Diana Palmer

Long, Tall Texans Most Wanted 01. Případ přísného šéfa

PROLOG

Richard Dan Lassiter se ze své kanceláře v exkluzivním mrakodrapu díval na město Houston. Příliš nevnímal výhled ani drobný déšť za oknem. Zápasil se starostí, které se nemohl zbavit.

Měl problémy se svou sekretářkou. Vlastně to byla skoro příbuzná. Tess Meriwetherová byla dcerou muže, který si chtěl vzít jeho matku za ženu. Oba zahynuli pár dní před svatbou. Dan s Tess tedy příbuzní nebyli, ale stejně se za ni cítil do jisté míry zodpovědný. Proto jí také dal práci a držel nad ní ochrannou ruku. Spojovaly je bolestné vzpomínky, kterých se oba asi do smrti nezbaví, ale jeho náklonnost k ní to nijak neovlivňovalo.

Možná by mezi nimi vznikl i milostný vztah, kdyby nebyl pevně rozhodnutý nepouštět si ji k tělu. Měl za sebou jedno nevydařené manželství, a to mu stačilo.

Dříve byl texaským jezdcem, ale jedna hloupá přestřelka s těžkými následky změnila jeho život i jeho samého. Musel se vzdát práce u policie, a tak založil tuhle detektivní kancelář. Personál si opatřil tím, že přetáhl schopné lidi místním policejním oddělením. Získal si pověst jednoho z nejdokonalejších a nejohleduplnějších vyšetřovatelů v celé branži a měl velké úspěchy.

Ale osobní život si zpackal. Vlastně se dá říct, že ani žádný neměl. Neměl nikoho kromě Tess a ta před ním prchala, kdykoliv se k ní přiblížil. Někdy si to vyčítal. Ona si myslela, že ji odhání schválně. Bylo to skoro legrační.

Odvrátil se od okna. Vysoký, pružný muž se šarmantními pohyby a sebevědomým vzhledem. Vypadal, jako by měl španělského předka, od kterého zdědil tmavé oči, černé vlasy a olivovou barvu pleti. Byl hezký, jenže si to neuvědomoval. Ženy si ho moc neužily.

Vlastní matka jím opovrhovala, protože příliš připomínal svého otce, který ji brzy po narození dítěte opustil. Dan by svou matku rád miloval, ale nikdy si na něj neudělala čas. Její postoj ho hluboce poznamenal. Brzy se oženil, ještě jako řadový houstonský policista, předtím než se stal texaským jezdcem. Jeho ženu Jane na něm zajímala jenom uniforma. Život s ní byl těžký. Chtěla po něm něco, co jí nemohl dát. Zakrátko přišla na to, že udělala hroznou chybu. Vůbec po něm netoužila v posteli a zanedlouho poznala, že už ji nepřitahuje ani oblečený. Prostě ho nechtěla. Nechala ho ve štychu, zrovna když ležel zraněný v nemocnici. Nebýt Tess, neměl by v té zoufalé době vůbec nikoho.

Říkal si, jak je ironické, že se do něj Tess zamilovala. Teprve dospívala – sotva vyšla ze školy, když se poprvé potkali. Její otec, Wyatt Meriwether, ji zanedbával, stejně jako Nita Lassiterová přehlížela Dana. Wyatt ji svěřil do babiččiny péče a sám vedl prostopášný život. Tess byla nevinná a jemná a Dana přitahovala jako žádná jiná žena. I teď, když přemýšlel, co se mezi nimi stalo během jeho rekonvalescence, se musel stydět za to, co jí neuváženě provedl.

Chovali se k sobě něžně a jejich vztah zvolna nabýval na intenzitě. Zprvu se ho snažil potlačit. Ženám nevěřil ani je neměl rád – a Tess byla moc mladá. Ale měl jí plnou hlavu. Nikdy ho takhle nikdo nemiloval. Ani předtím, ani potom. Ve chvíli, kdy mu vášeň zatemnila smysly, však Tess vylekal tak silně, že se před ním ještě nyní měla na pozoru.

Rozčileně si prohrábl vlasy. Proč se ohlíží do minulosti? K ničemu to není.

Teď se chtěla stát soukromým detektivem i Tess. Nechtěl jí to dovolit. Někdy to bývala nebezpečná práce. Nechtěl ji vystavovat riziku. Tess pořád otravovala Helen, aby ji učila a předváděla triky bojového umění nebo jak zacházet s revolverem. Obyčejně se mu dařilo jim takové školení překazit, ale Tessina posedlost ho zneklidňovala. Nemohl se smířit s myšlenkou, že jí hrozí nebezpečí. V kanceláři byla jako jeho sekretářka relativně v bezpečí. Zato venku… No, díky bohu si s tím teď starosti dělat nemusel.

A teď Tess neúmyslně prozradila Helen při sledování. Musí ji za to pořádně setřít. Málem všechno shodila. To bylo prostě nepřípustné.

Vzpomněl si na první den, kdy se s ní setkal. Bylo to v restauraci, kam je pozvali jejich rodiče, aby se seznámili. Dan se snažil působit dojmem, že je mu na první pohled protivná. Ve skutečnosti ho ihned zaujala. Skoro se zdálo, jako by ji znal. To nepůsobilo dobře, protože byl ženatý a jeho manželka tam byla s ním. Jane byla střídavě kousavá a urážlivá. Nakonec ji poslal domů napřed taxíkem. Tess byla naproti tomu klidná a plachá a chtěla o něm vědět co nejvíc.

Tělo se mu při těch vzpomínkách křečovitě napnulo. Tenkrát o Tess stál a nepřestal po ní toužit celé roky potom. V poslední době byl raději sám. Měl své důvody pro to, aby se neženil, ale nedokázal je Tess sdělit.

S úšklebkem zamířil ke dveřím, které oddělovaly jeho kancelář od předpokoje. Vyhýbat se konfrontaci bylo zbabělé a nebyl to jeho styl. Jenomže když Tess huboval, tvářila se strašně ukřivděně. Hrozně nerad by jí ublížil ještě víc. Za ta léta už toho bylo dost.

Musela se však naučit, že pravidla jsou proto, aby se dodržovala. Kdyby nad jejich porušováním přivíral oči, mohlo by to pro ni mít neblahé následky v budoucnosti. To nemohl dopustit.

Rezignovaně sáhl po klice a otevřel.

PRVNÍ KAPITOLA

Tess Meriwetherová si zhluboka povzdechla. Byla celá ztuhlá napětím, jak čekala, až jí šéf přijde vynadat. Smutně hleděla na zavřené dveře Danovy kanceláře. To byl zase den! Zmařila jedno důležité sledování, které měla na starosti Helen, a Dan se k ní za to celý den choval chladně. Doufala, že se jí dnes podaří nepozorovaně vypařit. Jinak by to jistojistě schytala.

Dan Lassiter byl jako majitel Lassiterovy detektivní kanceláře její šéf, ale byl ještě něčím víc. Znala ho už léta. Chybělo málo, a jejich rodiče se vzali. Avšak tragická nehoda je připravila o život. Jediný, kdo Tess na světě zbyl, byl právě Dan.

Podívala se letmo na hodiny, rychle si uklidila a oblékla si plášť. Práce v detektivní kanceláři byla vzrušující, i když ji Dan k případům moc nepouštěl. Jednou, slibovala si, se stejně stane soukromým detektivem. Navzdory tomu, že jí v tom šéf brání.

„Někam jdeš?“ zeptal se, když se najednou objevil ve dveřích s cigaretou v ruce. Vypadal jako poslední soukromý vyšetřovatel ve třídílném obleku.

Musela uhnout očima. I po tom, co jí před třemi roky udělal, na něm mohla oči nechat.

„Domů,“ řekla. „Vadí ti to?“

„Nesmírně.“

Vyzval ji, ať jde k němu do kanceláře. Když byla uvnitř, přivřel dveře a popošel k ní. Přitom si bezděky povšiml, jak znervózněla, když stál jenom metr od ní. Její reakce se dala předvídat a zřejmě si ji zasloužil, ale i tak to zabolelo. Hlas mu zněl zlostněji, než chtěl.

„Říkal jsem ti, aby ses do toho sledování nemíchala.“

„Neudělala jsem to schválně,“ omlouvala se a omotávala si dlouhý pramínek blonďatých vlasů kolem prstu. „Zahlédla jsem Helen a zamávala jsem jí. Myslela jsem, že se ten dohled, o kterém jsi mluvil, týká jenom časných ranních hodin. Netušila jsem, že se dva profesionální detektivové budou plížit kolem hračkářství uprostřed odpoledne. Myslela jsem, že Helen kupuje dárek pro svého synovce.“

Blýskla po něm šedýma očima.

„A vlastně jsí ani neřekl, koho sleduje. Jenom jsi mě upozornil, abych se do toho nepletla. Houston je velkoměsto. Každý z nás nebyl texaským jezdcem, aby měl plán města v malíčku!“

Dan ani nemrkl. Tmavýma očima na ni hleděl skrz kouř stoupající z cigarety, kterou svíral mezi prsty.

Když kouř dospěl až k ní, přehnaně hlasitě zakašlala.

Vyzývavě se na ni usmál. Oba stáli bez hnutí.

Vyrušilo je nesmělé zaklepání na dveře. Do pootevřených dveří nakoukla Helen Reedová.

„Nevadí, když půjdu domů?“ zeptala se Dana. „Je pět,“ dodala s úsměvem vyjadřujícím naději.

„Vezmi si s sebou ouško,“ řekl s narážkou na odposlouchávací zařízení. „A běž s bráchou. Nick potřebuje při střežení našeho záletníka krýt záda.“

„Ne!“ vykřikla Helen. „Ne, Dane, zase čtyři hodiny Nickových oplzlých průpovídek! Nicka já prostě nesnesu. Kromě toho mám rande s Haroldem.“

„Od tebe se čekalo, že jí dáš vědět, kdy a kde budete hlídat,“ kývl směrem k Tess, „aby vám to nezpackala.“

„Omlouvám se,“ řekla lítostivě Helen.

„Tak běž s Nickem a já na to zapomenu.“

„Jestli mě vyhodíte,“ řekla mu Helen, „tak se vrátím do oddělení motorových vozidel a za celý život už vám nikdo neodpustí žádnou pokutu za špatné parkování.“

Pobaveně se usmál. „Už jsem vám někdy vyprávěl, že než jsem se stal texaským jezdcem, tak jsem dělal dva roky na texaském ministerstvu bezpečnosti?“

Helen si povzdechla. Otevřela dveře dokořán, klekla si a uklonila se tak hluboce, až dlouhými černými vlasy zametla podlahu. I v téhle póze působilo její útlé tělo elegantně. Její graciézní pohyby prozrazovaly, že kdysi studovala balet.

„Pro mě za mě si teda běž,“ řekl Dan úsečně. „A doufám, že ti Harold koupí pizzu s ančovičkami.“

„Díky, šéfe. Ančovičky zbožňuju,“ usmála se Helen, zamávala, a než si to stačil rozmyslet, zmizela.

Neklidně si projel rukou vlasy. „Za chvíli budou detektivové pátrající po skrývajících se dlužnících požadovat placenou dovolenou na Bahamách.“

Tess zavrtěla hlavou. „Na Jamajce. Já už jsem se ptala.“

Otočil se a odklepl si popel do prázdného popelníku na stole, který mu koupili zaměstnanci jako dárek. Chtěli mu také přispět na protikuřácký kurs, aby se odnaučil kouřit. Poslal je za to hlídat na pornopředstavení, takže se mu už nic podobného neodvážili nikdy navrhnout, ale do každé místnosti dal rozmístit velké čističe vzduchu.

Dan byl tvrdohlavý člověk. Prosazoval svou bez ohledu na spory. Třebaže s ním Tess nesouhlasila, musela ho respektovat za to, že si vždycky stál za svým přesvědčením.

Pozorovala jeho pohyby a obdivovala jeho elegantní držení těla. Byl stavěný jako kovboj z rodea, hranatá ramena, štíhlé boky a dlouhé, silné nohy. Když býval unavený, trochu kulhal, jak se mu ozývala zranění utrpěná před třemi lety. A teď zrovna vypadal unavený.

Dívala se na něj a vzpomínala, jak to všechno začalo. Když si otevřel detektivní kancelář, nemilosrdně vyraboval místní policejní oddělení a přetáhl odtud nejlepší lidi. Místo platu jim nabídl procenta a podíly z odměn, ale po čase všechny vyplatil a zůstal jediným vlastníkem kanceláře. V rekordním čase začal prosperovat. Předtím, než se stal texaským jezdcem, byl policejním důstojníkem v Houstonu. Byl dobrým policistou a měl spoustu vlivných známých ve zpravodajských kruzích. To mu zajistilo úspěch.

To, že byl texaským jezdcem, nijak neuškodilo jeho pověsti – aby se jím člověk mohl stát, musel mít osmiletou policejní praxi, z toho poslední dva roky jako důstojník.

Výběr byl velice tvrdý. Po písemných zkouškách nejlepších třicet uchazečů absolvovalo vyčerpávající pohovor. Prvních pět kandidátů pak čekalo celý rok, než bylo zařazeno do jednotky, která měla devadesát čtyři muže. Dan byl jedním z těch šťastlivců. Pracoval mimo Houston, měl na starosti několik okresů, kde pomáhal prosazovat zákon. Texaský jezdec nemusel bojovat s Indiány nebo Mexičany, ale vzhledem k tomu, že v Texasu bylo pořád ještě mnoho rozlehlých rančů, musel ovládat jízdu na koni pro případ, že by byl povolán ke stíhání moderních zlodějů dobytka nebo koní.

Dan byl jedním z nejlepších jezdců, jaké Tess kdy viděla. Přes zranění, která utrpěl, seděl v sedle se stejnou jistotou jako na zemi nebo za volantem.

Po všech těch letech, co se znali, v ní vzbuzoval úctu. Ale v posledních dnech si dávala bedlivý pozor, aby to na ní nebylo znát. Stačil u něj krátký záchvat prudké vášně, aby v ní potlačil touhu.

„Vůbec mě neposíláš do terénu,“ povzdechla si.

Zahleděl se na ni, ale výraz v jeho tváři vůbec nic neprozrazoval. Zdálo se, že si dává záležet, aby se na ni nedíval zpříma moc dlouho, jako by pro něj byla její existence nepřijatelná. „Seš přece sekretářka, a ne detektiv.“

„Mohla bych být, jen kdybys mě nechal,“ odpověděla tiše. „Zastanu všechno co Helen.“

„Oblíkat se jako štětka a promenádovat se po hlavní třídě taky?“ řekl zadumaně.

Přešlápla a odvrátila hlavu. „To asi ne.“

Oči se mu zúžily.

„Nebo poslouchat důvěrné rozhovory v motelových pokojích? Fotografovat scény, které nikoho nenechávají na pochybách? Slídit za vrahem napříč dvěma státy a zatknout ho, až mu propadne kauce?“

Dlouze se nadechla.

„Dobře. Vzdávám se. To bych asi taky nezvládla. Ale třeba bych mohla pátrat po dlužnících, kdybys mě nechal. To je skoro stejně dobré.“

Vztekle uhasil cigaretu a Tess znejistěla. Dokázal se sice chladnokrevně ovládat, ale jinak to byl vášnivý člověk. Raději zaháněla vzpomínky, jak se choval k ženám. Pomyšlení, jak se jeho silné, hbité ruce dotýkají jejího těla, jí rozproudilo krev a celou ji rozechvělo. Ne však touhou. Na doteky Danových rukou vzpomínala s hrůzou.

Probodával ji upřeným pohledem, jako by cítil, co se jí honí hlavou, a reagoval na to. Zčervenala.

„Něco tě znepokojuje?“ zeptal se s pomalou, línou výslovností, která zastrašovala i bývalé policisty.

„Myslela jsem na to, že bych mohla sledovat nevěrné muže,“ zalhala. Sevřela kabelku. „Radši půjdu.“

„Důležitá schůzka?“ zeptal se s předstíranou lhostejností.

Před časem s muži úplně přestala někam chodit. On to však nevěděl, a tak jen pokrčila rameny, usmála se a odešla.

V ulicích byla tma a zima. Moc na tom nezměnilo ani tlumené světlo pouličního osvětlení. Byl mlhavý zimní večer, studený a nevlídný. Tess se víc zachumlala do kabátu a bez valného nadšení kráčela ke svému malému vozu zahraniční značky. Dnešní večer byl stejný jako každý jiný. Jela domů do prázdného bytu, malého bytu s kuchyňkou, koupelnou a pokojem, který sloužil zároveň jako obývák i ložnice. Místo postele v něm měla gauč. V televizi se dívala na staré filmy, dokud na ni nepřišlo spaní. Pak si ustlala a šla spát. Další den se to opakovalo. Jediný rozdíl byl ve filmech.

Normálně by nejspíš šla do kina s přítelkyní Kit Morrisovou, která pracovala poblíž. Jenže Kitin šéf byl na dva měsíce v cizině a ona musela jet s ním – i když na tu cestu reptala. Byla spolehlivou sekretářkou a za velký plat dělala všechno, co bylo potřeba. Tess se po ní stýskalo. Agentura pro jejího šéfa udělala velký kus práce, protože několikrát dokázala vypátrat jeho ztřeštěnou matku, která celý život nedělala nic jiného než průšvihy.

Když u sebe neměla Kit, byla Tess ve volném čase úplně osamělá. Neměla si s kým popovídat. Helen měla ráda, přátelily se, ale s ní nemohla mluvit o své velké životní nešťastné lásce – o Danu Lassiterovi.

Přehodila si kabelku přes rameno a ruce strčila do kapes. Svůj život v duchu přirovnávala k tomuhle mizernému večeru. Studený, prázdný a osamělý.

Když došla k venkovním dveřím, stáli pod pouliční lampou dva dobře oblečení muži. Zvědavě na ně pohlédla a viděla, jak jeden z nich podal druhému otevřený kufřík plný balíčků něčeho bílého a oplátkou dostal silný svazek bankovek. Kývla na ně a nepřítomně se usmála, aniž si uvědomovala, jak se zděšeně tváří, když procházela kolem směrem k opuštěnému parkovišti.

„Myslíš, že to viděla?“ zeptal se jeden z nich.

„To víš, že jo. Za ní!“

Tess jejich rozhovor nezaslechla, ale zbystřila pozornost, jakmile se ulicí ozvala ozvěna jejich kroků. Otočila se a viděla, že běží za ní. Zuřivý křik ji zmrazil na místě. Ve světle lampy se zaleskl nějaký kovový předmět. Než jí došlo, že je to odraz světla od bubínku revolveru, ucítila palčivou bolest v ruce, až se jí zamotala hlava. Vzápětí jí zazněl v uších výstřel. Vykřikla a skácela se na zem.

„Tys ji voddělal!“ zařval jeden z mužů. „Ty vole, teď nás místo za koks zašijou za vraždu!“

„Drž hubu! Uvažuj. Třeba není studená…“

„Hele, padáme. Někdo ty výstřely určitě slyšel.“

„Vylezla z toho baráku, co se tam svítí v detektivní kanceláři,“ zachraptěl druhý hlas.

„To sis na ten kšeft vybral bezvadný místo… Mažem! Slyšíš sirénu?“

Hlídkový vůz, přivolaný jedním z chodců, uháněl dolů postranní ulicí a reflektorem zachytil oba muže, jak se sklánějí nad ležícím tělem na temném parkovišti.

„Panebože!“ křikl jeden z nich. „Makej!“

Dupot prchajících už Tess nevnímala – vědomí ji zvolna opouštělo. Nemohla zvednout hlavu a dlažba, na níž spočívala její tvář, byla vlhká a studená. Jinak nic necítila.

„Někoho zastřelili!“ volal kdosi. „Nenechte je utéct!“

Ještě zaslechla další výstřely. Kolem obličeje jí přeběhly čísi nohy v černých polobotkách – byli to policisté pronásledující pěkně oblečené překupníky.

„Tess!“

Zprvu ten hlas nepoznala. Dan býval vždycky klidný a ovládal se tak, že naléhavost v jeho hlase zněla nepřirozeně.

Jemně ji převrátil na záda. Nepřítomně na něj zírala. Byla v šoku. Ruka jí připadala mokrá, těžká a horká. Snažila se promluvit, ale překvapilo ji, že ji jazyk neposlouchal.

Dan si hned všiml skvrny na rukávě v místě, kde kulka pronikla látkou kabátu a kde pulsovala krev.

„Můj ty bože!“ procedil mezi zuby. Jeho výraz byl však kamenný, nic neprozrazoval. Jenom oči blýskaly ve tmě hněvem.

Jeden z policistů přiběhl zpátky k nim. Zastavil se, v ruce ještě držel pistoli a klekl si vedle Tess.

„Dostala to?“ zeptal se stručně. „Zahlíd jsem, jak jeden z nich vystřelil…“

„Koupila to. Zavolejte záchranku,“ odpověděl Dan a jeho oči se na chvíli střetly s policistovými. „Pospěšte si. Silně krvácí.“ Policista se dal znovu do běhu. Dan neplýtval časem. Vysvlékl Tessinu ruku z kabátu a zkřivil obličej nad proděravělou halenkou a krvácející ranou. Tiše zaklel, vyndal kapesník a přitiskl ho pevně k ráně. Tess vyjekla bolestí.

„Tiše,“ upokojoval ji. „Lež klidně, maličká. Já se o tebe postarám. Zase budeš v pořádku.“

Zatřásla se. Po tvářích jí stékaly slzy. Nebolelo to, dokud nezačal tlačit na ránu. Teď byla bolest příšerná. Bezmocně sténala, a on ji zatím ovazoval kapesníkem. Shodil ze sebe kabát a přikryl jím ji. Kabelkou jí podložil nohy. Potom se zase zaměřil na ránu, která stále vydatně krvácela. Počínal si tak schopně a klidně, že nepropadla panice. Vždycky na ni měl dobrý vliv.

„Vykrvácím?“ zeptala se zcela klidně.

„Ne.“ Podíval se přes rameno, protože zaslechl blížící se auto. Říkal slova, která od něj nikdy neslyšela, a najednou se postavil, když dorazil hlídkový vůz.

„Pomozte mi ji naložit!“ zavolal na policistu. „Než přijede sanitka, tak při tomhle krvácení nevydrží.“

„Jen jsem zavolal vysílačkou kolegu. Je na zpáteční cestě s jedním z pachatelů,“ řekl policista a pomáhal Danovi pokládat Tess na zadní sedadlo. „Jestli tu nebude včas, pojedu sám. On už si na stanici dojde po svých.“

„Jsem u tebe,“ šeptal Dan a držel Tessinu hlavu v náručí. „Jedeme.“

Když policista usedl za volant, objevil se jeho kolega s pachatelem v poutech. Dan ztuhl.

„M-20 je na cestě sem,“ zavolal policista na kolegu. „Já odvezu tu zraněnou. Zvládneš to?“

„Jasně. Hoď ji do špitálu,“ volal na něj kolega.

Řidič zapnul sirénu a vyrazil jako závodník formule jedna. Tess by k němu asi vzhlížela s obdivem, kdyby se jí nezvedal žaludek a neměla bolesti.

Několik minut nato zastavili před traumatologií městské nemocnice. Ale to už Tess nevěděla. Byla v bezvědomí…

Když znovu otevřela oči, pronikalo oknem denní světlo. Zamrkala. Byla příjemně omámená. Horní část paže měla nateklou a horkou. Podívala se na ni a nešel jí na rozum ten tlustý bílý obvaz. Pohnula se a teprve pak si uvědomila, že je napojená na kapačku.

„Tu hadičku nevytahuj,“ soukal ze sebe Dan, sedící na židli vedle postele. „Věř mi, že by se ti nelíbilo, kdyby ji tam znova zandávali.“

Obrátila k němu hlavu. Točila se jí hlava a ztrácela orientaci. „Byla tma,“ zamumlala ospale. „Ti chlapi šli po mně a jeden z nich mě asi postřelil.“

„Ano, postřelil tě,“ řekl neradostně. „Byli to překupníci drog. Co se stalo? Dostala ses mezi ně a policii při přestřelce?“

„Ne,“ zasípěla Tess. „Viděla jsem, jak si to předávaj. Určitě zpanikařili, ale já si neuvědomila, nač koukám. Až když po mně šli.“

Ztuhl. „Tys to viděla? Tys byla svědkem obchodu s drogama?“

Unaveně přikývla. „Bohužel jo.“

Lehce hvízdl. „Jestli si tě dobře prohlídli a všimli si našeho baráku…“

„Jeden utek.“

„Ten, co tě postřelil,“ řekl Dan. „A proti tomu, co ho dopadli, nemaj dost důkazů, aby ho drželi dlouho. Obviní ho, ale jen co ho postaví před soud, nejspíš zaplatí kauci. Ty bys ho mohla usvědčit z překupnictví.“

„Jeho komplic mě postřelil,“ zdůraznila. „Ale byl u toho i ten zatčený. Nemůže být uvězněn jako spoluviník?“

„Možná jo, možná ne. Nikdy nevíš, jak tyhle lidi uvažujou,“ řekl záhadně a vypadal vystrašeně.

„Vsadím se, že ty to víš,“ mumlala ospale. „Po těch letech zatýkání…“

„Znám myšlení zločinců skrz naskrz,“ připustil. „Ale je to jiné, když se to stane doma. Je to něco úplně jiného.“

Určitě se jí to zdá, protože mluvil, jako by ji zastřelili. Bylo to směšné. Zapudil ji, neměl ji rád, i když jí ze soucitu dal práci, když se jí zabil otec. Byl jejím nejhorším nepřítelem. Tak proč by mu mělo záležet na tom, jestli se jí něco stane?

Dan se unaveně protáhl, až se mu na široké hrudi našponovala bílá košile. „Jak se teďka cítíš?“ Sáhla si na obvaz.

„Ne tak zle jako večer. Co se mnou doktoři dělali?“

„Vyndali kulku.“ Vytáhl ji z kapsičky u košile a ukázal jí ji. „Ráže třicet osm,“ vysvětlil. „Suvenýr. Myslel jsem, že by sis ji mohla dát do rámečku a pověsit.“

Ušklíbla se. „A co kdybysme místo ní zarámovali a pověsili toho, co mě postřelil?“

Zdvihl černé obočí. „Tenhle nápad budu tlumočit na policii,“ řekl suše.

„Můžu jít domů?“

„Až budeš trošku silnější. Ztratilas hodně krve a museli tě před operací uspat.“

„Až se to dozví Helen, bude zuřit,“ poznamenala slabě s úsměvem.

„Jsem si jistý, že bude bledá závistí,“ souhlasil. Stoupl si vedle postele a dlouze se jí díval do obličeje orámovaného hebkými, vlnitými světlými vlasy.

„Jsem v pořádku, jestli na tom záleží,“ řekla ospale. Zavřela oči. „Nevím, proč by mělo. Nenávidíš mě.“

Hlas se jí vytratil, když se poddala potřebě odpočívat. Neodpověděl jí. Ale oči mu blýskaly a uvědomoval si, jak moc by mu vadilo, kdyby její život vyprchal na tom studeném betonu.

Vstal, popošel k oknu a znovu se protáhl. Byl unavený. Nespal od chvíle, co ji přivezli. Po celou dobu operace přecházel sem a tam a čekal na zprávu. Byla to nejdelší noc v jeho životě.

Z úvah ho vytrhly slabé zvuky přicházející od postele. Strčil ruce do kapes, stoupl si vedle ní a sledoval, jak se jí vzdouvá a klesá hrudník. Chabá nemocniční košile nedokázala zakrýt, jak je pohublá. Myslel na to, jak chladně se k ní po celá léta chová, na neutuchající nepřátelství, které z této plaché, milující dívky udělalo tichou a nejistou ženu. Tess by ho byla ráda milovala, on ji však tvrdě odrazil. Nebyla to ani tak krutost, jako spíš touha, kterou začal uspokojovat jediným způsobem, jak dovedl – drsně. Jenže Tess byla panna a on to nevěděl. Prchla před ním se slzami na tváři, jen aby si uchránila poctivost. Po téhle scéně se k němu víckrát nepřiblížila. A jemu hrdost nedovolovala, aby o ni dál usiloval, aby jí vysvětlil, že nemá ve zvyku být k ženám něžný. Její poděšený úprk v slzách ho zdrtil, ona o tom však neměla potuchy.

Nechtěl skrývat, jak se ho tenhle zážitek dotkl, a proto ho nijak nepřekvapilo, když zřejmě usoudila, že ji nenávidí. Dokonce se snažil přesvědčit sám sebe, že mu nevadí, když se mu Tess vyhýbá jako moru. Aby si uchoval hrdost, dával jí najevo, že má své chování promyšlené, jen aby měl od ní pokoj.

V duchu se vracel k pochmurným dnům, které následovaly po tom, co byl postřelen. Všichni ho opustili. Matka ho odjakživa nenáviděla. Nic na tom neměnilo, že se navenek přetvařovala. I Jane, jeho žena, se k němu obrátila zády a požádala o rozvod. Beztak mu už dávno zahýbala. Jenom Tess mu byla po boku na každém kroku, držela ho při životě a nutila ho bojovat. Ona byla světlo, které ho vyvedlo z temnoty. A on se jí za tu dobrotu odvděčil krutostí. Tyhle vzpomínky ho mrzely. Ještě víc ho trápilo pomyšlení, že teď mohla být mrtvá.

Lehké zaklepání na dveře ohlásilo příchod sestry. Usmála se na Dana a zkontrolovala, zda Tess jeví známky života.

„Měla štěstí, co?“ nadhodila nepřítomně, zatímco jí měřila teplotu. „Několik centimetrů vedle, a bylo po ní.“ ,

Tahle jalová poznámka na něj dopadla jako kámen.

Strnule zíral na Tessiny zavřené oči. Kdyby zemřela, zůstal by sám. Neměl by už nikoho.

Tahle představa na něj zapůsobila tak, že s chvatnou omluvou utekl z pokoje. Šel dlouhou chodbou a vůbec nevnímal okolí. Celou cestu k černému mercedesu, kterým ho Helen přivezla do nemocnice, když byla Tess na operačním sále, se mu v hlavě všechno znovu promítalo. Musel ještě zavolat do kanceláře, aby podřízené informoval, jak na tom Tess je.

Podíval se na hodinky. Právě jim začínala pracovní doba. Cestou by se měl zastavit doma, aby se vysprchoval a převlékl.

Odemkl auto, ale hned nenastoupil. S rukou na klice se zadíval na nemocnici. Tess vůbec nebyla příbuzná. Vždyť jejich rodiče se nevzali. A oba byli ještě skoro děti, když jim rodiče zemřeli.

S povzdechem otevřel dveře a nastoupil. Než však nastartoval, zahleděl se na krev na rukávě. Byla to Tessina krev. Když z ní v té tmě prýštila, pozoroval ji, jako by k němu Tess patřila. Málem mu zemřela v náruči.

Bývala to taková zářivá, šťastná dívka, ochotná udělat mu radost, viditelně zamilovaná. Zavřel oči. On v ní ten slastný pocit zahubil. Vypudil ho, když nedokázal potlačit potřebu, která ho svírala, a neohrabaně po ní vyjel. Nikdy po nikom tolik netoužil. Jenže neznal něhu, a tak ji vyděsil. Spíš podvědomě než záměrně ji dřív, než se měla stát jeho, tlačil ke zdi. Když vzpomínal na dobu, kdy se před třemi lety s Tess seznámil, hořce si uvědomil, jak člověka zkazí zpackané manželství…

Od toho večera, kdy je rodiče schválně pozvali na večeři, aby se seznámili, se vídali velice vzácně. Dan a jeho žena, Jane, už spolu netáhli. I jeho matka, Nita, se škodolibě zmiňovala o tom, že Jane byla přistižena s jiným mužem. Jako by jí dělalo radost, když se dovídala, že Dana manželka veřejně podvádí…

Ta doba nebyla pro Dana nijak dobrá. Toho dne, kdy Wyatt Meriwether a Nita Lassiterová oznámili svoje zásnuby, se Dan zapletl do přestřelky s bankovními lupiči a zápasil o život.

Sotva se to Tess dozvěděla, přispěchala do nemocnice. Přivezl ji tam otec, ale jakmile zjistil, že Nita je pořád doma a Jane není k nalezení, odjel pryč.

Tess zůstala celou noc i celý následující den. Když přesvědčila vrchní sestru, že se Dan stane jejím nevlastním bratrem a že nikoho jiného nemá, dovolili jí, aby ho navštívila na jednotce intenzívní péče. Držela ho za ruku, hladila ho po čele a zoufala si nad stopami po projektilech v jeho těle – pohled na roztřepené svaly na rameni, zádech a noze, kudy pronikly, byl žalostný.

„Budu chodit?“ zeptal se přiškrceným hlasem prozrazujícím bolest, když se probral z bezvědomí.

„Samozřejmě,“ odpověděla Tess s něžným úsměvem. Pohladila ho po tváři a sčesala mu vlasy z čela.

Zavřel oči a zachraptěl: „Kde je máma? Kde je Jane?“

Zaváhala.

Když znovu otevřel černé oči, zračil se v nich hněv. „Spala s mým kolegou,“ řekl zhurta. „Sám mi to řekl…“

Zatvářila se nešťastně.

Chladně se zasmál a zase usnul.

V následujících týdnech se Danův život změnil. Jane za ním přišla jen jednou a ještě jen proto, aby mu oznámila, že požádala o rozvod a hned jak ho dosáhne, vdá se znova. Jeho matka nakoukla dovnitř, konstatovala, že vypadá, jako by se přece jen rozhodl žít dál, a odplula s Wyattem.

Tess, pohoršená chováním ostatních členů rodiny, se věnovala Danovu uzdravování.

Někoho přece potřebuje, říkala si. Jane od něj odešla, vlastní matka ho opustila. A nejenom to. Také přišel o práci, protože lékaři se shodli, že jeho páteř už asi nikdy nebude natolik v pořádku, aby se mohl dál věnovat své profesi.

Když se to dověděl, málem se vzdal naděje. Tak ho to zlomilo.

„Takhle to nepůjde,“ řekla Tess. Klekla si vedle židle, na kterou si na pár minut sedl, vzala jeho ruce do svých a pevně je sevřela. „Nemůžeš to vzdát. Vždyť ti jenom řekli, že možná nebudeš moct pracovat. Není to definitivní. Tohle nemůžeš připustit.“

„Nemůžu? Už se stalo,“ řekl sveřepě a odvrátil oči. „Běž pryč taky.“

„Seš skoro můj bratr,“ řekla. „Chci, abys byl v pořádku.“

Zadíval se na ni. „Nepotřebuju mrňavou ségru.“

„Stejně ji budeš mít, až se naši rodiče vemou. Tak se vzchop. Sil máš dost. Koneckonců, vždyť jsi byl texaským jezdcem.“

„Ten minulý čas je namístě.“

„No a co? Tak nebudeš nějakou dobu v nejlepší kondici. Poslouchej, Dane, se svými zkušenostmi můžeš dělat spoustu věcí. Všechno špatné je k něčemu dobré. Když to vezmeš z té lepší stránky, máš šanci začít něco nového.“

Nic neříkal, jenom poslouchal. Potom řekl: „Když já nemám rád ženské.“

„Spíš bych řekla, že v životě nemáš štěstí na ty pravé.“

„Jane jsem si vzal, abych se zbavil mámy. Ne že bych ji tenkrát nechtěl, ale jí šlo jenom o to, aby se usadila a založila rodinu.“

Odvrátil hlavu, jako by ho vzpomínky na její odchod drtily. „Tess, běž pryč. Jdi si hrát na ošetřovatelku někam jinam.“

„Nemůžu,“ odporovala. „Kdo by tě zbavil sebelítosti?“

„K čertu s tebou!“ zaklel a očima na ni vrhal varovné signály.

