou, tak si zahraje hru a dostane se mezi slušné lidi.“

„Dobrá psychologie.“

Kilraven si povzdechl. „Děti to mají těžké, když vyrůstají v takovém prostředí. Počítačové hry dnes k mládí patří, ale jsou hodně drahé.“

„Proto tu taky máme spoustu použitých her, které jsou cenově daleko přijatelnější,“ řekl s úsměvem majitel obchodu, který vyslechl jejich hovor. „Díky, Kilravene.“

Policista pokrčil rameny. „Trávím tu tolik času, že cítím jako svou povinnost zboží chránit.“

Majitel ho poplácal po zádech. „Prima chlap. Mohl bych vám dát slevu na příští nákup.“

Kilravem si ho přísně změřil. „Pokus o uplácení policisty ve službě…“

Majitel zoufale rozhodil rukama. „Já? Nikdy!“ vyhrkl. „Řekl jsem ‚mohl bych‘.“

Kilraven už se zase zubil. „I tak děkuju, byla to hezká myšlenka. Pořád ještě nemáte nějaké hry založené na skotské historii?“ dodal.

Majitel obchodu, vysoký pohledný mladík, se na něj útrpně zadíval. „Poslyšte, vy jste vážně můj jediný zákazník, který se kdy zajímal o šestnácté století ve Skotsku. To zkrátka pro videohru není to pravé prostředí. A teď mě, prosím, omluvte, zákazník čeká,“ řekl a spěchal k pultu.

Bentley a Cappie se na Kilravena tázavě zadívali.

„Zábava by měla být poučná,“ prohlásil Kilraven.

„To taky je,“ řekl Bentley a vzal do ruky kazetu. „V téhle hře“ – byla to Star Trek 1 – „se naučíte, jak sestřelovat nepřátelské lodě. A v téhle –“ teď to byla nějaká žertovná hra o mimozemšťanech, „– jak používat smrtící paprsky a vyhazovat domy do povětří.“

„Vy zkrátka nedokážete ocenit skutečnou historii,“ povzdychl si Kilraven. „Já ji chtěl učit na základní škole.“

„Úplně vás vidím, jak stojíte před tabulí a vysvětlujete, proč mají děti noční můry z metod, které se používaly u výslechu v šestnáctém století,“ řekl Bentley.

Kilraven našpulil rty. „A víte, že mě osočili, že je používám? No, věřil byste tomu? Já, tak zákona dbalý občan.“

„Vím minimálně o jednom potenciálním únosci dětí, který by s tím nemusel souhlasit,“ podotkl Bentley.

„Lži. Pouhé zlomyslné lži,“ bránil se Kilraven. „Měl ty modřiny od toho, jak se snažil protáhnout ven z auta okýnkem.“

„Když jelo rychlostí sto padesát kilometrů za hodinu, co?“

„Nemůžu přece za to, že nechtěl počkat, až mu přečtu důvod žaloby.“

„Hlavně, že jste si včas všiml, že je okno prasklé.“

„Ano,“ už zas si Kilraven povzdechl. „Jen škoda, že jsem si neuvědomil, že má obušek. Podal mi ho ale dost neopatrně.“

Bentley se podíval na Cappii. „Bylo to jenom vymknuté zápěstí, nebo zlomenina?“ vyzvídal.

Kilraven zpražil doktora pohledem. „Byl to jen pouhý výtvor.“

„Výtvor?“

„Jeho fantazie,“ bručel Kilraven. „Každopádně si ale chvilku posedí. Když si to spočítáte, tak má na triku kromě únosu navíc i pokus o útěk a napadení policisty.“

„Doufám, že nikdy nedopadnu tak, abych byl u vás v nemilosti,“ řekl Bentley.

„To já bych měl spíš strach ze šéfa,“ namítl Kilraven. „Nacpal jednomu chlapíkovi houbu plnou mýdla do pusy přede všemi sousedy.“

„Slyšel jsem, že ho ten hoch provokoval,“ řekl Bentley.

„Ten lotr ho verbálně napadl, když na dvoře myl auto. Jistě. Ale on Cash už taky změkl, co se oženil.“

„No, neřekl bych,“ nesouhlasil Bentley. „A soupravu pro ostřelovače pořád ovládá velmi dobře. Když Colbymu Laneovi unesli holčičku, tak ji zachránil on.“

„Trénuje na střelnici u Eba Scotta,“ řekl Kilraven. „To my všichni. Nechá nás tam zadarmo. Má tam ty nejmodernější věcičky, počítače a tak.“

„Eb Scott?“ zajímala se Cappie.

„Eb býval vojákem,“ vysvětloval jí Kilraven. „Se Cyem Parksem a Micahem Steelem bojovali před pár lety v Africe v pěkně zapeklitých válečných konfliktech. A teď jsou všichni ženatí a už se usadili. Ale stejně jako Cash Grier pořád ještě nejsou úplně zkrocení.“

Cappie jen mlčky kývala. Vybavovalo se jí, co jí bratr vyprávěl o Cyovi Parksovi.

Kilraven si odkašlal. „A je po polední pauze. Musím už jít. Tak nashle.“

„Ale vždyť jste ještě neobědval,“ namítl Bentley.

„Hodně jsem snídal,“ řekl Kilraven. „Nemůžu marnit polední přestávku jídlem,“ zašklebil se. „Tak se zatím mějte.“

„Tak to bych do něj teda neřekla, že bude hrát na počítači,“ vrtěla hlavou Cappie.

„Spousta bývalých vojáků si tak udržuje formu,“ řekl doktor Rydel.

„A vy jste taky sloužil v armádě?“ zajímala se Cappie.

Veterinář s úsměvem kývl. „Nejspíš mě to zachránilo před životem zločince. Sebrali mě, když jsem se poflakoval s bandou, která vyloupila obchodní dům. Jen jsem s nimi jel v autě, ale stejně mě taky obvinili,“ povzdechl si doktor. „Má matka tehdy zašla za soudcem a slíbila mu, že budu sekat dobrotu, když mě místo popotahování u soudu nechá vstoupit do armády. A soudce tehdy souhlasil.“ Doktor Rydel se na Cappii usmál. „Teď je mu přes sedmdesát a já mu stále ještě posílám k Vánocům dárek. Vděčím mu za hodně.“

„To od něj bylo hezké.“

„Ano.“

„Kell se taky dostal do problémů, když končil střední školu. Moc si na to nepamatuju, byla jsem malá, ale pak mi o tom vyprávěl. Přidal se k jednomu z těch městských gangů a připletl se k přestřelce. Jemu se nic nestalo, ale jednoho chlapce zastřelili. Kella pak zajistili spolu s ostatními. Případem byla pověřená soudkyně, která vyrostla v pouličním gangu a přišla tam i o bratra. Dala tehdy Kellovi na vybranou, že buď stane před soudem, nebo vstoupí do armády a něco dokáže. Kell ji vzal za slovo. Mohla na něj být pyšná.“ Cappie si vzdychla. „Ale dopadlo to s ní hrozně. Zastřelili ji doma v obýváku, když se ve vedlejším domě strhla přestřelka mezi překupníky drog.“

„Život je nebezpečný,“ povzdechl si Bentley.

Cappie kývla.

„Nepředvídatelný a velmi nebezpečný.“ Pak zvedla hlavu. „Snad proto taky ráda hraju videohry. Tam můžu mít všechno pod kontrolou. Život takový nikdy není.“

Bentley se usmál. „Ne, to není.“ Sledoval, jak Cappie bere z regálu kazetu se hrou ‚Halo: ODST‘.

„To bude muset čekat až do Vánoc, než si to zahraje?“

„Ano.“

Doktoru Rydelovi zasvítilo v očích. „Mohl bych přinést svoji. Abyste si to mohla zkusit předem.“

Cappie vytřeštila oči. „To by vážně šlo?“

„Zeptejte se Kella.“ Bentley na okamžik zaváhal. „Mohl bych přivézt pizzu. A taky pár piv.“

Cappie našpulila pusu. „Už se mi úplně sbíhají sliny,“ culila se. „Mohla bych taky něco uvařit…“

„To by nebylo fér, abyste se musela o mě starat, když jsem se k vám tak vetřel. A kromě toho, už dost dlouho jsem neměl pořádnou pizzu. Sice budu muset být večer na telefonu, ale třeba budeme mít štěstí.“

Cappie se rozzářila. „To by bylo skvělé. Kell bude mít určitě radost. Nemíváme moc často návštěvy.“

„Tak asi v šest?“

Cappii se rozbušilo srdce. „Tak dobře. V šest.“

„Berte to jako pozvání na rande.“

„Ano, už se moc těším.“

Bentley přikývl.

Cappie kráčela k pultu, aby hru zaplatila, a nepatrně se jí podlamovala kolena. Měla pocit, že se jí mávnutím proutku změnil život. Nevěděla, kam to povede, a byla trochu nervózní, že si začala se svým šéfem. Na druhou stranu ale musela v duchu konstatovat, že je hezký a jisté kvality u něho musí obdivovat. Ostatně šlo jen o večer s videohrou. Na tom nic nebylo.

Kellovi to řekla ještě ve dveřích.

Kell se rozesmál. „Netvař se tak provinile,“ hřímal. „Mně se tvůj šéf líbí. A kromě toho vůbec není špatné si zkusit videohru, kterou možná dostanu pod stromeček,“ usmíval se jak neviňátko.

„Možná dostaneš, možná ne,“ zatvářila se Cappie záhadně.

„A ty zas možná dostaneš nový baloňák,“ mumlal si Kell pro sebe.

Cappie vydechla: „Panečku.“

Kell se na ni láskyplně zadíval. „Vím, je to takhle těžké. V San Antoniu jsme na tom byli líp, ale nechtěl jsem tam být, až Franka pustí z vězení.“ Tvář se mu zachmuřila.

Cappii bodlo u srdce. Už hezkých pár dní si na Franka ani nevzpomněla. Teď se jí ale celý proces vybavil v plné síle. Kousla se do rtu. „Páni. Vždyť oni už ho brzy pustí.“

„Měl dostat přísnější trest,“ bručel Kell.

Cappie se nadechla. „Jsem tak ráda, že nebydlíme ve městě.“

„To já taky. Vždyť bydlel kousek od nás. Sem se tak snadno nedostane.“

Cappie se na něj pátravě zadívala. „Ty těm jeho výhrůžkám věříš, viď?“

„Je to typ člověka, který se mstí,“ řekl Kell. „Já už bohužel nejsem, co jsem býval. Jinak bychom se z města nestěhovali jen proto, že by po tobě mohl jít. Tady mám ale naštěstí kamarády. Kdyby sem dorazil, tak si bude koledovat o velké nepříjemnosti.“

Cappii se trochu ulevilo. „Já nechtěla, aby ho zatkli.“

„To nebylo to podstatné,“ řekl Kell. „Stačilo, že ses mu postavila. Byl zvyklý, že se ho ženy bojí. Vzadu v soudní síni seděla jeho sestra. Bála se dostat do jeho blízkosti, protože ho nezapřela, když pro něj policie přišla.“

„Jak je možné, že se tohle z člověka stane?“ ptala se Cappie smutně. „Proč musí tlouct ženy, aby si dodal odvahy?“

„Nevím, sestřičko,“ řekl Kell vlídně. „Řekl bych, že ten člověk necítí nic k nikomu ani k ničemu. Jeho sestra ti přece vyprávěla, jak shodil jejího psa z mostu, když byly děti. A pak se tomu smál.“

Cappie se tvářila čím dál zkormouceněji. „A já si nejdřív myslela, jaký je džentlmen. Byl ke mně tak pozorný, nosil mi květiny a sladkosti, psal mi milostné dopisy. A pak, když přišel poprvé k nám, první, co udělal, bylo, že nakopl kocoura, když na něj zasyčel.“

„Kocour hned poznal, co je zač,“ poznamenal Kell.

„A když jsem se ohradila, tvrdil, že zvířata necítí bolest a že bych neměla tak vyvádět kvůli nějaké kočce. Tehdy jsem si měla uvědomit, co je to za člověka.“

„Když je někdo zamilovaný, tak není schopen rozumně uvažovat,“ řekl Kell bezvýrazně. „Bylas do něj úplně blázen, byla bys mu nejspíš odpustila i vraždu.“

Cappie smutně kývla.

„To tys ho prokoukl hned. Jak to?“

„Poznal jsem v armádě takové muže,“ řekl Kell. „Jsou dobří bojovníci, protože jim krutosti nevadí. V životě ale tahle vlastnost není zrovna nejlepší.“

Cappie dala hlavu na stranu. „Kilraven říkal, že Eb Scott nechává strážce zákona zadarmo střílet u sebe na střelnici. Toho znáš taky?“

„Ano.“

„A Micaha Steelea?“

„Taky.“

Cappie zaváhala. „Všichni jsou vysloužilí vojáci, Kelle.“

„Ano.“

„Taky sloužili v naší armádě?“ vyzvídala dál Cappie.

„Naše ozbrojené složky využívají na smluvní bázi lidi s určitými schopnostmi na speciální úkoly,“ řekl Kell vyhýbavě.

„Jako třeba boj.“

„Přesně tak,“ řekl Kell. „Využívali jsme jisté společnosti k doplnění našich oddílů na Středním východě. Teď se využívají k nasazení v některých tajných operacích v Africe.“

„Takové tajnosti,“ hartusila Cappie.

„Víš, obvykle se všude neinzeruje něco, za co bys mohla jít sedět, nebo by to mohlo vyvolat diplomatickou krizi,“ bránil se Kell. „Tajné složky byly vždycky součástí armády. Dokud budou existovat státy, které by mohly potenciálně ohrozit naši suverenitu, tak budeme mít tajné složky.“ Kell se podíval na hodinky. „Poslyš, neměla bys připravit herní konzoli? Je už půl šesté.“

„Vážně?“ vyjekla Cappie. „Páni, ještě musím uklidit obývák. A kuchyň! Přinese pizzu a pivo.“

„Ty přece pivo nepiješ,“ namítl Kell.

„Já ne, ale ty si ho občas rád dáš, a někdo mu to asi řekl,“ Cappie se červenala.

„Jo, sklenička mi přijde k chuti,“ usmíval se Kell. „A taky mám rád kamarády, kteří nosí jídlo.“

„Jako když tvůj kamarád Cy donesl ty čínské dobroty. Za chvíli budu pěkně rozmazlená.“

„Třeba je to záměr. Šéfovi se líbíš.“

Cappii už to taky napadlo. „A žádné řeči o tesácích a štěkání, až tady bude,“ řekla přísně.

„Rozkaz,“ zasalutoval Kell.

Cappie na něj udělala obličej a vyrazila uklízet.

„To není fér!“ vybuchla Cappie, když už podesáté ‚zemřela‘ při pokusu o zneškodnění jednoho z bojovníků ve videohře Halo.

„Netrhej ovladačem,“ řekl Kell rázně.

Cappie ho pevně sevřela v ruce.

„Dobře. Ale oni strašně skáčou a jsou téměř neprůstřelní.“

„To už by mohla vědět,“ řekl Kell Bentleyi Rydelovi, který se zjevně dobře bavil. „Vždyť už to hrála tolikrát.“

„Zabíjejí mě pořád,“ už opět vybuchla Cappie. „Je to jinak než v Halo 3. Jsou skoro neviditelní a je jich tolik…!“

„To já bych na vašem místě měl spíš problém s těmi mimozemšťany, co vás likvidují těmi svými lepkavými granáty,“ upozornil Cappii Bentley. „Vy střílíte na bojovníky a ti malí prevíti to do vás pálí napravo i nalevo.“

„Chci plamenomet,“ zakvílela Cappie. „Nebo raketovou odpalovací rampu. Proč tady žádná není?“

„To by bylo moc jednoduché, ne?“ usmíval se Bentley. „Trpělivost. Musíte hezky pomaloučku a jednoho po druhém, aby vás nenapadli z boku.“

Cappie se na šéfa výmluvně podívala, otočila se k monitoru a začala znovu.

Bylo pozdě, když Bentley odcházel. Celý večer se střídali u ovladače. Bentley a Kell chtěli hrát společně na jedné obrazovce, ale to by byla Cappie okamžitě mimo soutěž.

Cappie šla Bentleye vyprovodit ke dveřím. „Dík za pizzu a za piva,“ řekla. „Někdy musíte přijít na večeři. Něco bych uvařila.“

Bentley se usmál. „Beru vás za slovo. Já taky umím vařit, ale jenom pár věcí a to vás časem omrzí.“

„A taky díky za tu hru,“ dodala Cappie. „Je vážně dobrá. Kell z ní bude nadšený.“

„Čím jsme se bavili, než začaly existovat videohry?“ řekl Bentley už u auta.

„Já sledovala soutěže v televizi a Kell zas staré detektivky.“

„Já se skoro nikdy na nic nedodívám do konce. Jako veterinář mám pořád pohotovost a často mě volají ke koním nebo ke skotu. Jsem tady široko daleko jediný, kdo se zabývá i velkými zvířaty.“

„Ano, a přitom si nikdy nestěžujete, ani když je venku pořádná plískanice,“ řekla Cappie vlídně.

„Mám rád své pacienty,“ usmál se Bentley.

„A oni zase vás.“ Cappie zavrtěla hlavou. „Úžasné, ne?“

„Prosím?“

Cappie se začervenala.

„Ne, já jen, ehm… chtěla jsem říct, že je úžasné, že z těch věčných volání nejste nikdy unavený a jedete, i když je hrozné počasí.“

Bentley se usmíval. „Vy byste vážně měla chodit na kurzy asertivity.“

„Je těžké být asertivní, když jste plachý.“

„Je vyloučené nebýt, když máte povolání jako já a lidi nechtějí dělat, co jim řeknete. Některá zvířata by zemřela, kdybych nedokázal mít navrch nad jejich majiteli a nepřesvědčil je.“

„To je pravda.“

„Možná vás utěší, že když mi bylo tolik jako vám, měl jsem úplně stejný problém.“

„A jak jste se ho zbavil?“

„Můj nevlastní otec rozhodl, že má matka nepůjde k lékaři s infekcí močových cest. Já už studoval na veterináře a věděl jsem, jaké to je, když se s něčím takovým zvířata neléčí. Tak jsem mu to řekl. Řekl mi, že hlavou rodiny je on a on taky rozhodne, co má matka dělat.“ Bentley se své vzpomínce usmál. „Já věděl, že se sice můžu stáhnout, ale že budu riskovat, že bude mít matka trvalé následky, nebo že může i zemřít. Tak jsem mu řekl, že matka k lékaři musí, naložil jsem ji do auta a sám ji tam odvezl.“

„A co nevlastní otec udělal?“ ptala se Cappie celá konsternovaná.

„Moc dělat nemohl, protože za doktora jsem zaplatil já. A to nebyla první roztržka,“ řekl Bentley s kamennou tváří. „Otčím byl příliš hrdý, než aby přiznal, že nemá na další léčbu peníze. To matku radši nechal trpět.“ Bentley se na Cappii smutně podíval. „Co je to za svět, kde se musí lidé rozhodovat mezi jídlem, lékařem a léky?“

„To mi povídejte,“ řekla Cappie chápavě. „Ale my s Kellem to zvládáme dobře,“ dodala chvatně. „Jen by si občas léky ani nevzal, kdybych si nedupla. Jistě si říkáte, že dokážu být hodně tvrdá, když zvládnu takového jako Kell.“

„Kell není zlý.“

„Ale někdy s ním není radno žertovat.“ Cappie zaváhala. „Krátce jsem chodila s jedním člověkem v San Antoniu.“

Bentley popošel blíž. „Ano?“

Řekl to tiše, jako by ji chtěl povzbudit a uchlácholit současně. Cappie zkřížila paže na prsou a schoulila se sama do sebe. Začínalo být chladno.

„A co se stalo?“

Cappie zvedla k Bentleyovi oči. Chtěla mu všechno říct a zároveň se bála. Frank byl odsouzený k trestu odnětí svobody na šest měsíců, ale tři už si odpykal a pustili ho. Ptala se sama sebe v duchu, jestli teď po ní půjde. Je tak šílený, že by to vážně mohl udělat? A uvěří jí vůbec Bentley, když mu to řekne? Vždyť se prakticky neznali. Nebyl důvod, aby mu o Frankovi vyprávěla. Rozhodla se, že za ní do městečka určitě nepřijede. Nebude riskovat, že by ho znovu zavřeli. A Bentley by si stejně myslel, že to byla celé její chyba. Zatím mu o tom říkat nechtěla.

„Nebyl to dobrý člověk, to je všechno,“ řekla vyhýbavě.

„Nakopl mého kocoura. Mně to přišlo strašné, ale on se jen smál.“

Bentley přimhouřil modré oči. „Člověk, který dokáže nakopnout kočku, dokáže nakopnout i člověka.“

„Máte asi pravdu,“ řekla Cappie a usmála se. „Taky jsem s ním už pak chodila jenom chvíli. Nebyl to člověk, se kterým by mi bylo dobře. Kell ho taky neměl zrovna rád.“

„To já mám vašeho bratra rád.“

Cappie se usmála. „Já ho mám taky ráda. V San Antoniu měl strašné deprese. Byli jsme po krk v dluzích za všechny ty účty z nemocnice. Měli jsme velké štěstí, že nám bratranec odkázal tenhle dům.“

Bentley povytáhl obočí.

„Ten dům patřil Harrymu Farleyovi. Asi před půl rokem zahynul během jedné vojenské operace za mořem. Neměl vůbec žádné příbuzné. Pohřeb mu zaplatila obec jako poděkování za jeho zásluhy v armádě.“

„Ale Kell říkal…“ vyhrkla Cappie.

Zatvářila se tak, že Bentley honem dodal: „Ba ne, počkejte, máte pravdu. Někdo říkal cosi o nějakém vzdáleném bratranci nebo sestřenici.“

Cappie se šťastně rozesmála. „No vidíte, to jsme my dva.“

„Jistě. Že mě to nenapadlo.“ Bentley se na Cappii zadíval. „Tak snad už abych šel. Pokud se pamatuju, tak je to první sobota, kdy mě nikdo nevolal ke zvířeti,“ řekl s úsměvem. „Zkrátka jsem měl jednou štěstí.“

„Zákon velkých čísel,“ řekla Cappie. „Dřív nebo později zkrátka mít štěstí musíte.“

„Asi máte pravdu. Takže se uvidíme v pondělí.“

„Ještě jednou dík za pizzu.“

Bentley otevřel dveře landroveru. „A co se týče toho pozvání na večeři, tak vás každopádně beru za slovo. Až určíte datum, tak mi řeknete, co chcete vařit, a já přivezu suroviny.“ Cappie už chtěla začít protestovat, ale Bentley zvedl ruku. „Se mnou nemá smysl se hádat. Nemáte šanci vyhrát. Jen se zeptejte Keely a nebo ještě líp doktorky Kingové,“ usmíval se spokojeně Bentley.

Cappie se taky rozesmála. „Tak dobře.“

„Dobrou noc.“

„Dobrou noc.“

Bentley za sebou zabouchl dveře. Cappie se vrátila na verandu a dívala se, jak jí mává. Pak ještě chvíli stála bez hnutí, než si uvědomila, že fouká ledový vítr. Vešla dovnitř šťastná a spokojená jako už dávno ne.

PÁTÁ KAPITOLA

Následující pondělí se Cappie cítila vedle Bentleye divně. Nevěděla, jestli se má zmiňovat o tom, že byl o víkendu u nich na návštěvě. Všichni spolupracovníci byli moc milí, ale Cappie byla přesto nervózní při představě, že by si z ní v souvislosti s doktorem utahovali. To nechtěla. Nechtěla, aby měl v práci problémy, jenže nevěděla, jak se žije na malém městě. Netušila, že tady se nic neutají.

„Tak jaká byla pizza?“ udeřila na ni hned doktorka Kingová.

Cappie jen zděšeně vytřeštila oči.

Doktorka Kingová se zubila. „Sestřenice pracuje v pizzerii a doktor Rydel říkal, kam pizzu veze. A taky kamarádí s Artem, který vede počítačový obchod, tak věděla, že veze videohru a že budete s bratrem hrát.“

„Panebože,“ vydechla Cappie.