Usmála se na znamení, že se nenechá zastrašit. Zpozorovala u něj první jiskru zájmu od chvíle, kdy mu řekli, že nebude moct pracovat.

„Tak je to lepší,“ řekla. „Nechceš kafe?“

Chvíli váhal, ale pak přikývl. Úlevou se div nerozeběhla, aby byla co nejdřív u kávovaru na druhém konci chodby. Bezmocně se díval za ní. Žádná žena se o něj nikdy tak nestarala. To, že se o něj někdo stará, že pro něj chce něco udělat, bylo pro něho zcela nové. Matka a zvlášť Jane se vždycky jenom ptaly: „Co pro mě uděláš?“

Tess byla jiná. Úplně jiná. Získávala si jeho přízeň, a to nejenom přívětivostí. Prohlížel si její postavu a cítil touhu, jakou celá léta nepoznal. Přitahovala ho tak, jako Jane nikdy. S jistou obavou si však uvědomil, že by to později mohlo přinést komplikace. Jí bylo teprve devatenáct, i když už byla patrně zkušená. Tak jako většina dívek v tomhle věku. Zavřel oči. No, jednou tenhle most překročí. Ale teď ještě ne.

Uvažoval o tom, co mu povídala, o novém povolání. Stáhl rty a vtom se začal usmívat, protože se mu v hlavě zrodil nápad.

Jak míjely týdny, Tess za ním chodila s přesností hodin, sedávala u něj a bavila se s ním. Zvykl si na její přítomnost a pomalu si ji přestával držet od těla. A i když vědomě zápasil s náklonností k ní, postupně se sbližovali.

Ta náklonnost začala podkopávat jeho snahu být k ní laskavý. Jednoho pondělního rána, když zase vešla do jeho pokoje, ji přivítal chladnou narážkou:

„Ty seš tu zas? Co tady, sakra, chceš?“

Ona si už zvykla na jeho výbuchy temperamentu, a tak se jen usmála. „Chci, aby ses cítil dobře.“

Položil se na záda a zavřel oči. „Jdi pryč. Ať nepřijdeš pozdě do školy.“

„Už jsem ji dokončila. Je léto.“

„Tak si najdi práci.“

„Večerně dělám školu pro sekretářky.“

„A přes den pracuješ?“

„Tak něco.“

Otočil hlavu na polštáři. „Tak něco?“

Usmála se. „Táta si myslí, že dělám dost, když ti pomáhám zase na nohy.“

Nepřiznala, že otec pouze nepřítomně souhlasil s její poznámkou na tohle téma. Nita se na syna přišla podívat jednou jedinkrát a ke všemu na necelých pět minut. Ale Tess ho obdivovala. Pracovala na sobě, aby zhubla a vypadala líp, aby si jí během dlouhého uzdravování všímal. Nezabralo to, ale doufala, že se to jednou poddá.

„Máš na psychiatrii a fyzioterapii kvalifikaci?“ zeptal se kousavě.

Nezapůsobilo to. Věděla, že jí ubližuje schválně, a tak si z toho nic nedělala. Dala stranou kabelku, postavila se, a jak se nad ním naklonila, zahoupal se jí na hlavě ohon.

„Můj otec si má brát tvou matku. Až se tak stane, budeš mým starším bratrem. Musím se cvičit v opatrování,“ řekla.

„Nepotřebuju, aby mě někdo opatroval.“

„Ale potřebuješ,“ odpověděla příjemně. Zrak jí spočinul na viditelných jizvách na horní části paže. Na zádech měl ještě horší. Viděla je, i když on o tom neměl tušení.

„Musí to hrozně bolet,“ řekla hlasem, který byl stejně něžný jako její pohled. „Richarde, je mi líto, že máš bolesti.“

„Dane,“ opravil ji. „Nikdo mi neříká Richard.“

„Dobře.“

„A nepotřebuju za ošetřovatelku školačku.“

„Proč za tebou matka nechodí častějc?“ vyzvídala.

Odvrátil zrak. „Protože nenáviděla mýho tátu. Jsem mu podobný.“

„Aha.“ Váhavě, ale odhodlaně si přisedla blíž.

„A ty bys nechtěl být mým příbuzným?“ zeptala se. „Měla jsem jenom babičku. Ta mě měla u sebe jen proto, že musela. Maminka umřela, když jsem ještě byla malá. Táta… táta nikdy nebyl rodinný typ. Takže jsem neměla nikoho. A… promiň… ale zdá se, že ty teď taky nikoho nemáš.“

Pevně sepnula ruce na prsou. „Mohli bysme si být navzájem oporou, jak to bývá v rodinách.“

Rysy mu ztvrdly a oči zajiskřily. „Já žádnou rodinu nechci,“ řekl úmyslně. „A tebe už vůbec ne!“

„Třeba bych tě dorostla,“ řekla a usmála se, aby skryla lítost, kterou jí způsobil. Samozřejmě, že ji nechtěl. Nikdy ji vlastně nikdo nechtěl.

Nic jiného neřekl. Snažil se ji ignorovat, přesto zůstávala. Chodila za ním každý den, nosila mu knížky a kazety, aby měl co číst a poslouchat. Vařila mu, sedávala u něj a povídala si s ním, přela se s ním a povzbuzovala ho. Navzdory jeho nepřátelskému chování se do něj zamilovala.

Neuvědomovala si, že její vztah k němu je tak nápadný. Nedalo se přehlédnout, co k němu cítí, protože jí to vyzařovalo z obličeje. Nevěděla ani, že ji Dan vnímal jako blízkou osobu, aniž chtěl. Zvykl si na ni, těšila ho její přítomnost, chtěl ji. Byla tak odlišná od všech žen, které v životě měl. Tess byla milá a něžná a taky zvláštně zranitelná. Dychtil po její pozornosti, těšil se na její společnost.

Znejistěl však, když si uvědomoval, jak na ní začíná být závislý. Po ztroskotání manželství se toho bál. I když si vzal Jane na truc matce, která to neschvalovala, zpočátku ho přitahovala a předstírala, že ho miluje. Když pak byli svoji, intimní vztah s ním se jí znechutil. Vrcholem byly její pletky s jeho dávným kolegou z houstonské policie. Věděl, že je to oplátka. Udělala z něj většího mrzáka než ta přestřelka. Tess byla žena. Velmi snadno by ho také mohla podvádět, protože byla vášnivá a pravděpodobně i fyzicky nenasytná a neukojená.

Pochybnosti způsobily, že se mu vrátila dřívější náladovost, a ta se po čase vyvinula v otevřené nepřátelství. Při každé příležitosti Tess odstrkával, ale ona byla tvrdohlavá a odmítala uvěřit, že ji u sebe opravdu nechce.

Síla se mu navrátila mnohem rychleji, než všichni počítali. Spolu se zdravím se dostavovala i mužská vitalita. Ta náhle reagovala na Tessiny vnady, avšak s negativním účinkem…

Jednoho dne vtančila v poledne do jeho bytu v bílých venkovských šatech s barevným páskem a s domácím koláčem v ruce. Dan byl bos, měl na sobě džíny a bílé triko, které měl na svalnatých prsou propocené od cvičení v improvizované tělocvičně. Následkem zranění trochu kulhal, ale mohl chodit. Teď měl v úmyslu odstranit kulhání a získat fyzičku. Jenže Tess měla neblahý vliv na jeho zranitelnost a odčerpávala mu síly.

Strašně moc ji chtěl, třebaže to bylo zcela proti jeho vůli. Už dlouho neměl ženu, a tak nějakou potřeboval.

Tessino pokoušení, byť nevědomé, bylo nesnesitelné. Dívala se na něj dychtivýma očima a jeho touha doutnala tak dlouho, až překročila únosnou hranici.

Tess postavila ovocný koláč na kuchyňský stůl a přitom přehlédla jeho vypočítavý pohled, stejně jako varovný žár v jeho očích.

„Co to je?“ zeptal se smyslným tónem, jaký u něho nikdy neslyšela, a popošel až k ní.

„Jenom takový domácí dort,“ řekla bez dechu, a sotva zaregistrovala, jak neblahý vliv má jeho blízkost na její tep, plaše uhnula očima, které se ho jinak nemohly nabažit.

„Myslela jsem, že bys moh mít chuť na něco sladkého. Jak ti je? Vypadáš… mnohem líp.“ Sklopila víčka, jako by ji pohled na něj uváděl do rozpaků.

Nikdy neuvažoval o jejím milostném životě – jestli nějaký existuje nebo ne. Jinak by nedošlo k tomu, co se pak přihodilo. V tu chvíli měl na srdci jediné: co nejrychleji se zbavit muk, která ho svírala.

„Správně, dal bych si něco sladkého,“ řekl měkce, obrátil si ji zády ke stolu a opřel se o ni celým tělem. „Ty určitě taky. Pořád mě hltáš těma svýma smyslnýma očima. Musel bych být slepý, abych nevěděl, co ke mně cítíš. Že to chceš, viď?“ zeptal se chraptivě a bezostyšně se na ni tiskl, takže mohla ucítit silný důkaz jeho touhy. Zrudla v obličeji, ale on si toho nevšiml. Očima jí visel na rtech. „Chci tě tak moc, že se to nedá vydržet.“

Rozum jí přestal pracovat, zatemnil se jí strachem. Než se zmohla na slůvka protestu, ústa jí zavřely jeho hladové rty a jeho boky se na ni tlačily stále víc. Rukama si ji nadzdvihl a jazykem pronikl do jejích úst s takovou vášní, že i panně by došlo, jaké má úmysly.

Tess doposud políbilo jenom pár mužů, a ti věděli, jak je cudná. Nyní se ocitla v objetí, na které by dokázala reagovat jedině zkušená žena, a ji to vyděsilo k smrti.

Ztuhla a poděšeně ho odstrčila, avšak ani tohle gesto neproniklo do jeho zaslepené mysli. Jednou rukou se hrubě zmocnil jejího ňadra a nohu vklínil mezi její stehna. Propadla panice.

„Dane… ne!“ vzlykala vystrašeně.

Ani ji neslyšel. „Ano,“ zachraptěl přerývaně. „Bože, ano, ano…!“ žadonil a stáhl ruku. „Chceš mě, že jo?“ škemral zaslepeně, a když jí žhavými rty rozpaloval obnažená ramena a krk, celý se roztřásl a jeho touha ještě vzrostla. „Že jo? Teď hned.“

Rukou jí zajel pod sukni. Zalapala po dechu a srdce se jí zachvělo. Polekaně zaúpěla.

„Tady,“ zavrčel. „Teď hned, vestoje,“ řekl třesoucím se hlasem. Rukama přejížděl po hladké kůži, hladil ji tak, jako dosud žádný muž. Jako by ukojení jeho potřeby bylo ze všeho nejdůležitější a ona byla jenom nástroj k němu.

Potom ji najednou spustil k zemi a nakrátko zaklonil hlavu. Oči měl plné lesku, tělo roztřesené. Rukama jí nemotorně hladil ňadra, rty jí drtil svými a zašeptal: „Tohle není na moje záda. Budem se muset přesunout do postele, abych se moh natáhnout…“

Věděla, že to je její jediná šance, jak utéct. Přikrčila se a vyklouzla mu z objetí. Její strach byl tak evidentní, že pronikl i mlhou před jeho očima. Ale byl proti svému chtíči bezmocný a Tess tváří v tvář tomu, co jí hrozilo, propadla panice. Rozplakala se, vzlykot se rozléhal celou místností, couvala před ním a její vyvalené oči vyjadřovaly tragickou hrůzu.

„Zmiz, zmiz… nech mě být!“ křičela, když se k ní blížil s výrazem prozrazujícím jeho úmysly. „Dej mi pokoj!“

Konečně pochopil, že se ho bojí. Byl natolik omámený, že si to neuvědomil dřív. Měl co dělat, aby zpomalil dech. Bylo to poprvé, co se neovládl.

Hleděl na ni a pomalu se mu vracel netečný výraz. „Sama sis o to říkala,“ pronesl drsným tónem.

„Ne!“ vykřikla přímo od plic.

„Chtělas mě. Proč bys sem jinak chodila?“

„Miluju tě,“ stkala a při prozrazování svého citu si tiskla roztřesené ruce na na prsa.

„Miluju!“ Blýskal po ní žhavýma očima, viditelně se chvěl vzrušením a nepřestával jí ubližovat. „Jestli mě miluješ, tak pojď ke mně. Dokaž to, ty chladná provokatérko,“ dodal s falešným úsměvem, kterým maskoval zklamání.

Srdce jí vychladlo stejně jako slzy na tváři. Dívala se na něj zmučeným pohledem. „Nemůžu,“ šeptala. „Ublížils mi na duši.“

Její strach ho rozzuřil. Zase se mu vybavila Jane, která měla k milování s ním odpor a vysmívala se mu.

„Ne?“ zeptal se chladně. „Tak když nechceš, tak vypadni. Ze všeho nejvíc jsem se s tebou chtěl vyspat. Panebože,“ procedil mezi zuby, když se od něj odtáhla. „Proč ne já? Určitě jsi měla jiné…“

Oči jí lezly z důlků, v obličeji byla rudá, na těle jí naskočila husí kůže. Konečně mu svitlo, že před ním žádní jiní nebyli. Kdyby byla zkušená, nemohla by takhle vypadat.

Zmocnila se ho hrůza. „Tess, ty jsi panna?“

Myslela, že při pohledu na výraz v jeho očích omdlí. Nevydržela se na něj dívat. Popadla kabelku a utekla z bytu. Dan sledoval její úprk beze slova. Neběžel za ní ani jí potom nezavolal, aby se omluvil. Říkal si, že to je jediný způsob, jak z toho vybruslit. Ať si Tess myslí, že to udělal schválně. Ona má na svědomí, že se stal zranitelným. Neměl jí co nabídnout. Svým způsobem by to byla laskavost. Otočil se směrem do bytu a oči měl stejně chladné jako nitro. Dokud bude živ, nikdy už nebude mít k žádné ženě důvěru. Ani k Tess. Je panna. Jak to mohl vědět? Doufal alespoň, že v jejím srdci nezanechal příliš mnoho jizev…

Snažil se to brát jako únik se štěstím. Nakonec jeho předstíraná lhostejnost a nepřátelství v Tess rozdrtilo spontánnost, takže kdykoliv byli nyní spolu, chovala se tiše a zdvořile a dokonce trochu plaše. Když jí zemřel otec, nabídl jí Dan práci sekretářky. Kromě něj neměla nikoho, a on jí chtěl pomoct. Fungovalo to výborně, ale teď v ní spatřoval stopy dřívější Tess, jedině když ji rozzlobil. Možná právě proto, přiznal si, ji proháněl.

Naštvaně nastartoval auto a jel do kanceláře. Celé osazenstvo ho uvítalo, hned jak vešel do dveří. Nemohlo ho překvapit, že si všichni jeho zaměstnanci Tess oblíbili.

„Bude v pořádku?“ zeptala se jako první Helen, jejíž velké, tmavé oči prozrazovaly starost.

„Je jí dobře,“ ujistil je. „Ještě je omámená po narkóze, ale žádné následky to nezanechá. Musí se uzdravovat.“

„Kdy ji pustěj domů?“ vyzvídala Helen. „Může bydlet u mě. Bude potřebovat, aby se o ni někdo staral.“

„Bydlet bude u mě.“ Touhle odpovědí všechny zarazil, včetně sebe. „Vezmu ji k nám na ranč. Až budu v práci, můžou se o ni starat José a Beryl. Sehnalas na příští týden nebo tak nějakou výpomoc?“ zeptal se Helen.

„Bude tu každou chvíli,“ odpověděla. „Píše rychle a podle její agentury je diskrétní. Prej se nemusíme bát, že by něco vykecala.“

„Dobře.“ Očima bezděky zabloudil ke stolu, za nímž pracovala Tess. Když ho viděl prázdný, zabolelo ho u srdce.

„Mrkni se, jestli něco nevyčteš z jejího diáře, jo?“ vybídl Helen. „Ani nevím, co mám dnes v kalendáři.“

„Máš oběd s Harveym Barrettem,“ připomněla mu. „Kvůli tomu vydírání. Odpoledne se máte sejít s lidma, co pohřešujou dceru – Allisonovi se jmenujou – a s chlápkem, co si dává hlídat manželku.“

„A dopoledne?“

Zadívala se do diáře a zavrtěla hlavou: „Nic naléhavýho.“

„Dobře. Jedu se domů převléct a pak budu až do oběda ve špitále.“

Helen se zamračila. „Snad jsi říkal, že je v pořádku, ne?“

Ani neodpověděl a zamířil ke dveřím. „Kdyby bylo něco důležitého, najdete mě u ní na pokoji.“ Dal jim číslo.

„Jasně, šéfe. Řekni jí, že nám chybí.“ Přikývl. Neměl zrovna myšlenky na to, co se děje kolem něj. Myslel na Tess.

DRUHÁ KAPITOLA

Tess ze spaní bolestí mimovolně sténala. Něco se jí zdálo. Pravděpodobně o Danovi, pomyslela si otupěle. O nikom jiném se jí nikdy nezdálo. Vzhledem k tomu, jak moc jí ublížil, to bylo docela komické.

Pořád ještě nebyla úplně při smyslech, když k ní dolehl zvláštní zvuk. Otevřela oči zrovna ve chvíli, kdy si Dan sedal na židli vedle postele.

„Co tady zase děláš?“ zeptala se a cítila, jak má ztuhlé tělo. „Je pracovní den.“

„Však pracuju,“ namítl. „Dávám na tebe pozor.“

Ta slova jí vrátila nesnesitelné vzpomínky na dobu, kdy byl postřelen on – a na to, co následovalo. V návalu bolesti zavřela oči.

„Prosím tě, odejdi,“ zašeptala chraptivě.

Zvolna se nadechl. Úzkost v její tváři ho znepokojila. „Nikoho jiného nemáš.“

Byla to pravda. Babička jí zemřela před rokem.

Jejich oči se setkaly. Její tvář neutajila, co doopravdy cítí.

„Dane, jsi jenom můj šéf,“ řekla tiše. „To ještě neznamená, že se o mě musíš starat.“

Seděl s dlaněmi opřenými o kolena a hleděl na ni. „Třeba to potřebuju. Chci se tě na něco zeptat. Jak moc jsem ti tenkrát ublížil?“

Začervenala se a odvrátila zrak. „Nevím, o čem mluvíš,“ předstírala.

„Ale jdi,“ řekl s chladným úsměvem. „Chodíme okolo horké kaše už tři roky. Nemůžu se ti přiblížit, ani abych se ti omluvil.“

„Proč by sis s tím měl dělat starosti?“ namítla. „Chtěls mě vyhnat ze svého života. Podařilo se ti to. Teď už bych se k tobě nevrátila ani za zlaté prase.“

„Kvůli mně ani jinému muži,“ řekl zčistajasna.

Přitáhla si deku blíž k bradě a místo na něj se dívala do okna. „Nemáš nic lepšího na práci, než mě trápit?“

„Vezmu tě k nám na ranč, aby ses dala do kupy.“ Zbledla jako stěna. Posadila se na posteli a užasle civěla před sebe jako bez duše.

„Proboha ne!“ zvolal. „Takhle se nedívej.“ Ruka se jí na dece třásla.

„Ne,“ zašeptala. „S tebou v jednom domě ne. Nikdy!“

Zavřel oči, protože nesnesl její pohled. Vstal a nepřítomně došel k oknu, zapálil si cigaretu a zíral do prázdna. Nasál štiplavý kouř a vzápětí ho vyfoukl.

„Nenapadlo mě, že jsi panna,“ řekl stroze. „Až když bylo pozdě a já tě vyděsil k smrti. Nemyslíš, že je mi jasné, proč nechodíš s mužskými?“ Obrátil se a zadíval se jí přímo do očí. „Nechápeš, že mi dělá starost, co jsem ti proved?“

Polkla a sklopila zrak na své studené, nervózní ruce na dece. „Je to už tak dávno…“

„Je to, jako by se to přihodilo včera,“ řekl ztěžka. „Panebože na nebesích, přestaň mě už odhánět.“

Zarděla se. „Já tebe?“

Otočil se a popošel zpátky k posteli. „Tess, já vím, že se mě bojíš. Musel bych být slepý, abych si toho nevšiml. Neboj, neublížím ti. Chci jen, abys byla tam, kde o tebe bude postaráno, než se zase postavíš na nohy. Když na ranči nebudu já, bude tam Beryl.“

„Beryl neznám. Helen říká, že můžu bydlet u ní…“

„Když zrovna Helen není v práci, je na baletu. Jestli jí vůbec vybude nějaký čas, je s Haroldem na pizze. Myslí to dobře, ale většinu času bys byla sama.“

„Já bych si sama vystačila.“

Popošel blíž. Vadilo mu, že tak ztuhla.

„Poslyš,“ procedil mezi zuby. „Vidělas obchodníky s drogama. Budeš muset svědčit. Policisti vlastně neviděli, jak si ty drogy předávali, rozumíš? Ty seš jediný svědek, který je viděl. Jeden z nich je pořád na svobodě a teď už určitě ví, kdo seš. Chápeš?“

„Ty nechápeš, co si myslím o tvém plánu,“ řekla zvolna.

„Vnímej mě, sakra! S touhle pakáží jsem měl co dělat deset let. Vím dobře, kam až jsou schopní zajít. Dokud nedostanou i toho druhého a nestrčí je oba před soud, nebudeš v bezpečí. Chci, abys byla tam, kde já, abych na tebe moh dávat pozor. Když nejsem doma já, je tam manažer mého ranče. Býval texaským jezdcem ve čtyřicátých letech. Je skoro tak dobrý střelec jako já.“

Vložila si hlavu do dlaní. Dát k tomuhle souhlas byla pro ni muka. To už by skoro raději riskovala ty překupníky drog.

„Klidně si mě nenáviď, jestli ti to udělá dobře,“ řekl. „Ale pojeď se mnou. Nehazarduj se životem.“

Ulízla si dlouhé, rozcuchané vlasy dozadu.

„Co já mám za život?“ zeptala se nešťastně. „Práci a televizi, to není moc.“

„Je ti dvacet dva. Na takové mládí jsi dost cynická.“

„Učila jsem se u odborníka. U tebe.“

„Nikdy jsem nikoho neměl. Otec odešel, když jsem byl ještě dítě. Neunesl tíhu zodpovědnosti. Měl jsem k němu úctu, ale matka ho nenáviděla a mě nenáviděla taky, protože jsem mu byl podobný. Když jsme se s Jane vzali, tvrdila, že mě miluje, ale odešla ode mě a ani se neohlédla.“

Naklonil se nad ni. „Chtělas mě milovat a já ti to nedovolil. Ublížil jsem ti tak, že ze mě máš strach. Nechápeš to, holčičko? Já nevím, co to je láska.“

„Nemusíš se na mě dívat, jako bych ti měla uškodit,“ řekla vzdorovitě. „Už před lety jsem se tě vzdala.“

„Ano. Vím.“

Odvrátila oči. „Nemiluju tě. Měla jsem o tebe intenzívní zájem. Už mě nebudeš muset podruhé odhánět.“

Natáhl ruku k jejímu obličeji, lehce se dotkl tváře, a když se snažila ucuknout, uchopil ji za bradu. Hloubavě se jí díval do očí.

„Už se tě tak víckrát nedotknu.“

Pozorovala ho a nelibě snášela dotyk jeho teplých prstů na své bradě. „Byl bys mě přinutil,“ řekla odmítavě.

Rysy v obličeji se mu zkroutily. Chtěl to popřít, ale nedokázal to.

„Ty to nechápeš,“ řekl hořce.

Civěla na něj, jako by opravdu nechápala. Znělo to, jako by prožíval muka. „Dane?“ zašeptala.

Ani se na ni nepodíval a řekl: „Bylas panna. Ale já nebyl panic. Měl jsem ženy. Tys byla jemná a zranitelná a milá a já tě chtěl tak, že jsem… se nedokázal ovládnout.“

V hlavě se jí honily myšlenky. Muži jsou někdy zranitelní. To věděla i při své nevinnosti. Léta tuhle myšlenku zaháněla, ale v nitru si uvědomovala, jak byl po ní tenkrát posedlý a lačný.

„Vyděsils mě, div jsem se z toho nepomátla,“ zasmála se nervózně. „Pokaždé když jsem si vyšla s nějakým mužem, bála jsem se, že by se mohl chovat taky tak a že bych nestačila včas utéct.“

„To mě nepřekvapuje. Věříš, že ani já to neměl lehké? Neumíš si představit, co to pro mě je, když se přede mnou krčíš, jen se k tobě přiblížím.“

Hrudník se jí pomalu vzdouval a zase klesal. Hleděla mu do očí. „Už je to dávno, co? Ale já mám pocit, že mě to bude strašit věčně.“

Zaváhal. „Tess, když jsi se mnou, necítíš nic jiného než strach?“ zeptal se. Pomalu jí přejížděl palcem po dolním rtu, až se jí tajil dech. „Anebo něco víc, i když jsem tě tak vyděsil?“

Zoufale se odtáhla, nehledíc na to, co řekl nakonec. Srdce se jí rozbušilo.

Ani jemu se nedýchalo klidně. Něco v něm trochu roztálo, když pozoroval její marnou snahu skrýt rozrušení vyprovokované smyslným dotykem jeho ruky. Zvláštní je, že se takhle dotýkal ženských úst ve třiceti čtyřech letech vůbec poprvé.

„Ne,“ řekl téměř pro sebe. „Je to trošku složitější než strach, viď?“

„Dane…“

„Doktor říká, že ráno můžeš odejít. Přede dveřmi hlídá uniformovaný policista. Je tam od chvíle, kdy tě sem přivezli, a zůstane tam, dokud tě neodvezu domů.“

Nervózně pozorovala, jak zháší cigaretu.

Koutkem oka si všiml, že ho sleduje, a podíval se jí přímo do očí. „Tvojí zásluhou chci být něžný. To je poprvé,“ řekl tiše. Zamyšleně si ji prohlížel. „Třeba bych dokázal, že bys chtěla, abych tě pohladil.“

Po zádech jí přeběhl mráz. „Ne,“ zašeptala přidušeně. „Nedovolím, aby ses mě dotýkal. Ne tak… jako tenkrát.“

„Když já nikdy neměl pannu, maličká,“ řekl hluboce a pomalu. „Ani jsem nikdy neměl jemné chování. Ale jsem z tebe celý poblázněný. Dlouho jsem kvůli tomu o sobě přemýšlel. A nebyl jsem sebou nijak nadšený.“

Spojila si ruce a dívala se na ně, ne na něj. „Dane, já o tom nechci mluvit.“

Musel hledat správná slova. „To sis doteď neuvědomila, že většina mužů… že muž, který tě miluje, by chtěl být něžný? Že s někým, kdo tě miluje, by to nebylo jako tenkrát?“

„Jak víš, jestli o to někdo stojí?“ zeptala se s hořkým cynismem. Pohlédla na něj.

„Myslela jsem, že ty ano. Myslela jsem, že mě máš přinejmenším rád. Ale tys mě dohnal k tomu, že mám z tebe strach proto, abych neohrožovala tvoje soukromí. Ani otec mě nechtěl. Proto mě strčil babičce.“ Zatřásla se. „Nikdo mě nikdy nechtěl…“ Položila si zase hlavu na polštář a vypadala o deset let starší, než byla.

„Dane, běž prosím tě pryč. Jsem moc unavená, nemám sílu s tím zase zápasit.“

Jak to, že tyhle její pocity neznal dřív? Po všech těch letech o ní vlastně nevěděl skoro nic. Jistě, připadala si odhozená, když ji táta nechal u babičky. Tím spíš, že měl tolik známostí. A pak si chtěl vzít Danovu matku, čímž se Tess ještě víc odcizil. Chtěla někoho milovat a měla smůlu, že si vybrala muže, který ani nevěděl, co je to láska, který za celý život poznal jenom odpor a nelibost. Muže, jemuž ztroskotalo manželství a který měl zmrzačené tělo.

Mrzel ho zklamaný výraz v jejím obličeji. Cítil, že za její úzkost může on sám, jako by ji způsobil. Určitě k ní přispěl.

„Máš ráda koně?“ zeptal se.

„Bojím se jich.“

„To jen proto, že toho o nich moc nevíš. Až budeš fit, naučím tě jezdit.“

„Nedělej mi to,“ řekla nejisté. „Prosím tě, ne. Nepotřebuju lítost.“

Chtěl něco říct, ale slova mu nešla na jazyk. A tak se jen zhluboka nadechl.

„Uvidíme se zítra. Zkus odpočívat,“ řekl nakonec.

Přikývla, zavřela oči a snažila se na něj zapomenout. Umínila si, že si ho podruhé nepustí k tělu. Ať už se bude muset bránit, jak chce, víckrát po ní nevyjede!

TŘETÍ KAPITOLA

Lassiterův ranč byl vlastně dobytčí farma. Vedle honáka Josého Domingueze a kuchaře Hardyho zaměstnával Dan správce ranče, šest kovbojů a další síly potřebné k udržování ranče v chodu. Jeden člověk měl na starosti jenom dohled na čistokrevné býky. Druhý zase dbal o nádrže, ze kterých se dobytek napájel. Jiný byl zaměstnán jako mechanik.

Tess si ve skutečnosti nepřála, aby si ji Dan odvedl z nemocnice na ranč, ale neměla dost sil, aby mu vzdorovala. Vyřídil to s lékařem, hodil do auta její saky paky, které sbalila Helen, a hned, jak ji propustili, zamířil do Branntville.

Tess byla z představy několika dní v Danově společnosti neklidná. Choval se tak divně, že z toho byla nervózní ještě víc než jindy.

Nikdy toho moc nenamluvil, jedině když se to týkalo práce. Takže cesta do Branntville probíhala v tichosti. Tess se koukala z okna, ponořená do vlastních myšlenek a vyrušovaná pouze občasnou bodavou bolestí, kterou ještě cítila v poraněné paži.

„To je ten ranč?“ zeptala se, když se dostali na okraj Branntville a před nimi se táhl bílý plot rozlehlého pozemku. Jako první je vítal emblém s černou siluetou ostruhy.

„Tu značku odněkud znám,“ řekla překvapeně. „Ano. Patří Colovi Everettovi. Jeho Big Spur je známý po celém státě. Cole si vzal za ženu Heather Shawovou. Maj tři kluky, všichni už dospívaj.“

„Asi je hodně veliký, žejo?“

„Až na Brannt Ranch je to největší farma na sever od King Ranch.“

„Brannt Ranch? To znamená, že Branntville má jméno po lidech, co tam žijou?“

Přikývl a ukázal na dům v dálce. „King Brannt teď vlastní tuhle farmu. Je to těžký případ,“ zamumlal. „King se řídí svými vlastními pravidly. Oženil se s mladou krasavicí, modelkou Shelby Kaneovou, dcerou filmové hvězdy Marie Kaneové. Nikdo nepočítal, že by se ještě oženil. Říká, že má pro ni slabost.“ Ušklíbl se. „Udělal by pro ni cokoliv.“

„A zvykla si na život na ranči?“ ptala se zvědavě Tess.

„Jako ryba ve vodě. Maj spolu syna a dceru. Ta, jak jsem vyrozuměl, jede po jednom z Everettových kluků.“

„To by bylo spojení.“

„Zatím jsou ještě mladí. A manželství není vždycky nejlepší vyústění,“ dodal hořce.

„Já bych řekla, že musí být podloženo společnými rysy, ne?“ řekla Tess nepřítomně, zahleděná do dálky. „Aby se dva lidi vzali, mělo by mezi nimi být víc než fyzická přitažlivost.“

Podíval se na ni. „Co třeba?“

„Ohled,“ odpověděla. „Společné zájmy, podobné zázemí. Tak něco.“

„A sex ne?“

Rozpačitě se zavrtěla a zírala skrz čelní sklo. „No, když chtěj děti…“

„Vždycky není možné mít děti.“

„To vím.“ Udělala pomlku. „Některým lidem třeba intimní styk nevadí.“

„Tess,“ řekl ztěžka. „Ty o tom nemáš ani tušení, viď?“

Po těch slovech zčervenala. „Že by?“

Očima zkoumal její profil a krev se v něm vařila. Nevěděla nic o mužích a ženách. Byla to jeho vina, že měla tenhle mindrák. Ublížil jí a poděsil ji. Teď si přál, aby byl jiný. Kdyby se naučil být něžný, bylo by to krásné ležet s ní a sdílet spolu krásu muže a ženy. Při té představě se mu svaly na těle napínaly. Kdyby ho tak Tess milovala! Div nezasténal nahlas. Zahodil něco vzácného. Ironií je, že až její zranění ho přivedlo k rozumu, když právě jeho zranění ho o něj připravilo.

„Tak tady je ten ranč.“

Zahnul mezi dvěma ploty s ostnatým drátem, za nimiž se pásl do ruda zbarvený dobytek. „S Big Spurem mám napůl čistokrevného chovného býka jménem Santa Gertrudis,“ vysvětloval jí. „Brzo ho ale budeme muset vyměnit. Už ho využíváme dva roky, a to je na množení v rámci jednoho plemene až dost.“

„Tomu nerozumím.“

„Ty se asi nezajímáš o práci na ranči, že?“

„No, moc toho o ní nevím,“ přiznala a podívala se mu do očí. „Asi je to složité, co?“

„Někdy. Ale není to zas tak těžké, jak se zdá. Takže ty ani nejezdíš na koni.“

„Třeba… bych se to mohla naučit,“ řekla váhavě.

Usmál se pro sebe, vybral zatáčku a vtom se před nimi vynořil dlouhatánský, přízemní, bílý dům ze dřeva, obklopený květinovými záhony a vysokými stromy.

„To je nádhera!“ vykřikla.

Danovi z té radosti poskočilo srdce. „Patříval dědovi. Když umřel, odkázal mi ho.“

„Je kouzelný,“ řekla bez dechu. „A ty květinové záhony! Vsadím se, že jsou na jaře překrásné.“

„Těmi Beryl přispívá ke zkrášlování krajiny. Jsou tu magnólie, azalky, kamélie, zkrátka všechno možné, co kvete. Ona ti to poví, jestli tě to zajímá.“

„Já mám práci na zahrádce ráda,“ prozradila. „Sama jsem nikdy vlastní zahrádku neměla, ale u babičky jsem všechnu práci na dvoře zastávala já.“

Zastavil u schůdků, vypnul motor a tiše se na ni zadíval. „Tess, vždyť já tě vůbec neznám,“ řekl jemným a hlubokým hlasem. „Vůbec nic o tobě nevím.“

„A proč bys o to měl stát?“ zeptala se uhýbavě. „To je Beryl?“

U vchodu stanula malá, bělovlasá žena.

„Ano. Ahoj, Beryl.“

„Však už bylo načase!“ zabručela. „Zase pozdě, jako vždycky. To je ona?“ Zastavila se před Tess a prohlížela si ji. „Hubená a bledá. Však já už se o to postarám, vykrmím ji. A co ruka, panenko?“ zeptala se ohleduplně. „Ještě bolí?“

Tess se usmála, konečně si připadala jako doma. „Je to mnohem lepší.“

„Jestli se chcete vybavovat, tak bych radši zašel dovnitř,“ vysoukal ze sebe Dan pomalu. „Když tady bude stát na chladném vzduchu, určitě se její stav nezlepší.“

„Vždyť vůbec není chladno,“ ušklíbla se Beryl. „Za měsíc a něco už tady všude budou kytky.“

Tess si v duchu malovala, jak to bude vypadat. Litovala, že už tady nebude, aby to viděla na vlastní oči. Nechala Dana, aby jí pomohl dovnitř, ale nemohla se zbavit mrazení, když si ji rukou přivinul k sobě.

„Nedělej paniku,“ řekl úsečně, když je Beryl vedla do pokoje pro hosty. „Neublížím ti.“

Nechtěně zrudla. „Dane…“

Její zdrženlivost ho dráždila. „Nemůžeš se uvolnit? Jsi mezi přáteli.“

„Nikdys takový nebyl,“ řekla odměřeně.

„Je mi čtyřiatřicet,“ řekl, když procházeli dlouhou halou. „Možná už mě unavuje být sám. Jednou jsi řekla, že žádný z nás nemá nikoho jiného.“

„A ty si zase jednou řek, že nikoho nepotřebuješ. Pamatuješ?“

Pokrčil rameny. „Čtrnáct let jsem dělal policajta. Změna perspektivy není jednoduchá.“

Při zmínce o jeho profesi zneklidněla. Nelíbilo se jí pomyšlení na překupníky drog, které viděla, ani na to, že je jediný svědek, jak řekl Dan.

„Copak je?“ zeptal se.

„Vzpomněla jsem si na ten večer, kdy mě postřelili. Na ty chlapy…“

„Tady jsi v bezpečí. Nikdo ti neublíží.“

„Jistě,“ připustila a přinutila se k úsměvu.

Beryl ji ubytovala a Dan mezitím kontroloval nové kusy dobytka, které dorazily chvíli po nich. Když po pár hodinách vstoupil do ložnice, nebyl to ten muž, kterého Tess znala.

Měl na sobě kovbojské oblečení. Proužkovanou modrou košili zápaďáckého střihu s dlouhými rukávy a perleťovými stiskacími knoflíky, obnošené modré džíny a na nich stejně obnošené kožené nohavice, upnuté širokým pásem se stříbrnou přezkou. Na nohou měl černé kovbojské holínky s ostruhami a odřený černý kovbojský širák, naražený na jedné straně až k obočí. Tess si ho zvědavě prohlížela. Nikdy ho takhle oblečeného neviděla.

„Vypadáš, jako by tě protáhli houštím,“ zasmála se Beryl.

„Nejseš tak daleko od pravdy,“ přikývl. „Museli jsme odehnat několik krav z údolí. To není nic pro zelenáče, to je fakt. Už ses zabydlela?“ zeptal se Tess.

Přikývla.

Zdvihl na ni obočí. „Tak proč seš tak vykulená?“

„Vypadáš… jinak,“ odpověděla, když nemohla najít to pravé slovo, jak vyjádřit tu změnu.

„Tady nemusím vypadat škrobeně a bezúhonně jako v práci. Tady jsem doma.“

Pohlédla stranou. Doma. Sama měla byt, ale nemohla si vzpomenout, že by se někdy někde cítila pohodlně. Babiččin dům byl elegantní, ale ničeho se nesměla dotýkat. A vzpomínky na dobu, kdy ještě žila matka, měla matné.

„Co máme k jídlu?“ zeptal se Dan Beryl, nespokojený s tím, že se postoj Tess k němu zjevně nezměnil.

„Hovězí,“ odpověděla Beryl. „S bramborami. Co jiného?“ dodala s úsměvem.

„Mně to stačí. Jdu se umýt.“

Tess ho pozorovala, dokud neodešel. V očích měla zřetelnější výraz, než si uvědomovala. Nepatrně se zachvěla, když si připomněla den, kdy ho přestala uctívat jako hrdinu. Hrozně moc ho chtěla milovat, ale on jí to neumožnil. Teď to chtěl, zdá se, napravit. Cožpak si neuvědomoval, že už je pár let pozdě?

Když odešel, Beryl se na Tess dívala zvědavě. „Vy se ho bojíte,“ řekla znenadání nevěřícně. „Děvenko, ten by neublížil ani mouše.“

To třeba ne, pomyslela si Tess, ale jí ublížil tak, že by se s tím Beryl nikdy nesvěřila.

„Nikdy neměl moc rád mého otce,“ zamlouvala to. „Ani mě. Od té doby, co mě postřelili, je ke mně laskavý, ale pořád se cítím bezpečnější, když jsem od něj co nejdál.“

„Takový on není,“ omlouvala ho znovu stařenka. „Ostrý, to jo, taky horkokrevný, ale mstivý on není. Znám ho celý život. Než mu zmizel táta, bylo to sladké dítě. Matka se za otcův odchod vybíjela na něm. Nebyla to dobrá matka. Proto jsem se ho snažila chránit, jak to jen šlo.“

„Ani já neměla dobrého otce,“ svěřila se Tess. „Vidíte, že máte něco společného.“

„To jo. Oba jsme lidské bytosti.“

Jakmile si Tess zvykla na nové prostředí, ranč ji uchvátil a užívala si poklidného života. Trvala na tom, že musí Beryl co nejvíc pomáhat. Ruka ji ještě bolela, ale doktor jí řekl, že s ní musí cvičit, aby neztuhla. Před každým jídlem prostírala stůl a vůbec se snažila dělat každou práci, kterou zvládala, jen aby byla co nejmíň na obtíž. A vychutnávala přívětivost ostatních lidí, kteří žili na ranči.

Jenom Danovi se pečlivě vyhýbala – k jeho zármutku. Kdykoliv vešel do místnosti, hned si našla nějaký důvod, proč zrovna musí odejít. Totéž se stávalo po večeři, když se Dan usadil v obýváku místo ve své pracovně.

V práci byl jejich vztah ryze profesionální. Psala, když jí diktoval, brala telefon a starala se, aby všechno klapalo. Jenže tady, kde byl ve svém živlu, byl jiný. V osobním vztahu se mu nedokázala přizpůsobit. I když ho postřelili, choval se jako pravý muž zákona –až na jeden moment. Stalo se to v jeho bytě ve městě, ne tady na ranči. Jestli měl nějaký vnitřní, intimní život, patřil právě sem. Teprve tady to pochopila. Nenechával ji o tom na pochybách.

Tady, daleko od světa, byl uvolněný a nebyl pořád ve střehu. Vlivem namáhavé tělesné práce na ranči trochu kulhal a také byl viditelně temperamentnější než v kanceláři, ale zároveň byl míň uštvaný a flegmatický. Z toho byla Tess tak nervózní. Tady, stranou od zvědavých očí, se cítila více zranitelná. Beryl ani jiní obyvatelé farmy se do jejich záležitostí nemíchali. Z toho, že je zcela odkázána na Danovu milost, byla neklidná.

On si všiml, že se mu vyhýbá, a byl netrpělivý. Až si to s ní vyříkal po třech dnech, zrovna když v chlévě pomáhala krmit zatoulané tele.

Měl zlost. Pevně stisknuté čelisti a lesk v očích jí to prozradily, ještě než promluvil.

„Přestaň se mi vyhýbat,“ řekl bez oklik.

Nervózně se na něj podívala. Měla na sobě džíny, modrou halenku a přes ni pracovní plášť, vlasy spletené do copu. I bez nalíčení jí to slušelo. Aby si toho Dan nevšiml!

„Krmím tele…“ řekla váhavě a ukázala na láhev, kterou držela teleti u tlamy, opřené o její koleno.

„Já mluvím o něčem jiném, a ty to dobře víš.“ Sundal si klobouk a klekl si vedle ní. I on byl v pracovním. Jeho džíny a holínky vypadaly mnohem ošumělejší než její, kožené nohavice byly flekaté a obnošené, manžety košile špinavé od bláta a krve, stejně jako rukávy starého pláště. Jejich oči se střetly.

„Snažil jsem se ti vysvětlit, že mě mrzí, co jsem tenkrát udělal,“ řekl.

Srdce se jí rozbušilo. Radši nechtěla myslet na to, proč.

„Myslel jsem, že jsi zkušenější, než se ukázalo. Jinak bych to nehnal tak daleko a tak rychle.“

„Tos už říkal.“

„Neposlouchalas mě.“ Rukou si prohrábl husté, zvlhlé vlasy. „Sem tam si vyjdeš s chlapama. V tomhle věku už musíš vědět, že intimní styk je někdy neuhlazený.“

Dívala se na tele a neodpovídala.

„Tak co?“ Vzal její oválnou bradu do hubených prstů a přitáhl si její obličej ke svému. „Pověz.“

„Neměla jsem… žádného,“ řekla pomalu a nejisté. „Ne tak.“

V tu ránu se mu výraz ve tváři změnil. Mírně svraštil čelo a střídavě jí hleděl na rty a do očí. „Jak hluboké jsou rány, co jsem ti zasadil?“ zeptal se tiše.

Nepokojně pohnula útlými rameny. „Pěkně hluboké,“ řekla a křečovitě se zasmála. „Dane, musím to tady dodělat.“

Odtáhl ruku, opřel si ji o pravé koleno a chvíli ji pozoroval. Jeho přítomnost ji znervózňovala tak, že se jí třásly ruce. Vadilo mu, že má na svědomí její vystrašenost.

„Chodilas za mnou, ať jsem se tě sebevíc snažil odstrkávat. Proniklas dál než kdo jiný,“ řekl. Nedíval se na ni, prsty odloupával bláto z kolen a nechtěně se zpovídal dál. „Než jsem to zjistil, přerostlo mi to přes hlavu. Vlastně jsem se v životě nechtěl oženit.“

„Ale než tě postřelili, byls přece ženatý.“

Podíval se jí do očí a kysele se usmál. „S Jane jsem začal chodit proto, že ji moje matka neměla ráda. Pak jsem si ji vzal, protože jinak by se mnou nespala. Ale ona mě v posteli snesla z jediného důvodu,“ nakousl, avšak nechal si ho pro sebe. Rysy mu ztuhly. „Nakonec se rozhodla hledat chlapa, který by jí dal všechno, co potřebovala. Myslím, že ho našla, když jsme se rozvedli. Je znova vdaná a má dítě.“

Vyděsila se a očima zvědavě pátrala po jeho výrazu. Hledala odvahu zeptat se na to, co ji hryzalo.

„Chceš vědět, proč ji nebavilo se mnou spát,“ pokýval hlavou. „Opravdu to chceš vědět?“

Byl jako tank, v každém ohledu. Nejspíš miloval vždycky tak divoce, jak tenkrát předváděl jí.

„Tos… tys k ní byl vždycky takový? Jako tenkrát ke mně?“

„Nikdy jsem žádnou ženu neměl dost rád, aby mi záleželo na tom, jestli si se mnou v posteli užije. Jane jsem chtěl. Myslel jsem, že kdyby mě milovala, na přípravách by nesešlo.“

Povzdechla si. V jistých věcech byla nevinná, ale zdálo se, že o tomhle ví víc než on.

„Ale… ale ty nemůžeš je… jenom…“ koktala. „Dane, ženy nejsou jako muži. Žena potřebuje čas, něhu.“

„Co ty o tom můžeš vědět?“ zeptal se povýšeně. „Copak ses mi nepřiznala, že seš ještě panna?“

„Že jsem nevinná, ještě neznamená, že bych byla pitomá. Chodím do kina a čtu knížky, abys věděl. Mám trochu ponětí o tom, co asi žena prožívá s mužem, kterého miluje.“

„Tys mě milovala, a stejně jsi necítila nic než strach,“ řekl ponuře.

„Byla jsem zaslepená,“ opravila ho a poznání, že to na ní bylo tak znát, ji rozechvělo. V devatenácti neměla tušení, jak své city skrývat. „Ublížils mi, a nejenom citově.“

„To nebylo schválně. Byl jsem… do tebe udělaný,“ řekl váhavě. „Tys byla líbezná a milá a já myslel…“ Zaklel si pod fousy a dodal: „Co na tom záleží?“ Podíval se jí zpříma do očí. „Tys mě nechtěla.“

„Byls tak hrubý,“ zašeptala slabounce.

Pěstí se udeřil do kolena. „Když já to s ženskýma jinak neumím!“ vyhrkl. „Dospěl jsem trochu opožděně. Jediná žena, se kterou jsem se setkával, byla matka, a ta chlapy strašně nenáviděla. A mě vlastně taky. První zkušenosti se ženskýma jsem získal až jako bažant u policie. Ty, co se s nima policajti setkávaj na ulicích, jsou každým coulem stejně tvrdé jako muži. Nic jiného jim nezbývá. Takže ty, co jsem měl, pospíchaly a byly bez citu.“

Nevědomky pohledem spočinul upřeně na jejích očích. „Jinak, než jsem to tenkrát předved tobě… to neumím.“

„Dane,“ zašeptala mimoděk soucitně. „To je mi líto.“

Zadíval se jí do očí. „Cože?“ zeptal se nepřítomně.

Žasla, co jí toho na sebe prozradil. Asi si to ani neuvědomoval. Poprvé ho sama od sebe pohladila po tváři. Prsty měla studené.

Škubl sebou a zavřel se do sebe jako škeble. „Nepotřebuju soucit,“ řekl uštěpačně. „Ani nepotřebuju žádnou ženskou, hergot!“

Vstal, odcházel uličkou uprostřed maštale a šokovanou, rozpačitou Tess nechal za sebou.

V příštích dvou dnech se pro změnu Dan vyhýbal Tess, skoro jako by ho ta zpověď vyvedla z míry. Tess byla naopak méně nervózní, protože si uvědomila, jak v něm jeho postoj k ženám zadusil schopnost něhy.

Tess vlastně matku nemilovala – Nita Lassiterová byla vypočítavá a přelétavá. Jakmile Tessin otec nebyl nablízku, byla Nita k Tess nepřátelská a k Danovi ještě víc.

Ani Danova bývalá manželka nestála za moc; soudě podle oné večeře, kdy se Tess a Dan seznámili. Její nepřívětivé, nasupené chování Tess přesvědčilo, že tahle žena Dana nikdy nemilovala, a on sám řekl, že víc než jeho osobnost Jane přitahovala jeho uniforma. Tess o Jane soudila, že muže nenávidí stejně jako Danova matka.

Hleděla zamyšleně a zamračeně. Copak se neříká, že muži vyhledávají ženy, které jim připomínají maminky? Nebo že si muži někdy stejně nevědomě vybírají ženy, které žijí k jejich obrazu? Dan se v mládí motal kolem žen s pochybným charakterem, takže si možná myslel, že sex je dovolený pouze s ženami, které nejsou jemné a bezbranné.

Tahle úvaha ji uklidňovala, ale ne na dlouho, neboť jí Dan zničehonic oznámil, že už dlouho nebyl v práci a musí se vrátit. Tess samozřejmě prohlásila, že se vrátí také, protože ruka už byla docela v pořádku, až na to, že stále ještě pobolívala.

Sbalil věci, Tess se rozloučila s Beryl a odjeli do Houstonu. Cestou mlčeli.

„Nasadím ti jednoho muže před byt a dám tě sledovat,“ řekl krátce, když jí o hodinu později donesl kufry do bytu.

Dívala se na něj nedůtklivě. „Nepotřebuju hlídat. Kdyby bylo potřeba, dokážu zavolat policii.“

„Ne, nedokážeš,“ odporoval. „Ty tyhle lidi neznáš. Já ano.“

„Pan policista.“ Pokývala hlavou a blýskla po něm očima. „Vsadím se, že když jsi dělal obchůzkáře, měls odznak přišitý na kůži.“

Usmál se. „Měl jsem tu práci rád. Bylo to, a pořád je, jediné místo, kde se cítím příjemně. Teda kromě ranče. Práce detektiva se od toho, co jsem dělával předtím, moc neliší. Zvlášť když mám nějaký kriminální případ.“

To byla pravda. Za tu dobu, co u něj pracovala, ho poznala jako detektiva, který honil vrahy a bankovní lupiče. Nudné případy Dan přenechával svým podřízeným, ale ty nebezpečné si bral na starost sám – spolu s Nickem, svým chráněncem.

„To dělá adrenalin,“ zamumlala. „Tys holt propadl nebezpečí.“

„Že by?“

„Tím by se vysvětlilo, proč nemůžeš couvnout.“ Očima přejela po jeho svalnatém těle, poznamenaném jizvami.

„Po té přestřelce by ses na mě dívat nesnesla. Udělalo by se ti špatně.“

„Myslela jsem na to, jak se to stalo. Ne jak to vypadalo.“

Trochu se uvolnil, ale ne moc. Vždycky vypadal, jako by byl zády přilepený ke zdi. Chodil vzpřímeně, nikdy se nehrbil. Postavu měl, stejně jako povahu, přímou.

„Přesto nebudu nikdy idol, jaký si holky věší na zeď vyfocený v plavkách,“ řekl s chabým úsměvem. „Ne že bych byl předtím, než mě postřelili.“

„Nikdy jsem tě v plavkách neviděla,“ poznamenala nepřítomně.

Nepohnul se, ale oči mu potemněly, když ji upřeně pozorovaly. „Ani za nic by mě v nich nepřistihli. Jenom přes mou mrtvolu. Aspoň na veřejnosti ne.“ Dýchal zhluboka. „Tobě se klidně ukážu. Ale nikomu jinému.“

„Proč mně?“

„Protože před tebou bych se necítil ponížený,“ řekl prostě. „Některé ženy vědí, jak na to, srážet sebevědomí mužů. Pak se totiž cítí nadřazeně. Když muž udělá totéž ženě, udělají z něj domýšlivce. Takové dvojí měřítko.“

„Všechny ženy nejsou stejné.“

Udělal krok blíž. Když necouvla, přiblížil se o další krok a ještě o jeden, až byl tak blízko, že ucítil její vůni. Měla na sobě šedý kalhotový kostým a červenou bundu. Vlasy měla rozpuštěné a vypadala mladě, krásně a bezbranně.

Poněkud drsně vzal do ruky pramen jejích vlasů a zaklonil jí hlavu dozadu, aby jí viděl do tváře.

„Uč mě,“ řekl chraplavě.

Zalapala po dechu a srdce jí prudce bušilo. „C-co?“ zašeptala.

Naklonil se k ní a ústy se lehce dotkl jejích rtů. „Uč mě být něžný…“

Ta slova jí zašeptal přímo do rtů. Ztuhla, jakmile z bezprostřední blízkosti ucítila vlhko jeho úst, horký tlak, teplý dech. Mohla ho dýchat, cítit vůni kolínské, pociťovat sílu a napětí jeho těla, téměř přilepeného na její –

Očima na sobě viseli.

„Tess, co bys chtěla?“ zašeptal. Zuby jí lehce tiskl horní ret a jazykem pátral v ústech. „Pověz.“

Ruce měla opřené o jeho hruď, na bílé košili pod tvídovým sakem. Pod prsty cítila hustý porost chlupů na pevných, zahřátých svalech. „Dane, nemůžeš,“ spustila roztřeseně.

„Proč?“

Jazykem jí rozvíral ústa. Podlamovala se jí kolena. „Nesnášels… mě,“ zašeptala.

„Nesnášel jsem svou matku,“ opravil ji, pátral v jejím pohledu a dál si hrál s jejími ústy. Rukou jí podpíral šíji a svíral hebké vlasy. „Nenáviděl jsem svou ženu… nenáviděl jsem půl světa. Ale tebe se to netýkalo.“ Obočí stáhl k sobě, jako by ucítil bolest. „Nikdy.“

Cítila, jak se zachvěl, když se jejich rty dotýkaly. Jejich objetí doprovázelo ticho, napětí a touha.

Na okamžik jako by se vrátila minulost. Jenomže jeho ruce už nebyly tak bezohledně hrubé. Vnímala, že má zábrany, že je odhodlán zabrzdit a nevrhnout se na ni. Díky tomu a také zásluhou toho, co se o něm dověděla, se panika vytrácela. Nechala ho, aby ji držel v objetí. A poprvé se nebránila jeho ústům. Naopak vychutnávala jemné polibky. Bylo to příjemnější, než si kdy představovala. Rty měl pevné a chutnaly po kávě. To se jí líbilo.

Jak příjemný pocit rostl, pocítila náhle po těle žár a lehce se jí roztřásly nohy. „Dane…“ Jí samé připadal její hlas jako vzlykot, ale jako úderem blesku stáhl ruku a rozevřel jí ústa, aby mohl jazykem proniknout mezi zuby.

Připomněla si, že už ji jednou takhle líbal, a zajíkla se.

Pomalu zdvihl hlavu, srdce mu tlouklo ztěžka. Dlouze se jí zadíval do rozechvělých očí a to, co v nich viděl, ho uspokojovalo. Nebyla vyděšená, ale roztoužená. Úžasné, jak rozdílnou reakci taková něha vyvolá. To zvýšilo i jeho potěšení.

Nemohl však přehlédnout váhavost, kterou nemohla zastřít. „Ty se se mnou takhle nerada líbáš, co?“ zachraptěl. Oči mu jiskřily touhou. „Když jazykem pronikám tvými ústy, třeseš se hrůznou představou.“ Přestal ji hladit po vlasech. Stála tiše proti němu a nic nenamítala. „Dost se to podobá jinému průniku. Intimnímu, naléhavému a hodně, hodně hlubokému…“ šeptal jí do úst a jeho jazyk znovu pozvolna sondoval její ústa.

Vyjekla a zprudka ho křečovitě objala kolem krku. V tom okamžiku do ticha pronikavě zazvonil telefon. Trhla sebou, až ji píchlo ve zraněné ruce. Narovnal se a otráveně si povzdychl.

Nebyla schopna vstát. Sotva ji pustil, podlomila se jí kolena. V očích měla oheň a už zase byla nesvá a roztřesená. Tentokrát ne strachy. Už s ním nezápasila, ale přimkla se k němu. Vzrušoval ji.

„Nic se neděje,“ zašeptal a zachytil ji rukama. „Držím tě.“

Tvář si opřela o jeho sako a zavěsila se do něj. Dovedl ji k pohovce, posadil si ji na klín a teprve pak zvedl sluchátko.

„Ano, už je zpátky. Ano, je v pořádku. Ne, nemůžeš s ní mluvit. Řeknu jí, aby ti zavolala pozdějc,“ odpověděl stručně.

Zavěsil. „Helen,“ zamumlal a podíval se jí do zamlžených očí. „Kontroluje, jestli seš doma.“

„To je od ní hezké.“

„Jo, to je, ale vybrala si blbou dobu,“ zachraptěl. „Tess, jsem rád, že tě dokážu vzrušit.“

„To zní domýšlivě…“

Zacpal jí ústa dlouhým polibkem a ona se k němu opět přivinula. Nezvyšoval stisk ani nešel hloub. Polibek trval ještě několik vteřin, potom povolil a Dan zdvihl hlavu. Díval se na ni tak lačně, že to nevydržela a uhnula zrakem.

„Nikdy jsem takhle nikoho nelíbal,“ zašeptal po chvíli.

„Ani já.“ Tváře jí hořely. „To, cos mi říkal…“

„Tě tak rozpálilo, žes vyjekla. Nikdy jsem takové věci žádné ženě neříkal. To je tvoje zásluha.“

„Neublížils mi.“

Brada mu poklesla. Chvíli jí hleděl na ústa a najednou si uvědomil své tělesné pocity. Přestal se kontrolovat. Měl by toho nechat, dokud je čas.

„Ne,“ vzpamatoval se. „Neublížil jsem ti.“ Nikdy dřív se nesnažil být něžný. Až Tess ho k tomu přivedla. Díky ní chtěl něco, co dřív zavrhoval. „Už bych ti nedokázal ublížit. Ani kdybych chtěl.“

Tváří se přitulil k její a pevně ji k sobě tiskl. Po chvilce ji jemně odstrčil a řekl: „Radši bych měl jít. Nech zamčeno. A odpočiň si. Jestli chceš mermomocí do práce, uděláme tam ráno pořádek.“

„To víš, že chci.“ Vlasy měla rozcuchané a rty vyprahlé. Bezmocně na něj zírala, když si upravoval kravatu. „Proč?“ zašeptala.

Už byl zase ve své kůži. Dosud neměl pro žádnou ženu takovou slabost a nikdy necítil tak nutkavou potřebu ji potěšit. Nepomyslel na to, že je stále zranitelný, ale byl. Chtěl Tess víc než kteroukoliv jinou ženu. Ale nemohl si dovolit tomu podlehnout. Aspoň ne teď. Ještě ne.

Očima ji probodl. „Odškodné za hříchy minulosti?“ zeptal se, zdvihl obočí a ušklíbl se. Její bezbrannost v něm zmírňovala touhu po ní.

Zhluboka se nadechl. „Krucifix!“ zasmál se drsně. „Zapomnělas, že jsem samotář? Tohle pro mě není jednoduché.“ Vytáhl z kapsy cigaretu a zapálil si. „Chtěl jsem vědět, jestli tě dokážu vzrušit a jestli se mě přestaneš bát, jasný?“

„Jenom to?“

„Ne. Ty víš, určitě víš, že tě chci strašně moc, ani se to nedá vydržet. Tak už si mě podruhé nepouštěj tolik k tělu – ve vlastním zájmu.“ Odvrátil se a dodal: „Nemá to budoucnost. Řekněme, že jsem chtěl jenom zjistit, jestli má něha nějaký smysl.“

„A má?“

Na prahu se otočil, ale neodpověděl. Zadíval se na ni zoufale. „Tess, já už mám své zvyky a na takovou malou puritánku, jako jsi ty, jsem moc otupělý a tvrdý. Asi tě budu vždycky chtít, ale nechci se uvazovat. Kvůli tomu nesmíš dovolit, abych tě sváděl. Musíme si udržovat odstup, jasný?“

Přinutila se k úsměvu. Aspoň byl čestný. A díky tomu, co se právě stalo, se některé staré šrámy zacelily. „Dobrá. Dík, žes na mě dával pozor, když jsem potřebovala pomoc.“

„Když mě budeš potřebovat, vždycky budu nablízku, holčičko,“ řekl jemně.

Tenhle mimořádný projev něžnosti v ní rozproudil krev. Nedokázala to zamaskovat.

„Pamatuješ, kdy jsem tě takhle naposledy oslovil?“ zeptal se tiše. „Nehledě na to, jak jsem se teď k tobě choval, jsem v posteli hrubý a sobecký. Na prvním místě je, abych uspokojil sebe,“ řekl s krutou upřímností. „Panny nejsou můj styl. Tak toho radši nechme, dokud je čas. Dobrou noc, Tess.“

Zabouchl za sebou. Šla ke dveřím a prsty zvlášť opatrně ohmatala kliku, jako by z ní ještě mohla ucítit teplo jeho ruky. Již podruhé ji opustil, až na to, že nyní se ho už nebála. Byla zase ve starých kolejích, balancovala na ostří lásky a neměla jinou vyhlídku, než spadnout dolů.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Pokud jde o Tessinu tělesnou stráž, Dan ze svého stanoviska neslevil. Jeden z detektivů, Adams, se celou cestu do práce držel dva kroky za ní.

Helen se při příchodu do kanceláře zubila. Prozpěvovala si písničku Já a můj stín a ještě si k tomu stepovala.

„Buď zticha,“ okřikla ji Tess. „Dan si myslí, že mě zabijou za bílého dne.“

„To přece nemůže riskovat,“ zašeptala Helen. „Dokážeš si představit, jak by to poškodilo dobré jméno naší detektivní kanceláře, kdybysme neuhlídali vlastní sekretářku a ona by teď čuchala zespoda ke kytičkám!“

Tess vyprskla smíchy. „Ty seš úplný cvok.“ Vřele se s Helen objala a dodala: „Jsem ráda, že jsem zase tady.“

„Chybělas nám,“ ujistila ji Helen. „Celý týden se mi nikdo neschovával pod stolem.“

„Já se pod tvým stolem neschovávám.“

„Schovávala by ses, jenže tam není místo. Kam bych dala nohy a vodpadkovej koš? Moc mě mrzí, že jsem ti tenkrát neřekla o tom sledování,“ ušklíbla se. „Když se Dan dostane do ráže, je to pokoukání, co?“ povzdechla si. „I když si někdy myslím, že nedělám dobře, když to táhnu s Haroldem. Mohla bych nadbíhat Danovi.“ Zamyšleně svraštila čelo. „Vod tý doby, co mu utekla žena, s žádnou nechodil, co? Myslíš, že je to kvůli tomu zranění?“

„A co myslíš ty?“ vyzvídala Tess.

„No, vobčas kulhá,“ odpověděla Helen opatrně, aby je nikdo neslyšel. „Třeba mu to v posteli vadí.“

Tess si odkašlala. „Na koni mu to nevadí. Když jsem se uzdravovala na ranči, pomáhal nahánět nová telata.“

„Dobrý. Tak si třeba myslí, že je nevzhlednej. Anebo prostě ženský nesnáší. Takovýho chlapa je škoda. Jen kdyby neměl ten učebnicovej ksicht policajta. Nikdy se pořádně nezasměje a furt myslí jenom na práci.“

Zakroutila hlavou a otočila se. „To by mě zajímalo, jestli je takovej i se ženskou.“

Při pomyšlení na to, jak se Dan chová k ženám, se Tess podlomila kolena. To, co jí šeptal, když se líbali, nebylo zase tak suchopárné. Aťsi byl hrubý, ale měl cit a zjišťovala – a on sám ostatně také –, že dovede být velmi něžný…

„Povíš mi, co je nového? Mám pocit, jako bych tu nebyla několik měsíců.“

„Vo tom nepochybuju. Ruka je v pořádku?“

„Trochu dřevěná,“ zašklebila se. „Ale žádný strach. My, houževnatí, oddaní profesionálové, se z nějakého toho postřelení hravě vylížeme.“

„Nemusíš to rozmazávat. Z naší kanceláře už byli postřelený všichni, jenom já ne. Už i sekretářka!“

Tess zdvihla ruce. „Já za to nemůžu. Přísahám, že jsem ty chlapy neprosila, aby se do mě trefovali.“

„Vážně?“ zeptala se Helen ironicky a dala si ruce v bok. „Kdo mě vo tom přesvědčí?“

Dveře do kanceláře se otevřely a v nich stanul Dan. „Už začala pracovní doba, tak se dejte do práce.“

„Ano, pane,“ předstírala Helen ostýchavost.

Tess se mu ani nedokázala podívat do očí. „Helen mě zrovna zasvěcovala do nových případů,“ řekla od svého stolu.

„Koukejte, aby se to týkalo práce, a ne zábavy,“ řekl úsečně.

Konečně se na něj podívala a prohodila: „Vypadáš unaveně.“

„Nespal jsem.“ Prohrábl si vlasy a odvrátil zrak. „Kdyby volal Andrew, ať se tu zastaví kolem poledne. Mám pro něj úkol. Budu na poradě s pátrači po dlužnících. Než to skončí, vyřizuj telefonáty.“

„Ano.“

Zrakem jí přejel po obličeji dolů ke kulatému výstřihu červené blůzky, která jí dobře padla ke smetanovému kostýmu. Vlasy měla svázané do drdolu a byla jen zběžně nalíčená. „Vypadáš dnes moc elegantně,“ poznamenal nečekaně. „Jdeš s někým na oběd?“

„Ne,“ odpověděla a hrála si s klávesnicí. „Ale nechci zklamat svůj stín tím, že bych se oblékala jako nudná úřednice. Myslela jsem, že by na něj udělalo větší dojem, kdybych si na sebe vzala něco jako Mata Hari.“

Svraštil obočí. „To sis spletla obor. My jsme detektivové, ne špióni.“

„Anebo kdybych na sebe navěsila pršiplášť a klobouk jako Indiána Jones.“

„Třeba.“ Dal si ruce do kapes. Nebyl ve své kůži.

Neuniklo jí, že se zakabonil. „Copak je?“

Zhluboka si povzdechl. „Tvůj útočník složil kauci. Chodí volně po ulicích a nikdo neví, kde.“

Zamrazilo ji. Nemusela se ptát, proč má obavy. Bylo to děsivé pomyšlení, že je jediným svědkem obchodu s drogami. To, co viděla, by je uvrhlo do vězení. Kdyby se ji rozhodli umlčet, její život by nestál ani za zlámanou grešli.

„Adams mě měl ráno neustále na očích,“ řekla.

Přikývl. „Je jeden z nejlepších. Ale mít tě na očích nestačí. Nemůže s tebou i spát.“

„Moh bys mě naučit zacházet s pistolí.“

„Pořádně se do někoho strefit chce léta zkušeností. A je rozdíl, jestli jsi na střelnici, anebo v zoufalé situaci.“

On to musel vědět, pomyslela si. Takových zoufalých situací za ta léta zažil víc než dost. „Mohla bych se nastěhovat k Helen,“ navrhla již podruhé.

Vyndal ruce z kapes, posadil se na okraj stolu a naklonil se dopředu, aby ho nikdo z ostatních nemohl slyšet.

„Nevysvětluj si to zle. Nedělám ti tady nekalé návrhy, ale chci, abys bydlela u mě, dokud ho nechytíme.“

„Žít s tebou?“ zeptala se váhavě.

Přikývl. „Je to nejbezpečnější. Mohla by ses ke mně nastěhovat i s Adamsem, ale jeho přítelkyni by se to nelíbilo,“ zamumlal suše, aby uvolnil napětí.

Váhala.

„Tess,“ řekl tiše. „Jestli máš strach z toho, co se stalo včera večer, nemusíš se bát. Řekl jsem ti, že se nechci vázat. Nebudu tě svádět. A dnes už taky musíš vědět, že tě ani nebudu nutit.“

Kousla se do spodního rtu. „Ano, ale jak by to vypadalo?“

„Kromě kolegů o tom nikdo nebude vědět,“ slíbil jí. „A ti vědí, proč. Nebude to vypadat, jako kdybych s tebou chtěl žít na divoko.“

„Já vím.“ Civěla na své růžové nehty. Na palci měla lak odloupnutý. Nervózně do něj dloubala.

Zvedl jí hlavu za bradu a slabě se usmál. „Nebudu kolem tebe chodit nahatý ani koukat na fotbal.“

Navzdory strachu se usmála. „A jinak na fotbal koukáš?“

Zavrtěl hlavou. „Ne, jinak chodím nahatý. Kvůli tobě si budu muset koupit pyžamo. A župan.“

„Mně se pyžama líbí.“

„Stavím se pro tebe v sedm a odvezu tě k sobě. Do té doby tě bude mít na očích Adams.“

Vstal ze stolu a Tess se cítila nejistější, než kdykoli předtím. Žít s ním bude velká zkouška netečnosti k jeho přitažlivosti.