Doktorka Kingová ji chlácholivě poplácala po zádech. „Na to si zvyknete. Jsme tady v Jacobs County jedna velká rodina. Většinou jsme se tu narodili a některé rodiny tu žijí dokonce celé generace. Víme o všem, co se tu děje.“

„Panebože,“ opakovala Cappie.

„Ahoj,“ zvolala ode dveří Keely zvesela a svlékala si kabát. „Tak jak se vám v sobotu hrálo?“

Vypadalo to, že Cappie má slzy na krajíčku.

Doktorka Kingová se na Keely významně zadívala. „Není na maloměsto ještě zvyklá,“ vysvětlovala.

„To nic,“ usmála se na ni Keely. „Doktor Rydel určitě ano.“ Cappie zjevně trpěla. „Kdyby se bál klevet, tak by se od vašich dveří držel hodně daleko.“

„Myslí si, že si ji dobíráme,“ řekla doktorka Kingová.

„To snad ne,“ vrtěla hlavou Keely. „Všichni jsme někdy s někým chodili.“ Keely se začervenala. „A já dokonce nedávno.“ Myslela samozřejmě svého manžela Boonea.

„A nikdo si ji nedobíral,“ dodala doktorka Kingová. „Tedy,“ upřesňovala, „ne tak, aby to Boone mohl slyšet.“

„Díky.“

Doktorka Kingová se usmívala. „Víte, Bentley ženské nesnáší. Jednou to na něj jedna mladá klientka sehrála. Přišla ve vyzývavých šatech a silně nalíčená, a když se doktor Rydel sehnul, aby vyšetřil jejího psa, políbila ho.“

Cappie vytřeštila oči. „A co udělal on?“

„Vyběhl z ordinace, dotáhl tam mě a řekl té mladé dámě, že je indisponován a že se případu ujme doktorka Kingová.“

„A co na to ta mladá dáma?“ zajímala se Cappie.

„Zrudla, popadla pejska a vypálila z budovy. Pak navíc vyšlo najevo,“ culila se doktorka Kingová, „že pes byl zdravý jako řípa. Sloužil jen jako záminka, aby se ona dáma mohla dostat do blízkosti doktora Rydela.“

„A přišla ještě někdy?“

„Ano, byla to nesmírně vytrvalá mladá dáma. Když se tu objevila potřetí, trvala na tom, že nutně musí vidět doktora Rydela. Doktor sem zavolal Cashe Griera, šéfa naší policie, aby té mladé dámě vysvětlil právní důsledky sexuálního obtěžování. Když domluvil, dáma popadla svého mazlíčka, šla domů a vzápětí se přestěhovala zpátky do Dallasu.“

„Skvělé!“ vykřikla Cappie nadšeně.

„Takže, jak vidíte, doktor Rydel se vcelku účinně dokáže bránit nechtěnému zájmu.“ Doktorka Kingová se naklonila ke Cappii. „Chápu správně, že máte ráda videohry?“

Cappie se rozesmála. „Ano, to mám.“

„Manžel má na Xbox LIVE skóre přes šestnáct tisíc,“ povytáhla doktorka významně obočí.

Keely koukala nechápavě z jedné na druhou.

„Já mám skóre tak kolem čtyř tisíc,“ řekla Cappie s pochopením. „A bratr asi patnáct tisíc. Jo, to už tak je. Čím lepší hráč, tím vyšší skóre. A taky častěji hraje.“

„To já bych měla skóre tak dvě stě,“ povzdechla si doktorka Kingová. „Víte, já taky musím často sloužit jako pohotovost, když doktor Rydel objíždí ta svá velká zvířata. Takže když někdo zavolá, tak spoustu mých začatých her dohrává manžel.“

„Kellovi kamarádi, se kterými sloužil v armádě, dokázali uhrát ještě vyšší skóre. Byli to báječní chlapíci,“ řekla Cappie. „Když měli volno, byli často u nás. Kell míval vždycky skvělé herní vybavení. To někteří z nich taky, ale my k tomu měli vždycky ještě plnou ledničku. Páni, ti toho vždycky snědli!“

„Žili jste asi hodně v cizině, že?“ zajímala se Keely.

„Ano, viděla jsem spoustu exotických míst.“

„A kde se ti líbilo nejvíc?“

„V Japonsku,“ řekla Cappie okamžitě s úsměvem. „Byli jsme tam, když Kell sloužil v Koreji. Ne že by Korea nebyla krásná země, ale já si zamilovala Japonsko. Museli byste vidět, jakou výbavu tam k videohrám mají. A co všechno dokážou jejich mobilní telefony!“ Cappie zavrtěla hlavou. „V technologiích jsou hodně před námi.“

„Jelas taky tím jejich rychlým vlakem?“ ptala se Keely.

„Ano. Je opravdu tak rychlý. A taky se mi moc líbilo nádraží. Vlastně se mi tam líbilo úplně všechno. Kyoto bylo jak živý obraz. Tolik zahrad, stromů a chrámů.“

„Já bych se ráda podívala do jakéhokoliv japonského města, ale do Kyota obzvlášť,“ řekla Keely. „Christabel, žena Judda Dunna, tam s ním jela nakupovat hovězí. Říkala, že Kyoto je naprosto neuvěřitelné. Tolik historie a tolik krásy.“

„Ano,“ potvrzovala Cappie. „Byli jsme tam v jednom chrámu. Zenová zahrada byla tak strohá a přitom tak krásná. Jenom písek a skály. Písek uhrabaný do vzorů jako voda a skály symbolizující zemi. A všude kolem byly japonské borovice a vysoké bambusy se silnými kmeny, taky zelený bambusový les a jezírko plné japonských ryb Koi.“ Cappie zavrtěla hlavou. „Hned bych se tam usadila. Kellovi se tam taky líbilo nejvíc ze všech míst, kde jsme kdy byli.“

„Poslyšte, budeme dneska vůbec pracovat nebo budeme cestovat kolem světa?“ ozval se jim za zády přísný hlas.

Všechny tři sebou trhly. „Omlouvám se, doktore Rydele,“ vyhrkla Keely.

„Já taky,“ přidala se k ní Cappie.

„Nihongo no daisuki desu,“ řekl doktor Rydel a zdvořile se uklonil.

Cappie vyprskla smíchy. „Nihon no tomodachi desu. Konichi wa, Rydel sama,“ zavrkala a taky se uklonila.

Keely a doktorka Kingová jen fascinovaně zíraly.

„Řekl jsem, že se mi japonština líbí,“ překládal doktor.

„A já zas, že jsem milovnicí Japonska. A taky jsem ho pozdravila,“ přidala se Cappie. „Vy mluvíte japonsky?“ otočila se na Bentleye.

„Dost na to, aby mě v Tokiu zatkli,“ usmíval se Bentley. „Sloužil jsem v Okinawě, když jsem byl v armádě. Když jsem měl volno, tak jsem jezdil do Tokia.“

„No ne, není ten svět malý?“ vrtěla hlavou doktorka Kingová.

„Malý a přeplněný,“ kýval Bentley. Pak se zatvářil významně. „A jestli mi nevěříte, tak se můžete podívat na ten nával v čekárně, jak si všichni zlostně měří prázdný recepční pult a významně se dívají na hodinky.“

„Ouha!“ vyběhla do čekárny doktorka Kingová se smějícími se Keely a Cappií v patách.

Mezi Cappií a doktorem Rydelem to teď bylo jiné. On už se k ní nechoval nepřátelsky a ona se ho přestala bát. Pracovní vztahy byly srdečné až téměř přátelské.

Když přišel v sobotu na večeři, Cappie se přistihla, že jí padá nádobí z ruky a najednou neví, jak konverzovat při společné večeři, kterou tak pečlivě připravila.

„Jste velmi dobrá kuchařka,“ usmál se na ni Bentley.

„Díky,“ hlesla Cappie a jenom se víc červenala.

Kell ji pozoroval a nesmírně se bavil. „Uměla vařit, když jí ještě nebylo ani čtrnáct,“ vykládal Bentleyovi. „Jistě, byla to z nouze ctnost,“ povzdychl si.

Cappie se rozesmála. „Zato Kell připálí i vodu. Jedli jsme všechno na uhel, tak jsem si nakonec vypůjčila kuchařku od manželky jednoho z jeho kamarádů a začala jsem to zkoušet. Jí se mě zželelo a dávala mi hodiny.“

„Výsledky byly báječné,“ olízl se Kell. „Ta paní byla kuchařkou první kategorie a uměla takové ty francouzské dortíčky a koláčky. Přibral jsem pět kilo. Pak jejího manžela přeložili a vyučování skončilo.“

„Počkej, potom se přece přistěhovala ta nová rodina,“ namítla Cappie. „Byl to velitel roty a jeho paní dělala ta fantastická vegetariánská jídla.“

Kell si ji zlostně změřil. „Nesnáším zeleninu.“

„Není na světě člověk ten, aby se zavděčil lidem všem,“ odpálila ho Cappie. „A na zapékané dýni rozhodně není nic špatného.“

Kell s Bentleyem se na sebe zděšeně podívali.

„Co to jenom vy, chlapi, máte s těmi dýněmi?“ rozpřáhla Cappie ruce. „Ještě jsem nepotkala žádného, který by byl ochoten dýni jíst. Vždyť je to zelenina jako každá jiná a dá se z ní dělat spousta věcí.“

Bentley našpulil rty. „Zarážky dveří, těžítka…“

„K jídlu!“ usměrnila ho Cappie.

„No počkej, těžítka já nejím,“ bránil se Bentley.

Cappie zavrtěla hlavou.

„Co kdybys radši přinesla ten skvělý moučník, cos vyrobila,“ vložil se do hovoru Kell.

„Asi máš pravdu,“ kývla Cappie. Vstala a začala sbírat talíře. Bentley se k ní přidal, jako by byl zvyklý pomáhat odjakživa.

Cappie si ho tázavě změřila.

„Žiju sám,“ vysvětloval Bentley, „tak jsem zvyklý sklízet ze stolu,“ dodal a svraštil čelo. „Tedy, spíš likvidovat plastové nádobí. Nosím si domů často hotové jídlo v krabičce a rovnou si s ním sednu k televizi.“

„Na hotových jídlech není nic špatného,“ ozval se Kell. „Taky jsem jich pár snědl.“

„Ale jen když jsem byla dlouho v práci a ty ses na nic jiného nezmohl,“ smála se Cappie. „A stejně jsem ti doma většinou nechala něco na ohřátí v mikrovlnce.“

„Přiznávám,“ culil se Kell.

„A jaký moučník jste nám přichystala?“ vyzvídal Bentley.

Cappie se rozesmála. „Takový piškot.“

Bentley spokojeně hvízdl. „Ten už jsem nejedl léta. Matka ho ale dělávala často.“ Jeho spokojený výraz se na pár vteřin vytratil.

Cappie věděla, že si vzpomněl na matčinu smrt. „Je to čokoládový piškot,“ řekla vlídně.

„Tak to je ještě lepší,“ už se zas Bentley usmíval. „Ten nebývá tak často. Někdy ho mívá Barbara ve své kavárně, ale moc často ne.“

„Každý čokoládu nemůže. Někteří lidé jsou na ni alergičtí,“ poznamenala Cappie.

„Já žádné alergie nemám,“ ujišťoval ji Bentley. „A taky doufám, že je ten piškot hodně velký. Kdybych si mohl vzít kousíček s sebou domů, dovolil bych vám příští týden přijít jednou o hodinu později do práce.“

„Poslyšte, doktore Rydele, to mi připadá jako uplácení,“ vyhrkla Cappie.

Bentley se zasmál.

„Taky že je.“

„V takovém případě si můžete vzít domů dva kousky,“ řekla Cappie a Bentley se rozesmál.

Kell se díval, jak spolu mizí v kuchyni, a taky měl na rtech úsměv. Po špatné zkušenosti s Frankem se Cappie mužů bála. Bylo příjemné vidět, že se cítí dobře v mužské společnosti. Bentley by možná dokázal zahojit její emocionální šrámy.

„Kam je mám dát?“ zeptal se Bentley s talíři v ruce.

„Jen je položte do dřezu, umyju je potom.“

Bentley se mlčky rozhlížel kolem sebe. Kuchyň byla prakticky holá. Byla tu jen starší mikrovlnná trouba, sporák, lednička, stůl a židle, asi z bazaru. Kávovar a CrockPot – hrnec s kameninovou vložkou – taky zjevně pamatovaly lepší časy.

Cappie si všimla doktorova pohledu a smutně se usmála.

„Když jsme se stěhovali zpátky do San Antonia, moc jsme si toho s sebou nepřivezli. Hodně věcí jsme prodali přímo stěhovákům, aby nás stěhování vyšlo levněji.

A pak, když byl Kell raněn, jsme prodali zbytek, abychom si mohli dovolit platit nájem.“

„Copak neměl žádné zdravotní pojištění?“

Cappie zavrtěla hlavou. „Kell říkal, že došlo k nějakým tahanicím s pojišťovnou časopisu, pro který pracoval, a Kella nakonec do pojištění nezahrnuli.“ Cappie vyndala dezertní talířky s růžičkovým vzorem, aby na ně naservírovala piškotové řezy. Milovala tyhle talířky po mamince.

„Tak to je hodně špatné,“ mumlal si Bentley pro sebe a mračil se, ale díval se kamsi za dívku. Hlavou se mu honily informace o jejím bratrovi. Jestli se Kell kamarádil s místními námezdními vojáky, nebylo příliš pravděpodobné, že by se s nimi seznámil při své službě v armádě. Byli všichni příliš staří, než aby donedávna někde sloužili. Věděl však, že byli během posledních pár let v Africe. A to Kell taky. A to byla určitě víc než shoda okolností, to Bentley věděl jistě.

Jeho mlčení vyvolalo v Cappii zvědavost. Zadívala se na něj pátravě.

Bentley se zadíval svýma modrýma přimhouřenýma očima na její tvářičku lemovanou dlouhými světlými vlasy. Měla tak svěží drobnou postavu v bílém svetru a džínsech, malá a pevná ňadra, právě tak akorát, a Bentley najednou cítil, jak se v něm pod jejím pohledem všechno svírá.

Vyloženě hezký není, uvažovala Cappie v duchu. Vypadá spíš jak zabiják s dlouhýma nohama a s mohutnou hrudí. Měl na sobě modré džíny a úpletový rolák, jehož béžová barva podtrhovala jeho opálení.

„Copak?“ řekl doktor zastřeným hlasem.

Cappie hledala ta pravá slova. Vyschlo jí v ústech. „Máte moc hezké ušní lalůčky,“ vydechla nakonec.

Bentley jen zamrkal. „Prosím?“

Dívka zčervenala až po kořínky vlasů. „Páni!“ Začala manévrovat s kuchyňským nožem, který se chystal spadnout na zem. Bentley se po něm natáhl a těsně nad zemí ho chytl, přesně ve chvíli, kdy se po něm sehnula taky Cappie, takže se srazili.

Bentley ji zachytil, aby nebouchla hlavou do kuchyňské linky, a strhl ji na sebe. Cappie zalapala po dechu a chytila se, aby se dokázala udržet na nohou. Cítila jeho bradu na svém spánku, vnímala jeho přerývaný dech, jeho sevřenou paži.

„Dě-děkuju,“ koktala s ústy těsně vedle jeho hrdla. „Někdy bývám dost nemotorná.“

„Nikdo není dokonalý.“

Cappie se nervózně rozesmála. „Tak já teda určitě ne. Dík, že jste zachránil ten dortový nůž.“

„Bylo mi potěšením.“

Jeho hlas byl teď sametový, skoro jako by předl. Pak Bentley pomalu sklonil hlavu a najednou se mu Cappie dívala přímo do očí. Cítila na svých ňadrech jeho zdvihající se hruď a pocit důvěrnosti narůstal každou vteřinou. Cappie sklopila zrak a zarazila se u jeho tenkých dokonale tvarovaných úst. Nikdy se nevšimla, že jsou tak smyslná. A teď se od nich nedokázala odtrhnout.

Cítila, jak jí jeho prsty projíždějí její dlouhé vlasy, jako by si ten pocit nevýslovně užívaly.

„Miluju dlouhé vlasy,“ řekl Bentley. „A vaše jsou opravdu nádherné.“

„Děkuju,“ hlesla Cappie.

„Hebké vlasy, krásná ústa.“ Bentley se k ní sklonil a cvrnkl svým nosem do jejího, jak se ji chystal políbit na pootevřená ústa. „Moc krásná ústa.“

Cappie stála jako přimražená a čekala, doufala, že se Bentley neodtáhne. Bylo tak sladké vnímat dotyk jeho těla, jeho svaly, kořeněnou vůni jeho kolínské vody. Stála tam přitisknutá k němu a s přivřenýma očima čekala, čekala…

„Kde je ten piškot?“ ozvalo se v tu chvíli velmi silně z obývacího pokoje. „Už skoro hlady umírám.“

Cappie s Bentleyem od sebe odskočili, že dívka málem upadla. „Už se to nese!“ Propána, co se mi to stalo s hlasem, blesklo Cappii hlavou. Zněl najednou tak cize.

„Vezmu tam konvici s kávou,“ nabídl se Bentley a jeho hlas byl taky podivně zastřený. Pak odešel do obývacího pokoje, aniž by se na ni podíval.

Cappie krájela piškotový dort a nutila se nemyslet na to, co se teď málem stalo. V současné době jí komplikovalo život tolik věcí, že rozhodně nepotřebovala další. Nebyla si však jistá, jestli právě tohoto džina dokáže vrátit zpátky do láhve.

A měla pravdu. Nešlo to. Když dojedli dort a chvíli si povídali, zazvonil Bentleyovi telefon.

„Jedna z těch čistokrevných jaloviček Cye Parkse se poprvé telí, musím jít, omlouvám se. Bylo to u vás příjemné a taky jsem si moc pochutnal.“

„Nás taky těšilo,“ usmívala se Cappie.

„Budeme to muset zopakovat,“ zubil se Kell.

„Příště vezmu já vás dva do nějaké příjemné restaurace,“ řekl Bentley.

„No…“ zaváhala Cappie.

„Pojďte mě doprovodit,“ poprosil Bentley a neusmíval se.

Cappie se podívala na Kella, jako by chtěla, aby ji zachránil, ale ten se jenom dál zubil. Cappie se tedy otočila a vyšla za Bentleyem ven ze dveří.

Bentley se na schodech zastavil a dlouze se na ni zadíval. Dívka se kousla do rtu a marně se snažila vymyslet, co by řekla. Ani Bentleye zjevně nic nenapadalo. Jenom se mlčky dívali jeden na druhého.

„Nesnáším ženy,“ vyštěkl najednou Bentley.

„To mě mrzí,“ přeskočil Cappii hlas.

„Do háje, pojď ke mně,“ Bentley si ji přitáhl k sobě a políbil tak vášnivě, až se jí v hlavě zatmělo. Zcela instinktivně popadla Bentleye kolem krku a vnímala jen, jak se bez boje dostal do hloubi jejích úst, jak ani nedýchá a celým jejím tělem tepe opojná rozkoš.

V následujícím okamžiku ji však zase postavil na nohy a odtáhl se. „Tak,“ zasípal.

Cappie na něj zírala s otevřenou pusou.

Bentley povytáhl obočí.

Dívka se pokusila promluvit, ale nedostala ze sebe jediné slovo.

Bentley si odfrkl. „Byl bych rád, kdyby ses na mě nedívala tímhle způsobem,“ řekl.

„Co-cože?“ koktala Cappie.

Bentley se bublavě zasmál. „No, nemůžu říct, že by mi nelichotilo, že ze sebe díky mně nedokážeš vypravit ani slovo, ale já tě nechci přivádět takhle do rozpaků. Uvidíme se v pondělí.“

Cappie přikývla. „Ano, uvidíme se v pondělí.“

„V ordinaci.“

Cappie znovu kývla. „Ano, v ordinaci.“

„Cappie?“

Dívka stále jen mlčky zírala. Pak opět kývla. „Cappie.“

Bentley se rozesmál, sehnul se a znovu ji políbil. „A to se říká, že láska prochází žaludkem,“ mumlal. „Tohle je mnohem rychlejší než jídlo. Tak pa.“

Potom se otočil a vyrazil k autu. Cappie se za ním dívala, dokud nevyjel na hlavní silnici. Teprve až když ji Kell začal volat, si uvědomila, že je venku zima a že ani nemá kabát.

Teď bylo těžké pracovat s Bentleyem v ordinaci, aniž by na něj neustále obdivně nezírala. Bentley si toho všiml a nepřestával se usmívat. Když ale Cappie začala narážet do dveří, jak na něm neustále visela očima, všichni ostatní se začali smát, a to ji trochu probralo. Ze všech sil se snažila soustředit na zvířecí pacienty a ne na dlouhána, který je ošetřoval.

Těsně před koncem ordinačních hodin se přimotal do čekárny malý chlapec s dospělým mužem v zádech. Muž nesl v prostěradle velkého psa, který se chvěl a krvácel. „Prosím, to je můj pejsek, musíte mu pomoct,“ vzlykal chlapec.

„Srazilo ho auto,“ vysvětloval muž ustaraně. „Ten prevít ani nezastavil. Klidně jel dál.“

Doktor Rydel přišel ze zadní místnosti a změřil si psa pohledem. „Uděláme všechno, co bude v našich silách, slibuju,“ řekl chlapci.

„Jmenuje se Ben,“ natahoval chlapec. „Mám ho úplně od maličká. Je to můj nejlepší kamarád.“

Doktor pomohl chlapci zvednout psa na nerezový vyšetřovací stůl. Nechal chlapce v ordinaci, psa prohlédl a poprosil Keely, aby mu vyčistila ránu. „Budeme ho muset zrentgenovat,“ řekl. „Poproste Billyho, ať vám s ním pomůže,“ usmál se na dívku.

„Ano.“

„Umře,“ zakvílel chlapec.

Doktor Rydel ho pohladil po zádech. „Nevidím žádné příznaky vnitřního poranění ani otřesu mozku. Rána vypadá na frakturu, ale než ho ošetřím, musím vidět z rentgenu rozsah poškození. Pak mu vezmeme krev na rozbor, abychom zjistili, jestli ho můžeme uspat. Budu ho muset operovat, má kromě zlomené kosti poškozené taky svalstvo a kůži.“

Muž, který doprovázel chlapce, se zatvářil polekaně. „Bude to drahé?“ řekl s obavou v hlase.

Chlapec už zase zanaříkal.

„Minulý týden jsem přišel o práci a máme malé miminko.“

„S tím si nedělejte starosti,“ řekl doktor Rydel chlácholivě. „Děláme tu občas i práci pro bono a mám volnou kapacitu. Postaráme se o něj.“

Muž se kousl do rtu a sklopil oči. „Díky,“ procedil skrz zuby.

„Díky doktore,“ zajásal chlapec a opatrně hladil malou ručkou psa po hlavě. „Díky moc!“

„Já mám taky rád psy,“ usmíval se doktor Rydel. „A teď to bude nějakou chvíli trvat. Co kdybyste mi tu nechali na recepci svoje telefonní číslo. Zavoláme vám, až bude Ben po operaci.“

„To byste udělali?“ podivil se muž.

„Jistě, to děláme vždycky.“

„Jmenuje se Ben,“ popotahoval chlapec. „Má všechna očkování.“

„Mám rád psy,“ usmíval se doktor. „A vy teď jeďte domů, dáme vám vědět.“

„Bene, to bude dobrý,“ uklidňoval chlapec psa a ještě ho naposled pohladil. Pes tiše kňučel. „Přijedeme si pro tebe, hned jak to půjde. Neboj se.“

Muž táhl chlapce ven a naposled se na zvěrolékaře vděčně usmál.

„Já to za něj zaplatím,“ nabídla se Keely.

Doktor Rydel zavrtěl hlavou. „V extrémních případech to takhle dělám. Nic na tom není.“

„Ano, ale…“

Doktor se k ní naklonil. „Mám landrover. Chcete vědět, kolik takové auto stojí?“

Kelly se rozesmála. „Tak dobře. Vzdávám se.“

Billy, veterinární technik, přišel pomoct Keely s Benem na rentgen. Cappie přišla za chvilku z recepce. „Slíbila jsem, že jistojistě vyřídím, že Ben má rád arašídové máslo,“ řekla. „Kdo je Ben?“

„Fraktura nohy, SA,“ řekl doktor Rydel.

„Sražený autem,“ překládala Keely. „U psů nejčastější úraz. A ví se, kdo ho porazil?“

„To bych si přál,“ řekl doktor Rydel zaníceně. „Sám bych zavolal Cashe Griera.“

„Oni nezastavili?“

„Ne.“

„Já bych zastavila, kdybych někomu srazila pejska nebo kočičku,“ řekla Cappie něžně. „Když jsme bydleli v San Antoniu a Kell už odešel z armády, měla jsem kocoura. Musela jsem ho dát pryč, když jsme se stěhovali sem.“ Cappie si vybavila, jak ho Frank nakopl tak silně, že musela vzít další den kocoura s sebou do práce, aby ho nechala prohlídnout. Byl potlučený, ale neměl nic zlomeného. Pak kocour utekl a vrátil se, až když už byl Frank pryč. Cappie ho dala známým, než odjeli s Kellem z města, aby se Frank nepřišel mstít na jejím miláčkovi. On byl ten typ.

„Jsi nějak zamyšlená,“ poznamenal Bentley.

„Zastesklo se mi po tom kocourovi,“ zalhala Cappie.

„Tady je všude koček,“ utěšoval ji Bentley. „Myslím, že Keely má teď ve stodole celou rodinku. Určitě by ti dala kotě, kdyby sis jí řekla.“

Cappie se zarazila. „Nevím, jestli bych si měla pořídit dalšího kocourka,“ řekla. „Kell by se o něj starat nemohl, má sám se sebou dost co dělat.“

Bentley nijak nenaléhal, jenom se usmál. „Jednou se seznámí s nějakou hodnou dívkou, která si ho bude chtít vzít k sobě domů a pěkně ho rozmazlovat.“

„Kella?“ podivila se Cappie.

„A proč ne? Je jen nepohyblivý, ne dementní.“

Cappie se rozesmála. „Jo, to je pravda, do toho má daleko.“

„Cappie, máte už tady vyúčtování za kočičku paní Dillové?“ ozvalo se z přední místnosti od recepčního pultu.

Cappie sebou trhla. „Ne, promiňte, doktorko Kingová. Hned jsem tam.“

Vyběhla z ordinace zpátky do recepce. Doktor Rydel se dokázal podívat tak, že se jí zrychlil tep. A jí se to líbilo.

ŠESTÁ KAPITOLA

Cappie se v práci zdržela déle než obvykle. Pomáhala zvládnout nápor pacientů, kteří museli čekat kvůli neodkladné operaci zraněného psa.

Teď už byl Ben po zákroku, jednu přední tlapu měl zavázanou a čekal v kotci, až přestane působit anestetikum. Zítra ho propustí domů, dostane antibiotika, léky proti bolesti a podrobné pokyny k pooperační péči. Cappie byla moc ráda kvůli chlapci. Bylo jí líto dětí, jejichž miláčci se nějak poranili.

Když přišla domů, byl Kell zamyšlený a vypadal ustaraně. Cappie si odložila kabát. „Co je to s tebou?“ usmála se.

Kell odstrčil notebook stranou. „Volali z kanceláře okresního prokurátora v San Antoniu, z odboru pro podporu obětí,“ řekl. „Franka Bartletta dneska pustili z vězení.“

To byl den, kterého se Cappie děsila. Málem se jí zastavilo srdce. Frank sliboval, že se jí pomstí za to, že ho udala.

„Neboj se,“ řekl Kell něžně. „Jsme tady mezi kamarády. Frank by musel být blázen, kdyby sem přijel a dělal problémy. Má přece ještě roční podmínku. Budou ho hlídat. Určitě nebude riskovat, že by se musel vrátit do vězení a zbytek si odsedět.“

„Myslíš?“ Cappie si však tak jistá nebyla. Frank byl vyhlášený svou pomstychtivostí.

„Sem do domu se na tebe nedostane,“ ujišťoval ji bratr, „protože tu mám zbraně a vím, jak se z nich střílí. A objevit se u tebe v práci si taky netroufne. Doktor Rydel by ho určitě s chutí vyrazil ze dveří,“ pochechtával se Kell.

Cappie věděla od doktorky Kingové, že Bentley skutečně už něco takového udělal. Jednou přinesl nějaký muž ošklivě zraněného psa. Zvíře mělo několik zlomenin. Majitel tvrdil, že pes spadl ze schodů. Když doktor Rydel psa prohlédl, bylo mu vše jasné. Obvinil toho muže z týrání, a ten se na něj vrhl. Doktor Rydel ho popadl a k úžasu všech pacientů v čekárně ho doslova vynesl ven. Pak zavolal policii a nechal toho muže zajistit. A usvědčili ho.

Cappie se při vzpomínce neubránila úsměvu. „Doktor Rydel nesnáší, když se zvířatům ubližuje,“ řekla bratrovi.

„Všiml jsem si,“ řekl Kell. „Zajímalo by mě, proč se rozhodl být zvěrolékařem.“

„Musím se ho na to zeptat.“

„Ano, to bys měla. Udělal jsem k večeři makaróny se sýrem, když jsi říkala, že přijdeš pozdě,“ řekl Kell.

Cappie se neudržela a ušklíbla se.

Kell se zazubil.

„Mražené, jenom jsem je ohřál v mikrovlnce.“

Cappie úlevně vydechla.

Kell se rozesmál. „Dobře vím, že vařit neumím, ale jednou se to naučím a potom budeš mrkat!“

„Někteří chlapi jsou rození šéfkuchaři, ale ty k nim rozhodně nepatříš. Udělám k těstovinám salát.“

„Už jsem ho udělal. Je v ledničce.“

Cappie popošla k muži na kolečkovém křesle a políbila ho na tvář. „Ty jsi ten nejmilejší bratříček na světě.“

„Nápodobně,“ usmál se Kell a rozcuchal jí vlasy. „Poslyš, kotě, jestli tě ten protivný veterinář požádá o ruku, tak ho vem za slovo. Já se o sebe dokážu postarat.“

„Až na to, že neumíš vařit,“ bědovala Cappie.

„Můžu si kupovat mražené dobroty a ohřívat je v mikrovlnce.“

Cappie si povzdechla.

„Jako by mě chtěl doktor Rydel vůbec někdy o ruku žádat. Má mě, myslím, docela rád, ale to neznamená, že by si mě chtěl brát.“

„Musíš ho zase pozvat a udělat ty těstoviny s krevetami, které tak dobře umíš. Doneslo se mi prostřednictvím špionážní sítě, že doktor Rydel krevety přímo zbožňuje.“

„Jo? A kdo to o něm ví?“

„Řekl mi to Cy Parks.“

Cappie si ho podezíravě prohlížela. „Tys pověřil Cye Parkse, aby ti zjistil určité důvěrné informace?“

Kell nasadil andělsky nevinnou tvář. „Nic tak podlého bych nikdy neudělal.“

„Jistě,“ šklebila se Cappie.

„Ostatně doktor Rydel stejně hned pochopil, proč se ho na to Cy ptá, a chtěl vědět, jestli o něm Cy nemá zjistit ještě něco.“

„To snad ne!“ červenala se Cappie.

„Cy říkal, že ten dobrák doktor mluvil víc o tobě než o té jalovičce, které pomáhal při telení,“ dodal Kell. „A přitom se tu o něm dobře ví, že ženské nesnáší. To víš, všichni koukají, když se najednou začne scházet s místní dívkou.“

„To by mě zajímalo, proč vlastně ženy tak nenávidí,“ dumala Cappie nahlas.

„Zeptej se ho. Ale teď se snad nejdřív najíme. Mám úplně prázdný žaludek.“

„Páni, máš pravdu, vždyť normálně večeříme o dvě hodiny dřív,“ prohlásila Cappie a vyrazila do kuchyně. „Promiň, že jsem přišla tak pozdě.“

„A jak je na tom ten pes?“ zeptal se Kell už u stolu.

„Doktor Rydel říká, že bude v pořádku. Bylo mi jich všech moc líto. Ten chlapec byl úplně zničený a jeho otec taky. Přišel o práci, mají miminko… nevěděl, jestli má zachraňovat psa, nebo šetřit peníze pro rodinu. Doktor Rydel mu neúčtoval vůbec nic.“

„Má zlaté srdce,“ řekl Kell.

„My jsme hned chtěli zorganizovat sbírku, ale doktor Rydel namítl, že landrover má on,“ smála se Cappie. „Doktorka Kingová říkala, že zdědil peníze po babičce a jako veterinář že si taky dost vydělá.“

„Takže by se o tebe dokázal postarat, kdybyste se vzali.“

Cappie se ušklíbla. „Ještě si mě nebere.“

„Jen počkej, uvidíš,“ usmíval se Kell. „Ten chlap je do tebe blázen. Akorát to ani sám ještě neví.“

Cappie s úsměvem od ucha k uchu začala dávat jídlo na stůl. Obavy z Franka se jí v mysli podařilo zasunout někam hodně dozadu. Kell měl pravdu. Určitě nebude kvůli ní riskovat svou svobodu.

Doktor Rydel pozval v pátek večer Cappii do lunaparku. Cappie byla šokovaná nejen samotným pozváním, ale i výběrem místa.

„Ty máš rád lunaparky?“ zvolala.

„Jasně. Zbožňuju kolotoče a cukrovou vatu.“ Bentley se zasněně usmál. „‚Když jsem byl kluk, tak si babička dávala stranou peníze, a vždycky když sem do Jacobsvillu přijela pouť, tak mě na ni vzala. A dokonce se mnou i jezdila na kolotočích. Ještě teď se v duchu směju, když někdo mluví o babičkách jako o křehoučkých bytostech, které jen štrikují v houpacím křesle. Moje babička byla redaktorkou novin. Byla jak vítr.“

Když pak spolu kráčeli mezi atrakcemi, Cappie si hovor vybavila.

„Nad čím přemýšlíš?“ dobíral si ji Bentley.

Cappie k němu zvedla hlavu a usmála se. „Jen jsem si vzpomněla na to, cos říkal o babičce. Trávili jste spolu hodně času?“

Doktorova tvář byla najednou jak z kamene.

„Promiň,“ omlouvala se Cappie celá nachová. „Neměla jsem se ptát na něco tak osobního.“

Bentley se zastavil v uličce mezi stánky a se zalíbením se na Cappii zadíval. Pak si začal pohrávat s jejími dlouhými rozpuštěnými vlasy. „Vychovala mě,“ řekl a přistoupil blíž. „Matka s otcem spolu nedokázali vyjít. Dvakrát třikrát za rok se rozešli a pak se hádali, kdo si mě vezme k sobě. Matka mě milovala, kdežto otec mě chtěl mít u sebe, jenom aby jí dělal naschvály. Když jsem ho zlobil, vyléval si vztek na mých zvířatech. Jednou, když jsem mu odsekl, tak jednoho mého psa dokonce postřelil. Pak mi ho nedovolil vzít k veterináři, takže jsem ho nemohl zachránit. Proto jsem se rozhodl, že sám budu veterinářem.“

„Já jsem si říkala, proč asi,“ kývala Cappie. „O matce jsi i mluvil, ale o otci nikdy. A jak to bylo s otčímem?“ Cappie položila dlaně na Bentleyovu hruď a cítila jak mu buší srdce.

Bentley si povzdechl a začal hladit hřbet Cappiiny ruky. „Otčím si myslel, že veterinář je povolání pro slabochy, a taky mi to pořád předhazoval. Zvířata rád neměl.“

„Pro slabochy,“ odfrkla si Cappie. „To asi nikdy neviděl, co dokáže nemocný volek, než se ho podaří zkrotit.“

Bentley se chechtal. „Ne, to teda určitě ne. Jakžtakž jsme spolu vycházeli, ale teď mi rozhodně nechybí. Dlouho jsem mu nemohl odpustit, že nechal matku bez pomoci tak dlouho, že už jí pak ani vyspělá lékařská věda nedokázala pomoct. Někdy ale míváme něco někomu za zlé a přitom je to osud. Jo. Člověk míní, pánbůh mění.“

„Aha, takže ty obhajuješ názor, že člověk je jenom lístečkem, unášeným proudem řeky,“ hřímala Cappie teatrálně.

Bentley se rozesmál, sehnul se k ní a políbil ji na špičku nosu. „Ano, já jsem zastáncem představy, že člověk je jen listem na hladině řeky. Někdy musíš věřit, že se věci vyvinou tak, jak mají, a ne tak, jak bys chtěla.“

„Proč nenávidíš ženy?“

Bentley povytáhl obočí.

„To ví přece každý, že je nemáš rád. Dokonce jsi mi to i sám říkal.“ Cappie zčervenala při vzpomínce, kdy to řekl. Tehdy ji poprvé políbil.

„Pamatuješ si to, viď?“ škádlil ji Bentley. „Moc o líbání nevíš.“

Cappie se nervózně zavrtěla.

„Nemám moc velkou praxi.“

„Tak s tím bych ti, myslím, dokázal pomoct,“ řekl zastřeným sametovým hlasem. „A pro pořádek, na tebe se nenávist k ženám nevztahuje.“

„Děkuju mockrát,“ odpověděla Cappie odměřeně a zadívala se na něj zpod dlouhých řas.

Bentley se sklonil k jejím ústům. „Rádo se stalo,“ zašeptal se rty těsně nad jejími, jako by ji chtěl lákat k sobě.

Než ji však mohl políbit, ozval se za nimi hluboký hlas: „Nemravné chování na veřejnosti může být důvodem k zadržení.“

„Kilravene,“ zaúpěl Bentley. „Co vy tu děláte?“

Kilraven v uniformě se smál jejich vyplašeným výrazům. „Vyšetřuju tu padělanou cukrovou vatu.“

„Prosím?“ vytřeštila na něj oči Cappie.

„Chystám se na ochutnávku cukrové vaty a taky jablíček v cukru na tyčce, abych mohl posoudit, jestli se tady nepoužívá nelegální falešný cukr.“

Cappie s Bentleyem si ho měřili, jako kdyby zešílel.

Policista pokrčil rameny. „Ba ne, ve skutečnosti už jsem po službě, jen jsem se nedošel domů převlíknout. Zbožňuju poutě,“ dodal se smíchem. „S bráchou Jonem jsme se na ne jako kluci něco nachodili. Mám na ně spoustu krásných vzpomínek.“

„Mají tu taky střelnici,“ řekl mu Bentley.

„Já neplýtvám svým neuvěřitelným talentem na tyhle hrátky,“ bručel Kilraven.

„Žasnu nad vaší skromností,“ poznamenal Bentley.

„Jo, je to jedna z mých nejvýraznějších ctností, a to jich zrovna dvakrát moc nemám.“ Kilraven se však už nedíval na ně, ale někam mimo ně. Winnie Sinclairová v krásném růžovém svetříku, džínsech a džínovém sáčku právě procházela kolem jednoho ze stánků, kde se soutěžilo v házení mincí do vyznačených čtverců. Doprovázeli ji její bratr Boone a jeho žena Keely. Kilraven zjevně najednou přestal být ve své kůži. „Ještě se uvidíme,“ řekl. Avšak místo aby šel ke stánku s cukrovou vatou, otočil se na podpatku a vyrazil pryč z prostoru, kde byly atrakce.

„To je divné,“ vrtěla Cappie hlavou.

„Ne zas tak moc,“ zabručel Bentley. Viděl, jak se policista zadíval zlostně na Winnii Sinclairovou a spěšně odcházel. Dívka se zatvářila nešťastně. „Winnie Sinclairová je do něj zblázněná,“ vysvětloval, „a on nesnáší ženy ještě víc než já.“

Cappie se podívala stejným směrem jako Bentley. Keely se na ni usmála a zamávala jí. Winnie se taky pokusila o úsměv a vrátila se ke stánku. „Chuděrka,“ šeptala Cappie. „Je tak bohatá a přitom tak nešťastná.“

„Peníze ti štěstí nezaručí,“ řekl Bentley.

„Ale bez nich ti může být dost mizerně,“ poznamenala Cappie nepřítomně.

Bentley ji zničehonic vzal za ruku. Cappie k němu překvapeně zvedla hlavu. Viděla, jak se Keely dívá jejich směrem a zubí se.

„Mně nezáleží na veřejném mínění,“ řekl Bentley, „a v mé vlastní ordinaci si ze mě utahovat netroufne,“ dodal s úsměvem.

Cappie se rozesmála. „Dobře, tak já si s tím taky nebudu lámat hlavu.“

Bentley propletl svoje silné prsty s jejími a díval se jí přitom do očí.

„Nepamatuju, kdy jsem se naposled tolik smál. Je mi s tebou moc dobře, Cappie.“

Cappie se usmála. „Mně s tebou taky.“

Usmívali se ještě, když pak do nich vrazily dvě běžící děti, a kouzlo okamžiku narušily.

Bentley dovezl Cappii domů, ale když zhasl světla a vypnul motor, nechystal se otevřít dveře u auta. Jen sobě i Cappii odepnul bezpečnostní pás a přitáhl si dívku k sobě na klín. Než pak stačila promluvit, přisál se svými hladovými rty na její ústa a prsty už se dobývaly pod lem svetru.

Cappie se chtěla ohradit. Bylo to příliš brzy. Bentley už ale našel zapínání podprsenky a jedním zručným pohybem je rozepnul. A potom začal laskat hebkou kůži s takovou zručností, že se Cappie jenom prohnula, aby k ní lépe mohl.

„Jsem na tebe moc rychlý?“ šeptal jí Bentley do ucha.

„Ne,“ sténala Cappie rozkošnicky.

Bentley se usmál, znovu začal líbat její ústa a rukou laskat pevné ňadro, které se nabízelo jeho prstům.

A po chvíli už nestačily pouhé polibky. Bentley si tiskl dívku k sobě a Cappie cítila, jak je vzrušený. S Frankem to bylo vzrušující, ale takhle ne. Tak moc Bentleye chtěla.

Rozepnul jí knoflíky u halenky, tiskl ji na svou hruď a její boky sunul pomaloučku ke svým, až sténala čím dál tím hlasitěji.

„Bože,“ vydechl Bentley a celý se chvěl. „Cappie!“

Dívka mu zatínala nehty do zad. „Nepřestávej,“ kvílela, „nepřestávej, prosím.“

„Já… musím!“

Bentley Cappii zprudka odstrčil až zpátky na sedadlo spolujezdce. Pak otevřel u landroveru dveře na své straně, vystoupil, opřel se zády o terénní auto, nasával zhluboka vzduch a snažil se zase získat nad sebou kontrolu.

Cappie, celá v rozpacích, si zapnula podprsenku a stáhla svetr přes boky. Stále ještě se celá chvěla. Málem se to stalo. Ještěže parkovali na jejich příjezdové cestě a ne někde bůhvíkde v lese. Navzdory své vášnivé odezvě byla Cappie staromódní. Netušila však, jestli to Bentley ví. Nevěděla, jestli mu jde jen o flirt. Jen tak flirtovat nebylo nic pro ni. A teď najednou zpanikařila při představě, že už ji nebude chtít nikdy vidět, když řekne ne. A pokud to tak bude, tak jak to asi ovlivní její práci? V Jacobs County byla jen jediná veterinární klinika, a v té Cappie pracovala. Věděla, že když o místo přijde, jiné v oboru nesežene.

Mučila se takovými představami, když se najednou znovu otevřela dvířka u auta. „Já vím,“ řekl Bentley zvláštně klidným až pobaveným tónem, „vyčítáš si, žes využila mojí slabé chvilky. Ale to nic. Jsem zvyklý, že se mě ženy snaží svádět.“

Cappie na něj zírala s otevřenou pusou. Čekala leccos, ale tohle ne.

„No tak, no tak, dneska už ti to podruhé neprojde,“ utahoval si z ní Bentley. „Musím myslet na svou pověst!“

Cappie začala znovu myslet. Úlevně se rozesmála. Popadla kabelku a s kabátem přes rameno se natáhla, aby otevřela dveře.

„Poslyš,“ řekl Bentley něžně. „Ne, abys byla smutná. Trochu moc rychle jsme se spolu zapletli, ale my si s tím poradíme.“

Cappie se zarazila. „Víš, já nejsem moc moderní,“ vyhrkla.

„Já taky ne, miláčku,“ zašeptal Bentley.

Pod jeho sametovým hlasem Cappie celá tála. Začervenala se.

Bentley se k ní naklonil a něžně ji políbil. „Já vím, jaký typ ženy jsi,“ řekl něžně. „A nebudu tě nutit do něčeho, co nebudeš chtít.“

„Děkuju.“

„Na druhou stranu ale musíš totéž slíbit i ty mně,“ zdůraznil Bentley. „Nebudu s tebou chodit, kdybych se měl bát, že mě budeš chtít svést pokaždé, když tě dovezu domů. Já nejsem ten typ muže,“ dodal.

Cappie se smála od ucha k uchu. „Tak dobře, platí.“

Bentley ji doprovodil ke dveřím. „Takže se uvidíme v pondělí,“ řekl. Pak vzal do dlaní její tvář a dlouho se na ni díval. „A ve chvíli, kdy už si myslíš, že jsi v bezpečí,“ rozvíjel nahlas svoje úvahy, „skočíš přímo do lví klece.“

„A víš, že jsem si zrovna říkala totéž,“ troufla si Cappie.

Bentley se k ní ještě jednou sklonil, aby ji políbil. „Půjdeme na to hezky pomaloučku, polehoučku,“ šeptal. „Ale já už teď stejně vím, jak to nakonec dopadne. Jde nám to spolu dobře. A mě už unavuje žít sám.“

Cappii přetékalo srdce štěstím. „Já… já asi ale nemůžu jen tak s někým žít,“ vyhrkla, pořád trochu vyplašená.

Bentley ji políbil na oční víčka. „To já taky ne, Cappie,“ šeptal. „Můžeme mluvit o smlouvách a o prstýncích.“ Pak zvedl hlavu. Tvářil se nesmírně něžně. „Ale ne dnes večer. Máme před sebou tolik času.“

„Ano,“ šeptala Cappie. I jí zářily oči. „Všechno se to děje tak rychle.“

Bentley kývl.

„Jako když sjede blesk.“

Cappie cítila, jak jí buší srdce, a najednou se jí zmocnil strach, předtucha. Kousla se do rtu. „Vlastně o mně nic nevíš,“ začala. „Víš, když jsme žili v San Antoniu, chodila jsem s jedním člověkem…“

Než mu však mohla říct o Frankovi, zazvonil mu telefon. Doktor sebou trhl a pak se ohlásil. „Rydel,“ řekl. Pak poslouchal a mračil se. „Jsem v ordinaci do deseti minut. Kočičku přivezte, hned se na ni podívám. Ano. Ano. Nemáte zač.“ Pak zavěsil. „Musím jet.“

„Tak opatrně,“ řekla Cappie.

Bentley se usmál. „Spolehni se. Dobrou noc.“

„Dobrou noc, doktore.“

„Bentleyi.“

Cappie se rozesmála. „Bentleyi.“

Doktor se rozeběhl k landroveru, nastartoval a s rukou mávající z okýnka odjížděl pryč. Cappie se za ním dívala a až pak vešla do domu. Měla pocit, že se vznáší.

V pondělí ráno se Cappie stále ještě cítila jako v transu. Napůl čekala, že jí Bentley zavolá v sobotu nebo v neděli poté, co spolu v pátek zažili, ale pak usoudila, že má asi pohotovost. Doufala, že si všechno nerozmyslel, tak do něj byla zblázněná. Dobře však věděla, že se nic takového nestane. Byli si tak blízcí, že věděla, že je to navždy.

Když tedy přišla ráno do práce a na rozzářený úsměv jí doktor Rydel odpověděl mrazivým pohledem, byl to pro ni naprostý šok.

„Jdete pozdě, slečno Drakeová,“ řekl úsečně. „Snažte se, prosím, do budoucna chodit včas.“

Cappie se zatvářila, jako kdyby právě dostala cihlou do hlavy. Keely od recepčního pultu se na ni soucitně podívala.

„Om-omlouvám se,“ koktala.

„Potřebuju, abyste pomohla Keely s rentgenem,“ řekl doktor a prudce se k ní otočil zády.