Zamračeně pozorovala, jak se vrací do své kanceláře. Co tím asi sleduje? Chce si dokázat, že ji opravdu nechce? Kéž by to věděla určitě! Ale až moc se bála následků, kdyby mu odporovala. Za ta léta poznala, jak málo si překupníci drog váží života. Dan byl cvičený policista, bývalý texaský jezdec, takže o prostředcích a metodách ochrany lidí věděl víc, než se stačila dovědět. A byla ráda. Teď na tom mohl záviset její život.

I zbytek dne byl naštěstí klidný. V pět vypadla z práce – s Adamsem v patách – a doma se sbalila na pár dní. Nerada odcházela z domova, ale neměla na vybranou.

Dan u bytu zazvonil přesně v sedm.

„Připravená?“ zeptal se, když mu otevřela.

„Jenom si vezmu kabát,“ odpověděla a rozhlédla se. Měla jen jeden kufr.

„Víc si nebereš?“ zeptal se ustaraně.

„Na pár dnů to stačí.“

„Tess, tohle může trvat několik týdnů. Nechci tě plašit, ale nějakou dobu u mě asi zůstaneš.“

„M-můžu se přece vrátit a vzít si, co budu potřebovat, ne?“

„Snad. Zabalila sis noční košili a župan?“

„Ano. Vlastně pyžamo a župan.“ Laskavě se usmál. „Budeš mít svůj vlastní pokoj. Je to velký byt.“

„Pamatuju si,“ řekla nepřítomně, a když se vzápětí nasupil, litovala, že mu připomněla tu scénu. „Jdeme,“ řekl úsečně.

Zamkla a on jí pak odnesl kufr ke garáži. Přitom neustále dával bedlivý pozor, kdyby se vyskytlo sebemenší nebezpečí. Odevzdaně si všimla, že má pod sakem bouli. Ve službě nosil automatickou pistoli ráže 45. Měl na ni povolení a byla přihlášená. Říkal jí obchodní nástroj. Ale pro Tess to byla bolestná připomínka stálého nebezpečí, které jeho povolání přinášelo. Kdykoliv mohl přijít o život.

Pomohl jí nasednout, uložil kufr do zavazadlového prostoru, a než nastartoval, zkontroloval motor a každý centimetr rámu.

„Je to nutné?“ zeptala se.

Přikývl a vycouval. „To je běžná věc, drahá. Nic si z toho nedělej. Jsi v dobrých rukách.“

„Já vím.“ Opřela se do sedadla. „Proč jsem musela z kanceláře odcházet pozdě? Kdybych tenkrát šla domů tak, jak jsem měla, nic bych neviděla.“

„Zavolal jsem si tě na kobereček,“ připomněl jí. „Vinu nesu i já.“

„Zasloužila jsem si to, protože jsem překazila to sledování.“

„Ve skutečnosti jsi ho zachránila,“ zamumlal neochotně. „Ten kupec měl podezření na naše lidi venku. Když jsi zamávala Helen a zeptala se na Haroldova synovce, jeho obavy se rozplynuly. Pět minut po tom, co jste odešli, jeho syna sebrali.“

Brada jí poklesla. „Tos nám neřek!“

„Tou neopatrností jsi mohla napáchat velkou škodu. A Helen jakbysmet. Obě jste zasloužily vynadat, a tak se taky stalo.“

„Seš tyran.“

Přidušeně se zasmál.

„Příště už budete opatrnější, co říkáš?“

„Moje práce není nebezpečná. Nenecháš mě dělat, co chci,“ vyčítala mu.

„To jest?“ zeptal se, zrovna když zastavili na červenou. Přehodil si ruku přes opěradlo sedadla a zadíval se jí do očí. „Spát se mnou?“

„Zase ta domýšlivost.“

Usmál se na ni. „Chceš mě.“

Odvrátila zrak. „Máš zelenou.“

„Nezamlouvej to,“ vyzval ji. „Ale v noci by ses radši měla mojí posteli vyhýbat,“ řekl věcně. „Naléhat na mě není k ničemu,“ dodal rychle, jakmile otevřela pusu. „Dveře do ložnice budu mít zamčené, kdybys to náhodou zkoušela.“

Koukala na něj s němým úžasem. To nebyl ten detektiv, jakého znala, zcela oddaný své práci.

„Promiň, že jsem tě zklamal. Jsem prostě nemoderní, nejsem zvyklý na náhodné známosti.“

„Dane, je ti dobře?“

„Ano. A nezkoušej se mi přibližovat, abys zjišťovala, jak mi je,“ varoval ji. „A nesahej na mě. Já na to nejsem.“

Když jí to konečně došlo, vyprskla smíchy. Netušila, že má dokonce i smysl pro humor. Pravděpodobně to celá léta tajil.

„Připadám si hrozně nebezpečná,“ uvažovala.

„To je většina žen. A nejvíc panny hladové po sexu.“

„To já nejsem,“ protestovala.

„Jakpak to víš?“ Zajel na parkoviště u svého domu. Protože míval práci většinou v Houstonu, dojíždění z ranče by zabralo hodně času, a tak si držel byt ve městě.

„Na ženy, jako jsi ty, se sexuální touha plíží pomalu. Chvíli se červenáš a jsi nervózní a za nějakou dobu prudce vzdycháš a trháš z bezmocného mužského šaty.“

„Slibuju, že svou touhu budu… krotit,“ ujistila ho se smíchem.

„V to doufám. A nenakukovat, až budu ve sprše,“ dodal.

Jeho pohotové odpovědi zahnaly strach. Do prvního patra, kde byl jeho byt, za ním stoupala už uklidněná.

Pokoj, který jí přidělil, byl vyzdobený do modra, od tapet přes koberec až po závěsy. Cítila se tam jako doma, stejně jako na ranči. Chybělo jenom Berylino obskakování.

„Uvařím, jestli chceš,“ nabídla se. „Baví mě to.“

„Nemám nic proti,“ souhlasil. „Já vařit umím, ale nebaví mě to.“

Otevřela mrazák. Byl narvaný. Lednice taky. „Co takhle steak se salátem?“

„Vyhovuje.“ Odhodil boty a v rozepnutém saku sebou praštil na pohovku.

Odešla do pokoje pro hosty, převlékla se do džin a mikiny a na nohy si navlékla jenom ponožky. Jak se zdálo, byli oba zaujatí proti botám.

Když se vrátila do kuchyně, měl už dole sako i kravatu a košili rozepnutou do poloviny. Skrytě si ho prohlížela, byla zvědavá na jeho tělo. Nikdy dřív ji žádný muž takhle nezajímal. Zahlédla, že má hruď porostlou hustými černými chlupy. Ta část těla, kterou mohla spatřit, byla celá snědá, ale nevypadalo to, že by byl opálený od sluníčka.

„To je přirozené,“ překvapil ji tím, že jí četl myšlenky. „V létě se opaluju, ale tohle mi vydrží celý rok. Jeden z mých dědů byl Spaněl.“

„Nechtěla jsem tak koukat.“

Vzal jí balíček steaků z rukou a hodil ho stranou. Rukama si ji přitáhl tak prudce, že na něj přepadla. Jejich těla na sobě byla dokonale přitisknutá.

„Žádná překvápka,“ slíbil. „Jen tohle. Sleduj.“ Hlas měl tajemný a smyslný. Jednou rukou ji uchopil kolem pasu a druhou si pomalu rozepínal knoflíčky. Potom si vykasal košili z kalhot a odhalil široký, svalnatý hrudník, téměř celý pokrytý hustými, kudrnatými chlupy. „Tak, podívej se na mě,“ řekl tiše.

Bezmocně se dívala. Ještě nikdy neviděla nikoho tak svalnatého a smyslného. Dokonce na její smysly pronikavě zapůsobila i jeho mužná vůně.

„Máš moc výmluvné oči,“ řekl. „Prozrazují tajemství.“

„Jaká tajemství?“

„To by ses divila.“ Sklonil se a drsně se jí zakousl do rtů. Bylo to náhlé a krátké. „Dávej si na ty své vášnivé pohledy pozor. Jsou nebezpečnější, než si uvědomuješ.“

Líně se plazil k ložnici. Tess se ještě nestačila vzpamatovat, a on již byl převlečený do těsných džin a trička s krátkými rukávy. Tohle oblečení mu sedělo jako druhá kůže a obepínalo tělo, jaké by mu většina mužů k smrti záviděla. Byl vysoký, ale na hubený. Měl široká ramena, svalnatou hruď, útlé boky a nemožně dlouhé nohy. Byl stavěný jako jezdec rodea. Tess musela odvrátit zrak ke steakům.

„Chceš kafe?“ zeptal se. Usmíval se čirým potěšením z toho, jak si ho prohlížela.

„Ano.“

„Já ho udělám.“

Kuchyň byla pro dva lidi malá. Asi proto se o ni celou dobu, co vařil kávu, otíral, říkala si.

Neodcházel však ani po tom, co už byla káva hotová. Jeho dotyky ji nesmírně vzrušovaly. Tím víc ho vnímala jako muže, že byl tak spoře oblečený.

„Vadím ti,“ odtušil.

Už už to chtěla popřít, potom si to však rozmyslela.

Kdyby to popřela, ještě by to mohl pochopit jako výzvu, aby ji přesvědčil o opaku. „Ano,“ odpověděla raději.

Opřel se rukama o stůl a usmíval se na ni tak, že se jí podlamovala kolena.

„Tak pojď sem a něco s tím udělej,“ vyzval ji jemně.

Div nezaúpěla, jenže nechtěla dát najevo svou bezbrannost. Když byla v tomhle bytě posledně, ublížil jí a hluboce se jí dotkl. Jak se teď měla tvářit?

„Dane!“ protestovala a pohlédla mu do očí.

„Vidím, jak se třeseš,“ zašeptal a z očí mu čišela touha. „Tess, slyším tvůj dech.“ Zadíval se jí na prsa, která se pod mikinou zachvěla hrůzou. „Představ si, jaké by to bylo, kdybych ti vyhrnul mikinu a rty ti přejížděl po prsou…“

„Dane!“

Chvěla se napětím. Ani si nevšimla, že sundal pánvičku z hořáku a vypnul sporák. Natáhl ruku, chytil ji za zápěstí a přitáhl si ji na dosah. Oběma rukama pak šmátral po mikině, hladil ji a v jejím pohledu hledal odpověď na své počínání.

„Centimetr po centimetru,“ šeptal a pomalinku se blížil k hrudníku. „Centimetr za centimetrem se moje prsty budou plížit po tvé kůži…“

Tváře jí hořely. Tělo jí hořelo. Najednou se poddala, zavřela oči, rozechvěle oddechovala a prohnula se v zádech, aby mu to usnadnila. Cítila, jak se jeho prsty sunou po žebrech, hřejivé a malinko drsné, když vyhrnoval látku výš a výš. Sehnul se a potom ucítila vlhké rty. Roztřásla se, pronikavě zasténala a hlas se jí změnil k nepoznání.

„Opři se o mě, ať neupadneš,“ zašeptal. Jazykem jí přejížděl po holé kůži, dráždil ji, až jí běhal mráz po zádech. Mikinu jí vyhrnul až k samému okraji ňader, ukrytých v krajkové podprsence. Tess se pevněji přidržela jeho ramen, aby nevrávorala. V návalu radostného napětí ji v očích začaly štípat slzy.

Visela na něm, čekala, poddávala se, zcela povolná všemu, co s ní chce dělat. Čekala…

„Tess!“ zahřměl jeho hlas do ticha. Náhle odtáhl ruce, škubl hlavou a lapal po dechu. „Můj bože, promiň…“

Stáhl jí mikinu dolů a odešel z kuchyně, ani se za ní neohlédl. Dlouhé vteřiny se nemohla pohnout. Matně vnímala, že někde teče voda, ale i to zaregistrovala až po chvíli. Konečně se jí podařilo postavit pevně na nohy. Pozornost obrátila ke steakům. Naštěstí nebyly spálené. Roztřesenýma rukama je přendala na tác.

Prostřela stůl, postavila na něj večeři a nalila kávu. Dan se vrátil trochu víc oblečený. Na tričko si vzal ještě košili a zapnul si knoflíčky. Vlasy měl mokré, jako by zrovna vylezl ze sprchy. Bylo to pravděpodobné. Ani ona by nepohrdla studenou sprchou. Ještě z něj byla celá rozpálená. Neuvěřitelné, jak byla žhavá, když ještě pár dní předtím se ho bála.

„Už je to dobré,“ řekl klidně, když si všiml, že při jídle uhýbá pohledem, aby mu neviděla přímo do očí. „Nic se nestalo.“

Nic? Málem to slovo vykřikla. Nedokázala se na něj podívat. On jí nevěnoval sebemenší pozornost. Byl zcela zaujatý steakem.

„Je to dobré,“ řekl. „Já to nikdy nedokážu akorát. Bud je to syrové, nebo jako podrážka.“

„To je teplotou,“ odpověděla. „Musíš mít správně rozpálenou pánvičku.“

„Dokud budeš tady, můžeš mě učit.“

„Tak jo.“

Konečně na ni pohlédl. Oči měl temné a podivně ostražité. „Tess, proč jsi tak vyvedená z míry?“ zeptal se tiše. „Vždyť jsem se tě ani nedotkl. Myslím intimně.“

„Ale dotkl,“ protestovala. „Slovy…“

Jeho výraz byl nesrozumitelný. Pronikavý a mírně výhružný. „Zašlo to daleko. Přišlo to tak náhle. Zahrával jsem si s tebou,“ řekl krutě. „A pak jsi mě tak rozpálila…“

Měla pocit, jako by jí vrazil nůž do srdce. Třeba jenom chtěl, aby to tak znělo. „Dostala jsem od tebe signál,“ nutila se, aby jí hlas zněl lehce a bezstarostně. Když vzhlédla, překvapil ji zvláštní výraz v jeho obličeji. „Můžu za to stejně jako ty.“

Opřel se, šálek s kávou v ruce, a díval se jí zpříma do očí. „To je fér. Ale než začneš přemýšlet, proč se to stalo, musím tě upozornit, že to bylo hlavně vinou dlouhé přestávky. Neměl jsem ženskou od té přestřelky. Asi jsem náruživější, než jsem si uvědomoval.“

Tak tím to teda bylo. Naděje krutě pohasla. Nutil ji, aby nechápala jako neutuchající lásku to, co ho k tomu vedlo. Přesto se mu podařilo nasadit jí brouka do hlavy. Nemohla se ubránit otázce: „A proč jsi žádnou ženu neměl?“

Zíral na ni jako omráčený. „Kvůli té noze,“ přiznal neochotně. „Protože pořád bolí?“

„Kvůli tomu, jak vypadá. Jak vypadám já. S rozstřílenou nohou.“ Zakabonil se. „A možná kvůli tobě,“ dodal zdráhavě. „Od toho dne, cos ode mě utekla, mě sex moc nelákal.“ Odvrátil zrak. „Říkej si tomu třeba nedostatek sebedůvěry.“

„Tenkrát jsi byl jiný,“ začala zvolna. „Dnes… jsi mi vůbec nenahnal hrůzu.“

„To jsem si všiml,“ řekl úsečně. Tak dlouze se jí díval do očí, až se začervenala. „Tess, nevěř mi. Kdybych se ti dostal až na prsa, vážně nevím, co by se pak stalo.

Rozumíš, maličká?“ Oči se mu zúžily obavou. „Chci tě. Bože, Tess, jak já tě chci!“ zašeptal chraplavě.

A byla to pravda. Za poslední dny se mu vryla do srdce. Za celý život nebýval nikdy tak něžný ani tak vzrušený jako nyní. Vráželo se mu to do hlavy, jednal neuváženě a bezohledně.

„Ale se mnou nechceš, viď?“ řekla jemně a pátrala po jeho pohledu.

„Ty jsi ještě panna, a budeš mi říkat, jestli chci já.“

Byl otevřenější než kdy dřív. Bylo zřejmé, že se bojí vázat, milovat a znovu být opuštěn. Nevěřil ženám ani je neměl rád. Ale jeho tělo prahlo po fyzickém ukojení. Tess byla nevinná a hodila by se. Musela tuhle situaci vidět ve správném světle.

„Kdybych nebyla nevinná…“ spustila.

„Kdybys nebyla, už bysme dávno byli milenci,“ řekl ztěžka. „Ty máš ze mě strach, a přesto mě chceš. Tenkrát by to asi bylo napoprvé dost nepříjemné. Nejspíš bych se neubránil, abych ti ublížil, protože už jsem to neměl tak dávno. Ale podruhé…“ Jak se na ni tak díval, tváře mu zbrunátněly. „Podruhé bych tě uspokojil tak, až bys křičela. Byl bych něžný. Miloval bych tě tak, jak jsi poznala v kuchyni, pomalu a jemně. Celou bych tě zlíbal. A než by se naše těla spojila, vzlykala bys pod mými ústy rozkoší…“

Zaklel, vstal a rukou si přejel přes obličej. „Panebože, musím odsud vypadnout!“

Tess sledovala, jak odchází z místnosti, rozechvělý touhou, kterou tak nečekaně roznítil. Ani nemohla uvěřit, že ji tolik chce. Celá léta to popíral, choval se nepřátelsky, držel si ji od těla, a to všechno byla jenom přetvářka. Až nyní prohlédla choulostivé místo, které se snaží ukrývat. Moc mu na ní záleželo. Možná odjakživa. A její reakce na jeho horoucnost ho patrně ranila.

Vlastně o něm nic nevěděla. Vůbec nechápala, co to je, být odkopnut dvěma ženami, na kterých mu záleželo. Jedna ho otravovala a druhá ho opustila, když ji nejvíc potřeboval. Bál se milovat, ale miloval. Tess zalapala po dechu. On ji miluje. To je jediné vysvětlení, proč je poslední dobou pořád s ní, proč se učí být k ní něžný, proč ji chrání.

On sám to nevěděl, anebo si to nechtěl přiznat. Když si to Tess uvědomila, zalil ji vřelý pocit. Radostí jí poskočilo srdce. Byl její, patřil jí teď tak jistě, jako by to slavnostně odpřisáhl.

Pár minut nato se vrátil, kouřil cigaretu a dělal, jako by se nechumelilo.

„Chceš ještě trochu kafe?“ zeptala se něžně.

„Ano, děkuju.“

Pozoroval ji, když mu jej nalévala, ale jakmile si toho všimla, odvrátil hlavu stranou. Kávu popíjeli v napjaté tichosti.

„Však já si zvyknu, že seš tady,“ řekl po chvíli. „Půjde nám to. Nemůžu tě nechat jít domů, dokud ti překupníci nebudou dopadeni a soud nerozhodne, jak s nimi naložit.“

„Já vím. Vynasnažím se, abych ti nebyla moc na obtíž,“ řekla s úsměvem. Vstala a beze slova přinesla pudink, který nachystala jako dezert. Když se jí dotýkal, byl zranitelný. Ale sotva odešel, zase mezi nimi byla bariéra, a ještě zpevněná. Až na to, že teď už věděla, proč ji pořád staví, a už se jí to nedotklo.

Dan tvrdě zápasil se svými city. Mohl by se do ní zbláznit, jen kdyby si to povolil. A to nechtěl. Tess byla staromódní, měla staromódní představy o životě a mužích. Mohla za to babička, která ji převážně vychovávala. Nemohl si ji vzít do postele a pak na ni zapomenout. Tak na ni musel zapomenout fyzicky. Aby to dokázal, i když proti své vůli, musel ji odstrkávat a držet si ji od těla.

Prohlížel si její sklíčenou tvář žádoucíma očima, ale kdykoliv na něj pohlédla, sklopil zrak. Šéf a podřízená, říkal si. Určitě to zvládnu.

PÁTÁ KAPITOLA

Bydlení s Danem se Tess zamlouvalo. Nečekala, že to bude tak příjemné. Rád sedával večer v triku a džínech u televize, rozvalil se v křesle, popíjel pivo a koukal na staré filmy. Tess teď byla v jeho společnosti uvolněná, když konečně věděla, co k ní cítí. To, jak ji pozoroval, ji vzrušovalo, stejně jako něha v jeho očích, když se na ni usmál.

Byl od přírody samotář, byl zvyklý na soukromí a měl spoustu mindráků, které náhodou odhalila. Přivádělo ho do rozpaků mluvit o svých pocitech, a tak nepřipouštěl, aby se hovor stáčel k osobním záležitostem. Bavili se o práci, o všem možném, jenom ne o sobě.

Pár dní po tom, co se nastěhovala, se dívala na pořad o porodu. Vtom přišel do pokoje ze své pracovny.

Jako by mu vadilo, že v televizi zrovna ukazují embryo, otočil se k odchodu.

„Jestli se na to nechceš dívat, přepnu to,“ nabídla.

Váhal, zrak se mu znovu zatoulal na obrazovku. Právě tam byl vidět porodní sál a detailní záběry porodu.

„Odpusť.“ Dálkovým ovládáním televizi vypnula. „Byla jsem na to zvědavá,“ přiznala. „Doma jsem se o sexu a malých dětech nikdy moc nedověděla a ve škole jen povrchně. Chtěla jsem vědět, jak se děti… jak rostou.“

„Chtělas říct, jak se dělaj,“ opravil ji a zahleděl se jí do tváře. „Ale neukázali to tam, co?“ Odkašlala si. „Ne.“

„Mám takovou knihu,“ začal pomalu. „Já vím, se mnou by sis ji prohlížet nechtěla, ale třeba tě bude zajímat. Je o tom, jak se lidi milujou, aniž by byli agresivní.“

Pátrala po jeho pohledu, ale byl k ní otočený zády. „Netušila jsem, že se muži o takové věci zajímají. Chci říct, že už to všechno asi znáš.“

Zapálil si cigaretu a postával ve dveřích. „Vím, jak se s ženou vyspat,“ uváděl věci na správnou míru. „Chtěl jsem vědět… jak ji milovat.“

Ta slova ji zahřála. Vypadal rozpačitě. Tiše ho sledovala. „To proto, že jsem od tebe utekla?“

„Neber si to osobně.“

Usmála se. „Takže přece.“

Zhluboka se nadechl a pak si dal sluka. „Třeba jo. No a co?“ zeptal se zhurta. „Nemysli si zase, že jsem to chtěl vědět jenom kvůli tobě. S tebou se milovat nebudu.“

Zahleděla se mu na prsa. „Teď už bych z toho strach neměla,“ řekla jemně. „Jsi moc sexy. V té kuchyni jsem nestála o to, abys toho nechal.“

Srdce se mu rozechvělo. „Takové řeči jsou nebezpečné,“ zašeptal. „Ani nevíš, jak nebezpečné.“

„Dane, myslels někdy na to, že bys měl dítě?“

Zrudl v obličeji, trhl sebou, otočil se a zatáhl si z cigarety. „Ne,“ řekl krátce.

„Ty nechceš mít děti?“ nepřestávala.

Strnule civěl na žhavý, červený konec cigarety. „Tess, tím by se nic nezměnilo,“ řekl po chvíli. „Já nemůžu být otcem.“

To nebyla schopna pochopit.

„Jane chtěla otěhotnět,“ vyprávěl zvolna. „Byla tím posedlá. Možná proto jsem k ní nedoved být něžný. Když nepočala, zuřila a vymáhala to na mně. Než to vzdala a přestala se mi vnucovat, připadal jsem si jak vykastrovaný býk.“ Unaveně si povzdechl. „Nedokázal jsem ji přivést do jiného stavu. Nakonec jsem ani nedoved pořádně milovat.“ Naklonil se, aby uhasil cigaretu, vykouřenou jenom do poloviny.

„Máš pocit, že jsem ti tenkrát svým chováním zasadil rány. Kdybys tak viděla moje.“

Otočil se k odchodu.

Vstala a šla za ním. „Je spousta důvodů, proč ženy nemůžou počít.“

„S novým manželem měla dítě ani ne deset měsíců po svatbě,“ řekl stručně.

„To jsem neměla na mysli. Rád nosíš džíny a ty vytvářej prostředí, které někdy u muže zabraňuje plodnosti…“ Najednou si uvědomila, co říká, a tvář jí zalil ruměnec.

„Myslel jsem, že seš panna.“

„Bylo to v tom pořadu,“ vysvětlila.

„Ale já nenosím džíny v jednom kuse,“ bránil se.

„No…“

Prohlížel si ji shora dolů a nazpátek. I ona byla v džínách a k nim měla volně visící zelenou košili na knoflíky. Na hlavě měla neupravený drdol. Vypadala mladě, krásně a velmi sexy.

„Nepřibližuj se,“ řekl jemně. „Jestli se tě dotknu, nezastavím se. Nedokážu to. Půjdu pořád dál.“

Zadívala se mu do očí a zrudla ještě víc. Ten pohled byl stejně intimní jako polibek. „Já vím, Dane.“

Její pohled pro změnu vyvolal reakci, jaké se zoufale snažil vyhnout. Ani potom zrakem neuhnula. Fascinoval ji. Její výraz mu to prozradil.

„Přece se mě bojíš,“ připomněl jí. „Na to nezapomínej.“

„Kdybys byl něžný, nebála bych se,“ vzdorovala. Miloval ji. Věděla to moc dobře. Kdyby ho nechala, aby se přesvědčil, jaké to je s někým, kdo o něj opravdu stojí, snad by změnil názor na to, že se nechce vázat.

Myslel, že se rozletí, jak byl naplněn touhou. Tess jeho nervozitu vnímala a tušila, že se neovládne. Přiblížila se k němu o krok a jeho vůle se zhroutila.

Sklonil se, sevřel ji do náruče a i s bolavými zády ji zdvihl do vzduchu. Ani se na ni nepodíval, když ji nesl do postele a nohou zabouchl dveře.

Položil ji doprostřed postele, stál nad ní a s kamennou tváří si prohlížel jemné křivky jejího těla.

Ruce měla ležet vedle hlavy na bezovém přehozu, ústa měla rozevřená, pohled poddajný, tělo zrovna tak.

„Bude to bolet,“ řekl úsečně.

„Já vím,“ zašeptala.

Chvějícíma se rukama si svlékal triko a odhodil ho na podlahu. Měl co dělat, aby se ovládl. „Jestli si to rozmyslíš, až na tebe sáhnu, už se nezastavím,“ varoval ji. „Copak to nechápeš?“

„Richarde, já tě miluju.“ Schválně ho oslovila jménem, které nikomu nedovolil používat. Vždycky ho tak chtěla nazývat, už proto, že nikdo jiný mu tak neříkal. „Miluju tě celým srdcem. Nikdy jsem nepřestala, ani když jsem se tě k smrti děsila.“

„Tess…“

„Uč mě. Miluj mě,“ řekla něžně.

Zavřel oči, zaťal pěsti a viditelně se rozklepal. „Tohleto nechci. Bože na nebesích, vždyť jsi ještě panna…“

„Miluju tě,“ zašeptala znovu.

Podíval se na ni a tiše rezignoval. Uvědomoval si, jak obrovský dar mu přináší. „Budu se snažit být něžný. Když ne napoprvé, tak potom. Neudělám ti bolest schválně, rozumíš?“

„Ano.“

Posadil se, naklonil se nad ni a zrakem majetnicky přejížděl po jejím uvolněném těle. Prsty ji provokativně hladil po rtech.

„Dar, který se mi chystáš dát, je ze všech nejcennější. Svou neposkvrněnost můžeš dát jen jednou.“

„A neměla bych ji snad dát tomu, koho miluju víc než svůj život?“

Vzal jí obličej do rozechvělých rukou. „Nemůžu… se s tebou milovat,“ řekl hořce. „Tess…“

Prsty mu lehce zacpala ústa. Věděla, že ze strachu popírá, co cítí. Jeho zdrženlivé chování jí napovědělo, jak moc mu na ní záleží, daleko víc než slova.

„O nic tě nebudu prosit,“ slíbila. „Ani o to, abys mě miloval. Chci ti patřit se vším všudy. Aspoň jednou. Chci zažít, jaké to je s někým, koho miluju.“

Nevěděl, co na to říct. Rukama jí podepřel šíji a dlouze ji líbal pomocí jazyka.

Tess se usmívala. Jeho rty jí neustále něco šeptaly –tak něžně, že ji to celou rozehřálo.

Potom sjel rukama pod záda, natáhl se vedle ní, líně si ji přivinul k tělu, položil si jednu nohu mezi její nohy a pomalu, ale nenasytně ji líbal.

Čuchala mu husté vlasy a nechala se unášet, zatímco jeho ruce si našly cestu pod blůzku, k hebké kůži na zádech. Líbal ji, až jí mírně opuchly rty a pak jí opatrně rozepnul podprsenku, aby mohl laskat ňadra. Dlaněmi jí hladil pevné bradavky a ona začala zhluboka dýchat, protože jeho zkušené doteky v ní rozžaly plamen.

„Nikdy jsem se na tebe nedíval, ani když jsem se tě dřív takhle dotýkal,“ šeptal a rukou zašmátral po knoflíčkách u košile. „Teď budu.“

Posadila se, aby jí mohl svléknout všechno, co měla od pasu výš. Ale když se chtěla znovu natáhnout, rukama jí v tom zabránil.

Držel ji v téhle poloze, dráždil jí rty a velice jemně si klouby prstů pohrával s bradavkami. Jakmile se rozechvěla, podíval se jí do očí.

„Tohle je vzrušující,“ řekl. „Ještě nikdy jsem to nedělal.“

„Ani já,“ přidala se.

„Tess, chci tě… líbat,“ zašeptal a sklonil hlavu.

Prohnula se pod jeho rukama, on otevřel ústa a začal jí sát bradavky. Připadala si, jako by se vznášela. V dolní části těla najednou ucítila teplo a v náhlé extázi se jí z úst vydral výkřik.

„Ano,“ zareagoval a ještě víc se k ní přitulil. „Ano, maličká.“ *

V následujících minutách byla tak omámená a bezmocná potěšením, že ležela jako bez života. Nejprve sledovala, jak svléká kalhoty jí, a pak si všimla, že se svými – otočený k ní zády – trochu váhá.

„Na tom… nezáleží,“ řekla nejisté, když si uvědomila, proč váhá. Zahlédla hlubokou jizvu, kterou střely zanechaly kousek od páteře. Věděla, že na prsou má ještě horší. „Miluju tě.“

Obrátil se. S respektem a údivem hleděla na jeho mužství a potom na šrámy na hrudi, rameni a noze. Bílé čáry byly jasným důkazem střelby, ale protože ho Tess milovala, byla to pro ni pouze slabá nedokonalost těla, kterou příroda nemohla napravit.

Posunula se na prostěradle, mírně pohnula rty a dlouhýma nohama, dívala se mu do očí a chvěla se. Žena vydaná na milost muži a své bolestné potřebě tohoto muže.

„Jsi ta nejkrásnější lidská bytost, jakou jsem kdy viděl,“ řekl ochraptěle při pohledu na její tělo. „Ty taky,“ zašeptala.

Když si lehal vedle ní, třásl se vědomím několikaleté pauzy a horoucí touhy po této ženě. „Chci tě, holčičko,“ šeptal jí a ucítil, jak sebou pod intimním dotykem mírně škubla. „Cítíš, jak moc?“

Překulil se na ni, něžně ji líbal a zahříval svým silným tělem. Důkaz jeho nutkání byl očividný, mohutný a přiváděl ji v úžas.

„Jdu k tobě,“ zašeptal jí do rozevřených úst. Jazykem ji olizoval kolem rtů a pomaličku si nacházel cestu podél zubů do měkké temnoty úst. „Pusť mě dovnitř.“

Neuvěřitelné, pomyslela si v záblesku bolesti, který jeho slova a pomalé pohyby provázel. Neuvěřitelné, že dokázal, abych po něm tolik toužila…

Hladil ji na stehně, kroužil kolem a přitáhl si ji výš. Celým jazykem jí zajel do úst. Byl to hřejivý, příjemný pocit. Vtom znovu přišla bolest a Tess se zatřásla.

„Je mi líto, že ti musím takhle působit bolest,“ vydechl. Nadzdvihl hlavu a oslněným pohledem se jí podíval do očí. „Chci vidět, jak se z tebe stává žena,“ zašeptal a nepřestával sledovat její zrak a pomalu pohybovat svými boky proti jejím.

Nehty kroužila po jeho ramenech, prudce vdechla a roztřásla se.

„Pověz mi. Jaké to je?“

„Pálí… to,“ soukala ze sebe. „Jako… oheň.“

Ústa jí zaplavoval horkým dechem a pokračoval s pohyby. „Neplač, maličká. Už jen pár vteřin…“

Zasténala a znovu se zatřásla. Dlouze se nadechl a stáhl ruku. „Teď se se mnou budeš prát, protože to zabolí jako čert. Ale musím to dokončit,“ zašeptal a svaly na jeho bocích přitlačily. Jakmile ucítil, že překážka povolila, oči se mu rozšířily. Když vykřikla a v očích se jí zračila bolest, začervenal se.

Ale nepřestával. Ani když ho odstrkávala. Zvrátila hlavu a zavzlykala. Už si myslela, že to nevydrží, vtom však bolest ustala.

Vydechl si, přestal se hýbat, ležel k ní přitisknutý a zkoumal její pohled. Usmál se.

V očích se jí leskly slzy. Sklonil hlavu a slíbal je, hladil ji po tvářích, něžně líbal po celém obličeji a šeptal slova lásky a obdivu.

Uvolnila ruce na jeho ramenech a potom celé tělo. Ucítila, že se jí zmocňuje opět víc, a začervenala se.

Něžně se usmál a dělal jemné pohyby. „Tess, teď tě můžu milovat. Už tě to nebude bolet.“

Zuby jí lehce svíral horní ret a boky se zdvíhaly a tlačily, nahoru, dolů, v pomalém, něžném rytmu. Prudce vydechla náhlou rozkoší.

Sledoval její reakci s nemalou mužskou pýchou. „Bylas moc statečná,“ zašeptal a zvýšil tlak a zrychlil rytmus. Cítil, jak její tělo začíná opětovat jeho pohyby. „Moc, moc statečná. Ani jsi nekřičela.“

„Dane!“ zvolala polekaně.

„Teď tě uspokojím,“ zašeptal. „Naučím tě to. Budu tě učit, holčičko.“

Instinktivně vycítila, že tohle nikdy dřív nedělal, nikdy nemiloval tímhle způsobem. Jako by on sám byl i po tom všem panic. Přivinula se k němu, vzlykala, jak jí to předtím sliboval, a žadonila, aby to dokončil. Nečekaně jí vyplnil přání, zvedl hlavu, pozoroval její křečovitý úsměv a sám se usmíval příjemným vzrušením. Nakonec ho strhl vír a v extázi pronikavě vykřikl.

Potom ji dlouho držel v objetí, otíral jí slzy, líbal ji a konejšil její vyčerpané tělo. Vstal a z lednice přinesl vychlazené pivo. Rozdělil se s ní a zapálil si. Vůbec nemyslel na zítřek. Byl tu jenom dnešní večer, radost z milování, krása šeptaných slov lásky a sladká muka vyplnění.