„Jdu na to.“

Cappie si odložila kabelku a kabát a běžela za Keely, která už byla na cestě, kde měli kotce pro zvířecí pacienty. Sáhla do kapsy pro gumičku a rychle si svázala vlasy do ohonu. V nitru byla naprosto ochromená.

„Jde o kocoura paní Johnsonové,“ vysvětlovala Keely a dávala si pozor, aby ji doktor neslyšel. „Panička mu šlápla na tlapku a kocour to má celé oteklé. Doktor Rydel se bojí, že by tlapka mohla být zlomená. Paní Johnsonová není žádné peříčko,“ dodala s úsměvem.

„Já vím,“ hlesla Cappie.

„Musela ho tu nechat samotného. Jela ke svému kardiologovi. Byla úplně zničená. Sotva se zotavila po infarktu a teď ten kocour!“ Keely otevřela kotec a Cappie vytáhla ven starého kocoura. Ten jenom předl. Ani se nepokusil ji kousnout, přestože bylo zřejmé, že ho tlapka bolí.

„To je ale zlatý staroušek,“ cukrovala Cappie cestou k místnosti s rentgenem. „Myslela jsem, že nás bude chtít pokousat.“

„Je to miláček, to máš pravdu. Dej ho sem.“ Keely ukázala na stůl a současně za nimi zavřela dveře. „Propána, co je to s doktorem Rydelem?“ šeptala. „Od rána se tváří jak bubák.“

„Nemám tušení,“ řekla Cappie. „V pátek jsme spolu byli na pouti, bylo to prima, smáli jsme se, užívali jsme si…“

„A nepohádali jste se?“ vyzvídala Keely.

„Ne!“ Cappie chtěla dodat, že se bavili o prstýncích, ale na to nebyla vhodná chvíle. Ten vysoký muž, který ji ráno uvítal, na takové řeči opravdu nevypadal.

„Říkala jsem si, co se asi stalo.“

„To já si říkám taky,“ řekla Cappie ztrápeně.

Rentgen byl hotový, Cappie odnesla starého kocourka zpátky do kotce a Keely snímek vyvolala. Doktorka Ringová se na Cappii starostlivě zadívala, ale byla příliš zaneprázdněná, než aby mohla něco říct. Cappii bylo na zvracení. Neměla tušení, co způsobilo, že teď měla z doktora Rydela takového nepřítele.

Čekala a bála se, než se vyřídilo na dva tucty běžných pacientů a jeden naléhavý případ, který zabral hodně času. Paní Johnsonová si v slzách přišla vyzvednout svého kocourka, který měl pečlivě zavázanou tlapku, a hořekovala, jak se o něho bála. Cappie ji vyprovodila až ven a usmívala se i přesto, že jí do smíchu nebylo. Čekala, že jí třeba doktor Rydel během dne něco řekne, něco vysvětlí, ale nedočkala se. Choval se k ní, jako když přišla poprvé, zdvořile, ale odměřeně.

Večer se chtěla zdržet a pokusit se s ním promluvit, ale naneštěstí ho těsně před koncem ordinačních hodin odvolali telefonem k nějakému hospodářskému zvířeti. Cappie přijela domů úplně zničená.

„Vypadáš jako ta nejposlednější chudinka,“ prohlásil Kell, když vešla. „Co se stalo?“

„Nevím,“ řekla Cappie smutně. „Doktor Rydel se na mě díval, jako bych měla nějakou zákeřnou infekční nemoc, a celý den se mnou nepromluvil vlídné slovo. Mluvil se mnou pouze odměřeně, jako když jsem tam pracovala první týden.“

„Ale když tě tu vyzvedával v pátek večer, tak byl tak příjemný,“ podotkl Kell.

„A když mě pak dovezl domů, tak taky,“ dodala Cappie. „Možná se mě najednou začal bát.“

Kell si zkoumavě prohlížel Cappiinu tvář. „Možná. Každý ti tady řekne, že je to největší odpůrce žen z celého městečka. Ale jestli to tak je, tak třeba zase roztaje, když mu dáš čas. Cappie, jestli o tebe má vážný zájem, tak od toho neustoupí.“

„Myslíš, že ne?“ řekla Cappie s nadějí v hlase.

„Já to dokonce vím. On není ten typ, co by jen tak bezdůvodně opustil ženu. Třeba měl jen náročný víkend.“

To ovšem nebyl důvod, aby to odskákala Cappie. Na druhou stranu ho zas až tak dobře neznala.

„Snad se mi zítra podaří s ním promluvit,“ řekla.

„Snad jo,“ usmál se Kell.

Cappie přikývla. „Půjdu udělat večeři.“

„Snaž se si s tím nelámat hlavu.“

„Jo jo.“

Ale hlavu si s tím Cappie samozřejmě lámala, a to dokonce do té míry, že vůbec v noci nespala. A následující den ráno šla do práce s nepříjemnou předtuchou.

Když vešla, stál doktor Rydel za recepčním pultem.

„Jsem tady o pět minut dřív,“ řekla, když si ji pronikavě změřil.

„Pojďte se mnou, prosím, do mé kanceláře,“ řekl Bentley.

Cappie hned měla lepší pocit. Byla ráda, že se vše vysvětlí. Byla si jistá, že půjde o něco, s čím nemá nic společného.

Doktor jí pokynul, aby vešla první, a pak za nimi zavřel dveře. Židli jí nenabídl. Opřel se o psací stůl a chladně se na ni zadíval. „Měl jsem v sobotu ráno návštěvu.“

„Ano?“ Jeho bývalá přítelkyně, napadlo Cappii, a Bentley se k ní chce vrátit, je to tak?

„Ano,“ téměř odsekl doktor. „Vašeho přítele.“

„Mého co?“

„Vašeho přítele, Franka Bartletta,“ řekl mrazivě Bentley.

Cappii se udělalo zle. Tak Frank přece jen přijel až sem do Jacobsvillu! Musela se přidržet židle. Věděla, že o něm měla Bentleyovi říct. Neměla váhat. „Je to můj bývalý přítel,“ začala.

Bentley se cynicky rozesmál. „Vážně? On říká něco jiného.“

SEDMÁ KAPITOLA

Cappie si dovedla představit, s jakou historkou asi na Bentleye Frank vyrukoval, ale nechápala jeho vztek.

„Vysvětlím ti to,“ řekla.

„Začalas mi v pátek večer vykládat něco o nějakém příteli,“ řekl Bentley mrazivě. „Nepočkal jsem na celou historku, ale Bartlett byl tak laskav, že mi ji přišel dovyprávět. Nařklas ho z napadení a nechala ho zatknout. Dokonce si část trestu odseděl ve vězení a teď má kvůli tobě zápis v trestním rejstříku.“

Cappie vytřeštila oči. „Ano, ale tak to nebylo…“

„Já dobře znám všechny ty triky, které dovedou ženské používat na nás muže,“ přerušil ji Bentley. „Když mi bylo jen kolem dvaceti, pracoval jsem během studií u jednoho veterináře, abych si mohl platit školné. Byla tam taky mladá technická. Byla hezká, ale nikdo s ní nechtěl chodit. Bylo mi jí líto. Pracovala jen na částečný úvazek, protože mě vzal šéf na plný. Jednou o víkendu se v práci zdržela dlouho a škádlila mě, abych ji políbil. Pak si s ledovým klidem roztrhla blůzu, rozcuchala si vlasy a zavolala policii.“

Cappie cítila, jak bledne.

„Chtěla mou pozici, chtěla mou práci,“ pokračoval Bentley cynicky. „Obětoval jsem skoro celé úspory, najal si soukromého detektiva, a ten nakonec zjistil, že to nebylo poprvé, co sehrála podobný výstup. Zatkli ji a já měl čistý rejstřík. Veterinář mě vzal okamžitě zpátky a pak se léta snažil mi to příkoří vynahradit.“

„To jsem netušila,“ zašeptala Cappie.

„Jistěže ne, jinak bys na mě přece nezkusila totéž.“

Cappie nevěřícně zamrkala. „Cože?“

„Pořád jsi mluvila o tom, co bys dělala, kdybys měla peníze. Vědělas, že jsem na tom dobře. Kdy jsi mě chtěla nařknout z napadení? Měla jsi v záloze právníka, který už čekal s obviněním?“

Cappie nevěřila svým uším. Frank mu lhal a Bentley mu díky své zkušenosti uvěřil.

„Já nikdy nikoho falešně neobvinila,“ bránila se.

„Jen Franka Bartletta?“

Cappie ztěžka polkla. „Zlomil mi ruku,“ řekla tiše. „A nebylo to poprvé, co mě uhodil.“

„Říkal, že mi to takhle budeš vykládat,“ ušklíbl se Bentley. „Chudák kluk. Zničilas mu život. No nic, můj nebudeš mít příležitost zničit. Máš dvoutýdenní výpověď.“ A Bentley vstal.

„Ty mě vyhazuješ?“ vydechla Cappie.

„Ne, ty odcházíš,“ opravil ji Bentley ledově. „Tak nedostaneš ani státní podporu v nezaměstnanosti ani mě nebudeš moct obvinit z protizákonného ukončení pracovního poměru.“

„Chápu.“

„Ženské,“ cedil Bentley mezi zuby. „Myslím, že jsem dostal pořádnou lekci. Všechny vypadáte jak neviňátka. A všechny lžete.“ Nato otevřel dveře. „Tak zpátky do práce, slečno Drakeová,“ řekl úředním tónem. „Máme toho dneska před sebou hodně.“

Cappie pracovala mechanicky, dokonce se i dokázala usmívat vtipům pana Smithse a reakcím doktorky Kingové. Keely si ji tak trochu divně prohlížela, ale jinak si nikdo ničeho nevšiml. Když byl den u konce, šla Cappie k autu téměř vděčně. Stále nemohla uvěřit, že mohl doktor Rydel uvěřit Frankovým lžím. Byla rozhodnutá, že s tím musí něco udělat. Jen zatím nevěděla, co.

Zajela před dům a zarazila se. U paty schodů na verandu ležel nějaký barevný hadr. Že by Kell gruntoval…?

Šlápla na brzdu, vypnula motor a rozeběhla se co nejrychleji ke schodům. To nebyl hadr, to byl Kell! Byl v bezvědomí, ležel vedle svého kolečkového křesla a krvácel po celém těle. Cappie se k němu vrhla a snažila se nahmatat puls. Díkybohu se jí to podařilo. Ještě žil.

Uviděla, že vchodové dveře jsou otevřené. Dovnitř si vejít netroufla. Rozeběhla se zpátky k autu, popadla mobil a vytočila 911. Pak se vrátila ke Kellovi a čekala.

Následující hodina se odehrávala ve znamení zvuku sirén, hemžení uniforem a děsu.

Cappie čekala, až vyjde ven doktor Micah Steel, aby jí řekl, v jakém je Kell stavu. Bylo jí zle a nemohla se téměř pohnout.

Doktor vyšel do čekárny několik minut poté, co Kella přivezli, vysoký, světlovlasý a velmi vážný.

„Tak jak je na tom?“ vrhla se k němu Cappie.

„Ztloukli ho pěkně,“ řekl Micah, „ale to už víte. Záda má jednu velkou modřinu. Děláme ještě nějaké testy. Kell má totiž pocit, že cítí nohy. Vypadá to, že se střepina asi trochu posunula. Pokud to testy prokážou, nechám ho převézt do lékařského centra v San Antoniu. Mám tam kamaráda ortopeda. Odoperuje ho.“

„To chcete říct, že by Kell mohl znovu chodit?“ zajíkala se Cappie.

Lékař se usmál. „Ano,“ dodal a pak se zamračil. „To ale teď není to hlavní. Kell říkal, že to byli tři muži a s jedním z nich, Frankem Bartlettem, jste, pokud to správně chápu, prý měla co do činění.“

„Chcete říct, že zmlátil invalidu?“ procedila Cappie skrz zuby. „Tak to je teda vážně hrdinství hodné muže.“

„Šerif už po něm a jeho kumpánech vyhlásil celostátní pátrání,“ řekl Micah. „Ale než je najdou, tak jste v nebezpečí. Nemůžete tu zůstat bydlet sama.“

„Když pošlete Kella do San Antonia,“ řekla Cappie, „tak zavolám kamarádce, která pracuje na stejné veterinární klinice, jako jsem pracovala já. Nechá mě bydlet u sebe.“

„Budete muset být pod dohledem,“ trval na svém Micah.

Cappie se usmála. „Její bratr je texaský ranger. Bydlí s ní.“

„Aha, tak to je jiná.“

„Půjdu se podívat za Kellem, jestli mě tam pustíte, a hned pak jí zavolám.“

„To bude možné až tak za dvacet minut,“ řekl Micah. „Nejdřív musíme dokončit testy. Ale určitě to dobře dopadne.“

„To jsem ráda, díky, doktore Steele.“

„To je v pořádku. Jsem rád, že jsem mu mohl pomoct. Mám Kella rád.“

„Já taky.“

Cappie zavolala Brendu Banksovou do San Antonia a Brenda byla doma. „Jak se ti líbí nové místo?“ zajímala se hned.

„Moc, jenom se chci zeptat, jestli máš ještě ten volný pokoj a jestli náhodou není na klinice nějaké volné místo.“

„Ach bože.“

„Ano, nevyšlo to tak, jak bych si představovala,“ řekla Cappie tiše. „Přijel Frank se dvěma kamarády a málem Kella umlátili k smrti. Teď pojede na operaci do San Antonia a já bych tam potřebovala mít kde spát, abych mohla být po operaci s ním. Chtějí, abych byla pod dohledem, ale já jim řekla, že s tebou bydlí Colter…“

„Chuděrko. Můžeš přijet a být u mě,“ řekla Brenda bez zaváhání. „Ale Colter je kvůli nějakému případu v cizině. A navíc má teď vlastní byt. A co Kell, jak je na tom? Dostane se z toho?“

„Je hodně pomlácený, ale ta střepina, kterou měl v páteři, se asi pohnula a on teď cítí nohy. Možná ho budou moct operovat.“

„Tak to je vážně štěstí v neštěstí,“ řekla Brenda tiše. „Ale co ty? Neříkej mi, že Frank přišel k vám domů, jenom aby ti zmlátil bratra.“

„No, asi hledal mě,“ připustila Cappie. „Podařilo se mu přesvědčit mého šéfa, že jsem ho poslala neoprávněně za mříže. Víš, já jsem o to místo přišla.“

„Zeptám se doktora Lammerse, jestli by se u nás nenašla alespoň práce na částečný úvazek,“ řekl Brenda okamžitě. „Vím, že by tě tam měli všichni rádi zpátky. Hned tam zavolám. A ty pak přijeď sem. Víš přece, kde mám schované náhradní klíče.“

„Díky moc, Brendo,“ řekla Cappie a hlas jí přeskakoval.

„Zlato, tak moc mě to mrzí,“ řekla Brenda něžně. „Jestli pro tebe můžu ještě něco udělat, tak řekni.“

Cappie polkla. „Stýskalo se mi po tobě.“

„Mně taky. Tak a teď hezky sbal Kella, jed s ním do nemocnice a pak hned sem. Spolu to zvládneme. Platí?“

„Platí.“

Brenda zavěsila. Cappie se vrátila do čekárny a čekala na výsledky testů a na to, až bude moct mluvit s bratrem.

Když se znovu objevil doktor Steele, usmíval se. „Myslím, že bude možné Kella operovat,“ řekl. „Nechám ho poslat do San Antonia vrtulníkem. Je to rychlejší a vzhledem k poranění i vhodnější. Nechceme, aby se střepina posunula zpátky. Můžete ho vidět, ale jen na chviličku. Budete chtít letět s ním?“

„Jestli můžu, tak bych moc ráda.“

Doktor Steele pokynul hlavou ke dveřím, za nimiž byl Kell.

„Je tam s ním Cash Grier. Chce mluvit taky s vámi.“

„Dobře. Děkuju, doktore Steele.“

Cappie otevřela dveře a vešla. Cash Greer stál u okna, opíral se o parapet a tvářil se vážně. Kell vypadal strašně, ale když se k němu Cappie sehnula a políbila ho, usmál se.

„Doktor Steele říká, že tě budou moct operovat,“ řekla.

„Jo, taky jsem něco takového slyšel,“ usmál se Kell. „Nevím, jak si to budu moct dovolit. Možná se mnou sepíšou dlužní úpis.“

„S penězi si teď nelámej hlavu,“ řekla Cappie rázně. „Vždycky můžeme prodat auto.“

„Jo, to by uhradilo tak výdaje za acylpyrin,“ vyštěkl Kell.

„Nech toho. To se vyřeší,“ nedala se Cappie. „Dobrý den, šerife,“ pozdravila vesele Cashe.

„Dobrý. Prý po vás jde váš bývalý přítel,“ řekl rovnou policista. „Ten se nevzdá. Ví, že už stejně půjde znova sedět za to, co udělal Kellovi. Když mu to dovolíme, tak vás dostane, než ho stačíme chytit.“

„Poletím do San Antonia s Kellem,“ řekla Cappie pomalu, „a budu bydlet u své nejlepší kamarádky. Její bratr je texaský ranger.“ Že je mimo město už nedodala. Konečně, to Cash nemusel vědět. Současně ji však napadlo, jestli se kvůli ní neocitne i Brenda v nebezpečí.

„Colter je v cizině a Brenda nemá žádnou zbraň,“ řekl Cash s kamenným výrazem a kývl, když Cappie zalapala po dechu. „Znám Coltera. Taky jsem býval texaským rangerem. Jsme stále v kontaktu. Přece nechcete vystavit Brendu nebezpečí.“

„Už mě to taky napadlo,“ kousla se Cappie do rtu. „Co teda budeme dělat?“

„Ubytujete se v hotelu kousek od nemocnice,“ řekl Cash. „A my vám tam pošleme ochranku.“

„Policisty odtud?“ podivila se Cappie.

„Ne tak docela,“ řekl Cash pomalu. „Eb Scott vyčlenil dva ze svých mužů, aby na vás dávali pozor. Jeden z nich se zrovna vrátil ze Středního východu a druhý čeká na povolávací rozkaz.“

„Námezdní vojáci,“ hlesla Cappie.

„Přesně tak.“

Dívka se zatvářila polekaně.

„Nejsou takoví jako ve filmu,“ ujišťoval ji Kell. „Ti hoši mají své morální zásady a pracují pro dobrou věc, ne pro peníze.“

„A vy je znáte?“ vyzvídala Cappie.

Cash zaváhal, ale nakonec řekl: „Ano, znám. A vím, že jim můžete věřit. Postarají se o vás. Jen hezky jeďte s Kellem do nemocnice a oni si tam pro vás přijdou.“

Cappie svraštila čelo. „Budu muset zavolat do práce, aby věděli, co se stalo.“

„Tam už to všichni vědí,“ řekl Cash. „Tedy, kromě vašeho šéfa,“ dodal právě ve chvíli, kdy Cappii poskočilo srdce. „Letěl do Denveru, má prý nějaké rodinné problémy, snad s nevlastním otcem.“

„Aha.“ Tak se s ním aspoň nemusím setkat, pomyslela si Cappie. Kell nevěděl, že ji doktor Rydel vyhodil, ale teď na to, aby mu to řekla, nebyla vhodná chvíle. To mohlo počkat. „A co náš dům?“

„Kell mi dal klíč,“ řekl Cash. „A já ho dám Keely.

Pohlídá, aby se tam někde nesvítilo, vyklidí lednici a zamkne.“

„Já už tu nechci bydlet,“ řekla Cappie Kellovi tlumeně.

„Nemusíme se rozhodovat hned,“ řekl Kell a bolestně zamrkal, jak sebou pohnul. „Do háje! Myslím, že bylo vážně lepší, když jsem nohy necítil.“

„Jak rád zas budeš chodit,“ řekla Cappie něžně. „Kelle, to bude zázrak. Alespoň něco dobrého je na té hrůze.“

„Taky jsem si to říkal,“ usmál se na ni Kell. „A teď si s ničím nelámej hlavu. Všechno se vyřeší.“

„Ano,“ přikyvoval Cash. „Rick Marquez už se postará, aby měli všichni poldové v San Antoniu podrobný popis Franka Bartletta, a taky už mluvil s jedním reportérem, který vysílá zprávy. Frank bude za chvilku tak slavný, že bude stačit, aby vešel do obchodu, a deset lidí po něm skočí a začne volat policii.“

„Ale jděte. Proč by to dělali?“

„Říkal jsem vám, že je na jeho dopadení vypsaná odměna?“ dodal Cash. „Uspořádali jsme menší sbírku.“

„To je od vás velice laskavé.“

„Vy byste ale měla zůstat tady,“ řekl Cash vážně. „Tohle je dobré městečko a jsou tu hodní lidé.“

Cappie se zatvářila upjatě. „Nehodlám bydlet ve městě, kde má trvalé bydliště doktor Rydel.“

Cash s Kellem se na sebe dlouze zadívali.

„Ale Kell by tu možná rád zůstal,“ dodala Cappie.

Kell nechápal, co se stalo. Myslel, že je Cappie do svého šéfa blázen. „Asi si budeme muset promluvit. Nechápu, co máš najednou proti šéfovi.“

„Až zítra,“ řekla Cappie. „Probereme to jako první věc.“

„Zítra mě jako první čeká nejspíš operace,“ namítl Kell.

Cappie se pokusila o úsměv.

„Tak ti to řeknu, až budeš v narkóze. Kdy odlétáme?“

Kell se chtěl se sestrou přít, ale dostal něco proti bolestem, takže pomalu začínal klimbat. „Hned jak dorazí vrtulník. Nepotřebuješ něco z domova? Cash by tě tam určitě zavezl.“

Cappie zavrtěla hlavou. „Kabelku i mobil mám. Jo a tady jsou klíče od domu,“ řekla a podala svazek klíčů na kroužku Cashovi. „Vím, že jste Kellovy dal Keely, ale možná budete potřebovat i moje. A díky moc.“

„Kdybyste něco potřebovala, tak zavolejte Keely. Zaběhne k vám, nebo tam pošle manžela nebo švagrovou.“

„Ano, děkuju.“

„A moc se netrapte, jestli to půjde,“ odlepil se Cash od parapetu. „Ráno je vždycky moudřejší večera. Mně můžete věřit, já už něco zažil.“

„Jste skvělý policejní šéf,“ usmála se na něj Cappie.

„Další dobrý důvod, proč zůstat v Jacobs County,“ ušklíbl se Cash dobrácky.

„Myslím, že se shodneme, že v tom se neshodneme,“ usmívala se Cappie. „Ale možná bych svůj názor přehodnotila, kdybyste dal doktora Rydela pod zámek a zahodil klíč.“

„To nemůžu. Je nejlepší veterinář široko daleko.“

„To asi ano.“

A Cash dál moudře svou myšlenku nerozvíjel.

Let vrtulníkem byl úžasný. I přesto, že Kell tak dlouho sloužil v armádě, Cappie helikoptérou nikdy neletěla. Ne že by neměla příležitost, ale tehdy se bála. Teď, když věděla, že jde o záchranu Kellových nohou, názor změnila.

Seděla tiše ve svém sedadle, usmívala se na záchranáře, ale nemluvila na ně. Měla veškerých mužských dost tak minimálně na dalších dvacet let. Doufala jen, že Kell bude zase moct chodit. A že někdo najde Franka Bartletta, než se vrátí, aby dokončil, co začal.

Bentley Rydel vešel o tři dny později do své kanceláře ještě podrážděnější, než když odjížděl. Jeho nevlastní otec prodělal záchvat mrtvice. Nezemřel, ale dočasně ochrnul na polovinu těla a byl zatím v léčebně pro dlouhodobě nemocné. Bentleyovi se podařilo vypátrat otčímova mladšího bratra a zařídit mu let do Denveru, aby se o svého staršího sourozence postaral. To všechno trvalo dost dlouho. Ne že by mu tak vadilo někomu pomáhat, ale stále ještě mu ležela v hlavě Cappie. Nechápal, jak mohl být tak hloupý a začít si s ní. Jako by neměl předchozích lekcí dost.

Do začátku ordinačních hodin zbývalo ještě deset minut a přitom byli všichni zaměstnanci na svých místech a měřili si ho, jako by měl nějakou velmi nakažlivou chorobu.

Doktor Rydel povytáhl obočí.

„Co se to tu děje? Cappie mě žaluje za to, že jsem ji vyhodil, je to tak?“ ušklíbl se.

Doktorka Kingová ho zpražila pohledem. „Cappie je s bratrem v San Antoniu,“ řekla. „Její bývalý přítel si přivedl dva kumpány a málem umlátili Kella k smrti.“

Bentley cítil, jak mu mizí krev z tváří. „Cože?“

„Cappie je pod dohledem policie i dobrovolníků, aby se totéž nestalo i jí,“ dodala Keely. „Šerif Carson pátral po minulosti Franka Bartletta a našel několik případů bití žen, ale žádná ho nežalovala, až to nakonec udělala Cappie. A byla by to asi taky neudělala. To její bratr na tom trval, když se vrátila z nemocnice. Byla pěkně pohmožděná a ještě měla zlomenou ruku. Říkala, že by nejspíš byla mrtvá, kdyby Kell Franka včas nezneškodnil.“

Bentley měl pocit, jako by mu někdo dal ránu palicí.

Nechápal, jak mohl uvěřit tomu muži místo Cappie. Jak ji vůbec mohl podezírat? Teď byla v nebezpečí a byla to jeho vina.

„Kde je?“ zeptal se nešťastně.

„Řekla nám, že vám to nemáme říkat,“ špitla doktorka Kingová. „Prý už vás nikdy nechce vidět. Ostatně vrátila se na své staré místo v San Antoniu a bude bydlet tam.“

Doktoru Rydelovi se udělalo zle. Jistě, teď nechtěla zůstat v Jacobs County. Ne po tom, co jí provedl. Muselo být pro ni velmi těžké začít mužům znovu důvěřovat. A ona mu přesto důvěřovala. Byla milá, sladká a laskavá a důvěřovala mu. A on ji parádně podrazil.

Na slova doktorky Kingové neřekl Bentley nic, jen se podíval na hodinky.

„Tak do práce,“ řekl nejistým tónem.

Nikdo mu neodpověděl. Všichni se rozešli na svá místa. Doktor Rydel šel k sobě do kanceláře, zavřel za sebou dveře a vytočil číslo.

„Ano?“ ozval se v aparátu Cy Parks.

„Kde je Cappie?“ řekl Bentley tiše.

„Jestli ti to řeknu, tak si budu muset změnit jméno a přestěhovat se někam hodně daleko,“ řekl Cy suše.

„Řekni mi to i přesto. Koupím ti falešný knírek.“

Cy se tlumeně zachechtal. „Dobře, ale neřekneš jí, že jsem to práskl já.“

„Platí, na mě se můžeš spolehnout.“

Cappie byla celá rozlámaná. Na výsledek Kellovy operace čekala v nemocnici celou noc a lavice byly tak nepohodlné, že oka nezamhouřila. S ní tam čekali ještě dva vysocí štíhlí muži. Jeden byl tmavovlasý a tmavooký a vypadalo to, že se nikdy neusmívá. Ten druhý měl dlouhé světlé vlasy svázané do culíku v týle a přes oko měl pásku.

Dělal si sám ze sebe legraci a říkal si Jednooký‘. Jinak Cappie jejich jména neznala.

Detektiv seržant Rick Marquez se v nemocnici zastavil už během dne, aby se vyptal na rodinu Franka Bartletta a jeho přátele. Cappie věděla o Frankově sestře, ale neznala žádné jeho přátele. Detektiv Marquez připadal Cappii sympatický a napadlo ji, že je zvláštní, že nemá žádnou stálou partnerku.

Marquez Capii ujistil, že udělá všechno, aby vypátral Franka Bartletta, a že jeho kamarád, který pracuje v televizi, uveřejní Bartlettův popis ve zprávách a vyzve veřejnost ke spolupráci. Taky byla vypsána odměna dva tisíce dolarů za informace, které povedou k jeho zajištění a usvědčení.

Brenda šla s Cappií do nemocnice a čekala tam, dokud ji neodvolali k naléhavé operaci psího pacienta. Slíbila Cappii, že se vrátí, jak jen to půjde. Byla smutná, že s ní Cappie nebude bydlet. Říkala něco v tom smyslu, že si může vypůjčit pistoli, a kdyby se ten gauner přiblížil na dostřel k jejímu bytu, nebude váhat a zastřelí ho. Cappie jí ale s úsměvem vysvětlila, že ji vůbec nenapadlo, když ji žádala, aby u ní mohla bydlet, že by ji mohla ohrozit. Nehodlala riskovat, že se Brendě něco stane. A kromě toho měla ochranku. Brenda si oba muže zvědavě prohlížela. Pak prohlásila, že by jim nechtěla přijít do cesty, kdyby byla zlosynem. Ten s culíkem se na ni zazubil.

Když Brenda odjela, zůstala Cappie s oběma muži v čekárně. Kolem ní procházelo spousta cizích lidí, pila jeden šálek černé kávy za druhým a snažila se nemyslet na věci, které ji děsily. Kdyby Kell mohl zase chodit, tak by hrůza těch několika dní stála za to. Jen kdyby to tak dopadlo!

Konečně přišel chirurg pověřený Kellovým případem. Usmíval se.

„Střepinu jsme odstranili,“ řekl. „A jsem si jistý, že jsme ji vyjmuli celou. Teď musíme počkat na výsledky, ale věřím, že váš bratr bude chodit.“

„Díkybohu,“ vydechla Cappie se slzami v očích. „Díkybohu.“

„A teď, byste si měla jít na chvíli zdřímnout,“ řekl chirurg. „Vypadáte jak smrtka.“

„Ano, půjdu. Děkuju mockrát, doktore Simsi. Děkuju moc.“

„Rádo se stalo. Nechte, prosím, číslo svého mobilního telefonu sestřičce v recepci. Zavolají vám, když to bude třeba.“

„Hned tam jdu.“

Cappie šla do recepce se svými dvěma společníky. „Jsem sestra Kella Drakea,“ řekla. „Chtěla bych vám dát číslo svého mobilního telefonu, abyste mi mohli v případě potřeby zavolat.“

„Jistě,“ usmála se na ni drobná brunetka, přitáhla si poznámkový blok a tužku. „Prosím.“

Cappie jí nadiktovala číslo. „Mám telefon stále u sebe. Nikdy ho nevypínám.“

Brunetka se tázavě zadívala na oba muže za Cappií.

„Jsou tu se mnou,“ vysvětlovala Cappie. Pak se nahnula přes pult. „Víte, jsou v hrozném nebezpečí a já je musím hlídat.“

Oba muži se zatvářili hrozivě. Sestřička v recepci měla co dělat, aby se nerozesmála. „Dobře hoši, tak kdyby něco, můžete se na mě kdykoliv obrátit,“ řekla.

Ten s páskou přes oko našpulil rty. „Tak na to vlítnem hned?“

Sestřička se na něj zazubila.

„A vy byste mě chtěl?“

Muž se pod vousy pochechtával a pokynul Cappii, aby šla první. Pak se otočil na drobnou brunetku, která se červenala blahem. Pak nevěřícně hvízdl.

„Tak vy nás chráníte, jo? A před čím, prosím vás? Možná tak před tím, aby nás nekousla nějaká štěnice.“

„Možná byste se divil,“ dobírala si ho Cappie.

„Tak toho radši necháme,“ mumlal Jednooký, když čekali, až přijede výtah.

„Já nic, to ona má problém,“ mumlal druhý muž.

„To říkáte vy,“ ohradila se Cappie.

Druhý muž se zadíval na Jednookého a ukázal na Cappii prstem.

„V rodinných roztržkách se zásadně držím stranou,“ řekl mu Jednooký.

„Ale ona do mé rodiny nepatří,“ namítl muž.

„Asi ne, i když jistotu mít nemůžeš,“ namítl Jednooký. „Dal sis snad porovnat svoji DNA s její?“

„Ale vím jistě, že nejsem příbuznej s tebou,“ řekl muž Jednookému.

„A jak to víš tak jistě?“

„Protože seš tak šerednej, že se mnou nemůžeš mít nic společnýho.“

„Hele,“ brblal Jednooký, „koukni se na sebe a pak si povíme, kdo je tu šerednej.“

„A taky tě tvá máma pěkně strojí.“

Cappii se nesmírně ulevilo. S těmi dvěma se bavila. „Poslyšte, hoši, vás dva já nemůžu nikam vzít,“ stěžovala si. „Váš smysl pro humor mě přivádí do trapných situací.“

„Copak můžu za to, že jsem šerednej?“ zanaříkal druhý muž. „To je prostě tak.“

„Ale on není ošklivý,“ bránila Cappie Jednookého. „Je jen jedinečný.“

Jednooký se na ni zazubil.

„Můžem se klidně vzít hned zítra ráno,“ řekl. „Mám v prádelníku jeden snubní prsten pro takhle naléhavé případy.“

Cappie zavrtěla hlavou. „Omlouvám se, ale zítra si vás vzít nemůžu.“

„A proč ne?“

„Bratr by mi nedovolil chodit s žádným šeredou.“

„Vždyť jste říkala, že nejsem ošklivý,“ bránil se Jednooký.

„Lhala jsem.“

„Mohl bych si nechat předělat nos.“

Cappie svraštila čelo.

„Můžu mu ho trochu poupravit pěstí,“ nabídl se druhý muž.

„Tak hele, nejdřív poupravím já tobě ten tvůj,“ oznámil mu Jednooký.

„Žádné rvačky, hoši,“ kárala je Cappie. „Nebo skončíme všichni ve vězení.“

„Někteří z nás odtamtud nejspíš právě utekli,“ řekl druhý muž a významně se zadíval na Jednookého.

„Já utíkat nemusel. Propustili mě za výjimečně vzorné chování,“ ušklíbl se Jednooký.

„Jo, ty seš celej výjimečnej,“ brblal druhý muž. „Akorát jen v tom špatným slova smyslu.“

„Poslyšte, vy dva, jestli se nepřestanete hádat, budu si muset pozvat na noc kamarádku a budete muset spát spolu na jedné pohovce,“ upozornila je Cappie.

„Tak to mě radši odpráskněte na místě,“ brblal Jednooký. „S ním nespím ani za nic. Rozhodně ne, dokud mi neukáže papír, že nemá vzteklinu.“

Konečně přijel výtah a z něj vystoupil doktor Bentley Rydel. Vytřeštil oči na mladšího muže, zatímco Cappie zas vytřeštila oči na něj.

„Vzteklinu nemá,“ ujistil doktor Rydel Jednookého.

„Jak to můžete vědět?“ namítl Jednooký.

„Jsem veterinář,“ odpověděl doktor Rydel.

„Měli bychom už jít,“ řekla Cappie a snažila se očima vyhnout Bentleyovi.

„My?“ podivil se Bentley a hrozivě se zamračil.

„To jsou mí noví přátelé,“ řekla mu Cappie odměřeně. „Máme společný pokoj.“

Doktor věděl, že Cappie ani s jedním z podivných chlápků nic nemá. Pochopil okamžitě, proč je Cappie v jejich společnosti.

„Slyšel jsem, co se stalo Kellovi,“ řekl tiše. „Jak je na tom?“

„Už je po operaci a zotavuje se, děkuju za optání,“ řekla Cappie škrobeně. „Musíme jít.“

„Mohli bychom si promluvit?“ řekl Bentley zachmuřeně.

„Teď rozhodně ne,“ zvedla hrdě hlavu. „Pojďme, hoši.“

Cappie vešla jako první do výtahu a stála zády ke dveřím, dokud neslyšela, že se zavřely.

OSMÁ KAPITOLA

Cappie samozřejmě nespala. Celou noc se jí v hlavě promítalo uplynulých osmačtyřicet hodin strachu o Kella. Byla to její chyba, že dopustila, aby se Frank Bartlett vetřel do jejich přízně. Ach, jak teď litovala, že jí tak lichotila jeho pozornost, že do něj byla blázen a nedbala Kellova varování.

Škoda, že se hodiny nedají posunout dozadu a hlouposti, které člověk udělal, smazat, uvažovala Cappie. Třeba ten začínající vztah s doktorem Rydelem. Bylo zvláštní, že se najednou objevil v nemocnici. Někdo v Jacobsvillu mu musel říct, co se stalo, a jemu se jí zřejmě zželelo. Možná byl dokonce ochotný přehlédnout její pochybnou minulost, když se přijel poptat po bratrově stavu. To ovšem neznamenalo, že by uvěřil, že je nevinná, nebo si s ní snad dokonce chtěl znovu něco začít. A bylo to tak dobře, protože začínat si něco s doktorem Rydelem bylo opravdu to poslední, co si teď Cappie přála.

Vstala a oblékla se do téhož oblečení jako den předtím. S sebou si nesbalila nic. Věděla, že bude muset zavolat Keely, poprosit ji, aby zašla k nim domů, a sbalila pro ni a Kella nějaké oblečení. Musela ale vědět jistě, že s Keely půjde ozbrojený doprovod pro případ, že by Frank čekal někde poblíž, jestli se Cappie nevrátí.

Když Cappie otevřela dveře svého pokoje, oba muži se právě hádali nad malou konvicí kávy, kterou jim z hotelu poslali jako pozornost.

„To pro tři nestačí,“ mumlal Jednooký, ale nehodlal dát konvici z ruky.

„Tak si dej kafe dole v kavárně,“ cedil skrz zuby druhý muž. „Já si totiž dám svoje tady.“

„Dáme si všichni kávu v nemocnici, protože já teď právě odcházím,“ řekla Cappie a vyrazila ke dveřím.

„Vidíš? To máš za to, že se pořád hádáš,“ řekl Jednooký. „Teď nebudeme mít kafe nikdo.“

„To ty sis začal,“ bránil se druhý muž.

Cappie, která jejich roztržku nekomentovala, otevřela dveře na chodbu. Po chodbě se blížil vysoký muž.

„Ani se nehni!“ Jednooký stál bleskem před Cappií s rukou pod sakem. Neznámý zůstal stát a čekal.

Nebyl to ale Frank. Byl to nějaký jiný muž a najednou se za ním objevila žena a dítě a začali mu něco vykládat.

„Dobrý den,“ řekl Jednooký s úsměvem.

„Ehm, cože? Ach ano, dobrý.“ Muž se nervózně usmál a začal svou rodinu postrkovat chodbou pryč.

Jednooký ustoupil, aby Cappie mohla vyjít ze dveří. „Vždycky počkejte, než jeden z nás zjistí, že je čistý vzduch,“ řekl jí laskavě. „Chlap, který klidně mlátí ženské, většinou nemá v plánu jít znova sedět. A možná ho napadne, že kulka bude tentokrát lepší než pěst.“

„Omlouvám se,“ hlesla Cappie. „To mě nenapadlo.“

„Proto tu taky jsme,“ řekl druhý muž, který už taky vyšel na chodbu a zavřel za nimi dveře. „Nás zas takové věci napadají.“

„Že jo?“ zazubil se Jednooký.

Druhý muž se cvrnkl do rukávu. V dlani měl najednou rukojeť dýky. Pak ruku ohnul v lokti a nůž byl zpátky na místě. „To mě naučil Cy Parks,“ řekl. „Všechno, co umím, mě naučil on.“

„Tak co děláš u Eba?“

„Učím se… diplomacii,“ procedil muž skrz zuby. „Že prej na sobě musím zapracovat.“

Jednooký už otevíral ústa, aby něco řekl, ale druhý muž ho zarazil. „Tak vzhůru do nemocnice!“

Cappie se usmála a Jednooký taky.

Když dorazili do nemocniční kavárny, už tam bylo plno. U jednoho ze stolků seděl zachmuřený doktor Rydel a posunoval po talíři míchaná vejce, jako by váhal, zda je sníst, nebo rovnou vyhodit.

Cappiino proradné srdce vzrušeně poskočilo, ale na sobě nedala nic znát. Pořád ještě se v duchu vztekala, jak klidně uvěřil úplně cizímu člověku.

Doktor zvedl hlavu, uviděl ji a zatvářil se podivně.

„Mám ho prošacovat?“ křenil se Jednooký. „Dělám to velmi diskrétně.“

„Jo, jako jsi diskrétně prošacoval toho chlápka na letišti,“ ušklíbl se druhý muž. „Nežaloval tě?“

„Přece jsem se mu omluvil,“ bránil se Jednooký.

„Předtím, než dorazila letištní bezpečnostní služba, nebo až potom?“

„No potom, ale on říkal, že chápe, že jsem si ho mohl splést s mezinárodním teroristou.“

„Měl na sobě havajskou košili a páskové sandály!“

„To je nejlepší převlek, to mi můžeš věřit. Žil jsem dost dlouho na Fidži.“

„Vážně?“ vyhrkla Cappie nadšeně. „Tam jsem se vždycky chtěla podívat.“

„Ano?“ Jednooký se díval přes Cappii na Bentleye, který vstal od svého stolku a vykročil směrem k nim. „Teď, myslím, není zrovna ideální doba,“ řekl.

Bentley měl tmavé kruhy pod očima, ale byl stejně arogantní jako vždycky. Zastavil se před Cappií a řekl: „Chtěl bych si s tebou promluvit.“

Cappie s ním mluvit nechtěla, ale nakonec kývla. „Dobře.“ Potom se obrátila na svou ochranku. „Bude to jenom chvilička, hoši. Zatím si dejte kávu.“

„No konečně,“ zaúpěl Jednooký. „Už mám hladinu kofeinu v těle skoro na nule.“

„Jo tak proto vypadáš tak strašně,“ dobíral si ho druhý muž už cestou ke stolku, který se uvolnil.

Bentley zavedl Cappii ke svému a nabídl jí židli. „Kdo to je?“ ukázal hlavou směrem k těm dvěma.

„Osobní strážci,“ řekla Cappie. „Půjčil mi je Eb Scott.“

„Dala by sis kávu?“

„Ráda.“

Bentley šel k pultu, přinesl šálek kávy a loupák a postavil je před Cappii. „Musíš taky něco sníst,“ řekl, když chtěla začít něco namítat. „Vím, že máš ráda tyhle loupáčky. Nosíš si je s sebou do práce, když se nestačíš doma nasnídat.“

Cappie pokrčila rameny.

„Tak dík.“

Bentley jí přistrčil mléko a cukr.

„Cestou sem jsem volala na sesternu,“ řekla Cappie unaveně. „Říkali, že se Kell koupe a pak že ještě bude snídat, tak mám čas se najíst, než za ním půjdu.“

„Já jsem s ním krátce mluvil včera večer,“ řekl Bentley.

Cappie povytáhla obočí. „K němu smí ale jenom rodina. Je to i na cedulce na dveřích.“

„Řekl jsem, že jsem jeho švagr.“

Cappie si přidala do kávy mléko a mračila se jako čert.

„Hlavně že mě tam pustili,“ dodal Bentley.

Cappie se s rozkoší napila horké kávy.

„Byl ke mně asi tak stejně přátelský jako teď ty. Vím, zkazil jsem to.“

Cappie kývla. „To teda ano! A pořádně.“

Bentley odstrčil stranou talíř s nedojedenými míchanými vejci. Jeho bledě modré oči se vpíjely do jejích šedých. „Po tom, co se mi stalo, jsem dlouho ženské nesnášel. A pak, když jsem se konečně zas dopracoval do stadia, že jsem si myslel, že bych jedné mohl začít věřit, jsem zjistil, že ji zajímá víc to, co jí můžu poskytnout, než to, jaký jsem sám.“ Bentleyovi ztvrdly rysy. „Víš, stačí málo a člověk je pěkně vyplašený. A já tě, Cappie, ani pořádně neznal. Párkrát jsme spolu večeřeli a jednou byli v lunaparku, ale to neznamená, že jsme se bůhvíjak sblížili.“

Cappie se dívala upřeně na loupáček a teď ho vzala do ruky a ukousla si. Byl výtečný. Mlčky žvýkala sousto a zapíjela kávou. V duchu si říkala, že si předtím myslela, že se sblížili. Nechápala, jak mohla být tak hloupá.

Bentley se nadechl a taky se napil kávy. „No, možná jsme se docela sblížili,“ připustil, „ale pro mě je moc těžké někomu důvěřovat.“

Cappie odložila šálek a podívala se mu do očí. „Myslíš, že pro mě ne? Frank mě bil a nakonec mi zlomil ruku. Byla jsem tři dny v nemocnici. Pak u soudu se to jeho obhájce snažil postavit tak, že jsem Franka schválně provokovala tím, že jsem se s ním odmítala vyspat. Tím chtěl patrně ospravedlnit, že mě Frank zmlátil.“

„Ty jsi s ním nespala?“ vytřeštil Bentley oči.

Cappiin rozhněvaný pohled nabral na síle. „Ne, myslím, že k tomu má dojít až po svatbě.“

Bentley byl zjevně ohromený.

Cappie se začervenala a sklopila oči. „Víš, jsem ze staré školy,“ mumlala. „Měli jsme s Kellem hluboce věřící rodiče. On si to, myslím, k srdci moc nevzal, ale já ano.“

„Přede mnou se nemusíš ospravedlňovat,“ řekl Bentley tiše. „Má matka byla jako ty.“

„Já se nesnažím ospravedlňovat. Jen chci říct, že mám o manželství idealistické představy. Frank myslel, že když mě pozve na dobrou večeři, tak mu to automaticky splatím sexem, a byl zběsilý, když jsem to viděla jinak. A to jsem ho ani nijak neprovokovala. Začal mě tlouct, protože jsem mu řekla, že by neměl pít tolik piva. To bylo všechno. Kell se ke mně taktak dostal včas.“

Bentley si prohlížel dívčinu ztrápenou tvář. „Prošla sis peklem a já ti nepomohl. Moc mě to mrzí. Vím, že to, co jsem řekl, už nejde vrátit, ale snad ti aspoň trochu pomůže, že se moc omlouvám.“

„Díky.“ Cappie dojedla loupáček a dopila kávu. Teď vytáhla z peněženky dvě dolarové bankovky a po stole je přistrčila Bentleyovi.

„Ne!“ vykřikl doktor celý rudý, jak si vybavil, co si myslel o Cappii a její honbě za penězi.

„Já jsem zvyklá za sebe platit sama, navzdory tomu, co si o mně myslíš,“ řekla Cappie důstojně a vstala. „Promiň, že jsem v tobě vyvolala dojem, že bych pro peníze udělala cokoliv. To ani náhodou.“ A Cappie se k němu otočila zády a nechala ho zmateného sedět u stolečku.

V posteli ležel Kell na břiše. Teď bylo teprve pořádně vidět, jaké má všude modřiny. Po operaci byl bledý a zesláblý. Cappie si sedla na židli vedle postele a usmála se na něj. „Tak jak to jde?“ řekla něžně.

„Špatně,“ povzdechl si Kell. „Bolí to jak blázen. Ale říkají, že snad zase budu moct chodit. Jen musí počkat, až se to začne hojit, než to budou moct říct s jistotou. Už ale můžu vrtět prsty u nohou.“ Kell se usmál. „Ale neukážu ti to, protože to bolí. Musíš mi zkrátka věřit.“

„Jasně,“ pohladila Cappie bratra po rozcuchaných vlasech.

„Včera večer se tady stavil tvůj bývalý šéf,“ řekl Kell ledově. „Pokusil se mi vysvětlit, co se stalo. Umíš si představit, co jsem mu asi řekl.“

„Já už s ním taky mluvila. Je tady zase.“

„To se nedivím. Byl hodně zkroušený.“

„To mu stejně není nic platné,“ řekla Cappie smutně. „Nemůžu zapomenout, co mi řekl. Nevěřil mi.“

„Taky má za sebou ošklivé věci.“

„Ano, tím se to může vysvětlit, ale ne omluvit.“

„To máš pravdu.“ Kell se podíval ke dveřím. „Ty máš osobní strážce?“

„Ano. Dva hochy od Eba Scotta. Nemají se navzájem rádi.“

„To víš, Chet je zamindrákovaný a Rourke si ho proto s gustem dobírá.“

„A který je vlastně který?“ zajímala se Cappie.