Nedopité pivo postavil na noční stolek a zadusil cigaretu. Potom ji položil na záda a natáhl se vedle ní. „Teď si tě vezmu ještě jednou,“ zašeptal a překulil se mezi její dlouhé, třesoucí se nohy. „Teďka to bude hodně pomalu a něžně. Budeš to cítit tak silně, že budeš křičet tak jako já prve.“

„Miluju… tě,“ zašeptala jako posedlá a její tělo se dokonale sladilo s jeho, takže hned při prvním prudkém pohybu v extázi vykřikla.

„Už?“ zachraptěl a přitlačil.

Nikdy v životě neměl takové pocity. Cítil, jak její tělo pulsuje, a slyšel její výkřiky, když se s ní miloval jednou, podruhé, potřetí. Nemyslel si, že je toho schopný, ale bylo to tak. Snad to způsobila dlouhá přestávka nebo to, co k ní cítil, anebo její netušená smyslnost. Ať už to byl důvod, jaký chce, sotva se odkulil, byl tak vyčerpaný, že už ji ani nedokázal naposledy políbit na opuchlé rty a usnul, než bys řekl švec.

Ráno ho probudila polibkem. Otevřel oči a uviděl ji nad sebou. V jejích očích zahlédl záblesk, lehce zavrčel, převrátil ji na záda a nalehl na ni.

„Ne,“ zašeptala ihned a začervenala se. „Promiň,“ omlouvala se. „Ale bolí to…“

Zhluboka dýchal, aby se mu uklidnila rozbouřená krev. Hladil ji po hebkých prsou. „Udělal jsem ti to čtyřikrát,“ šeptal. „Udělal jsem ti bolest.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Neudělal.“

Vtiskl jí polibek na rty a pak na oči.

„Ale já bych si způsobila bolest, kdybysme se milovali teď.“

„Asi máš pravdu.“

Povzdechl si a natáhl se na záda. „Měl jsem na to myslet. Ještě nejsem úplně vzhůru. Dáš si kafe?“

„Ano. Udělám ho.“

Chtěla vstát, ale došlo jí, že není oblečená, a tak na sebe přitáhla deku, aby si zakryla prsa.

Zadíval se na ni a po jejím rozpačitém pohledu obrátil pozornost ke svému tělu. Přehodil nohy přes okraj postele a nedbale si přitáhl slipy, džíny a ponožky.

„Můžeš se oblíct, až se budu holit,“ řekl, aniž na ni pohlédl.

Pozorovala ho očima plnýma citu a obdivu a chtělo se jí říct: Miluju tě. Jenže on by to po ní neopakoval, ani kdyby ji miloval k zbláznění. A přitom ji miloval. Nyní si tím již byla jistá.

„A hejbni sebou, ať nepřijdeme pozdě do práce,“ dodal ode dveří.

„Ach. Samozřejmě.“

Ani slůvkem se nezmínil o tom, co se mezi nimi odehrálo. Duchem už byl v práci.

Tess počítala s odporem. Jeho postoj ji nepřekvapil. Měl strach z emocí a také k tomu měl důvody. Nemohl si být jist ani Tess. Věděla to, a tak ji to neurazilo.

„Helen říkala, že bych s ní po obědě mohla jít hlídat,“ spustila, když dojedli tousty a dopili kávu.

„Ne.“

„Dovol mi to, prosím,“ žadonila tiše. „Budu dělat volavku. Lidi budou koukat na mě a ona je zatím bude sledovat.“

„Byla bys moc na ráně,“ řekl krátce. „Po Helen nejdou překupníci drog. Ale po tobě jo. Ne, madam. Budeš tam, kde na tebe uvidím, pořád. Nesvěřím tě nikomu jinému než sobě.“

Začervenala se. „Dobře.“

„A ať tě ani nenapadne přemýšlet o tom, co bylo minulou noc. Bylo to poprvé a naposledy, slyšíš mě?“

Zvedla obočí. „Poprvé a naposledy?“

Zrudl v obličeji. Udivilo ji, že se takhle může vyjádřit o něčem tak hlubokém. Sám nad sebou žasl. Díval se na ni a srdce mu bušilo. „A cos čekala, že ti řeknu?“ zeptal se chladně. „Že jsem byl v sedmém nebi?“

„Ani ne. Ale bylo to tak. Teda u mě.“

„Udělal jsem ti bolest.“

„Ze začátku,“ připustila a pak se usmála.

Ztěžka dýchal, když si připomněl rozkoš, kterou spolu sdíleli. Už jen pohled na ni ho rozpaloval. Vstal od stolu a praštil zmuchlaným ubrouskem o zem. „Padáme,“ řekl drsně.

Následovala ho bez řečí a vychutnávala radost z toho, že je milována. On by to popíral. Ale nakonec prohraje. Nedokáže jí odolávat déle než ona jemu, ale musí mu dát čas. Nesmí na něj pospíchat. Vždyť bylo tolik v sázce.

Jediné, čeho litovala, bylo, že z té krásy, kterou spolu zažili, nemohlo vzejít dítě. Strašně moc by si ho přála.

Jen co dorazili do kanceláře, nahrnuly se na ně starosti. Zdálo se, že je Dan přijímá s úlevou. Ponořil se do nich, ani se neohlédl. Tess nechal, aby roztřídila korespondenci.

Uplynulých pár dnů bylo tak bohatých na události, že Tess dočista zapomněla na večer, kdy ji postřelili. Ruka byla ještě poměrně citlivá a v noci dostala pěkně zabrat. Zapýřila se a usmála, když si vzpomněla, jak jí Dan zahojenou ránu líbal. Ona mu zase se stejnou něhou hladila jizvy na zádech, rameni a noze a říkala mu, že to je čestný odznak za zranění. To ještě zvyšovalo jeho rozkoš. Ještě slyšela jeho hlas, jak křičel, div nevzlykal, když se jeho tělo zmítalo v extázi.

Zhluboka se nadechla. Cožpak to mohl myslet vážně, že by se něco takového dalo vysvětlit jako „poprvé a naposledy“? Ona věděla moc dobře, jak to je. On to věděl taky, jenže měl tak hluboké šrámy, že to zatím ještě nemohl připustit.

Její pozornost odlákalo zvonění telefonu. Ale jak plynul den, její tělo jí připomínalo nezvyklou činnost, které se oddávalo předešlou noc. Špatně se jí sedělo, ale neodvážila se o tom zmínit, aby někdo neměl podezření.

O polední přestávce osiřela – všichni byli v akci a Dan na obědě. Patrně si neuvědomil, že když ji nepustil na oběd s Helen, zůstane v kanceláři sama. Tak se sebrala, že si půjde dát kus kuřete nebo horké vdolky. Bylo to lepší než nic.

Hodila na sebe kabát a zamkla za sebou. Místo na cíl cesty myslela na Dana. Náhle ji zaskočila mužská ruka přitisknutá na její ústa. Zůstala nehybně stát.

„Tady seš, krasavice,“ zaskřípal křaplavý hlas. „Akorát včas. Až si tě podám, nebudeš mít naspěch, abys porotě pověděla, cos viděla!“

ŠESTÁ KAPITOLA

Tess si nemohla vybavit, jestli se někdy tolik vyděsila. Ten chlap ji pevně držel a pomalu ji vlekl k přednímu vchodu do budovy, před níž čekal jiný muž v autě se spuštěným motorem.

To se nemůže stát, říkala si. To nemůžu dovolit. Jenže na žebrech cítila nůž a připadala si jako Daniel v jámě lvové.

Jestli ji dostane do auta, může se rozloučit se životem. Smrt ji nemine. Odvezou ji někam a tam ji určitě zabijí. Auto, ve kterém seděl ten druhý, byl drahý hnědý sedan. Oba měli na sobě drahé obleky. Nebyli to obyčejní pouliční otrapové, žádní podprůměrní prostředníci. Byli to lidé, kteří vydělávají milióny na zoufalství a beznaději slabých jedinců, a jistě by jim vůbec nevadilo zabít někoho, kdo stojí mezi nimi a jejich živobytím.

Dan to věděl. Ale Tess si to uvědomila až nyní, když bylo pozdě.

Měla ještě naději, byť chabou, že se jí podaří utéct, než ji strčí do auta. Až bude její únosce otvírat dveře od domu, určitě bude muset ďát nůž na okamžik stranou od jejích žeber. Když bude rychlá a neztratí hlavu, třeba by mohla uniknout.

Srdce se jí rozbušilo. Celá se třásla, ale nesměla podlehnout panice a strachu. Neustále si opakovala a probírala všechno, co se naučila od detektivů – třeba jak se vysmeknout nebo vyhnout útočníkovi. Poslouchala a učila se. Teď by se jí ty lekce mohly vyplatit.

Šla s ním a chovala se vystrašeně, aby nebyl moc ve střehu. Zoufale ho prosila, aby ji pustil. Celou dobu jí přitom mozek pracoval. Pořád dokola si představovala, jaké pohyby udělá, až nadejde pravá chvíle.

Zabíralo to. Cítila, že to bolestivé sevření začíná povolovat. Smál se. Kochal se jejím strachem. K venkovním dveřím zbýval už jen metr. Udělal dva kroky dopředu, a když chtěl zatlačit do skleněných dveří, zdvihl ruku s nožem.

V ten moment mu Tess zasadila vší silou ránu loktem do bránice. Jak mu klesla brada, dostal pěstí do nosu, až ucítila na ruce krev. Hbitě se od něj odtrhla a utíkala postranní ulicí na hlavní, která byla zalidněná. Bylo poledne, všude bylo plno lidí. Díky bohu! Ti chlápci si netroufnou riskovat, že by ji chytali v davu. Utíkala, supěla, neodvažovala se ohlédnout.

Rychle se vmísila do hloučku lidí čekajících na přechodu, až naskočí zelená. Koutkem oka zpozorovala, jak se směrem k ní řítí boční ulicí auto. Nesmějí mě chytit, modlila se rozčileně, nesmějí…!

„Tess!“

Vzhlédla. Byl to mercedes a za volantem Dan.

„Dane!“ Běžela přes postranní ulici, přihnala se k němu, padla mu kolem krku a klepala se.

Na okamžik ji k sobě přitiskl. V té naprosté hrůze, kterou právě prožil, si ani neuvědomoval, kde se nacházejí. Pospíchal z oběda zpátky do kanceláře a doufal, že tam dorazí dřív, než detektivové odejdou. Viděl, jak Tess uhání a auto s jejími únosci míří pryč. Ve vteřině se musel rozhodnout, jestli se má vydat za ní, nebo pronásledovat auto. Jednoznačně se rozhodl pro ni.

Dlouhou chvíli Tess líbal, než ji pustil a otočil vůz na široké ulici do protisměru.

„Už mě skoro měli,“ zašeptala bez dechu. „Jeden z nich mě chytil, když jsem šla ven. Nasadil mi nůž na žebra…“

„Kristepane,“ zachraptěl a přivinul ji k sobě.

„Helen mě učila, jak se bránit, když tě někdo drží zezadu,“ vyprávěla a tvář si položila na jemnou látku jeho saka. „Vzpomněla jsem si na to. Odlákala jsem jeho pozornost a utekla.“

Když už teď bylo po všem, zasmála se. „Bylo to strašně vzrušující,“ pokračovala a podívala se na něj jiskřivýma očima. „Teď vím, proč… Dane!“

Zabočil z ulice na parkoviště a zůstal sedět s bledým obličejem a třesoucíma se rukama opřenýma o volant. Mlčel a zíral před sebe.

„Už je to v pořádku,“ řekla mírně. Natáhla ruce a natočila mu hlavu tak, aby mu viděla do tváře. Pomalu ho líbala na rty, nos a zavřené oči. Objala ho a přitiskla se k němu. „Nebyla to tvoje vina,“ šeptala. „Zapomněls, žes mi řekl, abych nešla s Helen.“

„Nezapomněl jsem,“ řekl nejistě. „Nechal jsem si spoustu času, abych se stihl vrátit, než se kancelář vyprázdní. Ale cestou jsem píchnul.“

„Dane…“

„Tess, pojď sem, ať tě obejmu,“ řekl rozechvělým hlasem. „Nic neříkej. Jenom mě objímej.“

Uposlechla a teprve tiché, pokojné objetí ho uklidnilo. Měl pocit viny, ale proč? Ona mu ji nedávala. Usmívala se na něj a políbila ho přímo pod ohryzek. Už měla na jazyku, že na muže, který ji nemiluje, se snadno rozruší, ale rozmyslela si to. Nechtěla zranit jeho city. Určitě by to slyšel nerad.

Zhluboka se nadechl. Měl vyděšený pohled. Pohladil ji po tváři. „Poranil tě?“

„Ne,“ ujistila ho a v očích se jí zablesklo. „Ale já jeho. Myslím, že jsem mu přerazila nos.“

Tiše hvízdl. „To budu muset říct Helen.“

„Tys mě učit nechtěl,“ bránila se.

„Díky bohu, že tě to naučila ona. Koupím Helen s Haroldem tu jejich pitomou pizzu s ančovičkama tak velikánskou, že ji ani nesnědí.“

„To je fajn.“ Opřela si čelo o jeho bradu. „A můžu jednu dostat i já? Mám hrozný hlad.“

„Ty moje ubožátko, vždyť tys nejedla.“ Opřel ji zpátky do sedadla, připoutal se a mimoděk jí rukou přejel po těle, což ji vzrušilo. „Když chceš, dostaneš pizzu.“

Podívala se na něj láskyplně, obdivné.

On na protest proti tomuto pohledu, nebo spíš proti vlastní zranitelnosti, vzdorně zdvihl hlavu. Neměl rád, když ho přistihla vyvedeného z míry. Ještě by si mohla pomyslet, že k ní chová nějaké city. To je přeci směšné. Přesto…

Sehnul se a něžně ji políbil na rty. „Odteďka když budu muset z kanceláře odejít, zajistím, aby byl někdo s tebou. Tess, mrzí mě to. Děsně mě to mrzí.“

Usmála se. „Už jsem ti řekla, že to není tvoje chyba.“ Jako omámená mu visela na rtech. „Polib mě ještě.“

„Je tu moc lidí,“ zamumlal a ukázal dozadu na chodce.

„Mohli bysme se najíst doma, co říkáš?“

„Ne, to bysme nemohli.“ Až moc dobře jí četl myšlenky. „V první řadě potrvá několik dní, než se zotavíš z toho, co jsem ti proved včera večer. A pak, odteďka budeš spát ve své posteli, ne v mojí. Nechci, aby se to opakovalo.“

„Proč ne?“

Palcem ji pomalu hladil po bradě a tvářil se znepokojeně. „Protože se nechci vázat,“ připomněl jí. „Nikdy nezapomenu, co to bylo za pocit, že jsem tvůj první milenec. Ty to pak budeš chtít pořád. Já na to nevěřím. Moje iluze se dávno rozplynuly.“

„Třeba bys změnil názor. Třeba ti přirostu k srdci.“

„Už se stalo. Ale nemůžu si tě vzít. Tess, poslyš. Myslíš si, že mě miluješ, ale ty nemáš žádné zkušenosti s chlapama, jenom to, co ses naučila ode mě. Jednou ti sex nebude stačit. Budeš chtít dítě.“

„Dane, já tě miluju.“

Ta slova na něj zapůsobila, ale snažil se jejich účinek potlačit. „Ty nevíš, co to je láska,“ odpověděl tiše. „Myslíš si, že to je, když jsou dva lidi spolu v posteli.“

„To, co jsme dělali včerejší noc, bylo daleko víc než jen dva lidi v posteli. Dane, vždyť jsme se milovali. Bylo to tak krásné, že si neumím představit, že by se mě v životě dotkl někdo jiný než ty.“

Zavřel oči. Měl stejný pocit, ale nedokázal jí to říct. Jeho city byly zamčeny na řetěz.

„Byl to sex,“ řekl chladně. „A máš sakra štěstí, že jsem neplodný, jinak bys v tom lítala.“

„To bych neřekla,“ usmála se.

Hleděl do prázdna. „Každopádně je to diskutabilní.“ Nastartoval. „Musíme to nahlásit na nejbližším policejním okrsku. Úmyslné napadení je zločin. Do západu slunce ho chci mít za mřížema a tentokrát se z toho, chlapeček, nevykroutí. A když, tak si na něj pozvu pár starejch kámošů a rozestavím je kolem soudu,“ přešel do hantýrky, jakou používal coby texaský jezdec.

Už si představovala, jak zástup chladnokrevných texaských jezdců obkličuje soudní síň a má na mušce všechny východy. Lehce se zasmála.

„Jak se můžeš smát? Panebože, copak ty si neuvědomuješ, jak jsi byla blízko smrti?“

„To dělaj nervy. Reakce. Jasně, že si to uvědomuju. Vzpomínám si, že jsem myslela na to, že už tě nikdy neuvidím. Bylo mi z toho smutno.“

Odvrátil hlavu. Za poslední dobu prodělal dost šoků a všechny souvisely s tím, že by ji ztratil. Zařadil se do proudu, zapálil si a celou cestu až k policejní stanici nepromluvil.

Když se později Helen dozvěděla, že zásluhou jejích instrukcí Tess zmařila pokus o únos, zářila radostí. Dan byl celý den zakaboněný a popudlivý. Zjihl sice natolik, že dal Helen prémii, ale otevřeně Tess sledoval a neustále myslel na překupníky drog. Nejradši by vraždil.

Když byla kancelář plná ozbrojených detektivů, vrátil se na policejní stanici, aby si promluvil se seržantem, který se případem zabýval.

„Zatím nic,“ řekl Danovi seržant Graves ve své kanceláři. „Máme v terénu své lidi, ale ty dvě krysy někde zalezly do díry. Nejspíš věděli, že rozestavíme hlídky. Ta tvoje sekretářka měla z pekla štěstí, víš to? Tomby, ten, co se ji snažil unýst, byl jednou vobžalovanej z vraždy, ale pustili ho pro nedostatek důkazů. Nepochybuju, že by ji zabil, kdyby ji dostal do auta.“

„Ani já,“ přitakal Dan strnule. Raději na to nechtěl myslet. Zbláznil by se. „Nabízím své lidi, aby pomáhali pátrat. Nemůžu riskovat, že jim Tess bude znova vydaná na milost.“

„Ta pomoc by nám píchla. Se svou znalostí práce u policie víš, kolik toho máme a jak na to naši lidi nestáčej. Lidi nemaj ponětí, jak dlouho trvá, než dopadneme zločince, nebo vo tý byrokracii, co stojí mezi policií a justicí.“

„Já teda jo,“ řekl Dan vážným hlasem. „Snažíš se stát texaským jezdcem…“

Starší muž se melancholicky usmál. „Snažil jsem se. Neprošel jsem u ústní zkoušky. Hergot, ty staříci byli nevoblomný! Ale to voni musej. Jen si vzpomeň na tu povídačku, jak jeden texaskej jezdec vystoupil z vlaku, když volali vo pomoc při pořádný vzpouře. Ty maloměšťáci čuměli, že to přijel srovnat jeden jedinej maník. A von na to s ledovým klidem povídá: ‚No a? Máte tu snad jen jednu vzpouru, ne?‘“

„Jeden obvykle stačil,“ řekl na to Dan.

„Na ty dva hajzly, po kterejch jdeme, jsem dostal hlášku,“ řekl Graves. „Je to vyšší sorta dodavatelů. Je tu nějakej Louie, vězeň propuštěnej na čestný slovo. Dělal roznášku. Má v podsvětí styky se stejným klanem, ke kterýmu patřej ty dva. Kapánek bych ho zmáčknul, neoficiálně.“

Dan se zvolna usmál. „Máš adresu?“

Seržant úsměv opětoval a načmáral ji na kus papíru. „Nevíš, kdes ji sehnal,“ upozornil.

Dan přikývl a vstal. „Našel jsem ji v kapse, když jsem si vyzved sako z čistírny,“ slíbil.

„Hodně štěstí.“

„Oba bysme z toho mohli mít trochu užitku.“

Po návratu do své kanceláře Dan adresu předal spolu s jistými instrukcemi Adamsovi. Po pracovní době dbal, aby měl Tess na očích v jednom kuse, dokud nedorazili do bytu.

Tam odhodil sako, což brala jako projev familiárních vztahů. Bydlení s ním ji rozmazlovalo. Byla u něj hrozně ráda. Po dopadení útočníků bude muset jít domů. Když na to pomyslela, zbledla.

Dan se otočil, drbal se na silném zátylku a všiml si jejího výrazu. „Copak je?“ zeptal se něžně.

„Až je chytí, budu muset zpátky domů.“

Zamračil se. Ani on na to nechtěl myslet. Cítil při tom prázdnotu. Těch pár dní s ní bylo kouzelných, a to nejen proto, že se stali milenci. Prostě ho to s ní bavilo.

„Asi budeš rád,“ řekla a snažila se vypadat veseleji.

„V koupelně ti nebude schnout prádlo, pod pohovkou nebudou boty…“

„To není tak docela pravda. Budeš mi chybět. Myslím, že i já tobě budu scházet. Ale už dávno jsme si zvykli žít odděleně.“

Pátrala po jeho pohledu. „Chceš říct od té doby, co tě postřelili a já se o tebe starala.“

Přikývl. „Tenkrát jsme k sobě měli skoro takhle blízko, než jsem po tobě vyjel a vyplašil tě.“

Něžně se usmála. „Teď už z tebe strach nemám,“ připomněla mu.

Popošel k ní, přitáhl si ji a něžněji kolébal. „Musí to skončit,“ řekl hořce. „Řekl jsem ti, že se nechci vázat.“

Položila si tvář na jeho širokou, teplou hruď. Nepřela se, protože to nemělo smysl. Zhluboka se nadechla a vychutnávala každou vteřinku, kterou byla s ním. Aspoň vzpomínky bude mít sladké. „Můžu s tebou dneska spát?“

Ztuhl. „Chtěl bych. Ale nejde to. Jenom by to bylo o to horší, až budeš muset odejít.“

„To je jako nejezdit s autem, abysme nebyli smutní, až se porouchá.“

„Asi tak,“ odpověděl a udělal pauzu. Pak dodal: „Není to dobrý nápad, sbližovat se ještě víc. Už takhle to bude bolestné.“

Chtěla něco říct, on jí však přiložil prst na rty.

„Vím, myslíš si, že mě miluješ. Ale to přejde, sotva budeš zpátky doma a začneš zase žít svůj život. Bude ti to připadat jako zlý sen.“

„Minulá noc ne.“

„Já vím.“ Něžně ji políbil na čelo. „Ale to byla jenom jedna noc. Časem zapomeneš.“

„A ty?“

Protáhl se a předstíral, že ji neslyšel. „Kdo dneska vaří – a co?“ zeptal se. „Mám chuť na hamburger. Několik hamburgerů. Ten pláteček pizzy k obědu mě nezasytil.“

„Tak teda hamburgery. Já je udělám,“ nabídla se.

„Ty vaříš pokaždé. To není spravedlivá dělba práce.“

„Ale je. Když pomyslím, jak ty děláš hamburgery,“ řekla potichu cestou do kuchyně.

Zabručel něco nevrlého a šel se převléknout do ložnice.

Přichystala hamburgery s plátky sýra, pažitkou, cibulí, hořčicí a majonézou. Když je přinesla, Dan na ten svůj zíral podezíravě.

„Než to pomluvíš, tak ochutnej,“ přemlouvala ho.

Přivřel jedno oko a pozorně se na ně zadíval. Konečně si jeden vzal, ochutnal a zdvihl obočí. „Jsou jiné.“

„Okoukala jsem je od Kit. Naučila se to od svého šéfa.“

„V práci se nám po nich stýská,“ řekl Dan suše a zapil sousta hamburgeru silnou černou kávou. „Logan Deverell je jeden z mých největších zákazníků. Jeho matka, Tansy, mi pomáhá prosperovat.“

Zasmála se. „Je to divoška, co? Pořád něco vyvádí, většinou trable. Stálo nás spoustu času, než jsme ji našli. Pan Deverell si dělá velké starosti.“

„Ani ne. Aspoň ne od té doby, co ji zabásli v Mexiku kvůli obchodování s narkotiky.“

„Ale ona v tom nejela. Koupila si jenom barevnou kabelku a překupník si ji splet s prostředníkem.“

„Taková mýlka by přivedla do basy i rozumnější lidi, než je Tansy. Logan by přestal mít starosti, kdyby ji mohl někde přivázat.“

„No jo, to bysme pak ale přišli o kšefty,“ upozornila.

„Chraň bůh!“

„Stýská se mi po obědech s Kit,“ povzdechla si.

„Kdyby věděla, že žijeme spolu, dostala by z toho záchvat.“

„Přece spolu nežijeme.“

„Ale žijeme. Prozatím rozhodně jo,“ trvala na svém.

Dojedl hamburger a udělal si další. Tentokrát si jednu půlku žemle potřel hořčicí a nasypal na ni cibuli a druhou půlku si namazal kečupem.

„Ty měšťáku!“

„Jsem konzervativní,“ vysvětlil a posadil se. „Mám rád hamburgery, jaké se dělají ve městě.“

Zasmála se. Líbil se jí tak, že to nedokázala skrýt.

„Asi bysme nemohli na víkend na ranč, co?“ zeptala se zasněně.

Zavrtěl hlavou. „To nemůžeme riskovat.“

„Kvůli těm překupníkům?“

„Ne, Tess. Protože jsme milenci. Beryl není slepá. Prozradily by nás naše pohledy.“

„Aha.“

„Je staromódní. Já vím. Ty taky. Dobře, já taky. A mimoto jsem výrost o deset metrů, že jsem byl tvůj první. Tu noc si budu chránit, dokud budu naživu.“

„Já taky. Říkals, žes k nikomu nebýval něžný. Ale ke mně jsi byl trpělivý a něžný a já vím, že sis tak nepřipadal. Chtěls mě šíleně moc.“

„Chtěl jsem si tě uchovat v srdci. A tobě jsem chtěl nechat krásné vzpomínky, něco, čím by se smazal strach, který jsem ti nahnal, když jsem tě poprvé líbal. A možná jsem si taky chtěl ověřit, jestli dovedu být něžný.“

Odkašlala si. „Myslím, že o tom už není pochyb.“

„Bylas přesně taková, jak jsem si tě vysnil. Jemná, líbezná, něžně odevzdaná do mých rukou. Utahal jsem tě, protože jsem nedokázal přestat. Pořád jsem tě neměl dost.“

Při té vzpomínce se zapýřila. Vzala hrnek s kávou do obou dlaní a usrkávala horký černý mok. Podívala se mu zpříma do očí. „Nelituju toho,“ řekla. „Ani kdybych na to umřela, by mě to nemrzelo.“

Brada mu klesla a raději se věnoval hamburgeru. Mohl by jí říct totéž, jenže už byl zase vzrušený. „Mám v pracovně něco rozdělaného. Zabavíš se sama?“

„V televizi je zajímavý přírodopisný film. O ještěrkách. Tak se budu dívat.“

„O ještěrkách?“ podivil se.

Pokrčila rameny. „Nevím proč, ale vždycky mě fascinovaly. Zvlášť proto, že mají rozdvojený jazyk. Viděls je někdy na obrázku?“

„A taky maj dobře vyvinutý Jacobsonův orgán,“ dodal a usmál se nad jejím údivem. „Taky mě zajímaj. Jako většina živočichů.“

„Vím, že máš rád dobytek a koně. Ale že i ještěrky…“

„Rád bych tě vzal zase na ranč,“ přiznal. „Ale Beryl by na tebe byla nepříjemná.“

Podívala se na prázdný talíř. „Přichází vůbec někdy po takových prožitcích štěstí?“

„U některých lidí možná. Tess, já nemůžu zapomenout, jak ztroskotalo moje manželství. Možná nikdy nemělo vyhlídky, ale na začátku to mezi Jane a mnou vypadalo slibně. Potom jednomu na druhém přestalo záležet. Nemáme žádné záruky. Kdybych ti mohl dát dítě, třeba bych uvažoval jinak. Ale nemůžu. Myslím, že by nám to neklapalo. Bojím se to zkusit. Dokážeš to pochopit?“

„Myslíš si, že jsem ještě moc mladá. Nevím, jestli si zasloužím pochvalu, nebo politování, ale já jsem tě milovala už v devatenácti a miluju tě dodnes.“ Smutně se usmála. „Dane, jak mám přestat?“

Na takové otázky neměl odpovědi. Polkl poslední lok kávy a odložil hrnek na stůl. „To nádobí nech,“ řekl a vstal. „Tys vařila, tak já to umeju.“

„Mně to nevadí…“

„Tohle je můj byt,“ připomněl jí chladně. „Já jsem na mytí nádobí zvyklý. I na vaření. Žiju sám několik let.“

Odešel směrem k pracovně a ona se po chvíli zvedla a sklidila ze stolu.

„Ty vopravdu musíš mít pocit, že máš stín,“ poznamenala Helen v práci o pár dní později. „Dan z tebe ani na chvilku nespustí oči, a když musí odejít, musí ho zastat Adams, já nebo Nick. Chudinko, vím, že si oddychneš, až to konečně budeš mít za sebou. Žít s Danem musí bejt hotový peklo. Ještě že nechodíš do společnosti, to by sis užila!“

Tess se taktak ovládla. „Asi jo.“

„Dan moh bejt tvým nevlastním bratrem, že jo? Všichni vědí, že se vaši rodiče měli brát. Asi to pro tebe není žádná legrace, mít ho pořád kolem sebe. Nakonec, jste skoro jedna rodina.“

Zamumlala něco na souhlas, ale nebyla to pravda. Dan její příbuzný nebyl. Byl světlem jejího života, až na to, že chtěla něco, co on ne. Chtěla, aby se vzali a patřili k sobě. Dan se bál, že by se vybarvila jako Jane, sekýrovala ho, že ji nedokáže přivést do jiného stavu, a že by mu ze života udělala peklo.

Ale ona by taková nebyla. Jistě, bylo by to zklamání, kdyby spolu nemohli mít dítě, ale nebyl by to konec světa. Až moc jí na něm záleželo. I kdyby měli být padesát let spolu sami, skočila by po téhle šanci. Nesnesla ani pomyšlení, jaký by byl život bez něj, když ho teď znala i z intimní stránky.

Zdálo se, že on podobné problémy nemá. Jestli si přece dělal starosti o jejich vztah, nic na sobě nedával znát. Po večerech býval příjemný a laskavý, ale nikdy se na ni nedíval moc dlouho, ani se k ní příliš nepřibližoval. Většinu času trávil v pracovně, a když tam zrovna nebyl, ležel v posteli.

Tess si připadala, jako by v bytě byla sama, a odstup mezi nimi rostl. Byl rozhodnutý pustit ji z hlavy. Bojovala o to, aby mezi nimi zůstal důvěrný vztah, absolutně jí však chyběla jeho pomoc.

„Tess, pojď sem na chvíli, prosím,“ zavolal ji druhý den ráno do své kanceláře.

Byl tam Nick Reed, vysoký, velice atraktivní blondýn. Byl to Helenin bratr, bývalý agent FBI, kterého Dan na tomto vládním úřadu vyškemral. Kdyby Tess nebyla tak beznadějně zamilovaná do Dana, jistě by šilhala po Nickovi. Měl milý pohled, usmál se na ni, když se posadila na pohovku a čekala, až Dan zavře dveře.

„Chystáme se je zmáčknout,“ řekl jí Dan náhle. „Nick se byl podívat za chlapem, na kterého jsem dostal tip. Získal užitečné informace. Nechal jsem ho roztrousit nějaké stopy, kde se jako pohybuješ. Nasadíme tě a pak ty lotry skřípnem.“

„Děkuju pěkně,“ vzdychla. „Já vždycky věděla, že mě máš rád, fakt.“

Nick se hlasitě zasmál, protože si myslel, že je to vtip. Dan ne. Jeho tvář se zachmuřila.

„Budeš absolutně v bezpečí,“ řekl jí Dan. „Budem tě krýt do posledního dechu, všichni zaměstnanci a dva poldové. To je jediný možný způsob, jak jim nedat výhodu. Nemůžem sedět a čekat, až tě zase napadnou. To je moc nebezpečné.“

„A co mám teda dělat?“ zeptala se klidně.

„Tess, ty jsi vážně dobrá! Nejdřív tě postřelej, pak se tě pokusej sbalit, a ty jim pláchneš,“ říkal Nick. „Škoda, že tě Dick nezařadí do kádru. Seš talent.“

„Jen mu to řekni, přesvědč ho. Myslí si, že se pro práci detektiva nehodím.“

„Nechat se postřelit ještě není dostatečná kvalifikace na detektiva,“ odsekl Dan.

„Ne, ale utýct potenciálnímu vrahovi jo,“ vmísil se Nick. „Někerý z našich nejlepších detektivů by ani nebyli schopný…“

„Vraťme se k jádru věci,“ řekl Dan stroze. „Tess, chceme to udělat takhle…“ začal popisovat akci.

Oznámil jí, kdy, kde a jak hodlají nastražit léčku. Byla nervózní strachy, ale připomněla si, že na tom byla hůř, když ji ti chlapi chytili. Teď už věděla, že nějaké to riziko vydrží.

A až bude po všem, bude aspoň v bezpečí. Zároveň však zmizí z Danova života. Zdálo se, že spěchá, aby to už měl za sebou. Ona ne. Říká se, že dlouhé trápení je nejlepší ukončit krátce. Možná by byla schopna se zase zmátořit, ale bez něj už to nebude ono.

Onen víkend byl Dan doma nezvykle nepokojný. Nevydržel v klidu sedět u televize. „Pojďme ven. Vem si něco na sebe.“

„Jsem oblečená,“ ukázala na džíny a tričko. „Tak si vem ještě bundu a tenisky. Chci si zajezdit.“

„Kde?“

„Na ranči. Beryl je dnes pryč. Kromě toho uděláme dojem na lidi. Helen mě požádala, abych na tebe byl mírnější. Myslí si, že máš se mnou peklo.“

„A ne snad?“

„Tak pojď. Vysedávat tady celý den není nic pro nás.“

Asi ne, protože by na ni stejně nesáhl, pomyslela si hořce. Ale strávit celý den v jeho společnosti, tím nemohla pohrdnout. V příštích letech bude každá minuta drahocennou vzpomínkou.

Popadla džínovou bundu, vklouzla do růžových tenisek a vyšla za ním ze dveří.

Byl chladný den, takže při projížďce byla ráda, že si vzala bundu. Dana pobavilo, jak se snažila nasednout na koně. Byla to vzácná chvíle, kdy se usmál. Stará kobyla, kterou jí dal, byla hodná, a tak si na ni Tess po chvíli zvykla. Zjistila, že učit se jezdit ani není takové utrpení, jaké čekala. Dokonce ji to bavilo.

Zvědavě pozorovala do červena zbarvený dobytek v dálce, na sousedním pozemku.

„Mají stejnou barvu jako tvoje,“ poznamenala a kývla směrem ke kravám. „Je to stejné plemeno?“

„Santa Gertrudis,“ přikývl. Zašklebil se a trochu se v sedle nahrbil.

„Nebolí tě záda?“ zeptala se starostlivě.