„Rourke přišel v zámoří o oko.“

„Aha, tak to je Jednooký.“

Kell se začal smát, ale hned sebou škubl bolestí. „Jo, tak si říká. Má toho za sebou docela dost. Pracoval pár let pro CIA v Jižním Pacifiku. Teď se zas snaží začlenit zpátky. Neoplývá zrovna nejlepším slovníkem, tak se to učí s Ebem. Chet zas, na druhou stranu, chce pracovat jako ostraha na velvyslanectvích zámořských zemí. A má problémy se vztekem.“

„Problémy se vztekem?“

„Jo. Když ho někdo naštve, tak má tendenci ho praštit. A to se s velvyslanectvími zrovna neslučuje.“

„To chápu,“ řekla Cappie, ale pak svraštila čelo. „A jak to, že je znáš?“

Kell si povzdechl.

„To je dlouhá historie. Až budu odtud, musíme si promluvit.“

Cappie si v duchu dávala dohromady stávající informace. Výsledek nebyl nijak příjemný. „Kelle, když jsi jel do Afriky, tak to nebylo pro žádný časopis, že ne?“

Kell zaváhal. „To je právě jedna z věcí, o které si musíme promluvit. Ale ne teď. Platí?“

Cappie nenaléhala. Kell nevypadal dobře. „Dobře,“ řekla a pohladila ho po svalnaté paži. „Jsi můj bráška a já tě miluju. A nezmění se to, ani kdybys mi lhal, jako když tiskne, a doufal bys, že se to nikdy nedozvím.“

„Jsi až moc bystrá.“

„Jo, to už jsem někde slyšela.“

„A těch svých osobních strážců se drž,“ nabádal Kell Cappii. „V tom, že Frank nebude chtít zpátky za mříže, jsem s nimi zajedno. Udělá cokoliv, aby si s tebou vyrovnal účty, a pak bude policisty provokovat, aby ho zastřelili.“

„Vězení je snad vždycky lepší než smrt, ne?“

„A Frank má taky problémy se vztekem.“

Cappie zacvičila rukou, kterou jí zlomil. „To jsem si všimla.“

„Hlavně neriskuj. Slib mi to.“

„Slibuju a ty se koukej uzdravit. Dost na tom, když je člověk sirotek. Tebe už bych nechtěla vážně ztratit.“

Kell se usmál. „Já se nikam nechystám. Musím přece dopsat tu knihu. Už proto se musím rychle uzdravit.“

Cappie zaváhala a pak dodala: „Kelle, sem ale nepřijde, aby to s tebou skoncoval, že ne?“

„Neboj, nejsem tu sám.“

„Prosím?“

„Tak ukaž, jaké děláš pokroky, ty jeden vysloužilce,“ ozval se hluboký hlas ode dveří a do nemocničního pokoje se hrnul známý černovlasý dlouhán, tentokrát ve vysokých botách, džínsech a flanelové košili a v ruce držel plastový pohárek s kávou.

„Vy, Kilravene?“ podivila se Cappie. „Copak vy nejste v práci?“

Policista zavrtěl hlavou. „Dneska večer a v noci ne.“

„Mám ještě pár dní náhradního volna, tak jsem se rozhodl, že budu místo malejch děcek hlídat tady vašeho bratra.“

„Děkuju, to jste hodný,“ zasmála se Cappie.

„Však za to taky něco budu chtít,“ zakřenil se Kilraven. „Zasekl jsem se v jedný videohře na střední obtížnosti a Kell ví, jak se dostat dál.“

„Hele, není to náhodou Halo: ODST?“ vložil se do hovoru Jednooký. „Tak tu jsem zvládl hravě.“

„Jo, ale vsadím se, že jen tu první, nejlehčí,“ začal hned Chet shazovat parťáka.

„Kdepak,“ bránil se Jednooký.

„Heleďte, na mě stejně nemáte, tak zavřete už ty svý zobáky a radši koukejte hlídat mou ségru, nebo s váma pořádně zametu, až se zase postavím na nohy,“ hartusil Kell.

Jednooký Kellovi zasalutoval, Chet jen pokrčil rameny.

„Tak se tu zatím měj,“ řekla Cappie a ještě jednou políbila bratra na tvář.

„A kam máš namířeno teď?“ chtěl vědět Kell.

„Jdu na přijímací pohovor. Brenda mi snad zařídila, že bych k nim zase mohla nastoupit aspoň na částečný úvazek,“ vysvětlovala Cappie.

„A víš určitě, že se tam chceš vrátit?“

„Ano,“ zalhala Cappie.

„Tak hodně štěstí.“

„Díky. A vám taky děkuju, Kilravene. Na shledanou.“

Policista se usmál.

„Ať vám nezvlhne střelnej prach.“

„To řekněte těm dvěma,“ ukázala Cappie na svůj doprovod. „Já střelné zbraně nesnáším.“

„Jak můžete něco takového vyslovit?“ naoko vytřeštil oči Kilraven.

Cappie se ušklíbla a vyšla ze dveří se dvěma osobními strážci v zádech.

Bentley se s nimi potkal u výtahu. „Tak kampak se chystáte?“ vyzvídal.

Cappie zaváhala.

„Na pohovor, kvůli práci,“ řekl za ni Rourke.

„Z kliniky odejít nemůžeš,“ řekl Bentley rázně. „Nikoho za tebe nemám.“

„To je ovšem tvůj problém,“ vypálila Cappie. „Já už pro tebe pracovat nechci.“

Bentley vypadal zoufale.

„A hned jak se Kell uzdraví, tak se stejně stěhujeme zpátky do San Antonia,“ řekla Cappie rozhodně. „To je na dojíždění trochu daleko.“

Bentley neříkal nic, ale vypadal ještě ubožeji.

„Copak teď nemáš být v práci?“ dodala Cappie.

„Zastupuje mě doktorka Kingová,“ řekl Bentley.

„Do kdy?“

V Bentleyových modrých očích to zajiskřilo. „Dokud tě nepřesvědčím, aby ses vrátila domů, kam patříš.“

„Tak to si počkáš.“ Cappie ho obešla a nastoupila do výtahu, který právě přijel a otevřel se. Ani se nepodívala, kterým směrem pojede. Osobní strážci se namačkali za ni.

Výtah jel nahoru. Cappie byla namačkaná mezi dvěma mohutnými muži a dvěma silně navoněnými ženami. Ještě než obě ženy vystoupily, začala kašlat, jak se málem udusila. Muži s ní jeli ještě další dvě patra. Když vystoupili, rozjel se výtah konečně dolů.

„Nebyli jsme chvilinku v nebi?“ zasnil se Rourke a nasával vzduch. „Zbožňuju parfémy.“

„Mně se chce zvracet,“ brblal Chet a pak mohutně kýchl.

„Mě to zas dráždí ke kašli,“ řekla chápavě Cappie.

„Takže jen já, jak vidíte, dovedu ocenit skutečné dámy,“ naparoval se Rourke.

Cappie a Chet se dál jen mračili.

Výtah znovu zastavil v patře, kde byla kavárna. Bentley tam stále ještě byl. Cappie se na něj zadívala zle, ale nebylo jí to nic platné, protože Bentley stejně přistoupil a stiskl tlačítko pro směr dolů.

„A kam teď jedeš ty?“ téměř se na něj obořila Cappie.

„Na pohovor kvůli práci,“ řekl Bentley. „Možná tam, kam jdeš ty, potřebují i veterináře.“

„Má to snad znamenat, že si mě nevezmete?“ zanaříkal Rourke teatrálně.

Bentleyovi poklesla čelist. „Copak ty si ho budeš brát?“

„Nebudu si brát nikoho,“ mumlala Cappie.

Bentley se nervózně zavrtěl. „Ale mě by sis vzít mohla,“ řekl, aniž by se na Cappii díval. „Jsem dobře zavedený v oboru a nenosím bouchačku,“ zadíval se významně směrem, kde Rourke v podpaží schovával pětačtyřicítku.

„Já jsem v oboru taky dobře zavedenej,“ namítl Rourke. „A umět používat bouchačku se může hodit.“

„V diplomatických službách se to nenosí,“ upozornil ho Chet.

„Jo, ale jenom do tý chvíle, než na ty tvoje diplomaty začne někdo pálit, a ty je zachráníš,“ řekl mu Rourke.

Chet se rozzářil. „Vidíš, to mě nikdy nenapadlo.“

„Ach jo,“ zaúpěla Cappie, když výtah konečně zastavil. „Přísahám, že mám pocit, jako bych pochodovala v čele vojenské přehlídky.“

„Má tady někdo trombón?“ obrátil se Rourke ke skupince lidí čekajících na výtah.

Cappie ho popadla za paži a vlekla pryč.

Na veterinární kliniku jeli taxíkem a auto jich bylo plné. Muži se bavili o videohrách, ale s Cappií při svých licitacích, co kdo objevil nového na internetu a v různých úrovních série Halo, nepočítali.

„Cože, vy jste použili granáty na vystřelení Scorpia na tu horu?“ nevydržela se Cappie držet stranou.

„Jasně, beru všechno, co funguje,“ kasal se Rourke.

„Jo, ale abys měl dost granátů, tak musíš postřílet svý kámoše,“ namítl Chet. „A to je neetický.“

„Tak tohle vážně sedí od chlápka, kterej štípnul policajtovi bouchačku rovnou z kufru jeho auta,“ řekl Rourke.

„Neštípnul jsem ji, jen jsem si ji půjčil. No co? Všichni měli flinty nebo pistole, jenom já malou pětačtyřicítku,“ brblal.

„Všichni byli líp vybavený než on,“ překládal Rourke s andělským výrazem.

Chet ho šťouchl loktem. „Přestaň s tím.“

„Tak aspoň chápeš, proč my dva nemůžeme sehnat místo jako diplomati,“ držel si Rourke ruku a předstíral, že se svíjí bolestí.

„Já se divím, že vůbec máte nějakou práci,“ podotkla Cappie. „Na společenském chování musíte vážně ještě zapracovat.“

„Dyť já dělám, co můžu, a stejně si mě nechcete vzít,“ brblal Rourke.

„Samozřejmě, že si tě nechce vzít, protože si bude brát mě,“ řekl Bentley samolibě.

„To není pravda,“ vykřikla Cappie.

„Žádná holka si nevezme veterináře, když může mít okouzlujícího špiona,“ utrousil Rourke.

„A ty nějakého znáš?“ obrátil se na něj Bentley.

Rourke se na něj zamračil.

„Umím bejt okouzlující, když mi o něco jde, a pro CIA jsem vážně pracoval.“

„Ano, ale dá se zametání podlah považovat za regulérní práci?“ ozval se Chet.

„To bys měl vědět právě ty,“ řekl Rourke druhému muži. „Nebo jsi snad dělal v Manile něco jinýho?“

„Byl jsem tam prezidentův osobní strážce.“

„A neskončil pak v nemocnici?“

„Tak jsme tady!“ zvolala Cappie. „A platíme si hezky každý za sebe. Nehodlám utrácet za taxík ani za osobní strážce ani za nějakého umanutého flákače.“

„A kdo je jako ten flákač?“ chtěl vědět Rourke, ale Cappie už vystoupila. Tři muži dali dohromady příslušnou částku a pak se vydali za Cappií.

Cappie vešla do recepce veterinární kliniky. Stále ještě tu jako recepční pracovala Kate Snowová. Vysoká čtyřiadvacetiletá brunetka se na Cappii usmála.

„Ahoj Cappie,“ přivítala ji. „Tak na návštěvu do starých známých míst?“

„Spíš se jdu zeptat, jestli by tu nebylo něco na částečný úvazek.“

„Brenda mi to říkala, ale já jsem jí nevěřila,“ vrtěla hlavou Kate. „Vždyť ses sotva přestěhovala do Jacobsvillu.“

„No vidíš, a už se zase stěhuju zpátky.“

„Brnknu doktoru Lammersovi,“ řekla Kate a zmáčkla tlačítko interního telefonu. Pak řekla něco do sluchátka, přikývla, znovu něco řekla a zavěsila. „Má tam pacienta, bude tu za okamžik.“ Potom se Kate podívala přes Cappii. „A vy si přejete?“ zeptala se tří mužů.

„Já jsem tu s ní,“ ozval se jako první Rourke.

„Já taky,“ přidal se Chet.

„A já se taky přišel ucházet o zaměstnání,“ řekl Bentley. „Myslel jsem si, že byste třeba mohli potřebovat dalšího veterináře.“

„A vy jste kdo?“ Kate byla zjevně překvapená.

„To je můj bývalý šéf,“ mumlala Cappie.

„Cože? Tak vy jste doktor Rydel?“ vykřikla Kate. „Ale vy přece máte vlastní praxi v Jacobsvillu.“

„Mám, ale jestli se Cappie přestěhuje sem, tak já se přestěhuju taky,“ řekl Bentley tvrdohlavě.

„A my se možná taky přestěhujeme,“ přidal se Rourke. „A já si taky podám žádost o místo. Umím psát na stroji.“

„Ty lháři,“ obrátil se na něj Chet. „Neumí psát!“

„Ale můžu se to naučit.“

„Ty tak akorát umíš střílet lidi,“ zpražil ho Chet.

„Pane, je protiprávní držet nepovolenou zbraň,“ začala Kate nervózně.

Rourke jí věnoval okouzlující úsměv. „Jsem profesionální osobní strážce a mám na ni povolení. Kdybyste ji chtěla vidět, můžu vás vzít do toho rozkošného malého francouzského bistra ve městě a zatímco budu jíst, vy si ji můžete prohlížet.“

Kate se na něj dívala, jako by mu narostly rohy.

„A tenhle chlápek za ní pořád leze,“ vysvětloval jí Chet. „Jestli se o něco pokusí, tak ho zatkneme a předáme ho místním úřadům.“

„Cože? Ten muž tě pronásleduje?“ obrátila se Kate na Cappii.

Cappie si měřila zlostně oba muže. „Tak vám děkuju mockrát. Takhle to místo jistě dostanu.“

Konečně vyšla z ordinace Brenda. „Á, tady jsi. Mluvila jsem o tobě s doktorem Lammersem, ale říkal, že má teď víc částečných úvazků, než můžeme potřebovat. Moc mě to mrzí.“

„Můžete mi dát svou adresu?“ obrátil se na ni Bentley. „Pošlu vám květiny.“

„Já myslel, že si chceš vzít tuhle,“ ukázal Chet na Cappii.

Brenda vytřeštila oči. „Co je to za chlapy?“

„No, tihle dva jsou moji osobní strážci, a tamten je můj bývalý šéf,“ ukazovala Cappie postupně.

„A proč je tvůj bývalý šéf tady?“ nechápala Brenda.

„Chtěl se tu taky ucházet o místo, ale když tu nemáte nic ani pro techniky na částečný úvazek ani pro veterináře, tak nám asi nezbude než se vrátit do Jacobsvillu,“ řekla Cappie rozmrzele. „Teda, pokud mě Frank dřív nezastřelí.“

„Nikdo vás nezastřelí,“ ujistil ji Rourke.

„Na to můžete dát krk,“ přidal se Chet.

Brenda se na ně usmála. „Díky. Cappie je moje nejlepší kamarádka.“

Cappie se s Brendou objala.

„No tak, pánové, půjdeme,“ vybídla pak všechny tři muže.

„A jak se daří Kellovi?“ vyptávala se Brenda, když je vyprovázela ven.

„Zdá se, že se z toho dostane, ale ještě několik dní nebudeme vědět, jestli bude opravdu chodit.“

„Kdybys musela odjet domů, došla bych ho místo tebe navštívit.“

„Teď ještě odjet nemůžu,“ řekla Cappie. „Dokud se nenajde Frank, tak ne.“

Brenda se zadívala na Bentleye, který zářil jak sluníčko. „A vy se taky nevrátíte do své praxe?“

„Já počkám také do té doby, než najdeme Franka.“

„Ale ty nepatříš do naší jednotky,“ připomněl mu Chet.

„Teď už ano,“ nedal se Bentley. Jeho oči blaženě pozorovaly Cappii. „Teď už tu s vámi budu až do konce.“

Cappie s nelibostí pozorovala, jak celé její tělo nadšeně zareagovalo na jeho poznámku. Aby zamaskovala svoje rozpoložení, objala znovu Brendu a slíbila jí, že zůstanou v kontaktu.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Bentley s nimi šel až do hotelu, ve kterém Cappie bydlela. V recepci se odpojil, aby si taky dojednal ubytování. Podařilo se mu získat pokoj na stejném patře, jen o dvoje dveře dál od Cappiiných. Potom jel zpátky do hotelu, kde bydlel dosud, aby si sbalil a odhlásil se.

„Super,“ brblala Cappie, když už byli v jejím apartmá. „Tak teď budeme skutečné procesí.“

„Ale vy se mu líbíte,“ podotkl Rourke. „A v naší situaci je to plus. Víc očí víc vidí. Může si všimnout něčeho, co my přehlídneme. Ví přece, jak Frank vypadá. My ho známe jen z identifikační fotky, a sama říkáte, že si na ní není moc podobný.“

„Tak dobře,“ povzdechla si Cappie. Potom popošla k oknu a zadívala se dolů na rušnou ulici. „Aspoň Kell že je v dobrých rukách. Myslím, že s Kilravenem nejsou žerty.“

„Jo, je to divnej patron,“ řekl Rourke. „My nejsme schopný ani zjistit, pro koho z vlády vlastně dělá. A ne, že jsme se o to nesnažili. Jeho brácha pracuje pro FBI, ale u Kilravena to tak jasný není.“

Cappie se na něj otočila. „Dělá pro CIA?“

„Kdyby to tak bylo, tak by to stejně neřekl. Tam je to všechno tajný.“

„Co vy jste to všichni za bandu tajnůstkářů?“ vrtěla hlavou Cappie.

Rourke se jen zazubil. „Jen díky tomu jsme tak skvělí v tom, co děláme.“

„Co děláme?“ zatvářila se Cappie významně.

„Já neříkal, že pro ně pořád ještě pracuju,“ bránil se Rourke.

„Ale taky jste to nepopřel,“ namítla Cappie.

Rourke se ušklíbl.

„Aspoň že moje profese je jasná,“ připojil se k debatě Chet.

Cappie s Rourkem na něj vytřeštili oči.

Chet je zpražil pohledem. „Jsem přece osobní strážce.“

„Aha, tak to já jsem teď zrovna taky,“ řekl Rourke. „Ale to nedělám na plnej úvazek. A pokud vím, tak ty taky ne.“

Chet se nervózně zavrtěl.

„A co dělá na plný úvazek?“ vyzvídala Cappie.

„No, takový kšefty, ve kterejch hrajou roli dalekonosný zbraně a tajný operace.“

„Ale kdepak,“ mumlal Chet.

„Ale dřív to tak bejvalo.“

„No, když jsem si zlomil nohu, tak už mi skákání z vrtulníku Black Hawk nepřišlo tak zábavný,“ mumlal Chet. „Já slyšel, že sis zlomil obě.“

Chet si povzdechl.

„No jo a taky ruku. Zlomeniny se nikdy úplně nezahojí, i když máš dobrou lékařskou péči. A sežeň dobrou lékařskou péči v…“ Chet se zarazil a zmlkl.

„Já jsem zticha,“ mumlal Rourke.

„Tak buď. Došly mi cigarety. Jdu se podívat dolů, jestli by mi někdo neprodal pod pultem krabičku, až se policajti nebudou dívat.“

„Kouření snad není zakázané, ne?“ tvářila se Cappie nechápavě.

„Ale každým dnem nejspíš bude,“ řekl Chet sklíčeně. „Dneska si jeden nemůže bez federálního povolení ani odplivnout.“

„Tak a teď honem, řekněte mi, jestli byl ostřelovač,“ otočila se Cappie na Rourkea, když Chet zmizel.

„Nikdy jsem to nevěděl na sto procent,“ zazubil se Rourke, „ale s Cashem Grierem jsou velcí kámoši.“

„A to má o něčem vypovídat?“

„Grier byl za mlada dost vysoce postaveným zabijákem ve státních službách, ale kdyby něco, tak já jsem vám to neřekl. Některý věci musí člověk držet za zuby, aby si zachránil kůži.“

„Páni!“ vyjekla Cappie. „Tak to bych teda neřekla.“

„To skoro nikdo. Jdu to omrknout dolů do haly, jestli se tam nepoflakuje někdo, koho znám. Hezky se zamkněte a odemkněte, jedině když poznáte můj nebo Chetův hlas. Platí?“

Cappie kývla. „Děkuju.“

„Když dělám nějakou práci, tak ji dělám pořádně,“ řekl Rourke, vyšel na chodbu a zavřel za sebou dveře.

Cappie byla nervózní. S ostrahou, jakou měla, to sice bylo neopodstatněné, ale jí se stále zjevoval před očima obraz Franka Bartletta, jak ji u soudu proklíná, když soudce přečetl rozsudek. Nečekané zaklepání na dveře způsobilo, že hrůzou vyjekla. Po špičkách došla ke dveřím. „Kdo… kdo je to?“ hlesla.

„Pokojská. Kontrolujeme, jestli už doručili vašeho veterináře.“

Cappie se rozesmála. „Bentley!“ Zvolala těsně za dveřmi. „Nepamatuju se, že bych si objednávala nějakého veterináře.“

„No, my vám ho stejně doručíme, pro případ, že byste si vzpomněla později,“ řekl hlas za dveřmi.

Cappie odemkla a naoko káravě se na Bentleyho podívala. „Skvělá taktika!“

Bentley pokrčil rameny. „To víš. Jsem zoufalý. Kdybych jenom normálně požádal, abys mě pustila dovnitř, určitě bys to neudělala.“ Bentley se podíval přes Cappii do apartmánu a úsměv mu z tváře zmizel. „Kde máš osobní strážce?“

„Chet si šel pro cigarety a Rourke kontroluje dole v hale, jestli se do hotelu nevloudil někdo podezřelý.“

„A ty jsi tady sama.“

„No, bylo zamčeno, dokud ses sem nesnažil dostat ty,“ namítla Cappie.

„To máš pravdu. Nešla bys se mnou dolů na koláč a kafe? A potom bychom mohli zajít za Kellem.“

„To bych snad mohla. Ale musím říct Rourkemu, kam jdu…“

„Ten už to ví,“ ozval se pobavený hlas z místa, kde ležela Cappiina kabelka.

„Jak jste se tam dostal?“ vzala ji Cappie překvapeně do ruky.

„Dal jsem tam už před časem mikrofon pro případ, že byste se nám ztratila.“

„Jdu s Bentleyem dolů do hotelu na kafe a na koláč a pak zajdeme za Kellem.“

„Tak dobře, budu někde poblíž. Dobře se bavte. A ne abyste po něm ten koláč hodila.“

„Tak to bych po něm právě klidně mohla ten koláč hodit. Kdybych ho zranila, tak mu v nemocnici můžou okamžitě poskytnout lékařskou péči. Je plná doktorů.“

„Jo, já jsem taky jeden,“ teď promluvil na kabelku Bentley.

„Jenomže ty jsi veterinář,“ namítl Rourke.

„Ale s poraněními si vím taky rady, když na to přijde.“

„Tak koukej, ať ti ona žádný neudělá.“

„Už toho nechte,“ poručila Cappie kabelce. Neozvalo se nic. „Haló?“ podívala se Cappie dovnitř.

„Před lidmi tohle nedělej, ano?“ požádal ji Bentley cestou ke dveřím. „V nemocnici můžeme narazit i na psychiatra.“

Cappie se ušklíbla a vešla do haly.

Nemocniční kavárna byla přeplněná. Dvě místa sice Bentley našel, ale museli sedět u stolku s postarším párem, který se trmácel až od mexické hranice na návštěvu dcery, které se právě narodilo dítě. Měli spoustu fotografií, Cappii a Bentleyovi je ukazovali a ti museli mezi sousty jablečného koláče a doušky kávy všechny jednotlivě komentovat.

Nakonec ale postarší dvojice dopila limonády a konečně se odebrala k výtahu.

„Konečně sami,“ řekl Bentley a v očích mu hrálo.

„Ještě jedna fotka a bylo by nejspíš po mně,“ svěřovala se Cappie. „Přísahám, že jestli budu mít jednou vnouče, tak…“

„… tak budeš mít ještě víc fotek než oni a taky je budeš strkat pod nos úplně cizím lidem,“ smál se Bentley.

Cappie pokrčila rameny a usmála se: „Asi máš pravdu.“

„Miminka jsou fajn. Byly doby, kdy jsem si říkal, že bych si taky jedno dvě pořídil.“

„A teď už si to neříkáš?“ zajímala se Cappie.

Bentley si začal pohrávat s hrnečkem. „No, svým způsobem už jsem to vzdal. Jenomže pak ses objevila ty.“

Cappie v nitru celá tála. „Ano?“

Bentley k ní zvedl hlavu. „Ano.“

Cappie zaváhala.

„Neměl jsem uvěřit tomu cizímu chlápkovi, který přišel do mé ordinace a s výrazem neviňátka mi o tobě navykládal tolik lží. Víš, bál jsem se, že působíš tak úžasně, že to snad ani nemůže být pravda.“

„Nikdo není dokonalý.“

„To vím. Dokonalá být nemusíš. Jen bych do toho nerad spadl až po uši a pak zas dostal do zubů.“

„Takový typ já nejsem,“ řekla Cappie.

Bentley svraštil čelo a zadíval se jí do očí. „Moc ti ublížil, viď?“

„Myslela jsem si, že ho miluju,“ špitla Cappie. „Byl tak milý a pozorný… ale při první schůzce nakopl mého kocoura. Mělo mi to být hned jasné. To hodný člověk nikdy neudělá. Později jsem zjistila, že se choval hrozně ještě k jiným ženám, se kterými přede mnou chodil. Všechny se to bály ohlásit.“ Cappie se smutně usmála. „Já se ho taky bála, ale Kell na tom trval. Říkal, že by to nakonec mohlo dopadnout tak, že by Frank někoho zabil, a já bych to měla na svědomí. Jen jsem si neuvědomila, že bych třeba tou Frankovou obětí taky mohla být já.“ Cappie skryla hlavu v dlaních. „Nikdy to neskončí. I když ho znovu odsoudí, tak jim uteče, nebo ho propustí za vzorné chování… Už nikdy se ho nezbavím.“

„Tak nemluv,“ řekl Bentley něžně. „Nedovolím, aby ti ublížil.“

Cappie nechala ruce klesnout a zadívala se na Bentleye. Najednou vypadala mnohem starší. „A co kdyby ublížil tobě? Co kdyby tě zabil? Všichni kolem mě se můžou stát jeho terčem. Málem jsem ohrozila taky Brendu.“

„Já z toho prevíta strach nemám,“ řekl Bentley. „A ty se už taky bát nebudeš. Strach, to je to, čím on ženy ovládá. Už na něj nemysli. Nestojí za to.“

Cappie se kousla do rtu. „Když já se bojím, Bentleyi.“

„Já to chápu, ale zachovala ses správně, a když to bude třeba, uděláš totéž. Ty nejsi člověk, který před svými problémy utíká, a já taky ne.“

„Myslíš?“

„Nemyslím, vím to.“

Cappie se mu zadívala dlouze do očí.

„A s Frankem už to nějak zařídíme. Jestli uteče z vězení, tak se mi snad podaří přemluvit Rourkeho, aby ho nechal někde v pralese za mořem tak hluboko, aby už nikdy nenašel cestu zpátky.“

„Tak pozor,“ ozvala se Cappiina kabelka. „Já americké občany do pralesa neunáším, a to ani v případě, že je ve hře krásná dáma.“

„Suchare,“ řekla Cappie.

„Ale znám lidi, co to uměj,“ dodal hlas.

„Hodnej,“ přidal se Bentley.

„Proč si ho nevezmete?“ vyptával se z kabelky Rourke. „Aspoň by si vás pohlídal.“

„Když mi řekneš číslo na svého šéfa,“ řekl Bentley kabelce, „pošlu mu na tebe ty nejskvělejší reference.“

„Seš prima kámoš!“

„Já přece vždycky…“

Bentley se zarazil a přestal mluvit. U jejich stolu už stáli tři lidé a s otevřenou pusou sledovali, jak mluví do Cappiiny kabelky. Bentley si odkašlal. „Tak už jsem to rádio vypnul,“ řekl a podal kabelku Cappii.

Přihlížející se rozpačitě usmáli a chvatně opustili kavárnu.

Cappie vyprskla smíchy. Bentley byl celý rudý.

„Pálí vám to, doktore Rydele, jen co je pravda,“ ozval se už zas z kabelky Rourke. „Nechtěl byste pro nás pracovat?“

„Jděte s tím do háje,“ ohradila se Cappie. „Nehodlám si brát nikoho z vaší branže.“

„A pak kdo je tady suchar?“ řekl Rourke. „Takže končím.“

Cappie se podívala na Bentleye a oba se rozesmáli.

Kell mlčel a byl úplně vyčerpaný. Cappie si uvědomovala, že bolest musí být opravdu strašná. Zdrželi se u něj jen chvilku a spal, už když za sebou zavírali dveře.

„Myslíš, že by nebylo nebezpečné se jít projít a nadýchat se čerstvého vzduchu?“ zeptala se Cappie Bentleye. „Všude je plno lidí.“

„Já nevím,“ těkal pohledem Bentley.

„A co myslíte vy, Rourke?“ sehnula Cappie hlavu ke kabelce.

Kabelka ale mlčela. Cappie se rozhlédla kolem sebe. Rourkeho ani Cheta naviděla. Bylo to divné. Od té chvíle, kdy přijela do San Antonia, je měla stále v dosahu.

„Snad se nic nestane,“ řekla. „Jenom si potřebuju trochu protáhnout nohy.“

„Tak dobře,“ řekl Bentley. „Ale budeš se držet blízko mě. Budu na tebe dávat pozor,“ řekl a vzal ji za ruku.

Cappie se usmála a na okamžik si opřela hlavu o jeho rameno. „Tak jo.“

Spolu pak vyšli do chladného večerního vzduchu. Chodník byl přeplněný lidmi, na silnici byl čilý ruch. Na rohu stál policista opřený o výkladní skříň a telefonoval mobilním telefonem. Nedaleko od něj se živě bavili dva muži v oblecích. Všude blikaly neony a třpytila se vánoční výzdoba. „Ach bože, vždyť jsou skoro Vánoce,“ vykřikla Cappie. „Málem jsem na to díky tomu všemu zapomněla.“ Potom se zamračila. „Letos si dárky nebudeme rozbalovat pod stromečkem. Kell se určitě do Štědrého dne domů nedostane.“

„Tak mu ozdobíme stromek v jeho pokoji v nemocnici a dárky mu tam z Jacobsvillu přivezeme,“ navrhl Bentley. „Budeme mít Vánoce tady.“

Cappie se na něj něžně zadívala. „My?“

Bylo vidět, že Bentley zatnul zuby.

„Já tě nehodlám znovu opustit, a to ani na den,“ řekl zastřeným hlasem.

Cappii vhrkly do očí slzy. Řekl to tak procítěně. Nemusel ani říkat, co k ní cítí. Cappie to vyčetla z jeho tváře.

Bentley si ji přitáhl k sobě, sevřel ji v náručí a zabořil svou tvář do jejích dlouhých světlých vlasů. „Vezmi si mě.“

Cappie zavřela oči. „Ano, ach ano,“ šeptala.

Jeho mohutná hruď se zdvihala.

„To jsme si vybrali místo pro zásnuby,“ zaúpěl Bentley. „Kouká na nás snad tisíc očí.“

„To nevadí,“ šeptala Cappie.

A skutečně to nevadilo.

„Drž ho, já se postarám o ni!“

Cappie byla tak zasněná, tak uvolněná a tak šťastná, že jí chvíli trvalo, než pochopila, co se kolem ní děje. Cítila, že jí nečekaná síla vytrhla Bentleye z náručí a pak za ním uviděla dva muže. Sama vyjekla hrůzou, když ji kdosi popadl bolestivě za ramena a otočil. Stála tváří v tvář rozzuřenému Franku Bartlettovi.

„Tak jsem tě přece dostal, co?“ hřímal. „A teď zaplatíš za to, cos mi provedla.“

Cappie vykřikla a pokusila se mu vyprostit, ale jeho ruce byly nesmírně silné. Stačil ji držet pouze jednou a druhou ji vší silou udeřil do tváře. Cappie zavrávorala a byla by upadla, kdyby ji k sobě surově nestrhl. Tvář ji pálila jako čert. Cappii to rozběsnilo. Nadechla se a nohou v botě s vysokým podpatkem, kopla Franka vší silou do lýtka. Ten zaječel a udeřil ji znovu. Než se však mohl znovu rozpřáhnout, padl najednou sám k zemi.

„Jo, tak se na něj musí!“ zvolal nadšeně jeden z přihlížející.

„Jen do něj!“ povzbuzoval dál.

Bentley se zjevně rozhodl, že choutky na pomstu z Franka Bartletta vymlátí.

„No ne, není ten chlapec talentovanej?“ mumlal Rourke, když odváděl třesoucí se Cappii stranou. Pak se podíval na její pohmožděnou tvář. „Omlouvám se, že jsme nezasáhli dřív, ale potřebovali jsme mít hodně očitých svědků a pádný důvod pro obžalobu.“ Potom krátce pokynul hlavou směrem k Chetovi a dvěma mužům v obleku. Dva Frankovy společníky už drželi v poutech. Uniformovaný policista, který předtím telefonoval, stál ve skupince s nimi.

„Nechali jsme vás sledovat,“ řekl Cappii Rourke. „Kdyby to šlo jinak, tak jsme se k něčemu takovýmu neuchýlili.“

Cappie vztáhla ruku a pohladila muže po tváři. „Udělali jste dobrou práci, Jednooký,“ řekla a usmála se, ale bolelo to tak, že sebou škubla. „Obávám se, že pár dní jako oběť násilí vypadat budu.“

„To nepochybně. Tvářičku máte pěkně pochroumanou.“

Cappie hledala očima Franka. Bentley do něj stále ještě bušil. „Neměl byste Bentleye zachránit?“ obrátila se k Rourkemu.

„Bentleye?“ podivil se Jednooký.

„Před obviněním ze zabití,“ vysvětlovala Cappie.

„Jo ták. Tak to bych asi měl.“

Rourke popošel k oběma mužům a odtrhl Bentleye od Franka, ale nebylo to nic snadného. Veterinář se vzdát nehodlal.

„No tak, no tak. Aby ještě vůbec bylo koho žalovat,“ mírnil Bentleye Rourke. „A mimoto, Cappie potřebuje ošetřit. Pěkně to schytala.“

Bentley se snažil popadnout dech, jak se řítil zpět ke Cappii. Když ji uviděl, strnul. „Ach bože, ty má chudinko,“ vykřikl a sklonil se, aby ji něžně políbil na promodralou tvář. „Dojdu mu jich ještě pár vrazit…“

„Ne,“ zaprotestovala Cappie a popadla Bentleye za sako. „Rourke má pravdu. Hezky ho předhodíme obžalobě. Ale byl jsi ohromný!“

„To ty taky,“ usmíval se Bentley, „jak jsi ho nakopla.“

„Myslím, že jsme docela dobrá dvojka,“ smála se Cappie.

„To bych řekl.“

Cappie se znovu dotkla tváře. „Au, to pálí.“

„Vypadá to strašně. Budeš s tím muset k doktorovi.“

„Tady uvnitř je jich naštěstí spousta,“ poznamenal Rourke, který se vrátil právě včas. „Vidíte ten nápis? Stojí tam NEMOCNICE.“

Cappie napřáhla ruku sevřenou v pěst.

Rourke zvedl ruce na obranu.

„Mě ne, mě ne. Já patřím k vám.“ Pak kývl hlavou směrem k jednomu z mužů v oblecích, který měl černé vlasy stažené do culíku. „Poznáváte ho?“

Cappie svraštila čelo. „Ne…“

„To je detektiv seržant Rick Marquez,“ představil muže Rourke. „Byl právě na cestě do opery, když jsme mu zavolali a nahlásili, že před nemocnicí došlo k násilnému přepadení. Překonal veškeré rychlostní rekordy, jen aby se sem dostal.“

„To je od něj hezké,“ řekla Cappie.

„Ano, ale zas tak velká oběť to není. Stejně chodí vždycky na operu sám. Nemůže sehnat ženskou.“

„Ale proč?“ podivila se Cappie. „Takový frajer.“

„Nosí u sebe zbraň,“ prozradil Rourke.

„Ale to vy taky,“ namítla Cappie.

„Vždyť já taky nemůžu žádnou ženskou sehnat.“

„To je škoda.“

Rourke se začal sunout blíž.

„Jsem volný.“

Cappie se rozesmála, když se mezi ní a Rourkem vztyčil hrozivě vyhlížející Bentley.

„Počkat, spletl jsem se, já vůbec volný nejsem,“ vyhrkl Rourke.

„A i kdybys byl, ona není,“ řekl Bentley.

„A už je to tu zase, další potíže,“ vložil se do hovoru Rick Marquez. Pak se podíval na Cappiinu tvář a zamračil se. „Do háje, moc mě mrzí, že jsme nedorazili dřív. Nemohl jsem sehnat taxík, tak jsem celou cestu běžel.“

„Naštěstí jsi ve skvělé formě,“ řekl Rourke.

„Naštěstí jsem,“ přikývl Marquez. „Ale co vy dva s Billingsem tu děláte?“

„Nabízíme svý služby ve firmě Eba Scotta,“ zubil se Rourke. „Jsme osobní strážci. Teda, vlastně už ne, když zajistili ty tři chlapíky.“

Marquez popošel blíž k němu. „Co kdybys řekl Chetovi, že se tu nesmí kouřit.“

„A proč mu to neřekneš sám?“ bránil se Rourke.

„Já mám byt samý okno,“ ušklíbl se Marquez. „A Chet by taky nemusel odolat.“

„To je fakt. Tak já to tady začnu jen tak nenápadně šířit. Teda o kouření,“ dodal Rourke rychle. „No nic. Na tebe střílet nebude. Nemá povolení.“

„Zatím,“ podotkl Marquez. Rourke pokrčil rameny, zazubil se a šel hledat svého parťáka.

„Byli úžasní, opravdu naprosto úžasní,“ svěřovala se Cappie detektivovi. „Nikdy jsem se necítila bezpečněji.“

„Použili jsme vás trochu jako volavku,“ řekl Marquez tiše. „Byla to jediná možnost jak zajistit, aby z toho byl případ, z kterého už se Bartlett nevykroutí. On se jen tak lehce nevzdává.“

„Ano, ale mohl zas utéct…“

„Nemohl,“ utrousil Marquez. „To vám garantuju. Vidíte toho chlápka, co jsem se s ním teď bavil? To je asistent státního návladního, který poprvé odsoudil Franka.“

„A mně připadal povědomý,“ kývala Cappie.

„A teď půjde Frank hezky zpátky do basy, a na dlouho.“

„A co jeho kamarádi?“ zajímala se Cappie.

„Vím, že mu pomáhali, když si přišel vylít zlost na vašem bratrovi. Zatím jsme to nemohli dokázat, ale vsadím se, že teď budou rádi, když uhrajou o pár let míň.“

„A my mezitím v nemocnici s Kellem oslavíme krásné Vánoce,“ vzal Bentley Cappii kolem ramen, „a pak začneme plánovat svatbu.“

„Svatbu?“ povzdechl si Marquez. „Jo taky jsem si říkal, že snad někdy najdu nějakou milou dívku, která bude mít ráda policajty a operu a třeba si mě i bude chtít vzít. Ale teď jsem fakt spokojený, že žiju sám. Teda, mám spoustu času jenom pro sebe, můžu se na televizi dívat, na co chci, a jídlo z mikrovlnky u kovbojky je fakt senzační. Někdy mám pocit, že bych na něj mohl dělat skvělou reklamu.“

„Jsou tam i psychiatři, že jo?“ kývl Bentley hlavou směrem k nemocnici.

Marquez ho zpražil pohledem. „Snad jsem řekl jasně, že jsem spokojený, ne? Rád žiju sám. Nechci, aby mi do života zasahovala nějaká milující ženská, která umí vařit.“

„Nemá tu někdo svěrací kazajku?“ začal se kolem sebe rozhlížet Bentley.

Marquez rozhodil zoufale rukama a dal se na ústup.

Cappie cítila, jak jí ve tváři začíná cukat. Slzy jí vyhrkly z očí. „Myslíš, že bychom mohli zajít na ambulanci?“ obrátila se na Bentleye.

„Jdeme,“ přikývl Bentley hlasem plným soucitu.

Marquez šel za nimi do nemocnice. „Mám s sebou digitální fotoaparát,“ řekl najednou a už zas se soustředil na svou práci. „Chtěl bych pořídit pár snímků, aby porota viděla, co vám Frank udělal.“

„Jen si poslužte,“ souhlasila Cappie. „Ale pak chci acylpyrin a sáček s ledem.“

„Ráno můžete zajít ke mně do kanceláře a sepíšeme vaši výpověď. Teď si vás vyfotíme a zavoláme doktora, aby se na vás podíval. A pak si klidně můžete dát i pivo, když budete chtít, a já ho zaplatím,“ kasal se Marquez.

Cappie se ušklíbla. „Já bych opravdu radši ten sáček sledem.“

„A taky to budeme muset nějak zařídit, aby tu tvoji tvářičku neviděl Kell, dokud sám nebude z nejhoršího venku,“ řekl Bentley.

„Jasně, to zvládneme,“ usmála se Cappie. „I když to asi nebude snadné.“

Marquez, který viděl, jak je Cappiina tvář čím dál barevnější a opuchlejší, nemohl než souhlasit. A to Cappie netušila, jak bude vypadat ráno. Marquez to ale věděl dobře.

Nejdřív Cappii tvář zrentgenovali. Pak si ji vyfotografoval Marquez a vyklidil pole. Nakonec se k nim do boxu, kde Cappie s Bentleyem čekali na výsledky, vrátil ošetřující lékař.

„Máte naštípnutou horní čelist,“ řekl. „Měla byste ty rentgenové snímky vzít k praktickému lékaři a požádat ho, aby vám doporučil nějakého plastického chirurga. Teď vám napíšu něco proti bolesti. Na otok si dávejte sáček s ledem. S modřinami asi bohužel nic nenaděláme.“ Doktor se zadíval tázavě na Bentleye.

„To jsem nebyl já,“ řekl Bentley na vysvětlenou. „Ten chlápek, který jí to udělal, už odtud odjel v antonu i s kumpány, a ponese za to před soudem plnou odpovědnost. Kopie rentgenových snímků, o které jsme vás požádali, k tomu jen přispějí.“

Mladičký lékař zachmuřeně kýval. „Takových poranění už jsem viděl. To byl váš přítel?“

„Ne,“ řekla Cappie rázně. „Bývalý přítel, který už strávil šest měsíců ve vězení za to, že mi zlomil ruku. Počíhal si na mě, ale teď doufám zůstane za katrem mnohem delší dobu.“

„Rád vám to dosvědčím,“ řekl mladý lékař. Sáhl do peněženky pro vizitku a podal ji Cappii. „Víte, to se stává často, že se surovec mstí. Před pár dny k nám přivezli jednu mladou ženu, kterou takový člověk málem zabil.“

Cappii se udělalo zle.

Bentley ji znovu objal kolem ramen. „Tebe nikdo nezabije,“ chlácholil ji.

Cappie se k němu přitulila. „Díky.“

Spolu vyzvedli rentgenový snímek, zaplatili a ruku v ruce opustili pohotovost.

„Chtěla bys ještě zajít za Kellem?“ navrhl Bentley.

Dívka zavrtěla hlavou a sykla. Bolelo to. „Není mi dobře. Potřebuju si lehnout.“ Pak zvedla k Bentleyovi hlavu. „Půjdeš se mnou zítra do kanceláře k Marquezovi?“

„To víš, že ano. Už abys byla v posteli. Máš za sebou náročný den.“

DESÁTÁ KAPITOLA

Když Cappie vylezla následující den ráno z postele a podívala se na sebe do zrcadla, zasténala. Polovinu tváře měla neuvěřitelně napuchlou a rudou.

„Haló, jsi v pořádku?“

Cappie se usmála. Bentley trval na tom, že pro všechny případy přespí v apartmánu na pohovce. Rourke a Chet už byli vzhůru a balili si věci. Chystali se zpátky do Jacobsvillu. Cappie s Bentleyem se chtěli zdržet ještě den dva, aby podepsali výpověď na policii a zašli za Kellem.

„Ano,“ ozvala se Cappie. „Akorát se na sebe nemůžu dívat.“

„Vsadím se, že Chet ví přesně, jak se cítíte,“ zavolal ze dveří do pokoje, který měli spolu s Chetem, Rourke.

„Zavřeš ten svůj zobák?“ brblal Chet.

„Vidíš, teď krásně předvádíš, jak moc se ještě musíš učit diplomacii,“ upozornil ho Rourke.

„Já se na celou diplomacii vykašlu,“ ohradil se Chet. „Vracím se zpátky do firmy, pro kterou jsem dělal, a nechám se přeložit někam, kde budu operovat úplně sám. Někam, kde nebudu muset být k nikomu laskavěj.“

„Jo, a taky s sebou vem ty svoje cigára,“ brblal Rourke. „Být s tebou v jednom pokoji je dostatečnej trest pro všechny kriminálníky. Chlape, ty páchneš!“

„Kouř z cigaret má něco do sebe,“ ohradil se Chet.

„To teda nemá!“

„Když jdeš po někom, kdo hulí jako fabrika, tak ho ucejtíš na sto honů,“ řekl Chet a usmíval se.

Rourkeovi poklesla čelist. Nikdy neviděl, že by se jeho parťák byť jen náznakem usmál.

Chet si ho pohrdavě změřil, zvedl svou tašku a vykročil ke dveřím. „Doufám, že se z toho dostanete, slečno Drakeová,“ řekl, když viděl, že Cappie vyšla ze svého pokoje. „Za týden to bude určitě vypadat mnohem líp.“

Cappie se chtěla usmát, ale příliš to bolelo. „Dík, že jste mi zachránil život, Chete,“ řekla.

„Bylo mi potěšením. A my se uvidíme zase u Scotta, Rourke.“

„Snad na mě počkáš, ne? Přece si na cestu do Jacobsvillu nebudu platit taxík sám,“ řekl Rourke. Zvedl svou tašku, potřásl si rukou s Bentleyem a sehnul se ke Cappii, aby ji políbil na neporaněnou tvář. „Kdyby vám utekl, tak mi dejte vědět, přinesu vám ho chycenýho v síti,“ šeptal.

„Díky, Rourku, ale myslím, že se to nestane.“

Bentley se spokojeně usmál.

„Tak to vám můžu zaručit.“

„Tak jo, tak se tu mějte. Nashle.“

Ještě si zamávali a najednou byli Bentley s Cappií sami. Bentley starostlivě zkoumal dívčinu tvář. „Škoda, že se to muselo stát takhle.“

„Máš pravdu, ale muselo se to nějak pojistit. Teď bychom se mohli nasnídat a pak zajet do kanceláře k detektivu Marquezovi kvůli výpovědi. Potom,“ dodala Cappie váhavě, „bychom mohli zajít za Kellem a pokusit se ho moc nerozčílit, až mu budeme vykládat, co se stalo.“

„Ano to beru, všechno cos řekla, mi vyhovuje.“

Detektiv Marquez měl malou kancelář, která byla součástí velkého oddělení. Stále tam někdo přicházel a odcházel a telefony drnčely nepřetržitě. „Tady je to jak v televizních krimiseriálech,“ rozhlížela se Cappie.

Marquez se pobaveně usmíval.

„Je to dokonce mnohem horší. Nemáte ani pět minut, abyste mohla naťukat hlášení.“ Vstal a šel si k tiskárně vzít Cappiinu výpověď. „Buďte tak hodná a koukněte na to, jestli je to v pořádku,“ řekl a jednu kopii jí podal. „A tahle je pro vás, doktore Rydele,“ podal další list papíru veterináři.

Oba výpověď pročetli a navrhli několik úprav. Marquez je do textu zanesl a znovu výpověď vytiskl. Potom ji oba podepsali.

„Vsadím se, že Frank musí být úplně bez sebe,“ uvažovala Cappie nahlas.

„Ano, ale tentokrát žádnou porotu neobalamutí. Nikdo mu neuvěří, že on je ten poškozený,“ ujistil ji Marquez.