Kysele se usmál. „Je to pár nocí, co začala bolet.“

„Nevadí ti to?“

„Bude to v pořádku. Jsou trochu ztuhlá, ale od běžné práce to bývá stejné. Ujišťuju tě,“ dodal jemným tónem, „že mám daleko radši ztuhlá záda z toho, co jsme spolu dělali, než z policejního dohledu.“

Vzal ji za ruku a políbil. „Děkuju za dárek, který jsi mi tu noc dala.“

V tu chvíli se začervenala.

Zastavil oba koně, vzal ji za ruku a zvolna pokračoval: „Cítil jsem se jako normální muž. I když jsem ti nemohl dát dítě.“

Trhla sebou. „Dane, dítě nebývá jediný důvod, proč lidi uzavírají sňatek.“

„Možná ne. Ale může to manželství zničit. Bůh je mi svědkem, že moje to zničilo.“

„Ale já nejsem Jane!“ zvolala.

Díval se na ni toužebně. „O tom není pochyb,“ řekl tiše. „Ta mě v posteli nemohla vystát. Zato ty… tys…“ Nenacházel slov. Zakryl si pusu dlaní, zavřel oči a pak drsným tónem dodal: „Nikdy jsem to tak nedělal. Už jen pomyšlení na to, jaké to bylo, mě vzrušuje.“

A nebyl sám. I ji to vzrušovalo.

Vyrušil je náhlý dusot koňských kopyt. Pustil jí ruku a přimhouřil oči pod střechou klobouku.

„Podobaj se jako vejce vejci,“ řekl při pohledu na blížící se dva vysoké jezdce.

„Kdo to je?“

„Cole Everett a King Brannt.“ Vykopl nohu z třmenu, přehodil ji přes sedlo a zapálil si cigaretu. Oba muži přicválali k nim. Bylo mu jasné, že ho zahlédli s Tess a přijeli ji okouknout zblízka. Nebylo obvyklé, aby si na ranč přivedl ženu.

„Pěknej den dneska,“ poznamenal starší z mužů a pochvalným pohledem si změřil Tess. Ta se opět zarděla.

„Hezký počasí,“ přidal se druhý jezdec a i on si uznale prohlížel Danovu společnici.

„Teresa Meriwetherová,“ představil ji Dan. „Zkráceně Tess. Její otec si měl vzít moji matku – nebýt té nehody. Takže je to… vlastně příbuzná. Dělá mi v kanceláři sekretářku.“

Cole Everett si narazil klobouk víc do týla a zvědavě, tiše a nehnuté civěl na Dana. „Tak vyprávěj.“

Pak se s úsměvem obrátil k Tess: „Těší mě.“ Úsměv měl vřelý, nikoliv sarkastický nebo výsměšný.

„Taky,“ připojil se King Brannt. Byl příjemný, ale poněkud pyšný na svou osobu, což Tess zastrašilo. Plaše se na něj usmála a v duchu se podivila, jak ta jeho Shelby může mít nervy na takového divocha. I Everett měl nezkrocený pohled, jenže byl starší než zbylí dva muži. Na spáncích měl šediny.

„Co Heather?“ zeptal se Dan Colea. „Pořád učí zpěv?“

„A píše písničky,“ doplnil Cole. „Loni jednu prodala skupině Desperado z Wyomingu a jejich sólovej zpěvák s ní vyhrál cenu za nejlepší gramofonovou desku roku. To víš, Heather byla v sedmým nebi. A kluci taky. Sou zrovna ve věku, kdy se jim tahle muzika líbí.“

„Mejm děckám se to taky líbí,“ chytil se King. „Dana má klávesovej nástroj a Matt zase bicí. Dyž cvičej, Shelby radši celou dobu pracuje na zahrádce. Voba sou na střední škole. Jinak se poflakujou s těma jeho třema. Bůh je mi svědkem, jednou z toho kraválu zešílím.“

„Já mu je tam posílám, abysme doma měli trochu klidu,“ vysvětlil suše Cole. „Shelby se Heather svěřila, že by chtěla víc harantů než jen dva.“ Zašklebil se na Kinga a dodal: „Eště nejseš tak starej, co říkáš?“

„Mluv za sebe, dědku,“ vrátil mu to King. Pak se zvědavě podíval na Dana. „A co ty? Neuvažuješ, že by ses znova voženil?“

Dan nehnul ani brvou. „Ne. Máte ještě nějaké přání – kromě toho, že jste si chtěli prohlídnout mého hosta?“ zeptal se s významným pohledem.

„Mohli bysme nasadit novýho bejka,“ připomněl mu Cole. „King má jednoho na prodej a sám potřebuje novýho. No a protože ty a já se chceme toho svýho zbavit… ehm, prodat,… tak si King myslel, že bysme mohli udělat výměnnej vobchod. Až budeš mít čas, že bysme to probrali. Ne dneska, samozřejmě,“ zazubil se na Tess.

Dan si po té poznámce odkašlal. Viděl jim až do žaludku. „Dobrá. Přijedu příští víkend a popovídáme si o tom.“ Počítal s tím, že do té doby se Tessin útočník chytí do pasti a ona se odstěhuje. Tahle myšlenka ho deprimovala.

„Platí,“ řekl King. „A pokud de vo to, že mi vnutíte toho svýho bejka, tak na to si teda počkám,“ dodal a ušklíbl se na Everetta.

„Moc koukáš na starý filmy s Johnem Waynem,“

zpražil ho Cole. „Už mluvíš jako ty hrdinové, co je hrával.“

„Stejně mi nepodstrčíte pod nos nějakýho vopotřebovanýho bejka.“

Cole se zatvářil uraženě. „Copak bych to moh udělat vobchodnímu partnerovi?“

„Ty určitě. Jako ses mě snažil vypíct loni, dyž sem chtěl pro svůj chov novýho plemennýho hřebce a tys mi dal valacha.“

„To nebyla má vina. Přísámbůh, že sem neměl páru vo tom, že byl u veterináře…“

„Čerta starýho, žes nevěděl. Dyťs tam byl s ním,“ rozhorlil se a kývl na Dana. „Dals mi ho a řehtal ses. Ale ten fór ti beztak nevyšel. Já to zvíře koupil a vyklubal se z něj jeden z nejlepších hřebců, co mám. Se mi zdá, že ten veterinář se splet a dal vám voběma na posílení aktivity.“

Teď už se Tess smála nahlas. „A já myslela, že jste kamarádi!“ vyprskla.

„Jo, to my sme,“ souhlasil King. „Jenže přátelé sou daleko nebezpečnější než nepřátelé.“

„Na to si připiju,“ zamumlal Dan.

Cole se obrátil k Tess: „Abyste věděla, slečinko, k těmdle dvěma se nevyplatí votáčet zádama. Zůstanete na ranči dlouho? Heather by vás určitě ráda poznala. Vaše zaměstnání musí bejt setsakra zajímavý. Von vo něm nikdy nemluví,“ ukázal prstem na Dana.

„Von si tím udržuje klientelu,“ reagoval Dan. „Odjíždíme za chvilinku, ale možná ji sem ještě někdy vezmu.“

„To udělej. Takže se uvidíme příští víkend.“

„Rád sem vás poznal,“ řekl King Tess. Cole Everett se jenom usmál.

Tess se za nimi dívala, jak cválají pryč. „Tvoji přátelé jsou už dlouho ženatí?“

„Hodně let. Jejich děti už budou pomalu dospívat.“ Rysy ve tváři mu ztuhly. „Radši pojedeme zpátky.“

Uzdu držel v jedné ruce, takže měl druhou volnou. Tess ho za ni vzala. „Dane, netrap se tím tak. Děti nejsou všechno…“

„Když žádné nemůžeš zplodit, tak jo. Tess, řekni, copak ty dítě nechceš?“

Nato zaklel a jel rychle napřed. Tess bolelo u srdce. Věděla, že se Dan podruhé už neožení, protože nemůže unést vidinu, že by žili bez dětí. Nenechá se přesvědčit, že by mohla být šťastná i tak. Ať k ní cítil cokoliv, sňatek nepřicházel do úvahy. Dával to jasně najevo.

Když se vrátili ke stáji, cítila bolest a třásla se. Dan si toho všiml a pomáhal jí ze sedla. Pevně ji držel v pase a hleděl jí do očí.

„Tví přátelé se mi zamlouvaj,“ zašeptala.

„Mně taky.“ Při pohledu na její jemné rty se musel ovládat. „Musíme jít.“

Zhluboka vydechovala. „Jízda se mi líbila.“

„Bolesti?“

Přikývla a usmála se. „Nejsem na koně zvyklá, ale asi bych si to oblíbila.“

„Já bych si oblíbil spoustu věcí, jen si je dovolit. Tebe chci moc. Ale nemůžu tě mít.“

„Dane…“

Ustoupil před ní. „Ne. Za pár dnů tvůj problém vyřešíme. Pak budeme žít každý svým životem.“

Otočil se, aby odvedl koně do stáje. Tak jednoduše se obrátil zády k tomu, co se přihodilo, i k jejich společné budoucnosti. Na zpáteční cestě do Houstonu si Tess připadala osamělejší než dřív.

Dokud se spolu bavili, házela událost s pokusem o únos za hlavu. Stejně jako léčku, naplánovanou na pondělní večer. Teď si začala dělat starosti. Nervózně si mnula ruce složené v klíně. Jestli něco selže, tentokrát to odnese smrtí. Pohlédla na Dana a uvažovala, zda by ho to vůbec ranilo. To nebylo fér. Pochopitelně by mu to vadilo.

Všiml si jejího ustaraného výrazu,

„Co je?“ zeptal se tiše.

„Přemýšlela jsem o té léčce,“ překvapila ho. Sám se úvahám o nadcházející akci vyhýbal, protože ho také znepokojovala.

„Pamatuj si, že Nick a já jsme zkušení,“ řekl po chvíli rozvážně. „Dáme na tebe dobrý pozor, maličká. Dostaneme je.“

Její přitakání bylo nepřesvědčivé, ale nic se nedalo dělat.

Musel doufat, že scénář vyjde tak, jak si ho s Nickem vyzkoušeli. A až budou útočníci ve vazbě, rozmyslí si, co s Tess. Jedno bylo jisté. Musí ji vyloučit ze svého života dřív, než podlehne a dovolí jí zůstat. To nemohl dopustit už kvůli ní. I kdyby mu to mělo srdce utrhnout, nemohl jí zkazit život neplodným manželstvím.

SEDMÁ KAPITOLA

Venku byla tma jako v pytli a začalo pršet. V sychravém počasí se Tess chvěla zimou a choulila se do sebe. Dan kouřil a čekal. Nick, Helen a Adams, stejně jako nejlepší muži seržanta Gravese, byli mimo dohled. Nedalo moc práce zjistit, že je objekt pozorován. Dan a Tess se jako zdrželi v práci, kdežto ostatní zaměstnanci odešli dřív – dost hlučně, aby to nikomu neuniklo. Jakmile byli z dohledu, zaparkovali o několik bloků dál, nepozorovaně se vrátili a zaujali domluvené pozice.

Dan se neklidně podíval na hodinky. Nechtělo se mu do toho, ale neměl na vybranou. Nemohl to protahovat a donekonečna Tess vystavovat nebezpečí. Teď byla šance dostat ty narkotické barony jednou provždy. Měl o ni strach. Nechtěl s ní sice žít, ale vidět její bolest také ne.

„Máš strach?“ zeptal se ohleduplně.

„Hrozný,“ přiznala. „To je normální ne? Hrdiny nedělá to, že by neměli strach. Ale to, že jdou i přesto za svým cílem.“

„Přesně tak. Já už zažil nejednu přestřelku a pokaždé jsem měl strach. Ale nikdy jsem neutek.“

„Hladina adrenalinu v nebezpečí pěkně stoupá. Jak jsem jim utíkala, mohla jsem lítat.“

„Pozor, ať si nenavykneš. Je to jako droga. Proto jsem z tebe nikdy nechtěl udělat detektiva. Zvykla by sis na nebezpečí a pak bys byla vystavená riziku napořád.“

„Jako ty. A nenecháš toho.“

„Po mně by nezůstal nikdo opuštěný. Tohle není povolání pro ženaté – nebo vdané. Nároky na tuhle práci můžou zničit i ty nejlepší vztahy. Když jsem byl texaským jezdcem, Jane tuhle práci nenáviděla, protože jsem věčně nebyl doma.“

„Dane, kdybys ji miloval, opravdu miloval… změnil bys povolání?“

Podíval se na hodinky. „Je čas.“ Zhasil cigaretu. Proč mu pořád dávala otázky, na které nechtěl odpovídat?

„Víš, co máš dělat.“ Vzal kufřík a váhavě prošel kolem ní. Očima ji polaskal. „Kdyby se to vyvíjelo neočekávaně, ječ, rozbij okno, udělej cokoliv, abys přilákala mou pozornost. Budu nablízku.“

„Dobře.“ Polkla naprázdno. Vyschlo jí v krku a potily se jí dlaně. Srdce jí bušilo, ale nechtěla dát najevo, jak je vystrašená. Bylo by to ještě horší.

„Bude tě krýt spousta lidí. Dopadne to dobře. Po dnešku už bude po všem.“

„Můžou zase složit kauci…“

„V tomhle případě ne. Kdyby ji povolili, postaráme se, aby byla tak vysoká, že ji nesloží.“

„Pořád proti sobě bude stát moje a jejich výpověď.“

„Po dnešku už ne,“ slíbil jí. Ukazováčkem ji pohladil na rtech. „Drž se, miláčku.“ Vášnivě ji políbil, ale než ho stačila přidržet, byl tentam.

Zůstala sama. Kancelář byla najednou studená a hrůzostrašná. Nervózně přešlapovala. Utekl čas, kdy Dan mohl dojít na parkoviště ke svému autu a dát kufřík do zavazadlového prostoru. Pak si měl zapálit a vydat se zpátky ke kanceláři. Mělo to vypadat, jako by se jen na minutku vzdálil, ne jako by Tess nechal schválně samotnou. To aby nevyplašil pozorovatele.

V té chvíli u chodníku zastavil tmavohnědý sedan a vystoupili z něj dva muži. Ze stínu sledovali Dana, jak mizí za rohem směrem k parkovišti.

Dočkali se příležitosti. Výtahem se dostali do poschodí, kde měl Dan detektivní kancelář. Sotva výtah zastavil, vytáhli zbraně. Tentokrát neponechávali nic náhodě.

Netušili však, že je Dan viděl. Nemeškal, oběhl dům a vyjel nahoru služebním výtahem. Potichu vklouzl do kanceláře zadním vchodem. Vyndal automatickou pistoli a odjistil ji. Vtom se otevřely hlavní dveře. Tess vzhlédla. K vědomí ji probral záblesk pistole. Ztuhla a nebyla schopna se pohnout. Nedokáže to. Věděla, že žádný z detektivů nestihne doběhnout, než ji zasáhnou rány. Vzpomněla si na známou bolest a oči se jí naplnily hrůzou. Její poslední úzkostná myšlenka patřila Danovi.

„K zemi!“

Bez rozmýšlení padla k zemi a ve stejném okamžiku zaslechla výstřely z automatických zbraní.

Dan se vrhl na podlahu vedle ní a s cvikem bývalého policisty se několikrát převalil, aby unikl střelám. Na zamíření a vystřelení měl jediný okamžik. Naštěstí byl dobrý střelec. Prvního muže zasáhl, ale ten ještě stačil znovu vystřelit, než se skácel k zemi. Jak dopadl, křičel bolestí. Druhý muž vzal nohy na ramena. Dan vyskočil, převrátil raněného na břicho, vmžiku ho prohledal a nasadil mu pouta. Pak se vrátil k Tess, klečící a třesoucí se v šoku.

„Ten… druh… hý,“ volala přerývaně.

Vzal ji pod paží a pomohl jí na nohy. „Nick už ho určitě má.“

„Zavolejte mi doktora, hergot!“ řval postřelený. „To je nelidský! Krvácím!“

„Tess taky krvácela, když tys na ni střílel,“ odpověděl Dan a přidal několik sprostých nadávek.

„Seš v pořádku?“ zeptala se Tess a starostlivě na Dana pohlédla, jestli není zraněný. „Netrefil tě?“

„Většinu života se uhýbám střelám. Však mě za to platili. Ty jsi v pořádku?“

Teď už jo,“ řekla, slabě se o něj opřela a položila si hlavu na jeho hruď. Dívala se na svého skorovraha, stočeného do klubíčka a chroptícího. Elegantní sako mu zbarvila krev. Jeho pistole nyní spočívala v Danově ruce.

„Tess!“ Helen se s výkřikem vyřítila z výtahu a hned za ní Nick. „Slyšeli jsme výstřely…“ Zarazila se a hleděla na ležícího muže. Pak si zkoumavě prohlížela Dana a Tess. „Jste v pořádku?“

„Nám je hej. A co jeho společník?“ zeptal se Dan.

„Předal jsem ho seržantovým lidem,“ řekl Nick a zasunul pistoli do pouzdra. Hněvivě pohlédl na Helen. „Ne že by mi to sestřička, slečna James Bondová, usnadnila,“ dodal. „Vlezla mi akorát na mušku.“

„To teda ne!“ bránila se Helen. „Ty ses tam najednou vyloup, ani nevím, vodkud. Proč je to vždycky moje chyba, když něco nevyjde. Vy nikdy neuděláte chybu, pane Dokonalý?“

„Ne,“ odpověděl s úsměvem.

„Zavolej tady pro naši oběť sanitku,“ pokynul Dan Tess a podal Helen zabavenou pistoli.

„Opatrně, ať na ní nenecháš otisky,“ řekl Nick ironicky.

„Já vím, jak se drží pistole. Sáms mě to učil.“

„Pitomí detektivové!“ skuhral raněný. Dan vzal Tess za ruku a vlídně ji pobídl: „Pojď odsud pryč.“

Byla to dlouhá noc. Musela nadiktovat výpověď, počkat, až se přepíše na stroji, až si ji přečte a podepíše. Raněného odvezli do nemocnice s policejním doprovodem. Později ho měli převézt do okresní věznice, kde bude čekat na soud. Toho druhého zavřeli rovnou a zatelefonovali jeho právníkovi.

Tess si poprvé vydechla. Když přijeli domů, zalezla a spala jako dudek, ani neslyšela budík. Když se probudila, našla Danův vzkaz, aby ten den nechodila do práce, ale odpočívala.

Kromě toho se potřebovala sbalit. Ne že by jí to nakázal, ale v noci s ní skoro nemluvil. Byl sice laskavý, ale neosobní. Nenabídl jí víc, než útulek. Poslal ji do postele se slovy, že spánek je důležitější než debata.

Trval na tom, aby už byla pryč. Nepotřebovala křišťálovou kouli, aby pochopila, že ji ve svém životě nechce natrvalo. Když je teď mimo nebezpečí, třeba ji ani nebude chtít ve své kanceláři.

Miloval ji. To byla její jediná jistota. Jenže se s tím chtěl prát, a bylo klidně možné, že to přemůže. Musela vyhovět jeho přání, odejít bez diskusí a nechat ho, aby o tom přemýšlel o samotě. Jedině tak, když mu dá svobodu volby, má jakous takous šanci, že ho přesvědčí o možnosti společné budoucnosti.

Když večer dorazil, měla už sbaleno a seděla na pohovce. Při pohledu na její zavazadla se zachmuřil.

„Myslela jsem, že to tak bude pro tebe lepší. Bez nervozity, bez problémů.“ Zvedla se. „Hodíš mě, prosím tě, domů?“

Zhluboka se nadechl. Měla pravdu. Bylo to tak lepší. Jenom čekal, že bude na pohovce stočená do klubíčka a jako většinu večerů koukat na televizi. Skutečnost, že už odchází, pro něj byla rána.

„Tak pojď. Než si udělám pohodlí.“

Oblékla si kabát a vyšla za ním z bytu. Ani se neohlédla. Utrhlo by jí to srdce.

„Kvůli těm zločincům si nemusíš dělat starost. Dostalo se mi ujištění, že už se ven nedostanou. Budeš muset svědčit. Graves ti pošle předvolání.“

V jejím bytě byla zima. Zapnula termostat a Dan zatím přinesl kufry.

„Teď už mi nebezpečí nehrozí?“ zeptala se nervózně. „Nemaj přátele, kteří by jim chtěli udělat laskavost?“

Zavrtěl hlavou. „Naštěstí jsou to zrádci. Nakvartýrovali se do rajónu jiného překupníka. Nikdo je nemá tak rád, aby se mstil za jejich uvěznění.“

„Díky bohu.“

Tiše si ji prohlížel smutnýma očima. „Když nebudeš mít chuť, nemusíš zítra chodit.“

„Nevadí mi, když se vrátím do práce. Jestli tobě nebude vadit, když zůstanu…“

„To by byl teda vděk, vyhodit tě na ulici, když tě postřelili kvůli mně.“

„Nebylo to kvůli tobě. Viděla jsem něco, co jsem neměla. Nikdy jsem ti nedávala vinu.“

„Zato já jo. Vyčítám si spoustu věcí.“

„Už jsem velká holka. Sama se rozhoduju.“

„Opravdu? Možná si to jenom namlouváš. To já jsem tě sved.“

Smutně se usmála a zavrtěla hlavou. „To bylo jinak.“

Zapálil si a tiše ji pozoroval. „Dostaneš se přes to. Myslíš si, že ne, ale uvidíš. Lidi nakonec překonaj každou bolest.“

„Jane ti hodně ublížila, viď? Já bych to neudělala, ale ty nemáš jistotu, protože nedůvěřuješ citům. Dane, chceš být fakticky celý zbytek života sám?“

„Ano,“ řekl stroze. Odvrátil zrak, aby neviděla stopy lži. Chtěl ji, ale vycouvat z jejího života bylo to nejlaskavější, co pro ni mohl udělat. Až bude šťastně vdaná a mít děti, zapomene.

Tess nevěděla, co na to odpovědět. Nemohla ho přesvědčit. Slova by na to nestačila. Když ho neudrželo ani její tělo… Nezbylo jí nic než fakt, že ho pořád milovala a on jí to nevěřil. Každý přesvědčivý argument odbyl jedním slovem.

„Tak už si nemáme co říct.“

„Nic,“ přitakal. Rozhlédl se po malém bytě a jenom na okamžik se mu zrak naposledy zatoulal k ní. Pak se otočil a zavřel za sebou se slovy: „Uvidíme se ráno.“

„Ráno,“ zašeptala a potlačovala slzy.

Když zaslechl její vzlykot, přeběhl mu mráz po zádech. Přesto se neohlédl. To by byl konec. „Dávej na sebe pozor.“

„Budu. Ty taky.“ Zaváhala. „Dane?“

„Co?“

„Děkuju, žes mi zachránil život. Kdybys nebyl v kanceláři, už bych tady nebyla.“

Zavřel oči. Nesnesl bolestnou vzpomínku, jak blízko byla smrti. „Dobrou noc, Tess.“

Vyšel ven, do deště. Zastavil se u auta, ale místo aby nastoupil, otočil se a opřel o ně a díval se na osvětlená okna Tessina domu. Kdyby jí mohl dát dítě, zřejmě by byl nyní uvnitř a miloval by se s ní. Jelikož však nemohl, byl by to vůči ní podvod, kdyby nechal průchod svým citům.

Když dokouřil, odhodil nedopalek na dlažbu a pozoroval, jak uhasíná v louži. Cítil se stejně jako ten nedopalek, jako by jeho vnitřní žár uhasínal.

Tess očekávala, že k ní bude Dan v práci chladný. Jenom nepočítala s lhostejností. Dan k ní přistupoval stejně jako k počítači. Vytahoval z ní informace, nahrazoval je jinými, a když odcházel domů, nechal ji v kanceláři sedět bez povšimnutí. Nyní mezi nimi panoval vztah šéfa a podřízené se vším všudy. Jenom se nedokázala přinutit k tomu, co po ní chtěl. Totiž aby se vzdala naděje a zapomněla.

„Nechceš se mnou jít na pizzu?“ nabídla jí Helen. „Teď když jsem hrdinka a moje jméno stojí ve všech novinách, si majitel pizzerie myslí, že mu přitáhnu zákazníky. Mám u něj, nač si vzpomenu. Dokonce dvojitej sejra, žampiony a ančovičky.“

„Jednoho krásného dne se rozpustíš. Všechna ta pizza ti přemění ubohé vnitřnosti na mozzarellu a ty se roztečeš po podlaze.“

„Tak se mnou pojeď domů. Poslední dny vypadáš sklíčeně. Celá bledá a utahaná. Potřebuješ se sebrat.“

„Nemám chuť někam chodit. Tyhle dny chodím spát se slepicema. Aspoň si uklidním nervy. To mě ještě čeká příští měsíc soud.“

„Ty zrůdy. Doufám, že dostanou doživotí.“

„Těžko. Ale s největší pravděpodobností si nějakou dobu posedí v kriminále. Až je pustí, chtěla bych žít v Antarktidě.“

„Copak tys to neslyšela? Myslela jsem, že ti to Dan řek. Ty dva maj prsty ve vraždě konkurenčního narkotikovýho magnáta. Byl zastřelenej ze stejný zbraně, jakou jsme zabavili tomu hajzlovi. Takže nejde ani tak vo útok na tebe, jako spíš vo vraždu a vo přechovávání drog s cílem prodeje. I bez tvýho případu je toho víc než dost. Útok na tebe použijou, jen když bude potřeba.“

„O tom se mi Dan nezmínil.“ Tess si nechala pro sebe, že s ní Dan mluví, jen když je to absolutně nutné, a že se jí většinu času vyhýbá jako čert kříži.

„Dan nevypadá vo nic líp než ty,“ poznamenala Helen. „Chudák. Cos byla v nebezpečí, moc toho nenaspal. Myslím, že se z toho eště nedostal. Vod toho zatčení si nabral dvojnásobek případů. Asi si potřebuje vybít přebytek energie.“

„Kéž bych jí měla aspoň polovinu. Jsem tak unavená.“

„To chce pořádně se vyspat. Pojed se mnou na pizzu. Rozptýlím tě a pak tě hodím domů, aby ses vyspala do krásy.“

„Dík, ale já vážně nemám chuť na nic kořeněného. Už pár dnů se mi zvedá žaludek. Mám strach, aby to nebyl ten virus, co měl Adams. Kejchal tu na mě.“

„Harold má angínu. Přitáhnu ho do kanceláře, aby za tebe kejchal na Adamse.“

„Ty seš opravdová přítelkyně.“

„Nevím vo tom.“

Po práci šla Tess domů a rovnou do postele. Je to pěkná chřipka, řekla si, když vyzvrátila snídani. Zavolala do práce, že je nemocná, zalezla do postele a než usnula, naslouchala uklidňujícímu dešti.

Dan se na ni přijel po práci podívat. Udivilo ji, že má péči. Jeho chování v zaměstnání ji přesvědčilo, že už ji definitivně pustil z hlavy.

„Jak ti je?“ zeptal se ve dveřích.

Byla rozcuchaná a bledá, oblečená do obnošené bavlněné noční košile a županu, který ji zahaloval téměř od hlavy až k patě. „Chytila jsem chřipku od Adamse. Zastřelíš ho za mě?“

„Chceš něco donést?“

Zavrtěla hlavou. „Díky, ale mám v lednici jogurt. Ten mě drží při životě.“

„Neměla bys jít k doktorovi?“

„To určitě. Musím se vyležet. Jsi hodný, žes přišel, ale za pár dnů budu fit. Dokud budu marodit, můžeš si vzít záskok.“

„Dneska jsme tam jeden měli. Je moc dobrá. Píše na stroji stejně rychle jako ty.“

„Jestli chceš, abych dala výpověď, stačí říct. Promluv si s ní a uvidíš, jestli bude chtít zůstat. Když jo a když mě pustíš bez výpovědi…“

„Nikam nepůjdeš, dokud nebudeš mít jinou práci.“

„Pan Short mě do své vyšetřovací agentury přijme okamžitě. Víš přece, že jednou řek, že by byl rád, kdybych dělala u něj.“

Pan Short byl čtyřicátník, pohledný vdovec. Jakmile Dan uslyšel, že by Tess seděla s tímhle člověkem v jedné kanceláři, zamračil se.

„Pochybuju…“

„Dane, ty mě přece u sebe nechceš. Přestaňme se přetvařovat. Od té doby, co ses se mnou vyspal, jsem ti pořád trnem v oku. Ani se na mě nemůžeš podívat. Za těch okolností je to pro mě taky těžké. Tak mě nech odejít. Já už se protluču.“

„Nedívej se tak. Připadám si takhle malý.“

„Schválně to nedělám.“ Opřela se o zeď vedle dveří a nevědomky ho laskala pohledem. „Třeba se mi podaří zapomenout, když tě nebudu každý den vídat.“

„Najdeš si někoho jiného.“

„Já vím,“ řekla, ale ani v nejmenším tomu nevěřila. Taková láska nerezaví. Přinutila se k úsměvu. „Sbohem, Dane.“

„Neklapalo by nám to, miláčku,“ řekl tak něžně a sklíčeně, že se div nerozplakala. „Já se nechci ženit.“

„Já vím. To je v pořádku.“

„Ne, není. Chybíš mi. Jsem sám. Nic už není, jak bývalo.“

Oči se jí zalily slzami. „Prosím tě, běž už, než ze sebe udělám ještě většího hlupáka.“

„To, co ke mně cítíš, není láska. Copak to nevidíš? Je to jen fyzická přitažlivost.“

Nezmohla se na odpověď. Pohled měla tragický.

„Je to pro tvoje dobro. Jednou na to přijdeš. Vdáš se a budeš mít kupu dětí…“ Otočil se, protože mu přeskakoval hlas. Tu kupu dětí nemohl překousnout. „Sbohem, maličká. Pošlu ti sem Helen s výplatou. Můžeš jí říct, že nesneseš vzpomínky na tu přestřelku. Tomu uvěří.“

„Dobře.“ Prosím tě, běž, říkala si v duchu. Prosím tě, běž už, než se tady zhroutím a rozsypu!

„Kdybys ode mě někdy něco potřebovala…“

„Děkuju. Sbohem.“

Neohlédl se. Chtěl, ale nedokázal to.

Dal se na odchod a dveře za ním zaklaply. Odejít a opustit Tess mu rvalo srdce, jenže jí neměl co dát. Stejně ho nemiluje, namlouval si, aby se utěšil. A manželství bylo nemožné a vůči Tess nepoctivé. To si opakoval celou cestu domů.

Sotva se však ocitl v prázdném bytě, uvědomoval si jen to, že je úplně sám.

OSMÁ KAPITOLA

Pan Short opravdu stál o to, aby u něj Tess pracovala. Následující pondělí, když už se cítila líp, k němu šla na pohovor. Nabídl jí, aby pracovala jako agentka pátrající po dlužnících. Byla ráda.

„Nezapomenu, jak jste naříkala, že jste u Lassitera jenom sekretářka,“ řekl. „Pátrání po dlužnících není tak nebezpečné a náročné jako práce detektiva, ale snad vás to uspokojí. Uvidíme.“

„Nevím, jak vám poděkovat.“

„Ale víte. Pracovat pilně, abych na vás byl hrdý.“ Vstal a podal jí ruku. „Jestli se dnes můžete zdržet, Mary vám vysvětlí, co a jak. Odchází až za týden, takže se zatím můžete rozkoukávat.“

„Dobře. Určitě mě to bude bavit. A budu pilná.“

„Jenom mi vrtá hlavou, proč vás Dan nechal odejít. Vždyť jste prakticky příbuzní.“

„To kvůli té přestřelce. Mám na tu kancelář špatné vzpomínky. Když jsem tam pak seděla, běhal mi mráz po zádech.“

To uspokojilo jeho zvědavost. „No, my uděláme všechno, aby vás u nás nepostřehli.“

Mary Plummerové bylo třicet a byla to živá blondýnka. „Bude se vám to líbit,“ řekla Tess na uvítanou. „Je to protekční práce. Předám vám svůj seznam kontaktů ve veřejných institucích. Když se nebudete moct hnout z místa, můžete z nich vytáhnout informace.

Tohle jste u Lassitera viděla jistě mockrát.“ A podala jí tlustou bichli.

„Ano. Coleův adresář se jmény, adresami a telefonními čísly. Dan jednou řekl, že se bez něj neobejde žádná detektivní kancelář.“

„Amen. Je to nejdůležitější kniha, jakou mám. Teď je vaše. Pečujte o ni, a ona bude pečovat o vás.“

„Jste milá.“

„To říká i můj snoubenec. V sobotu se berem a v pondělí už se budeme plavit na Bahamy. Má peněz jako hnoje. Ale já bych ho milovala, i kdyby byl chuďas.“

Ten pocit Tess znala. Neuplynul den, aby nemyslela na Dana. Kéž by mohla být zase s ním. Jenže to se nestane. Smířila se, že je to velice nepravděpodobné.

„Jste nějaká bledá. Určitě jste se už z té chřipky dostala?“

„Jistě,“ odpověděla Tess.

Avšak s přibývajícími týdny se její stav nelepšil. Žaludeční potíže se naopak ještě zhoršovaly. Začala si myslet, že má vřed. Ani by nebylo divu – po těch incidentech s překupníky a ztrátě Dana i místa…

Umínila si však, že se v novém zaměstnání nenechá zdravotním stavem položit na lopatky.

Helen se s ní chtěla měsíc po jejím odchodu z kanceláře sejít na oběd. Zkoušela to už dřív, ale Tess ji vždycky odbyla. Tentokrát se Helen nedala.

„Vypadáš špatně,“ řekla Helen bez okolků, když v bistru pojídaly čedarovou polévku.

„To víš, tolik změn za tak krátkou dobu.“

„Zhublas. A seš zelená jak sedma.“

„To dělaj nervy. Pan Short je hodný šéf, ale teprve se to učím.“

Helen tomu stejně moc nevěřila. „Dan je…“

„Nedáme si zmrzlinu?“ změnila Tess téma a vykouzlila úsměv.

Helen byla chvíli zaražená. „Jo. Zmrzlinu.“

Jídlo Tess chutnalo, ale vzpomínky, které se jí přítomností Helen vrátily, ji skličovaly. Celé dopoledne se jí dařilo na Dana nemyslet, než se ozvala Helen…

Večer Tess probrečela. Tolik po Danovi toužila, že jí srdce rozbušilo i pouhé vyslovení jeho jména. Namlouvala si, že se dá žít i bez něj, ale nějak to nešlo.

Když se ráno vypravovala do práce, na odchodu omdlela. Když přišla k sobě, pochopila, že se s ní něco děje. Bylo to už několik týdnů, co odešla z Danovy kanceláře. Ten podivný virus v ní hlodal déle než měsíc. Neměla chuť k jídlu a byla unavená. Považovala to za příznaky rakoviny. Kéž by to byl jenom vřed, posteskla si. To, že je vyděšená k smrti, však nebyla omluva pro to, aby strkala hlavu do písku. Vždycky je nejlepší znát pravdu.

Objednala se ke svému lékaři a pak zavolala do práce, že se dnes zdrží.

Doktor Reiner ji zběžně prohlédl. Když mu Tess vylíčila své příznaky, posadil se na židli a řekl: „Teď vám položím trochu nepříjemnou otázku. Neměla jste náhodou v posledních týdnech styk s mužem?“

Srdce jí poskočilo. „Ano,“ vyhrkla. „Jednou. Teda… jednu noc…“

„Tak to bude tím,“ řekl s povzdechem.