„Vsadím se, že tomu soudci, který ho soudil minule, teď není nejlíp,“ mumlal Bentley.

„Taky si myslím, a podobně je na tom státní návladní, zvlášť když Frank s kumpány zmlátil vašeho bratra. Veškerá justice v San Antoniu teď po tom kriminálníkovi pásla.“

„Vážně?“ podivila se Cappie a vzápětí zaváhala. „Ale Frank se před soudem nedostane ven, že ne?“

Marquez zavrtěl hlavou. „Kauce je tak vysoká, že ji určitě nikdo nesloží.“

„Doufejme, doufejme,“ mumlal Bentley.

Marquez se na něj zadíval. „Řekl bych, že možná zůstane za mřížemi i dobrovolně. Myslím, že vám by se do rukou dostal nerad. Byl to pěkný nářez.“

Bentley pokrčil rameny. „Jo, na škole jsem trochu hrával ragby.“

„Já zase fotbal. Tolik jsme se nemydlili, ale hlavičku jsem dal klidně přes půl hřiště pokaždé.“

„Tak proto máš takovou šišku?“ ozval se ode dveří známý hlas.

„Zase ty, Kilravene?“ bručel Marquez. „Přestaneš ty mě jednou pronásledovat?“

„Já tě nepronásleduju,“ řekl dlouhán zvesela. „Jen čekám, až mi aspoň po desátý vezmeš telefon, odpovíš mi na šest zpráv na záznamníku a dvacet mailů.“

Marquez rozpřáhl ruce.

„No jo, tak dobře, ale nech mě aspoň dokončit tady tu věc se slečnou Drakeovou a doktorem Rydelem. Pak jsem ti plně k dispozici.“

„Není spěch,“ usmíval se Kilraven. „Stoupnu si támhle venku a budu pohledem hypnotizovat všechny ty vaše kriminálníky.“

„Děkuju mnohokrát, že jste dohlídl na Kella,“ obrátila se k němu Cappie.

„K čemu by měl člověk kamarády?“ culil se Kilraven.

„To ty nemůžeš vědět, protože žádné nemáš,“ utrousil jeden z detektivů, který šel právě kolem.

„Já mám náhodou spoustu kamarádů,“ bránil se Kilraven.

„No jasně, tak někoho jmenuj.“

„Marquez!“

„On je tvůj kamarád?“ strčil do boxu k Marquezovi hlavu detektiv.

„To teda není,“ řekl Marquez, aniž by zvedl hlavu od výpovědí.

„Ale jsem,“ trval na svém Kilraven.

Marquez mu věnoval výmluvný pohled.

Kilraven vycouval a mumlal cosi cizí řečí.

„Já dobře vím, co si to říkáš,“ volal za Kilravenem Marquez. „To tvůj bratr, který mluví plynně persky, mě naučil, co tohle znamená.“

Až do boxu byla slyšet záplava dalších slov.

„A co je zase tohle?“ vrtěl hlavou Marquez.

Kilraven se zazubil. „To je lakotština. Tu Jon neumí, tak tě to nemůže naučit. Cha, cha!“

A zmizel.

Marquez se ušklíbl.

„Je tak milý,“ usmála se Cappie.

Marquez se k ní naklonil. „Je, ale nebudu to říkat nahlas. Pracuju s ním a ještě jedním detektivem na jednom odloženém případu. Má toho plnou hlavu a teď je netrpělivý, protože máme novou stopu.“

Bentley jen mlčky přikývl. „Vím o tom. Jedna z mých asistentek na klinice má za manžela nejlepšího kamaráda místního šerifa. Sleduju to prakticky v přímém přenosu.“

„Nešťastný případ,“ kýval Marquez. „Naštěstí to teď vypadá, že to konečně rozlouskneme.“

Bentley vstal a pomohl Cappii na nohy. Když se na něj otočila, otřásl se.

„Budu rád, když mi donesete kopie těch rentgenových snímků,“ řekl Marquez, když je doprovázel ze dveří. „Všechno, co máme proti Franku Bartlettovi, nám pomůže ho dostat za mříže.“

„Asi by měl sám doufat, že už se odtamtud nikdy nedostane,“ řekla Cappie. „Bratr se na něj chystá.“

Marquez se usmíval pod vousy. „Kdyby na Kella nebyli v přesile a on by nebyl na vozíku, tak bych ho dneska nejspíš hájil proti obvinění za zabití.“

„To nepochybně,“ řekl Bentley zachmuřeně.

Cappie svraštila čelo. „Vede se tady snad hovor o něčem, co nevím?“ vyzvídala.

Bentley a Marquez se na sebe spiklenecky podívali.

„Mluvíme jenom o tom, že tvůj bratr má oprávněný vztek,“ řekl Bentley jakoby nic. „A teď za ním můžeme vyrazit, ať ví, že už bude mít brzo švagra.“

Kell se cítil o něco líp než při poslední návštěvě, ale jen do chvíle, kdy uviděl Cappiinu tvář. Pak začal od plic nadávat.

„Naprosto chápu tvoje pocity,“ řekl mu Bentley, „ale v jedné věci to stálo za to. Bartlett vypadá ještě mnohem hůř. Dva detektivové mě od něj museli odtrhávat.“

Kell se rozzářil. „Jsi skvělý.“ Znovu se zadíval na sestru. „Je mi to tak líto.“

„Neboj, zahojí se to,“ uklidňovala ho Cappie. O tom, že bude nejspíš muset s tváří podstoupit menší chirurgický zákrok, se zatím radši nezmínila. „Detektiv Marquez říkal, že se Frank hned tak na svobodu nedostane. Čeká, že jeden z Frankových kumpánů bude svědčit proti němu, a když ho odsoudí za napadení mě i tebe, dostane dost vysoký trest.“

„Čekal jsem, že se tu zastaví Hayes Carson, abych mohl vypovídat o tom, co mi Frank provedl v Comanche Wells,“ mumlal Kell.

„Nejspíš ti dává čas na zotavení po operaci,“ řekla Cappie.

„Asi ano.“

„A mluvil už jsi s ošetřujícím lékařem?“

Kell se usmál. „Ano. Vidí to optimisticky, když mám teď znovu cit v nohou.“

„Aspoň že něco dobrého nakonec vzejde z té hrůzy,“ řekla Cappie laskavě.

Kell se podíval na Bentleye. „Předtím, než se tohle všechno semlelo, Cappie tvrdila, že nechce žít ve městě, kde bydlíš taky ty. Ty sám jsi mi už něco řekl, ale ne víc, než jsi nezbytně musel. Cappie mi všechno začala vysvětlovat, ale potom mi píchli injekci a nevím nic. Můžeš mi k tomu něco říct?“

„Udělal jsem pěknou pitomost,“ povzdechl si Bentley. „A nejspíš se za ni budu omlouvat do konce života. Ale Cappie si mě stejně vezme.“ Bentley se na Cappii něžně usmál a ona jeho úsměv opětovala. „A může mi to klidně pořád předhazovat. Já to vydržím rád.“

„Přestala jsem se na tebe zlobit, když jsem viděla, jak do Franka bušíš,“ řekla Cappie.

Bentley se kradmo zadíval na promodralé a oteklé klouby na rukou. „Myslím, že možná taky budu mít trvalou památku.“

„Tak vy dva se budete brát?“ obrátil se Kell na Cappii.

„Ano,“ Cappie přikývla a zlehka si přejela prsty po poraněné tváři. „Ale ne dřív, než mi tohle všechno splaskne.“

„A taky ne dřív, dokud tě nedokážu na vlastních nohách dovést k oltáři,“ doplnil Kell.

Bentley našpulil rty. „Copak to, k oltáři by tě mohli nést Chet a Rourke.“

„No, když byl Chet naposled na svatbě, tak tam tak vyváděl, že strávil nakonec noc za mřížemi,“ namítl Kell.

Cappie svraštila čelo. „Jak dobře vlastně znáš Cheta a Rourkeho?“ vyzvídala.

Kell zaúpěl. „Ach. Už to zase bolí. Omlouvám se, ale už nemůžu dál mluvit.“

Cappie sjela pohledem k cévce, kterou měl Kell zavedenou do žíly. „Copak ti nedávají nic proti bolestem?“

Kell zavřel oči. „Nevím. Najednou je mi hrozně. Snad už abyste radši šli.“ Pak jedno oko otevřel. „Klidně zas přijďte, až mi bude líp. Hlavně když se mě nebudete ptát na nic nevhodného. To bych mohl úplně zkolabovat.“

„Tak dobře,“ povzdechla si Cappie.

Kell se už opět tvářil spokojeně. „Buď hezky hodná holčička a já ti řeknu, jak se dostaneš přes bojovníky v ODST.“

„On ti to Cash prozradil?“ vytřeštila Cappie oči.

Kell se začal smát, ale jak se pohnul, hned sykl bolestí. „To víš, zadarmo to nebylo.“

„A číms ho podplatil?“

„Znáš ten film s Bette Davisovou, jak nejdřív zavraždí svého milence a pak vydírá jeho vdovu kvůli dopisu, který by ji mohl usvědčit?“ řekl Kell.

„Ano. Jmenuje se to Dopis. Je to jeden z mých nejoblíbenějších…“ Cappie se zarazila. „Tos neudělal!“

„Hele, zas tak moc často ses na něj nedívala,“ bránil se Kell.

„Kelle!“

„Chceš se dostat přes ty bojovníky, nebo ne?“

Cappie si povzdechla.

„Snad ten film někde seženu.“

„To je hodná sestřička,“ liboval si Kell.

„A když ti ho seženu já,“ vložil se do hovoru Bentley, „řekneš i mně, jak se dostat přes bojovníky?“

Všichni se rozesmáli.

O dva týdny později kulhal Kell za Cappiiny podpory v pyžamu a županu halou. Cappie už neměla tvář oteklou, ale stále trochu nažloutlou. Kell se zotavoval každým dnem, a to zejména díky rehabilitačnímu oddělení jacobsvillské nemocnice.

„Jde to tak pomalu,“ brblal.

„To není pravda,“ nesouhlasil Bentley. Obývacím pokojem se rozlehl výstřel. „Ha! A první bojovník už to koupil!“

„Hele, nemachruj na nás,“ houkla na něj Cappie. „To já musela obětovat svůj film, abychom se konečně dozvěděli, jak na to. Ne ty.“

„Sehnal jsem ti ho na DVD. Máš ho už zase v přehrávači,“ nedal se Bentley.

„To je mi hodně platné, když celý den hrajete tuhle hru,“ bručela Cappie.

„Nech na pokoji mého nastávajícího švagříčka,“ vložil se do hovoru Kell. „Každý chlap nedokáže dělat tortilly z ničeho.“

„Udělal to jen proto, aby se ti zalíbil,“ zubila se Cappie.

„A podařilo se to. Kdy teda bude svatba?“

„Za tři neděle. Micab Steele říká, že už dokážeš jít se mnou k oltáři jen s holí. A taky doufáme, že během obřadu nebudou farmáři v okolí potřebovat žádný Bentleyův zákrok,“ zvýšila Cappie hlas.

„Dohodl jsem se s jedním veterinářem ze San Antonia, že bude místo mě sloužit, než se vrátím z líbánek v Cancúnu,“ řekl Bentley. Vybrali si to exotické místo, protože Cappie dávno toužila vidět mayské ruiny Chichén Itzá.

„Jen doufám, že ten veterinář ví, že bude sloužit za tebe,“ řekla Cappie.

„Ví,“ zasmál se tlumeně Bentley.

„Seznam svatebních hostů nám pěkně narůstá,“ povzdechla si Cappie. „Už jsem rozeslala padesát pozvánek.“

„A zahrnula jsi mezi ně Marqueze?“

„Ano,“ přikývla Cappie. „A taky Cheta a Rourkeho.“

Kell zakvílel.

„Chet bude sekat dobrotu. Promluvím s ním,“ slíbila Cappie. „Oba se o mě v San Antoniu moc hezky starali.“

„Ano, ale Franka jsem stejně nakonec dostal já,“ volal od videohry Bentley. „A věřili byste, že se mě ten prevít pokusil žalovat za napadení?“

„Jo, ale s tím se daleko nedostal,“ řekl Kell. „Blake Kemp měl dlouhý hovor s jeho advokátem.“

„Proč by měl mluvit náš státní návladní s Frankovým advokátem ze San Antonia?“ vrtěla hlavou Cappie.

„Protože Frankův advokát nebyl informován o rodinných vazbách útočníka, kterého se chystal zažalovat,“ mumlal Bentley. „Ha! A další bojovník je mimo hru,“ vykřikl vzápětí nadšeně.

Cappie zamrkala. „O rodinných vazbách…?“

Kell se k ní naklonil. „Na to se radši neptej. Pravda je ale taková, že se ten případ zahraje do ztracena. A pěkně rychle.“

Cappie nechápavě zírala na Bentleye. „Jaké rodinné vazby?“ nenechala se odbýt.

„Guvernér je můj vlastní bratranec. Tak, a máme po dalším!“

„Náš guvernér?“ vyjekla Cappie.

„A máme jich snad víc? Páni, ta hra je senzační.“

Cappie si povzdychla. Pak zvedla hlavu ke svému pohlednému bratrovi. „Ale na svatební cestu s námi ta hra nepojede,“ řekla pevně.

Bentley se na ni rošťácky zazubil. „Ani když ti prozradím, jak se dostat přes ty bojovníky?“

„No, v takovém případě bych to možná ještě zvážila,“ hihňala se Cappie.

Kell v den svatby skutečně už dokázal chodit jen s holí. Malý kostelík v Comanche Wells byl plný. Cappie zavěšená do bratra kráčela v dlouhých bílých šatech k oltáři a vlečka se zdála být nekonečná. V ruce držela nádhernou kytici žlutých růží a blaženě se usmívala.

Byla tak šťastná, že Kell udělal takový pokrok. Bratr už si dokonce domlouval s Ebem Scottem, že pro něj začne pracovat v jeho protiteroristickém výcvikovém středisku. Cappii trochu vrtalo hlavou, jak to, že Kell zná tolik Ebových zaměstnanců, ale zatím to nekomentovala. Byla Ebovi vděčná, že jí tenkrát poskytl Cheta a Rourkeho na její ochranu. Ti teď seděli oba v jedné z předních řad. S nimi tu byli taky Cappiini spolupracovníci, současní i bývalí, Keely a Boone Sinclairovi, Booneova sestra Winnie, kterou zjevně Kilraven, který seděl v řadě za ní, nespouštěl z očí.

Kell s Cappií se zastavili před oltářem a Kell vložil Cappiinu ruku do Bentleyovy. I Bentley celý zářil a nesmírně mu to slušelo. Cappie k němu obdivně zvedla oči.

Svatební obřad byl krátký, ale působivý. Nakonec Bentley zvedl z Cappiiny tváře závoj a políbil ji s takovou něhou, že jí až vhrkly slzy do očí.

Pak ji vedl uličkou z kostela ven a dav, který se dovnitř nevešel, po nich nadšeně házel květiny a barevné konfety. Byli jich oba plní, když konečně doběhli k nádherné bílé limuzíně, aby je dovezla na hostinu do městského kulturního střediska.

Nakrmili jeden druhého svatebním dortem, pózovali fotografům a celkově si užívali svůj slavný den. K tanci hrála živá hudba, nejdřív pomalou romantickou melodii, pak ale přišel ke kapele Cash Grier se svou krásnou ženou Tippy a něco řekli kapelníkovi.

Muzikanti se začali usmívat, pak se rozezněla fanfára a nato klasická melodie „Brazil“. Cash ale tančit nezačal, jak všichni čekali. Pokynul se smíchem Bentleyovi a uklonil se.

Bentley se na Cappii lišácky zadíval. „Smím prosit?“

„Ale, Bentley, ty přece neumíš tančit… nebo ano?“ vyhrkla Cappie.

„Neumím,“ přiznal Bentley, ale už byli na parketu. „Víš, Cash mi dal pár hodin… Tak to zkusíme. Raz dva tři, dva dva tři…“

Bentley začal vířit kolem nevěsty naprosto profesionálním způsobem v něčem, co mohla být směs samby, čači a mamba, Cappie následovala jeho příkladu a diváci stojící kolem se bouřlivě roztleskali.

„Jsi skvělý!“ sotva lapala Cappie po dechu.

„Ty taky, lásko,“ jásal Bentley. „Jsme prostě jedničky.“

Stejný dialog se opakoval asi o dva a půl dne později, jenom důvod byl jiný.

Leželi zpocení a zcela vyčerpaní ve velké manželské posteli v přímořském hotelu v Cancúnu.

„A já myslela, že jsi skvělý hlavně jako tanečník!“ smála se Cappie. „Jsi zkrátka fantastický!“

„Cože? Aha, tak děkuju,“ zubil se Bentley. „Můžu ti složit stejný kompliment?“

„Ach ano, jistě. Doufám, že se učím rychle.“

„Už nejsi ani tolik nervózní, jak jsem si všiml,“ mumlal Bentley.

Cappie se šťastně rozesmála. Když dorazili odpoledne do hotelové recepce, připadala si jak uzlíček nervů. Milovala Bentleye, ale nevěděla, jak to bude, když spolu konečně zůstanou sami. Bentley byl pozorný, trpělivý a něžný, když ji přenesl přes práh na pohodlnou pohovku, i když ji potom krmil krevetami a napájel šampaňským, které nechal donést nahoru do pokoje. Nakonec byla Cappie tak uvolněná, že si málem nevšimla, jak jsou jeho polibky čím dál náruživější, a dokud na své nahé kůži neucítila studenější vzduch, jako by nevnímala, že nemá šaty. Jeho spalující dotyky způsobily, že ji začala zajímat jediná věc: zda se k němu dokáže přivinout ještě těsněji. Celé její tělo začalo prahnout po vyvrcholení touhy, kterou v ní zažehl. Zažehl také krátkou prudkou bolest, ale ta byla rychle zapomenuta, když ji znovu začal líbat a líbat, až se jí konečně zmocnilo takové naplnění, že překonalo veškeré nejdivočejší představy.

„A já si původně myslela, že jsi takový rezervovaný,“ smála se Cappie.

„To jenom tehdy, když mám na sobě doktorský plášť,“ šeptal Bentley zastřeným hlasem. Pak se převrátil na záda a rozkošnicky pozoroval dívčinu nahotu. „Mám si ho snad jít oblíknout, abych byl zase rezervovaný?“

„Kvůli mně to nedělej,“ stáhla ho Cappie znovu na sebe a vášnivě ho políbila. „Chci, abys byl úplně nerezervovaný, a můžeš s tím začít teď hned.“

Bentley se spokojeně zasmál. „Nenapadá mě nic, co by mi udělalo větší radost, paní Rydelová.“

Cappie už odpovědět nestačila.

Procházeli spolu zříceniny mayského města Chichén Itzá a drželi se za ruce, fascinovaní rozlehlostí pláně, na níž se tyčila pyramida Castillo a další budovy mayského komplexu.

„Muselo to tu působit úplně jinak, když tu žili kdysi lidé,“ dumala Cappie nahlas.

„Ano, muselo tu být nejspíš ještě víc lidí než dneska,“ usmíval se Bentley při pohledu na davy turistů. Pak podal Cappii plastovou láhev s vodou, aby se napila první. Cesta autobusem sem trvala celé hodiny, takže věděli, že se do hotelu dostanou až po setmění. Slavné místo však oba chtěli vidět.

„Je to tak jiné všechno tohle vidět na vlastní oči než jenom v televizi,“ poznamenala Cappie.

„To je tak skoro vždycky,“ kýval Bentley. „Dokud nepřijdou na způsob, jak by sis mohla i přes televizi na takovou zříceninu sáhnout nebo vnímat okolní vůni, tak to zas až taková zábava nebude.“

Cappie se zastavila a zadívala se Bentleyovi do očí. „Netušila jsem, že i manželství může být taková zábava.“

Bentley si ji přitáhl k sobě.

„A to jsme teprve na začátku. Já doufám, že máme před sebou stovku společných let.“

„Já taky,“ přitiskla se k němu Cappie a zavřela oči. „Já taky, Bentleyi.“

Cappie se vrátila ke své práci na Bentleyově veterinární klinice. Argumentovala tím, že když tam může pracovat Keely, která je šťastně vdaná a dobře zaopatřená, proč by nemohla ona. A Bentley se ani moc nebránil. Těšilo ho mít svou ženu stále kolem sebe.

„Nechtěla bys kočičku?“ snažila se Cappii zlákat Keely asi týden po tom, co se vrátili z líbánek. „Mám udat šest bílých koťátek, která mi svěřila Grace Grierová, a zatím jsem našla domov jen čtyřem.“

Cappie se rozesmála. „Jedno bych si vzala moc ráda.“

„Já taky,“ vystrčil Bentley hlavu zpoza rohu. „Nevolal Cy Parks, jak je to s tím býčkem, který se potrhal o ostnatý drát?“

„Volal. Říkal, jestli byste se tam cestou domů nezastavili. Že prý vás Lisa nakrmí oba,“ smála se Keely. „Mají dneska domácí kari a kukuřičný chleba.“

„Můj zamilovaný,“ olízl se Bentley.

„Můj taky,“ řekla Cappie málem současně.

„A prý máte s sebou vzít taky Kella,“ dodala dívka.

„Kell někam zmizel s Rourkem a s Chetem,“ povzdechla si Cappie. „A samozřejmě mi neřekl kam. Zkrátka se vypařili a nikdo o nich neví. Vlastní bratr! To by mi snad mohl věřit, ne?“

„To by mohl mně taky,“ přidal se Bentley.

„Určitě má ale své důvody, ať už jsou jakékoliv,“ dodala Cappie.

„Bude to nejspíš něco tajného a hodně nebezpečného a vzrušujícího,“ řekla konečně nahlas Keely.

„Je to nanejvýš pravděpodobné,“ smál se Bentley pod vousy. „Nejspíš pomáhají detektivu Marquezovi hlídat místní noční klub nebo něco na ten způsob. Marquez se zmiňoval, že by potřeboval pár dobrovolníků pro zvláštní projekt, na kterém pracuje se zástupcem státního návladního.“

„Tomu státnímu návladnímu za moc vděčíme,“ kývala Cappie. „Přiměl Frankovy komplice, aby vypovídali proti němu, že pak dostanou mírnější tresty. Říkal, že až se Frank dostane ven, bude mít dávno šedivé vlasy. To mi udělal opravdu radost.“

„Jo, to mně taky,“ kýval Bentley. „Ale teď zpátky do práce.“

„Rozkaz, doktore Rydele,“ postavila se Cappie do pozoru a zasalutovala.

Bentley se ušklíbl, ale pak se hned usmál.

Cappie se taky zasmála a otočila se na kolegyni, která stála za recepčním pultem. „A kdo je další, Keely?“

„Paní Andersonová a její čivava. Tady má kartu.“

Cappie jí vzala kartu z ruky a vyšla do čekárny, která byla plná. Když si zval její manžel do vyšetřovny naléhavého pacienta, ještě si s ním stačila vyměnit zamilovaný pohled. Byla tak šťastná. Měla pocit, že by klidně dokázala létat.

„Tak, paní Andersonová,“ řekla s vlídným úsměvem postarší dámě, „pojďte dál, doktor Rydel se vaší Tweedle na tu pohmožděnou tlapku podívá.“

„Pan doktor je tak milý,“ cukrovala paní Andersonová. „Musíte být moc šťastná, mladá paní.“

„To ano,“ volal Bentley zezadu. „Každá nemá manžela, který je tak dokonalý a skromný jako já. Měla bys na sebe být pyšná.“

„To taky jsem, drahoušku, a jak bys chtěl ty brambory k večeři? Spálené napadrť, nebo úplně rozvařené?“

Chvíli bylo ticho. Pak se Bentley znovu ozval: „Nemá každý tak dokonalou a skromnou manželku jako jsi ty, miláčku!“

Cappie se rozesmála. „Tak to je jiná. Teď to vypadá na zapečené smetanové brambory s bylinkami a lahodnou hovězí pečení.“

Paní Andersonová se zjevně skvěle bavila. Šla za Cappií do ordinace a oči jí zářily. Cappie se spokojeně usmívala.