„Ale on je… neplodný. Říkal, že… že nemůže mít děti.“

Zvedl obočí. „Kdy jste měla naposledy menstruaci?“

Přemýšlela. Ani si neuvědomila, že ji nedostala.

„Uděláme testy. Je mi líto, slečno Meriwetherová, ale zdá se, že jste těhotná. Příznaky tomu plně odpovídají.“

Bylo to jako rána pod pás. S očima dokořán si sáhla na břicho.

„Není to konec světa,“ řekl tiše. „Kousek odsud je klinika…“

„Ne!“ zvolala. Zalapala po dechu a zkřížila ruce, jako by to dítě chránila. „Ne, nikdy!“

„Takže si ho chcete nechat?“

„Z celého srdce. Nikdy v životě jsem nic nechtěla tak moc.“

„A otec?“

„Bojím se, že neuvěří, že je jeho,“ řekla smutně. „On stejně nevěří v manželství, takže ho s tím nebudu zatěžovat. Aspoň ne teď. Až budu mít jistotu… pak se rozhodnu.“

„Výborně. Zavolám sestru Wallaceovou a dáme se do toho.“ Nepřítomně ji poplácal po rameni. „Nic se nebojte.“

To se snadno řekne, pomyslela si. Pocit zodpovědnosti za drobounkou lidskou bytost byl skoro stejně děsivý jako zhoubná nemoc. Ale to se poddá. Lidi přece rodí tisíce let. Možná má ze zodpovědnosti strach každá žena.

Po testech Tess celou noc probděla. V práci se o lékařových dohadech nezmínila. Když jí sestra zavolala, že je skutečně gravidní, málem spadla pod stůl. Poděkovala jí a ani ji nenapadlo se zeptat, kdy se má ukázat, nebo na kterého porodníka se obrátit.

„Nějak jsi zbledla,“ řekla kolegyně Delcy. „Tess, není ti něco? Nechceš kafe?“

„Ne. Ano. Nevím. Děkuju.“

Delcy se dala do smíchu. „Co to bylo za hovor? Pozvánka na rande?“

Tess se pracně vzpamatovávala. „Promiň, to byla ordinace. Sestra mi jen oznamovala, že budu v pořádku.“

„Díky bohu. Všechny jsi nás polekala.“

„Sebe taky,“ přiznala. Seděla na židli a rukama si chránila břicho. Nosila v něm Danovo dítě. On o tom neměl ani potuchy. Pravděpodobně by nevěřil, že je jeho.

Zbytek dne dělala svou práci mechanicky. Běžnou činností detektivní kanceláře bylo hledat pohřešované – zmizelé manžely, nezletilé, skrývající se zločince a dlužníky. Mezi zákazníky dokonce patřily i adoptivní děti hledající pravé rodiče. Lepší detektivové dokázali často najít pohřešovanou osobu během hodiny. Den předtím, po návštěvě u lékaře, Tess vystopovala chlapce, který utekl z domova a snažil se vydělat peníze, aby se dostal zpátky. Dojatí rodiče jí po telefonu hrozně děkovali. Domů šla pak s pocitem, že byla aspoň někomu užitečná.

Dnešní den byl méně úspěšný, zřejmě kvůli starostem. Podařilo se jí nalézt muže, který ženě dlužil roční přídavky na děti. Byla ráda, že se nedověděl, kdo konkrétně ho vypátral, protože pan Short dostal pěkně vynadáno a dotyčný mu dokonce vyhrožoval.

„To mě mrzí,“ cítila s ním Tess.

Pobaveně se zasmál. „Tess, tohle k naší práci patří. Vsadím se, že Danovi z toho denně hučelo v uších. To víš, lidem, kteří jsou v maléru, se nelíbí, když je vyslídíme. To je přirozené.“

Zmínka o Danovi ji zase rozházela.

„Jsi nervózní z toho, co se ti přihodilo. Ale to se stává jednou za život. Tady na tebe nikdo střílet nebude.“ Postával u jejího stolu a tvářil se, jako by měl něco za lubem. „Obyčejně nemíchám služební a soukromé věci dohromady, ale co kdybychom si dnes zašli spolu na večeři?“

Ten návrh ji šokoval. Dan už sice patřil k minulosti, přesto měla pocit, jako by to bylo cizoložství, jít s jiným mužem na večeři.

„Mockrát děkuju, ale nemůžu. Nezlobte se, já… už jsem zadaná.“

„Ach tak. Nu což, čas všechny rány zhojí. Zkusím to někdy příště.“

Houston je velké město, a protože byla Tess vázaná na novou agenturu, byla malá šance, že při práci narazí na Dana. Po třech měsících se vrátila Kit a Tessin život se vrátil do starých kolejí.

Měla často sto chutí Danovi zavolat a říct mu o dítěti, jenže on by pak cítil povinnost si ji vzít. I když o dítě stál, jak by ho do takového postavení mohla uvést? A co kdyby, nedej bože, neuvěřil, že je jeho? Ještě by ji mohl obvinit, že měla jiného.

A byl tu ještě jeden dobrý důvod. Mívala bolesti a krvácení. Věděla, že to jsou špatné příznaky. Když se svěřila ošetřujícímu lékaři, neprodleně ji objednal ke gynekologovi. Kdyby měla o dítě přijít a Dan se to dověděl, bylo by to to nejhorší, co mohla udělat.

„Pod se mnou dneska na voběd,“ lákala ji Kit po návratu z Itálie. „Pan Deverell mi hejbe žlučí. Chci ho zavraždit. Musím s tebou mluvit.“

Tess se do toho nechtělo, protože Kit pracovala kousek od Lassiterovy kanceláře a oba chodili do stejné restaurace, ale svěřit se jí nemohla.

„Tak přijeď sem…“

„Já to vůbec nechápu. Nebejt Helen, tak bych vůbec nevěděla, jak se s tebou spojit. Vodskočím si na malej vejlet, a ty mezitím změníš místo a přestěhuješ se na druhej konec města.“

„Bylo to nutné.“

„Já tě nepoznávám, takle vopouštět přátele. V tom bude něco víc, tím jsem si jistá.“

„Koukni, přijeď večer ke mně a já ti všechno povím.“

„Voběd by byl rychlejší.“

Tess kroutila telefonní šňůru, nechtěla se nechat přemluvit. Po dlouhé pauze řekla: „Nemůžu jít na oběd do vaší restaurace. Nechci… se potkat s Danem.“

Na druhém konci byla ještě větší pauza. „Já to tušila. Heleď, na půli cesty mezi tvou a mou agenturou je taková rybí restaurace, víš kde?“

„Ano.“

„Tak se tam sejdeme v poledne. Neutrální půda. To je fér, ne?“

„Dobře.“

V restauraci bylo mnoho hostů, ale personál je stačil rychle obsloužit. Kit svraštila čelo. „Nepřibralas náhodou?“

„Trochu. Kousek od agentury máme italskou restauraci.“

„Slyšela sem, že teď pracuješ jako stopařka. Že ti ale trvalo, než ses vymanila z Danova vlivu. Ten by tě nikdy nenechal dělat něco takovýho. Tak co, povíš mi to? Já to nikde nevyžvaním.“

„Jsem těhotná.“

Kit ztuhla. „S Danem?“ zeptala se konečně. „Ano.“

„A von to neví, co?“ usmívala se Kit soucitně. „Ale nakonec mu to povíš, ne?“

„Pozdějc. Teď ještě ne.“

„Proč?“

„Mám nějaké potíže. Zítra ráno jdu na prohlídku ke gynekologovi. Jeho sestra nebyla nijak nadšená, když jsem jí popsala příznaky. Mohla by to být předzvěst potratu,“ řekla nervózně. „Kit, co mám dělat? Teď o to nemůžu přijít. Je pro mě vším…“

„Drž se, Tess. Dopadne to dobře. Nesmíš to vidět černě.“

„Ale co budu dělat…“ Uprostřed věty se zarazila a tvář jí zkameněla, když zahlédla, kdo vchází do dveří.

„Dan,“ vytušila Kit, aniž se ohlédla. „Nikdy sem nechodí!“

Nejen že tam byl, ale rozhlížel se, jako by někoho hledal. Jakmile zahlédl Tess, hned k ní zamířil. „Neviděli jsme tě celé týdny,“ spustil. „Myslel jsem, že se aspoň někdy zastavíš. Nebo ti na nás už nezáleží?“

To bylo dost zvláštní otázka od člověka, který řekl, že by nesnesl mít ji na očích.

„Pracuju na opačném konci města. Nedostanu se k vám.“

„Ano. Slyšel jsem, že děláš pátrače.“

„Ano. Je to fajn změna, pracovat trochu jako detektiv.“

Nemohla definovat smutek v jeho očích. Nevěděla, že se mu po ní stýská. Prázdno v bytě, prázdno v duši. Sám nikdy netušil, že by mohl někoho takhle postrádat. Přísahala mu neutuchající lásku, ale zdálo se, že bez něj nezmírá.

„Práce detektiva je nebezpečná,“ řekl.

„Ano, já vím. Však mě postřelili, ne?“

„Aspoň jsi nám mohla občas zavolat, abysme věděli, že ještě žiješ.“

„Zkusím to,“ slíbila. „Helen je asi po mně smutno.“

Ano, Helen je po ní smutno. Ale ne tak jako jemu. Ale říct jí to? Chovala se tak lhostejně. Tess, jak můžeš být taková, říkal si hořce.

Nechtěl se sice vázat, ale to ještě nepoznal, jaké to je, žít bez ní. Večer se nerad vracíval domů, protože ho tam nečekala. Prázdný, studený, neuspokojivý život ho přestal bavit. Byl bezradný. Zahubil v ní snad všechny city, které k němu chovala?

„Dane, nechceš si přisednout?“ vybídla ho Kit.

„Ne,“ řekl nepřítomně. „Musím zpátky do práce. Tess?“

„Ano?“

„Jsi v pořádku? Vypadáš…“ Jak vlastně? Nemocná? Znepokojená? „Nemarodilas zase?“

„To víš, na podzim bývá hodně chřipek,“ vytáčela se. Neodvažovala se na něj podívat, neboť by ji oči prozradily. Pod srdcem nosila jeho dítě a nemohla mu to říct.

Vtom sykla ostrou bolestí, která se ozývala pravidelně, když byla dlouho na nohou. Proto se také objednala u gynekologa.

„Tess!“

Dan přiskočil, klekl si, vzal ji za ruku a hleděl ustaraně. „Copak je, maličká? Není ti něco?“

„Myslím, že mám vřed, to je všechno,“ zalhala. Pod dotykem jeho ruky se mohla zbláznit. Podívala se mu do očí a svět se zastavil. Srdce se jí rozskočilo.

„Tess,“ řekl zkroušeně.

Dlouze se nadechla a rozechvěla se touhou. „Jsem v pořádku. Opravdu, Dane,“ šeptala.

Pevně jí svíral ruku. Uvědomil si to a povolil. Ani jeden z nich si nevšímal Kit. Ta usrkávala kávu a dělala se neviditelnou.

„Běž k doktorovi, ano? Nezahrávej si se zdravím.“

„Půjdu,“ slíbila. „A ty seš v pořádku?“ zeptala se něžně.

Zjihl, tváře mu zrudly a srdce tlouklo o překot. „Ne… scházíš mi, krasavice. Mohla bys dělat pátrače u mě.“

„Máš přece už tři,“ připomněla mu, i když jí ta nabídka udělala radost. „Tak jednoho vyhodím.“

Zasmála se. „Ne, Dane. Jsem u pana Shorta šťastná. Neklapalo by to.“

„Kdybys to aspoň zkusila.“

„Myslíš tu práci?“

Zaváhal. Chtělo se mu říct: Ne, práci ne. Se mnou. Byl by ji rád požádal, aby si sbalila kufr a nastěhovala se k němu, žila s ním, spala s ním. Nic by nemohlo být horší, než žít bez ní. Kdyby jí na něm záleželo, mohli by klidně žít jako bezdětní manželé. Chtěl ji tak moc, že by to riskl. Kdysi ho milovala. Třeba by se ještě…

Z úvah ho probral její smích, kterým maskovala vlastní city.

„Nechci se vrátit, ale přesto díky.“

Tím ho ušetřila rozpaků, kdyby zjistil, že je do něj stále beznadějně zamilovaná. Nestála o jeho lítost.

„Dane, jsem moc šťastná. Práce se mi zamlouvá a pan Short mě dokonce pozval na rande. Kdo ví, co by z toho mohlo být?“

Danovi zablýskaly oči. „Shortovi je přes čtyřicet,“ procedil mezi zuby. „Ten starej donchuán…!“

„To už je tolik hodin?“ přerušila je Kit, když zaregistrovala nebezpečné signály. „Ježíšmarjá, Tess, už musím letět!“

„Vidíš, taky přijdu pozdě,“ chytila se její poznámky Tess, stále upřeně hledící na Dana, který jí stál v cestě.

Cloumal s ním vztek. Short s jeho Tess! Nejradši by něco rozmlátil.

Tess se pomalu zvedla. „Jsem ráda, že jsem tě zase viděla.“

Dan mlčel. Díval se do prázdna, stále napružený. Náhle se zamračil. „Přibralas, viď?“

„Trochu.“ Vyhýbala se jeho pronikavému pohledu. „Jím hodně koblih.“

„Ne, ne, sluší ti to.“

Kousla se do rtu. Jak ráda by mu řekla pravdu. Mučilo ji to. Neměla tušení, jak by reagoval. Asi by se to zkomplikovalo. Na druhou stranu měl právo to vědět.

Už to měla na jazyku, když ho vtom oslovil jeden známý.

„Dan Lassiter! Hned jsem si myslel, že seš to ty!“ volal nadšeně.

Tess s Kit mezitím z restaurace odešly. Určitě to byl osud, pomyslela si Tess. Uvidím, jak dopadnu u lékaře. Až budu vědět, na čem jsem, můžu se rozhodnout.

„Vsadím se, že mě sledoval,“ uvažovala Kit cestou k autům. „Není soukromým detektivem náhodou. Tess, chybíš mu. To by poznal i slepej.“

„Chybět a milovat je rozdíl,“ povzdechla si.

„Měl se starat dřív. Koneckonců, na to, v jakým seš stavu, ste museli bejt dva.“

„Já ho svedla. Měla jsem bláznivý nápad, že když se mi ho podaří přesvědčit, jak hluboce ho miluju, začne třeba zase věřit v rodinné závazky. Nevyšlo to. Nemoh se dočkat, až mě vykopne ze dveří.“

„Nevypadá na to, že by tě chtěl vykopávat ze dveří.“

„Nemůžu se vrátit k němu do práce. Puklo by mi srdce. Zvlášť teď nemůžu být v jeho blízkosti. Není hloupý. Za čas bude můj stav jasný na pohled.“

„Vodpusť, ale už skoro je. Brzo na to musí přijít.“

„Já vím. Až bude na čase, řeknu mu to. Ale teď už musím zpátky do práce. A prosím tě… Helen ani slovo.“

„Nikomu. Dyť mě znáš. Tess, udělám všechno, abych ti pomohla. Snad víš, že se na mě můžeš spolehnout.“

„Vím. Jsi moje jediná přítelkyně.“

„Nápodobně. Budeme ve spojení, platí? A dej mi vědět, co ti řekl doktor.“

„Ano.“

Tess nasedla do svého malého auta, zamávala, nastartovala a odjela do práce. Cítila se uvolněná. Přemýšlela, jestli je to jenom tím, že se nenadále setkala s Danem. Zbytek dne byla neklidná. Proč, to nevěděla.

DEVÁTÁ KAPITOLA

K doktoru Boswickovi přišla Tess o půl hodiny dřív. Od předešlého dne toho moc nesnědla ani nenaspala. Náhlá bolest, která ji přepadla v restauraci, ji poděsila. Když byl Dan po jejím boku a držel ji za ruku, přešlo to mnohem rychleji než obvykle. Jako by děťátko slyšelo otcův hlas a vycítilo, že musí přežít. Ale to by žádný lékař nepodepsal.

Doktor Boswick přišel na čas, takže nemusela dlouho čekat. Zavolal si ji do ordinace, posadil se za stůl, zadíval se na výsledky testů, které pro Tess nebyly příjemné, a pozval ji, aby přišla po práci na konzultaci. Odložil spisy a podíval se na ni přes brýle. „Jak moc to dítě chcete? Vím, že jste svobodná a nemajetná, tak si odpověď dobře rozmyslete.“

Nechápala, co s tím má společného její finanční situace, ale pro odpověď nemusela chodit daleko. „Chci ho víc než cokoliv jiného na světě,“ řekla jednoduše.

Laskavě se usmál. „Jsem rád, že to berete takhle, protože před sebou máte těžké časy a žádné záruky. Váš stav je poněkud ojedinělý – setkáváme se s ním někdy ve druhém nebo třetím čtvrtletí – když placenta částečně nebo zcela zakrývá děložní hrdlo. Placenta se roztahuje, někdy trhá. Může nastat časté krvácení a nebezpečí samovolného potratu.“

„Ach ne!“

„Stává se to tak u jednoho ze dvou set těhotenství.

Ultrazvukem jsme zjistili abnormální umístění placenty. Obvykle se to stává u žen s větším počtem těhotenství a v pozdějším věku. To není váš případ. U vás je to neobvyklé.“

„Dá se s tím něco dělat?“

„Ano. Musíte přestat pracovat a zůstat doma, dokud nebudeme mít jistotu, zda se placenta od děložního hrdla oddělí. To pravděpodobně potrvá až do porodu – do normálního porodu, doufám, ale někdy je nutný císařský řez. Do té doby nebudete smět moc chodit a nedoporučuji ani pracovat. A probůh, během těhotenství neužívejte aspirin.“

„Budu to mít na paměti.“ Úspory měla opravdu mizerné. Každý měsíc jí chodily účty, takže bez práce nemohla existovat. Doktor ji však jasně varoval, že kdyby nezůstala doma, mohla by o dítě přijít.

„A ještě jedno varování. Neměla byste být sama. Nechci vás děsit, ale později může přijít krvácení. Jakmile se objeví, i když jen slabé, okamžitě se mi ukažte. Ve dne v noci. To by znamenalo naprostý klid na lůžku, dokud krvácení nepřestane. Možná hospitalizaci. Chápete, co jsem měl na mysli, když jsem se vás ptal, jak je pro vás to dítě důležité?“

Přikývla. „Žiju sama.“

„A není šance, že by se o vás otec po dobu těhotenství nějak postaral?“ Po chvilce váhání zavrtěla hlavou. „On o tom neví.“

„Měla byste mu to říct.“

„Ano, pane doktore.“ V úmyslu to neměla, ale byla to jednodušší odpověď, než se s lékařem dohadovat.

„Milá slečno, budete potřebovat pomoc. Nebude to snadné. Budete sem muset docházet pravidelně. S účtem si nedělejte starosti. Počkám vám. Něco vymyslíme. Platí?“

„Platí.“ Ještě mu položila řadu otázek, neboť usoudila, že je lepší být informována, než se dopouštět chyb z nevědomosti. Potom celý večer probrečela.

Ruku si položila na pozvolna rostoucí břicho a povídala si pro sebe. „Tak koukej, chlapíku, jsme na to sami. Bez tebe to nezvládnu, budeš mi muset pomoct. Chci tě, drobečku. Ani nevíš, jak. Musíš zůstat naživu.“ Potom koukala do prázdna a hlavou se jí honila představa nového života. Nechodit, nenamáhat se, nerozčilovat, kvalitně se stravovat. Svobodná žena bez příjmu, to není dobrá vyhlídka. Ale nějak už si poradí. Tak jako ženy na celém světě.

Svěřit se Danovi nepřicházelo v úvahu. I kdyby uvěřil, že je dítě jeho, vypadalo by to, jako by si říkala o podporu. Znamenalo by to žít s ním a zatěžovat ho pocitem zodpovědnosti za ně dva. To nemůže udělat. Není vhodná doba otvírat staré rány.

Jednou, až se zase postaví na nohy a nebude potřebovat pomoc, mu to snad poví. Nechá ho, ať se rozhodne, jestli se chce podílet na jeho výchově. Věděla, že existují různé spolky na pomoc nastávajícím matkám. Jenom nějaký najít.

Další den se rozloučila v práci. Pan Short byl udiven. Vysvětlila to vředem. Byla to stejně dobrá výmluva jako každá jiná lež. Řekla, že jí lékař doporučil na pár měsíců přestat pracovat. Měl s ní soucit a trval na tom, že jí vyplatí odchodné ve výši dvoutýdenní mzdy. Vzhledem k tomu, že nemohla dát výpověď a nechala ho ve štychu, to od něho bylo šlechetné. Omluvila se mu a šla domů. V životě necítila takovou úzkost a opuštěnost. Ale dítě za všechny ty oběti stálo.

Příštích pár dní si zvykala na nový způsob života. Našla si práci na zkrácený úvazek – prodávala po telefonu. Žádný velký příjem z toho nebyl, ale stačilo to na vyrovnání účtů s doktorem Boswickem. Z našetřených peněz zaplatila činži za tři měsíce dopředu, aby měla jistotu, že ji nevyhodí na ulici. Od jedné vládní agentury dostávala kupóny na mléko a sýr, aby měla pro dítě dost proteinu.

Horší bylo, že musela šetřit na stravě. Jedla samé guláše a jiné mišmaše a pravidelně brala předporodní vitamíny. Všichni sousedé pracovali, takže v případě potřeby nebylo koho zavolat.

Vlivem napětí a obav pohubla. Podle lékařovy předpovědi občas krvácela a pak musela zůstávat několik dní v posteli a užívat tablety obsahující železo. Ustavičně byla unavená.

Mezitím se na ni přišla podívat Kit a přinesla jí něco na zub. Tess ji zapřísahala, aby nic nevyzradila. Přestala brát telefony, aby ji nemohl zastihnout nikdo z Danovy kanceláře. Jestli však počítala, že tím všechny odradí od zjišťování, proč náhle odešla z práce, spletla se.

Jednoho deštivého rána po dvou týdnech ji probudil zvonek u dveří. Sotva se vrátila z koupelny – v té době ji zase trápila ranní nevolnost. Šla otevřít v tlustém červeném županu přes proužkované pyžamo, vlasy měla dlouhé a neupravené. Vypadala hrozně. Zvonění nepřestávalo. Když otevřela, stál proti ní Dan. Byl ještě udivenější než ona.

„Můj ty bože!“ Pohled na ni mu vyrazil dech.

„Dík, ty taky vypadáš báječně,“ zamumlala slabým hlasem. „Musím zpátky do postele, jinak se tu skácím.“

„Počkej, odnesu tě.“

Zavřel, uchopil ji kolem pasu, a než stačila protestovat, donesl ji do postele. V zádech ho zabolelo, ale nevěnoval tomu pozornost.

„Zase jsi přibrala, anebo je to z toho vředu?“

Nižně ji uložil a začal jí svlékat župan.

Nemohla dopustit, aby viděl její tělo, proto ho zarazila: „Nech to, je mi zima.“

„Dobře.“ Přetáhl přes ni deku a posadil se na kraj postele. „Short mi řekl, že jsi skončila. Léčíš se, proboha?“

V očích měla hrůzu a beznaděj. Vypadala jako topící se myš. On naopak působil jako velmi úspěšný muž. Měl na sobě šedočerný oblek, červenočernou kravatu a stejnobarevný kapesníček.

„Neléčím,“ zašeptala nepřítomně. Zatvářila se bolestně a oči jí zalily slzy. „Doktor už udělal všechno, co mohl.“

„S krvácejícím vředem?“ podivil se.

„Není to vřed,“ odpověděla sklesle a zavřela oči.

„Tak co to je?“

„Nic, co by se dalo vyléčit prášky. Dane, jsem tak unavená…“

„Co ti je?“ Nemohl skrýt obavu. Všimla si, jak zbledl a teprve jí došlo, co si musí myslet.

„Ne, není to rakovina. Neumírám. Opravdu ne.“

Ztěžka vydechl a lovil v kapse cigaretu. „Bože, vyděsilas mě k smrti. Když to není rakovina ani vřed, jak to, že nemůžou nic dělat?“

Váhala. Měla strach a byla sama, chtěla se o něj opřít, mít péči a ochranu. Chtěla, aby o dítěti věděl. Ale bylo by to vůči němu fér? Teď, když by o ně mohla přijít?

V očích se mu zračilo utrpení. Pohladil ji po vlasech. „Tess, povíš mi, co se s tebou děje?“

Kousala se do spodního rtu. „Nevím, jestli mám. Třeba tomu nebudeš věřit. A i kdyby, nevím, jestli je to fér.“

Odhrnul jí vlasy z čela a tiše řekl: „Vstanu, jdu do práce, domů a tam probdím celou noc. Pořád dokola. Nestarám se o práci, o nic. Když jsi odešla, odnesla jsi mi ze života radost.“

„Tys mě vyhnal.“

„Ano. Nechtěl jsem se vázat napořád…“

„Nic trvalého jsem po tobě nežádala. Toho se bát nemusíš. Ani teď o nic nežádám, i když by to tak mohlo znít.“

„Vysvětli to.“

Zhluboka se nadechla a zdráhavě se mu podívala do očí. „Dane… jsem těhotná.“

Za jiných okolností by vypadal komicky. Cigareta se mu zastavila centimetr před rty a koukal na Tess jako husa do flašky. Bezmyšlenkovitě cigaretu zhasil ve sklenici vody na nočním stolku. „Cože?“

„Čekám dítě.“

Jeho výraz ji znervózňoval. Vypadal jako nemocný. Oči se mu leskly, stál tam jako špatně vyřezaný svatý. Zrak mu pomalinku sjížděl po jejím těle. Odkryl deky, uvolnil jí pásek od županu, a než se zmohla na protest, odkryl jí mírně vyklenuté břicho a civěl na něj.

„Nic jsi mi neřekla.“

„Nevěděla jsem jak.“

Pomalinku natahoval ruce k břichu a zlehounka ho pohladil. Bylo v tom cosi uctivého.

„Myslel jsem, že děti mít nemůžu. Pro boha živého, jak jsi mi to mohla zatajit?“

Váhala. „Promiň.“ Byla příliš dojatá jeho reakcí, než aby mu byla schopna vysvětlit důvod.

„Promiň…!“ opakoval po ní nevěřícně. „Kdy se má narodit? Za jak dlouho?“

„Za pět měsíců.“ Oči mu ožily. Nemohl skrýt radost z té noviny, z vědomí, že bude otcem. Teď nemohla rušit pokoj jeho duše. Ale nějak mu přece musela vysvětlit proč je doma, místo aby pracovala. Polkla a kousla se do rtu. „Dane… až do porodu musím zůstat doma, nemohu pracovat.“

Měla ho tak ráda, že mu nemohla říct, jak je její těhotenství nebezpečné. Strachy o dítě by se zbláznil.

„Ráno mi bývá moc špatně,“ klamala.

„Aha,“ vydechl si úlevou.

„Nemusíš se cítit zodpovědný,“ řekla bezmocně.

„Nebuď absurdní. Je to moje dítě… moje dítě,“ opakoval pomalu. Lehce se usmál. Vzápětí se na ni obořil: „A ty bys mi vůbec nic neřekla, sakra!“

Mohla si vybrat: bud ho při tom nechat, anebo způsobit, že s ní bude sdílet tichou hrůzu. Za uplynulých pár let si toho užil dost a dost. Ne, rozhodla se soucitně a zároveň statečně.

„Říkals, že se nechceš uvazovat, vzpomínáš?“ řekla chladně. „Chtěls, abych z tvého života odešla. Kdybych ti o dítěti řekla, myslel by sis, že tě chci ulovit.“

Tohle obvinění ho naplnilo pocitem viny. Nevěděl, co doopravdy cítí. Tvářila se lhostejně a on neměl dost důvěry, aby jí odhalil své city. Vázat se nechtěl, pravda, ale to proto, že jí nemohl poskytnout naplněné manželství. Teď, když mohl, se zdálo, že už ho nechce. Uzavřel se tedy do sebe. Nyní se musí postarat o dítě. Později by se to mezi ním a Tess mohlo vyjasnit. „Tím se věci mění,“ řekl tiše.

„Chceš říct, že mě jsi nechtěl, ale dítě je něco jiného.“

„Ovšemže,“ přitakal s uštěpačným úsměvem. Srdce jí pukalo, ale netroufla si to dát najevo. „Mělas vůbec v úmyslu mi to někdy říct?“

„Ano. Později.“

„Kdy? Až by začal chodit do školy? Já vím, teď mi nemusíš nic říkat… Vezmu tě na ranč,“ uvažoval nahlas. „Budeš tam mít Beryl.“

„Ne, tam… nemůžu.“

Svraštil čelo. Vzpomněl si, co jí tehdy o Beryl povídal. Nebyli oddáni. Náhle mu svitlo. Teď má konečně konkrétní důvod si ji vzít. Důvod, který mu bránil, aby jí vyjádřil pravé city. Ať si myslí, že to dělá jen kvůli dítěti. „Něco vymyslíme.“ Vyhrnul si rukáv a podíval se na hodinky. „Za pár minut se vrátím.“

„Dane, musíme si promluvit.“

„Později.“

Tess bylo z jeho jednání smutno. Bylo jí líto, že mu záleželo jenom na dítěti. Doufala, že mu chyběla, že ji chtěl zpátky, ale to byl jenom sen.

Jestliže do jejího života vstoupil jako slon v porcelánu, za tři hodiny se přiřítil jako živelní pohroma. Přivedl s sebou cizího člověka, vrazil jí do ruky pero a list papíru a ukázal jí, kde se má podepsat. Ani jí nedal čas, aby si to přečetla, odložil papír na stůl, posadil se vedle ní a vzal ji za ruku.

„Začněte,“ řekl neznámému.

Ten vytáhl knížečku, usmál se a začal – předčítat svatební obřad. Tess byla v takovém šoku, že se sotva zmohla na odpověď. Dan jí navlékl zlatý prsten – o dvě čísla větší – a byla vdaná.

„Dane…!“ protestovala.

Vstal, podal obřadníkovi ruku, rovněž mu dal podepsat papír, předal mu svazek bankovek a s poděkováním ho doprovodil ke dveřím. Potom se vrátil k posteli a zadíval se na Tess. Byla teď jeho ženou. Patřila mu – ona a dítě. Hrdě vypínal prsa.

Jako omámená se podívala na prstýnek a srovnávala jeho lesk s jiskrami v Danových tmavých očích.

„Trvá to… tři dny… než tě oddají,“ soukala ze sebe.

„Trvá to jeden den, když oddávajícímu pohrozíš zastřelením. Neboj, je to naprosto legální. Jenom nevím, kolik vyfasuju za únos.“

„Jaký únos?“

„Ten pozůstalostní soudce, co nás právě oddal, vůbec netušil, kam jede. Přivlastnil jsem si ho u soudu.“

Rozesmála se. A potom rozplakala. Takhle impulsívní Dan nikdy nebýval.

Zaklel si pod fousy. „No jo, omlouvám se ti, že to bylo tak naráz, bez upozornění. Ale kvůli Beryl jsme to museli uzavřít, aby večer neměla řeči.“

„Není to fér, aby za mě nesla zodpovědnost. Ani ty.“

„Nosíš moje dítě.“ Musel se ovládat, aby ji samou radostí nezdvihl do vzduchu a neslíbal jí slzy. „Teď záleží na dítěti. Je mi vším.“

Uvažovala, jak by to nesl, kdyby o dítě přišla, kdyby skončil ženatý pro nic za nic. Bylo by to tím horší, že mu neřekla pravdu. Ale jak by mohla?

„Přestaň dumat. Já se o tebe postarám, slečno Meriwetherová. Vlastně paní Lassiterová,“ opravil se. To jméno teď mělo nový zvuk, docela jiný, než když ho nosila Jane. „Paní Teresa Lassiterová,“ řekl a vychutnával to.

Zvedla k němu smutné oči. „Opravdu to dítě chceš?“

„To snad víš, ne? Copak sis neuvědomovala, jak mi bylo, když jsem myslel, že ho nemůžu mít?“

„Nechtěla jsem, aby sis připadal jako chycený do pasti, jako by sis mě musel vzít. Vím, že ses nechtěl oženit. Řeks mi to tolikrát.“

To byla pravda, dokud ji nezačal hluboce milovat. Dítě bylo něco jako velikánská prémie, ale o ni stál zrovna tak. Jenom ji nechtěl trápit bezdětným manželstvím. Jeho postoj k Tess ovlivnily rány, které mu na duši způsobila Jane. Proč mu Tess početí zatajila? Důvodu, který udala, nevěřil. Že by ho začala nenávidět? Že by v ní jeho jednání udusilo city, které k němu dřív chovala? Jelikož si nebyl jistý, předstíral zlost.

„Jestli jsem se chtěl znova oženit nebo ne, to je teď akademická otázka. Dítě musí dostat jméno. My už to nějak přežijeme.“

Tohle zrovna slyšet nechtěla. Chtěla, aby jí vyznal lásku, aby řekl, že by si ji vzal i bez dítěte, že mu chybí a potřebuje ji. A ono to zatím bylo tak, že žil spokojeně i bez ní. Nebýt dítěte, nikdy by se s ní už nesblížil.

Ale proč byl tenkrát v té restauraci? vrtalo jí hlavou. Nevěřila, že ji hledal, jak naznačila Kit. Věděl přeci, kde bydlí. Kdykoliv se mohl zastavit. Musela to být náhoda.

Litoval ji, že vypadá špatně. „Jestli můžeš, převlékni se, pak ti sbalíme věci a pojedeme na ranč. Ta ranní nevolnost tě jistě pěkně oslabuje.“

„Ano. Nejdřív bych se ale ráda vykoupala.“

„Zvládneš to?“

Přikývla. „Nejvíc mi bývá zle po probuzení.“

„Řekni, co ti mám sbalit a kde to najdu. Když budeš potřebovat pomoc, jsem tady, tak stačí zavolat.“

Žasla, jak vzal všechno rychle do svých rukou. Bylo to fajn, mít všechno připravené, o nic se nestarat. Sama na to byla slabá. Na jeho motivy nemyslela. Jinak by se zbláznila.

Hodinu nato ji Dan vykoupanou a převlečenou vedl k černému mercedesu. Mezitím promluvil s domácím –bůhví, co mu nakukal – a odnesl zavazadla do auta.

Celou cestu do Branntville si dělala starosti, co tomu řekne Beryl. Dan jí vyprávěl o práci, Helen a dalších zaměstnancích, ona ho však nevnímala. Byla rozrušená.

Obavy byly zbytečné. Beryl ji přišla k autu uvítat a vyhlížela mateřsky.

„Ubohé dítě,“ oslovila ji něžně a otevřela jí dveře. „Nic se nebojte. Všechno bude v pořádku. Když tu nebude Dan, jsem tu já. Nedopustím, aby se vám něco stalo.“

To bylo příliš – po všech těch strastech. Tess se sesypala a vyplakala Beryl v náruči.

„Tak takhle to nepůjde,“ vmísil se mezi ně Dan. Vytrhl Tess z Beryliny náruče a vzal ji do své. „Odnesu tě dovnitř. Potřebuješ si odpočinout. Máš za sebou dlouhý den.“

„Ohřeju vám dobrou slepičí polévku,“ dělala jí Beryl chutě. „Bude vám šmakovat. A pro děťátko bude výživná,“ dodala.

„Tys jí to řek?“ zeptala se Tess Dana.

„Ano. Všechno je v pořádku. O nic se nestarej, jenom odpočívej.“

Přikývla. Ale myslela na to, že život není zase tak jednoduchý. Najednou jí to všechno připadalo mnohem těžší, než bylo. Muž, kterého milovala nade všechno na světě, jí byl tak blízko a zároveň tak vzdálený a dítě bylo v neustálém nebezpečí. Byla zvědavá, jak to všechno dopadne, a jestli z toho náhodou nezešílí.

DESÁTÁ KAPITOLA

Dan večeřel v pokoji, kde ležela Tess. Beryl jí pomohla do čistého pyžama a županu a uložila ji do starodávné postele s nebesy. Měla s ní soucit kvůli nevolnosti, která ji sužovala. Tess si vyčítala, že Beryl a Dan neznají celou pravdu, ale kdyby jim ji pověděla, bylo by to ještě horší.

Byla to jiná postel i jiná místnost než ta, kde spala při poslední návštěvě ranče. Neptala se Beryl na důvod ani na to, zda je to Danův pokoj. Na to byla příliš plachá.

„Jez,“ okřikl ji, když si hrála se lžící. „Promiň. Jen jsem se zamyslela, čí to je asi místnost.“

„Moje,“ řekl a přikývl. „Budeme tu spolu.“

Hleděla na něj zoufale. Nemohou spolu spát, ale jak mu to má vysvětlit, aniž by mu řekla všechno? „Dane…“ spustila opatrně.

„Já vím, že pro těhotnou ženu může být sex nepříjemný,“ přerušil ji nečekaně. „Chci jen být v noci u tebe, to je všechno. Abych byl po ruce, kdybys něco potřebovala.“

Jeho starostlivost ji dojala. „Děkuju.“

Její pohled, který prozrazoval úlevu, v něm vyvolal dojem, že

ho nechce, nicméně se ovládl. „Už jsi přemýšlela o jménu? Doufáš, že to je kluk, anebo bys radši holčičku?“

Neodvažovala se doufat. „Ne. Je mi jedno, co to bude.“

„Mně taky. Hlavně aby bylo zdravé.“

Přikývla. „Tys byl jedináček, vid?“ zeptala se, jen aby to zamluvila.

„Ano, ale matka mě nechtěla,“ odpověděl hořce.

„Tohle dítě bude chtěné,“ řekla jemně.

Podíval se na ni. Byla tak bezbranná a krásná, s hebkými kudrnami a velkýma očima. „To víš, že jo.“

„A tvůj otec byl jedináček?“

„Nevím. Nikdy o své rodině nemluvil. Zmizel, když jsem byl malý, a už jsem o něm neslyšel. Matka měla dva bratry, ale oba zahynuli ve Vietnamu.“

„Tví rodiče spolu nikdy dobře nevycházeli, ani když jsi byl malý?“

„Ne. A jez.“

Zašklebila se a věnovala se zase polévce. Že ale uměl utnout hovor!

Jedli dost pozdě. Dan si dal na čas, protože byl ještě na obhlídce se správcem ranče.

Když se v ložnici převlékal, snažila se Tess nedívat, ale nedalo jí to. Byl to nejlépe stavěný muž, jakého viděla. Zrak jí spočinul na hlubokých jizvách na zádech a rameni a potom na mocných liniích paží a hrudníku. Než se vzpamatovala, byl svlečený docela a všiml si, že si ho prohlíží. Zrudla v obličeji. On se usmál, zhasl a prohodil: „Však si na mě zvykneš. Doma jsem kvůli tobě nosil pyžamo, ale teď jsme manželé. Spával jsem takhle už jako kluk. Zvyk je železná košile.“

„Mně to nevadí,“ řekla, když lezl po deku vedle ní. „Konečně, je to tvoje ložnice.“

„Víš, kde je vypínač od elektrické dečky? Je sice jaro, ale noci tu bývají ještě chladné.“

„Ano, prve jsem si ho všimla.“ Prozatím jí bylo teplo. Dívala se do tmavého stropu a snažila se nehýbat, aby mu nepřekážela. Jednou už s ním v posteli ležela. Tehdy to bylo něco nového a vzrušujícího. Nyní jí připadalo těžké ležet vedle někoho ve tmě. Nejen to. Cítila, že je rozmrzelý a otrávený.

Náhle jí rukou přejel po břiše a zmáčkl, až vyskočila.

„Nebud hysterická. Chci ho jenom cítit. Už se hýbe?“

Polkla. Dotyk jeho ruky byl příjemný i nežádoucí. „Maličko se vrtí. Brzo začne kopat.“

„Tess, budeš ho kojit?“

Srdce jí poskočilo. Myslela na to, na výhody, o nichž četla v časopisech. „Ano. Ráda bych.“

Zatajila dech a doufala, že si ji k sobě přivine a bude ji chovat v náruči, až usne. Místo toho dal ruku pryč a otočil se k ní zády. Bylo to jako předzvěst následujících událostí. Byla z toho nervózní.

Netušila, že tím maskoval a potlačoval city. Nikdy netoužil po ničem víc než po tomhle dítěti. Po ničem kromě Tess samé. Zatím si to ještě nedokázal plně přiznat. Myslel si, že může Tess důvěřovat, protože ho milovala. Ale nedopřála mu jediný zázrak jeho života: vědomí otcovství. Nebýt toho, že ji vyhledal, nebyla by mu to řekla. Nemohl to překousnout.

Od toho večera se propast mezi nimi prohlubovala. Tess byla v jeho přítomnosti tichá a plachá. V noci se k němu nikdy neměla, nepohlédla na něj láskyplně jako kdysi. Dítě začalo kopat. Ráda by se mu s tím pochlubila, avšak její vášeň mezitím pohasla. Poslední dobou ho vůbec nenapadlo, aby ji pohladil. Sem tam hovořil o budoucnosti, ale vždycky jenom o dítěti, nikdy o ní a o sobě.

Tess byla čím dál sklíčenější. Zdálo se, že už spolu nemohou vycházet. Za teplého odpoledne pomáhala Beryl udržovat květinové záhony. Dan si však brzy všiml, že se vyhýbá namáhavější práci. Nikdy se nepřepínala. Vadilo mu to, protože se někde dozvěděl, že cvičení porod usnadňuje.

„Moc toho neděláš,“ řekl jí jednou večer, po návratu z práce. „Celý den jenom vysedáváš. Chci tě vidět chodit. Bez odmlouvání,“ řekl přísně. „Tahle nečinnost není pro dítě zdravá. Až zítra přijedu, uděláme si pěkně kolečko kolem ranče.“

„Dane…“ bránila se nervózně.

Pohlédl na hodinky. „Dneska mám službu. Popovídáme si potom. A nezůstávej dlouho vzhůru. Není to pro dítě dobré.“

Chtělo se jí křičet. Ve všem, co říkal a dělal, bral ohled na dítě. Ona snad byla pouze kráčející inkubátor. Ne že by neměla péči o dítě, to až moc. Zamlčela mu pravdu, a kdyby trval na tom, že musí chodit, nebezpečí by rázem stouplo.

Mohlo by se jí vrátit krvácení.

Od té doby, co byla s ním, se jí vrátilo dobré zdraví. Bolest ustala, stejně jako krvácení. Poprvé byla optimisticky naladěná. Ovšem to, co po ní chtěl, by mohlo jejich dítě zabít. Celou noc přemýšlela, jak z toho ven.

Naštěstí se jeho práce protáhla na několik dní a Tess se zatím naučila lhát. Beryl chodila na hodinu denně pomáhat jednomu starému sousedovi a Tess Dana ujišťovala, že v té době chodí. Dan byl jako zpražený, protože si to vysvětlil jinak – že se mu vyhýbá.

„To je ti moje společnost tolik proti srsti? Vůbec mě kolem sebe nesneseš. Proto chodíš, když tady nejsem. Tak je to!“

„Ne!“ protestovala slabě.

„Nenamáhej se, miláčku,“ řekl chladně. „Já mám starost o dítě, ne o tebe.“ Vybuchl zlostí, ale jen proto, že ho Tess ranila. Ona s něčím takovým počítala, nicméně to v ní zanechalo hlubokou ránu.

Otočila se a hrdě zvedla hlavu. „Já se postarám, aby dítě mým životním stylem neutrpělo.“

„To se postarejte, pani Lassiterová,“ odsekl jízlivě.

„Kdybych nebyla těhotná, tak by sis mě nikdy nevzal, nemám pravdu?“

„To snad víš už dávno, Tess. Jsi stejně proradná jako všechny ostatní ženy. Jsi poslední na světě, od koho bych čekal, že mi vrazí kudlu do zad. Je to moje chyba. Druhou šanci už nedostaneš. Jenom dávej pozor, aby se mému dítěti nic nestalo,“ řekl panovačně.

„Neschovávala jsem ho před tebou proto, abych ti ublížila. Copak ti to nemůžu v klidu vysvětlit?“

„Přijdu pozdě do práce.“

„Proč si se mnou nechceš promluvit? Už ti ani nestojím za to, abys přisel večer domů. Pořád seš pryč.“

Ve skutečnosti se vracel pozdě proto, aby měl míň příležitostí prozradit své pravé city.

„K čemu bych tu zůstával?“ přetvařoval se dál. „Svedlas mě a já podlehl, protože jsem tě chtěl. Ale byla to jen fyzická touha. Rozumíš? Nic víc.“

Světlo v ní zhaslo. „Ano, Dane, rozumím.“ Odešla z pokoje s pláčem. Jasněji už to vyjádřit nemohl.

Z jeho pohledu to bylo tak, že se mu vyhýbala ona, odstrčila ho, zajímala se jenom o dítě. Přitom ji obdivoval víc, než kdy dřív. Nic ho nikdy nezasáhlo tak jako tohle.

Jak ubíhaly týdny a měsíce, Dan s Tess žili jako zdvořilí cizí lidé. Brzy ji přestěhoval do jiné ložnice, což vysvětlil tím, že ji pozdními příchody ruší. Ale bylo to jinak. Ona mlčením a depresí rušila jeho. Kdykoliv na ni pohlédl, měl pocit viny a nevěděl proč. Být s ní a nemoct se jí dotknout ho ubíjelo. Pozoroval ji jako zamilovaný chlapec, ale jenom když se nedívala. Nemohl se soustředit na práci, protože pořád myslel na ni. Břicho jí rostlo a byla stále bledší, a když jednou po návštěvě u doktora Boswicka zůstala v posteli, protože dost krvácela, udělal jí Dan scénu. Měla strach a chtěla mu konečně všechno říct, jenže už bylo pozdě. „Jsem prostě unavená. Je toho na mě moc.“

„Už jsem ti řek, že nesmíš vylehávat, a musíš cvičit. Jsem si jistý, že ti to gynekolog doporučil.“

Dan se rozčilil i proto, že s ním nechtěla chodit do porodního kursu. Bála se totiž cestování, byla již v osmém měsíci. Dan naštěstí neprokoukl, proč najednou jezdí ke gynekologovi tak často. Důvod uchovala v tajnosti, aby ho ušetřila strachu. Tolik si přál syna, a ona již od doktora Boswicka věděla, že to má být chlapeček.

„Zítra se půjdu projít,“ slíbila. „Není to jednoduché, jsem tak těžká.“

„Že tě přitom nikdy nevidím. Vždycky si to zařídíš tak, aby u toho nikdo nebyl. Vím, že jsi těžká. Ale lenost není omluva. Je to pro tvé dobro. Zítra budeš chodit. Dohlédnu na to.“

„Ne,“ odpověděla utrápeně, unavená věčným klamáním. „Nejde to. Dane, něco jsem ti neřekla. Měl bys to vědět… Au!“ Zalapala po dechu a zaúpěla bolestí, která ji zaskočila.

„Dítě!“ vykřikl. „Tess, je to kvůli dítěti?“

„Ano…“ Rozplakala se, protože náhlé stahy byly příliš prudké. Pod sebou ucítila vlhké teplo a zezelenala v obličeji. „Budeš… muset zavolat… sanitku! A doktora Boswicka!“

„Aby to nebylo zbytečné. Zbývá ti ještě měsíc. Vezmu tě do auta,“ řekl úsečně a odhrnul deku. V tom momentě zkameněl. „Ježíšikriste!“ vykřikl.

„Zavolej… sanitku!“

Popadl telefon. Zatímco objednával záchranku, přiběhla Beryl. Když viděla, co se děje, utíkala pro ručníky.

Když ho v nemocnici ujistili, že jedna sanitka je zrovna v jejich okrese a bude na místě asi za pět minut, vytočil číslo doktora Boswicka. Neklidným hlasem ho informoval: „Něco není v pořádku. Má bolesti a silně krvácí. Sanitka je na cestě.“

„Placenta se oddělila. Když jsem ji dnes prohlížel, varoval jsem ji, že by to mohlo přijít každou chvíli. Dítě je natolik blízko, že nemůžeme určit, zda má šanci, ale mohli bychom ztratit oba. Doufám, že se nějak nenamáhala?“

Danovi se zastavilo srdce a prsty na sluchátku se mu rozklepaly. „Ne.“

„Díky bohu. Jistě vám řekla, v jakém je nebezpečí a abyste jí nedovolil zbytečně se pohybovat. Počkám na sále, až ji přivezou, a dáme jí transfúzi.“

Ještě dal Danovijjokyny, co má dělat, aby pomohl zmírnit krvácení. „Řekněte těm zdravotníkům, že záleží na každé vteřině.“

Dan zavěsil a dal příkazy Beryl. S tragickým výrazem se obrátil na Tess. „To už trvá dlouho, vid? Tys nezůstala doma kvůli ranní nevolnosti…“

Kousala se do rtů, aby nekřičela bolestí. „Když… sis… to dítě… tolik přál. Chtěla jsem… tě toho… ušetřit. Není to… tvá vina.“

„Takže jsi vzala riziko a strach na sebe, kdežto já ti jen ztrpčoval život. Bože, Tess…“ Hlas mu přeskakoval. Hladil ji po tváři třesoucími se prsty, ale bolest nezahnal. „Kde je ksakru ta sanitka?“ zuřil. Z dálky se slabě ozýval jekot sirény. „Vydrž, maličká.“

Na dlouhé cestě do nemocnice se Tess sotva držela při vědomí. Dan seděl vedle ní a sledoval, jak se posádka snaží zastavit krvácení.

„V první řadě ona,“ naléhal Dan na doktora Boswicka, který už na ně v nemocnici čekal. „Ať se děje cokoliv, na prvním místě je ona, rozumíte?“

„Uděláme, co bude v našich silách,“ ujistil ho lékař. Okamžitě ji vezli na sál a za několik minut bylo na světě novorozeně.

Tess se zmítala mezi bolestí a letargií, když zaslechla hlas: „Je to kluk,“ šeptal Dan. „Slyšíš mě, lásko? Máme chlapečka.“

Nevnímala smysl těch slov. „Johna Richarda,“ šeptal dojatě. To jméno spolu vybrali jednou večer, když přišel včas. Políbil ji na rty. „Miláčku, jak se cítíš?“

To nemůže být Dan, kdo jí říká „miláčku“. Musí se jí to zdát. „Bolí,“ řekla slabě.

„Daj ti něco jiného. Sestra ti dá injekci. Tess, je tak krásný.“

Otevřela oči, oslepené bolestí. „Miluju… tě. Ať se stane… co chce… nezapomeň.“

Oči se mu zalily slzami. Neviděla ho, ale poznala po hlase, jak mu je. „Nemluv tak! Budeš v pořádku. Říkali to.“

Víčka jí ztěžkla a zavřela se. „Dávej na něj pozor. Tolik… jsi ho chtěl.“

„Chci tebe!“ Naklonil se nad ni a šeptal jí přímo do ucha. „Poslouchej mě, ty hlupáčku. Lhal jsem ti. Celou dobu jsem ti lhal. Myslel jsem, že ti nemůžu dát dítě. Proto jsem se s tebou nechtěl oženit. To kvůli tobě jsem tě nechal odejít, ne kvůli sobě. Tess, já chci tebe. Můj ty bože, málem jsem zešílel, když mi doktor Boswick řekl o tvém stavu, když se dítě narodilo. Otevři oči. Tess, otevři oči!“

Namáhavě zvedla víčka a snažila se zaostřit zrak. Byl bledý.

„Neumírej mi tady! To mi nesmíš udělat. Musíš žít a pomáhat mi vychovávat naše dítě. Bez tebe už se mi žít nechce. Nemůžu. Poslouchej mě. Bez tebe to prostě nejde!“

„Jenom… dítě… chceš.“

„Ne.“

„Ano. Říkals…“

Uvědomil si, že nic z toho nevnímá. Musel ji přimět, aby ho poslouchala, aby ho pochopila, dokud je ještě čas. „Podívej se na mě. Tess, podívej se na mě. Podívej se!“

Polkla a přinutila se na něj pohlédnout. „Miluju tě,“ řekl zřetelně. Oči se mu leskly. „Miluju tě!“

Bylo to milé. Snažila se to zopakovat, ale najednou jí mysl zahalila tma.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Dan vedle ní proseděl celou noc, ani oka nezamhouřil. Tess vykřikovala ze spaní bolestí. Trpěl s ní přitom. Obviňoval ji ze zrady a ona ho přitom chránila. Asi mu nikdy neodpustí, ale hlavně aby přežila. Okny dovnitř pronikalo denní světlo a v nemocnici již panoval všední ruch, když se konečně probrala.

„Dane. Moje dítě…“

„Chceš ho teď? Přinesou ti ho, kdy si budeš přát.“

„Chci ho vidět.“

Zmáčkl tlačítko, aby přivolal sestru, a požádal ji, aby Johna přinesla. Za necelé dvě minuty se vrátila a nesla ho v náruči.

„Tady ho máte, paní Lassiterová. Jsem ráda, že jste vzhůru. Polekala jste nás. Podívejte se.“ Tess si prohlédla mimino a pak se podívala na Dana.

„Vypadá jako můj manžel. Dane, je ti podobný!“

Naklonil se nad ni a něžně děťátko pohladil po hlavičce. „Kdepak. Má tvoje oči. Velké a laskavé.“

„Přinesu láhev,“ řekla sestra.

„Ne,“ protestovala Tess. „Prosím. Chci ho nakrmit sama. Doktor Boswick říkal…“

„Dobře,“ usmála se sestra. „Ale stejně tu láhev přinesu. Jste moc slabá. Ztratila jste hodně krve, možná nebudete mít dost mléka, aby se nasytil.“

Tess přemáhala bolest, aby se zády opřela o polštář a udržela miminko v náruči. Dan jí pomohl a ona začala kojit. Cítila bodavou bolest, přesto se smála štěstím. Danův obličej byl při pohledu na ni vážný.

„Bože! Netušil jsem, že to bude tak zlé. Bolí to?“

„Ty stehy tahají.“

„Až Johna Richarda nakrmíš, něco ti dají.“

„Jak to, že nejseš v práci?“

„Nemoh jsem tě tu nechat samotnou, miláčku. Nahnalas mi hrůzu.“

„Hrůzu?“

„Mluvilas, jako by ses chystala umřít. Bál jsem se, že nechceš žít.“

„Nevzpomínám si.“

„Možná to způsobily ty oblbováky.“ Sklonil se a něžně ji políbil. „Jsi pro mě vším. Teď tě nemůžu ztratit.“

Nevěřila svým uším. Byla si jistá, že to říká opojením z otcovství. Ať už k ní cítil cokoliv, stál o Johna, a protože jinou ženu neměl, možná se rozhodl, že zůstanou manželi. Zkusí to s ním, třeba se ji jednou naučí milovat.

Po týdnu ji s Johnem pustili domů. Přišly se podívat Helen a Kit. Ačkoliv se Dan s vervou pustil do práce, pořád jí byl nablízku. Jenom nechtěla poslouchat jeho vyznání lásky. Syn ho naplňoval pýchou a tím, že Tess byla mimo nebezpečí, se mu ulevilo. Byl šťastný. Avšak Tess nechtěla slyšet žádné plané sliby. Chtěla si s ním promluvit, až bude střízlivý. Zatím se věnovala Johnovi. Byl pro ni vším. Točila se kolem něj bez přestání. Danovi ho odpírala. A tak se začal cítit osamocený a nežádoucí. Stále nemohl Tess přesvědčit, že kromě syna potřebuje i ji. Stáhla se do svého světa, kde bylo místo pouze pro Johna.

Jednou v neděli po obědě, zrovna když kojila, se Dan vrátil z projížďky po ranči. Zastavil se ve dveřích a prohodil: „Musím s tebou mluvit.“

„Hned jsem hotová.“

Posadil se na okraj postele a uklidňoval se pohledem na dítě. Přemohla ho pýcha a usmál se. „Tohohle se nemůžu nabažit. Je to jako sen.“

Plaše se usmála. „Všiml sis, jak roste?“

„Tess, jak dlouho ho ještě budeš kojit?“

Ta otázka ji udivila. „Nepřemýšlela jsem o tom. Je to důležité?“

„Dokud ho krmíš, je k tobě jak připoutaný. Nemůžeš se od něj odtrhnout na víc než pár hodin.“

Zbledla a vykulila oči. „Chceš, abych šla pryč? Ty si místo mě chceš najít kojnou?“

„Proboha, to ne. Zavdal jsem příčinu, aby sis myslela, že stojím jen o dítě, a o tebe ne. Ale nejsem takový netvor, abych ti bral dítě.“

„Já vím,“ řekla nesměle. Maličký měl dost a začaly mu poklesávat víčka. Uložila ho do postýlky a odcházela po špičkách z pokoje. Dan za ní.

„Neutíkej zase,“ řekl. „Od návratu se mi vyhýbáš.“

„Chci si jít sednout na verandu.“

„Je moc chladno.“

„Ne, není. Poprosím Beryl, aby Johna pohlídala.“ Dan se podvolil, počkal, až to vyřídí, a pak se posadili na vyhřátou betonovou verandu. „Pracovals?“ zeptala se.

„Koupil jsem pár nových koní. Koukal jsem veterinářovi pod ruce.“ Zapálil si a ona zírala na pastviny.

„Tess, už dost dlouho se ti snažím omluvit. Pronásleduje mě to, co jsem ti všechno řekl před narozením dítěte.“

„Nevěděls, jak jsem na tom. Chtěla jsem tě toho ušetřit. Abych ti nekazila radost, že budeš mít dítě.“

„A co ty, hlupáčku? Bylas vyděšená k smrti, a já tě obviňoval z lenosti. Nemůžu si to odpustit. Jenom jsem tě trápil.“

„To není tak docela pravda. Dals mi Johna.“

„Nezatěžoval jsem se s opatrností. Protože jsem myslel, že to není nutné. Kdybych býval tušil, jaké riziko…“

„Jenže jsi to netušil. Ani já. Ale i kdybych o něm věděla, podstoupila bych ho. Zas a znova.“

„Nechtěl jsem jenom dítě. Chtěl jsem tebe, potřeboval jsem tě. Vzal bych si tě, i kdyby to dítě nebylo na cestě, protože když jsi odešla, svět pro mě přestal existovat. Poslat tě pryč byla největší chyba v mém životě. V tu noc… dřív jsem nevěděl, co to je láska. Bál jsem se jí, měl jsem hrůzu z toho, že se mýlím a nevydrží to. Ale vydrželo. Vydrží. Tess, já tě budu milovat do nejdelší smrti.“

Trochu si od něj odsedla a zadívala se na obzor. Nevěřila mu. Neodvažovala se. „Nemusíš se přetvařovat. Miluješ Johna a mě máš možná rád. To stačí.“

„Ne, nestačí. Ty chceš, abych tě miloval.“

„Vím, jak je pro tebe takový vztah těžký…“

„Než jsem potkal tebe, pošlapaly moje city dvě ženy. Bál jsem se. Jako bys to nevěděla.“

„Snažila jsem se ti dát najevo, že já bych tě nikdy nezklamala. Jenomže tys mi nevěřil.“

„Nemohl jsem. Říkal jsem ti, že neumím milovat a být něžný. Musel jsem se to učit. Učil jsem se to s tebou.“

„Jsi hrdý na Johna a cítíš se zodpovědný za moje trable. Nemusíš říkat takové věci…“

Vzal ji za bradu a pootočil hlavu k sobě. „Miluju tě. Kolikrát a jak ti to mám ještě opakovat, abys konečně uvěřila, že to myslím vážně?“

„Taky to láska nemusí být.“

„Ale je. A ty to víš, ty můj malý zbabělce.“ Usmál se a něžně ji políbil na rty. „Asi je na čase, abych to dokázal.“

Znovu ji políbil a potom ji líbal tak dlouho, až povolila, objala ho kolem krku a přitulila se k němu. „Chci tě. Můžeš už?“

„Hm… ano,“

„Kam, hergot, zapadneme?“ Rozhlížel se a byl tak nedočkavý, že ji to skoro rozesmálo. „Beryl je nahoře u Johna.“

Kývla směrem ke stodole. Zavrtěl hlavou. „Ne, to je moc nehygienické.“

„V knížkách to tam dělaj.“

„To jsou výmysly. A to, co teď cítím, není žádný pud, který potřebuju ukojit. Miluju tě. Chci se s tebou milovat, splynout s tebou.“

„Já taky.“

Přitiskl ji k sobě, znovu ji líbal a vyznával lásku. Vtom se náhle otevřely dveře a Beryl vyšla ven. „John spí jak dudek. Nevadilo by vám, kdybych se skočila podívat za paní Jewellovou? Zdržím se tam jen tak hodinku…“

„Jen běžte,“ řekla Tess laskavě a s chutí by ji objala.

„Děkuju. Paní Jewellová se vždycky těší, až k ní odpoledne zajedu.“ A na odchodu se pro sebe tajemně usmála.

Počkali, než auto zmizelo z dohledu, vyběhli po schodech do ložnice a Dan za sebou zamkl. Rychle ji odnesl do postele a napomenul: „Nedělej hluk, ať ho nevzbudíš. Zlatá Beryl…“

„Dveře.“

„Jsou zamčené. Tess, to byla doba!“

Tess získala trochu sebevědomí vlastními jizvami. Něžně je líbal a říkal, že to je její odznak odvahy. Ani si nepředstavovala, jak bude dokonale něžný. Šeptal jí, že ji miluje a potřebuje, že je pro něj na světě ze všeho nejdůležitější. Kouzlo, které tehdy prožili v jeho bytě, bylo nyní ještě intenzivnější.

„Počkej,“ zašeptal a sáhl pod polštář. „Prozatím žádné další děti, miláčku. Nedovolím znova takové riziko.“

„Byl to vzácný případ, Dane. Už se to nemusí opakovat.“

„O tom si promluvíme jindy. Teď jsi slabá a křehká. Musím o tebe dobře pečovat, paní Lassiterová. Miluju tě tak moc, že mě ani nenapadne, abych podruhé tolik riskoval.“

Zpočátku jí to bylo nepříjemné, ale on byl ohleduplný. „Jsi zase jako panna. Uvolni se.“

„Ach, Dane, je to skoro už rok…“

Bylo to jako tu noc, kdy vznikl zárodek jejich dítěte. Ba ještě silnější, rozkošnější. „Miluješ mě,“ řekl. „Teď to vím jistě, i kdybys mi to při milování stokrát neopakovala.“

„I tys mi to řek aspoň stokrát.“

„Už mi věříš?“

Podívala se mu do očí. „Ano,“ ujistila ho.

Sklonil se a několikrát ji krátce políbil. „Chtěl bych tě o tom přesvědčit zas a zas a zas… Ale slyším, že se blíží malá bouřka.“

Zavřela oči. „Malá co?“

„Poslouchej.“

Z tichého koutu ložnice vycházel slabounký hlásek, který se najednou proměnil v pronikavý projev nespokojenosti.

„Ty už máš zase hlad?“ volala směrem k postýlce. Rychle se oblékla a pospíchala k maličkému Johnovi, který mrskal pěstičkami a hlásil se o slovo tak vehementně, že v obličeji zfialověl. „Anebo ses počural?“

„Radši se podívej,“ radil Dan z postele. „I když je úžasně inteligentní, pochybuju, že už si osvojil angličtinu natolik, aby ti mohl odpovědět.“

Vyplázla na něho jazyk a vyměnila mokrou plínku. Mezitím zazvonil telefon a Dan se po něm líně natáhl.

„Ne, dneska nepřijdu. Proč?“ Zamračil se a vzápětí vyprskl smíchy. „To nemyslíš vážně! Kdy? Bude v pořádku?“ Zakroutil hlavou. „Já se z toho… no to víš, že to řeknu Tess. Ta pukne smíchy. Vyřiď, že se večer stavíme. A proboha, ať se jí to už nedostane do ruky, nebo to udělá znova.“

„Co se děje?“ zeptala se Tess, hned jak zavěsil.

„Tomu nebudeš věřit.“ Oblékal si džíny a pořád se pochechtával. „Pamatuješ, jak si Helen stěžovala, že je v kanceláři jediná, koho nikdy netrefila kulka?“

„No a?“

„Tak teď odpoledne se jí podařilo nějak nešikovně vytáhnout pistoli z pouzdra a střelila se do nohy.“

„Chudinka!“ zvolala Tess a vzápětí se také dala do smíchu. „Promiň, já vím, že to není legrace. Bude v pořádku?“

„Je to jen zranění svalu. Přes noc si ji nechaj ve špitále, tak jsem po Nickovi vzkázal, že se tam večer ukážeme.“ /

„Vezmu jí kytku. A medaili, jestli nějakou najdeme.“

Jakmile Tess Johna přebalila, vzal ho Dan do náruče a oba si je spokojeně prohlížel. Zářil štěstím.

„Opravdu ti je podobný.“

„Oběma je podobný,“ opravil ji. „Jsi šťastná?“

„Nikdy mě nenapadlo, že budu takhle šťastná. Nemrzí tě, že se to takhle vyvinulo? Ze sis mě musel vzít?“

„Nemusel jsem si tě vzít. Jenom jsem hledal omluvu. Nebo si vážně myslíš, že jsem tenkrát do té restaurace přišel náhodou?“

„Že tys Kit sledoval? Napadlo ji to.“

„Ano, sledoval. Celé ráno jsem přemýšlel, co udělám. Tess, chtěl jsem tě požádat, aby ses ke mně vrátila. Abys žila se mnou, vzala si mě a zkusila žít se mnou bez dětí.“

Pohladila ho po tváři. „Ach, Dane!“ vzdychla.

„Pak se mi to vymklo z ruky.“

„Tenkrát jsem ti chtěla říct o dítěti, ale ten chlápek, co se za tebou přihrnul… ztratila jsem nervy.“

„Škoda toho promarněného času. Už tenkrát jsi měla problémy, viď? Nebyl to vřed, ale děťátko.“

„Ano,“ řekla tiše. „Ale když jsi mě držel za ruku, bolest přestala. Říkala jsem si pak, že to dítě poznalo otce a uklidnilo se.“

Oči mu potemněly. „Způsobil jsem ti krušné časy. Omlouvám se, za všechno.“

„Milovala jsem tě. Myslela jsem, že se třeba naučíš mě taky milovat, když na tebe nebudu naléhat. Nechtěla jsem tě děsit, jinak bych ti o dítěti řekla hned, jak jsem se to dozvěděla. Nevěděla jsem, že po dítěti toužíš tak moc.“

„Ne po dítěti. Po našem dítěti.“ Sehnul se a něžně drobečka políbil na spánek. „Ani nevíš, jak jsi mi chyběla, když jsi ode mě odešla, a jak jsem se o tebe bál, když po tobě šli ti překupníci. Dlouho jsem byl přesvědčený, že se nechci ženit. Až ty jsi mi ukázala, jaké to je milovat. Netušil jsem, že existují tak hluboké city. Byl bych udělal všechno, abych tě dostal, jenom jsem nechtěl obětovat tvou touhu po dítěti. Cítím se zahanbeně, když pomyslím, cos byla ty ochotná obětovat pro mě.“

„To je oboustranné.“

„Chtěl bych se s tebou učit lásce. Asi jsem nadaný žák, protože jsi v posteli hrozně hlučná.“

Začervenala se a on ji políbil na nos. „To dítě byla nejlepší výmluva, proč jsem si tě vzal a odvedl domů, aniž bych ti musel vysvětlovat, jak šíleně tě miluju. Myslel jsem už, že jsem v tobě zadusil všechno, cos ke mně cítila.“

„Hlupáčku. Láska tak rychle neumírá.“

„Mělas to s Johnem těžké, když jsi ho nosila. Příště si dítě naplánujeme a já se od tebe nehnu ani na krok.“

„To zní, jako by sis přál, abych tě přestala svádět.“

„Jenom to ne!“

„Tenkrát večer jsem tě chtěla strašně moc. Milovala jsem tě. Myslela jsem, že když ti dám všechno a nic za to nebudu chtít, naučíš se mi důvěřovat a třeba mě i milovat.“

„Miloval jsem tě.“ Přivinul ji k sobě i s tím ranečkem, co chovala v náruči. „Panebože, to ale byla strastiplná cesta! Doufám, že ji teď už budeme mít schůdnější.“

„Však počkej a uvidíš, jak bude schůdná. Budu tě milovat až do smrti,“ zašeptala a něžně ho políbila. „Chceš si mě vyzkoušet?“ řekla provokativně a našpulila rty.

„Myslíš to vážně?“ zeptal se nejistě. „Pojď ke mně.“ Než se však nadáli, jejich synek zanaříkal a vyžadoval pití.

Tess se zasmála Johnovu zlostnému výrazu. Podívala se na Dana a jeho láskyplný pohled ji zahřál u srdce.

„Zdá se, že můj syn má přednost,“ konstatoval a snažil se potlačit touhu. „Ale pořád před sebou máme celou noc.“

„Ano. Miluju tě.“

„Já tebe taky, maličká. Moc.“

„Až John začne chodit do školy, co bys tomu řek, kdybych se vrátila do práce?“

„K Shortovi?“

„Ne – k tobě, ale jako detektiv.“

„Aby to zůstalo v rodině?“

„Než John vyroste natolik, aby mu padl nepromokavý plášť.“

Objal ji a zároveň pohladil miminko po hlavě. Váhal, ale ona byla zřejmě rozhodnutá. No, kdyby ji učil a pečlivě pro ni vybíral případy, mohla by se vyhýbat nebezpečí. Neškodilo by, kdyby se cítila nezávislá. Na druhou stranu by mu vůbec nevadilo, kdyby ji měl pod dohledem. Při té vyhlídce se usmál. „Dobrá. Ale začneš s dlužníky.“

„Jasně.“

Opřela si hlavu o jeho hrud a usmála se na jejich syna. Avšak za zády, kam Dan nemohl vidět, si držela palce. Po chvíli se na ni usmál, asi jako by tím chtěl přísahat lásku a věrnost, natáhl ruce za její záda a rozpletl jí zkřížené prsty.