Diana Palmer

Long, Tall Texans Most Wanted 02. Případ přesvědčeného starého mládence

KAPITOLA PRVNÍ

Byl to takový líný den na konci jara. Nick Reed to už nemohl vydržet. Práce v detektivní kanceláři Dana Lassitera byla zpočátku vzrušující a bavila ho. Jenže při pohledu z okna vedoucího do parku na něj doléhala touha se toulat.

Pozoroval elegantní ženu procházející se s chundelatým psíkem a usmál se, protože mu připomněla Tabby, Tabithu Harveyovou.

Nepokojně se zavrtěl v křesle. V posledních měsících se vědomě bránil tomu, aby na ni myslel. Byla to černá kapitola jeho života. Přihodilo se to, když se sestrou zavítali po delší době služebně do Washingtonu, kde pořád ještě vlastnili dům, ve kterém žili v dětství. Bylo akorát před Novým rokem a Tabby bydlela v sousedství. S Helen byly nerozlučné kamarádky. Všichni byli pozváni na večírek.

Nick si toho večera všiml, že ho Tabby sleduje s nebývalým zájmem. Několikrát si zašla dolít z bowle a on zrovna tak. Tabby však nevěděla, že punč byl silně říznutý alkoholem. Zatlačila Nicka do kouta v prázdné místnosti a začala ho líbat.

Ještě si vybavoval, jak byla ohnivá. Několik vteřin líbání vášnivě opětoval. Pak ji zarazil a žádal vysvětlení.

Zmateně vysvětlovala, že ví, proč přijel z takové dálky – jenom kvůli ní, aby ji viděl. A také prý ví,

6 případ přesvědčeného starého mládence

že už se chce konečně usadit. Budou spolu šťastní, říkala zasněně a omámená alkoholem se usmívala.

Nick neměl ponětí, kde na to přišla. Jestli na ni někdy myslel jako na ženu, je to už spousta let. Její zpověď ho zaskočila. Byl v šoku a měl zlost. Řekl něco ostrého a sarkastického a ona utekla. Vrátil se s Helen domů a sbalil se k odjezdu. Nikdy Helen přesně neřekl, co se stalo, ale dovedl si představit, že Tabby jí to vyklopila. Od té doby se s Tabby neviděl a neslyšel. Ne že by ho nemrzelo, co jí řekl, ale nezmohl se na omluvu.

Mračil se nad takovými vzpomínkami. Do toho na dveře kanceláře zaklepala a bez vyzvání vešla Helen.

„Tak co, nechal sis to projít hlavou?“ zeptala se nedočkavě.

Hněvivě na ni pohlédl a otočil se v křesle. Blonďaté vlasy mu ve světle zářily jako zlato. Tmavé oči mu jiskřily.

„Ano.“

„Uděláš to?“ zeptala se s úsměvem a odhrnula si vlasy z obličeje.

„Nechal jsem si to projít hlavou a neudělám to,“ objasnil.

Zachmuřila se. „Nicku, prosím!“

„Ne,“ řekl pevně. „Budeš si ty informace muset sehnat jinak.“

„Košile je bližší než kabát, nemyslíš?“ naléhala Helen s nadějí. „Jsem jediná ségra, kterou máš. Nicku, musíš mi pomoct!“

„Ani náhodou,“ řekl lhostejně.

Pomyslela si, jak by mu slušelo, kdyby visel na dlouhém provaze. To by pak ovšem zůstala na světě sama. Vlastně by jí zbyl ještě Harold, s nímž byla zasnoubená.

„Seš v naší detektivní kanceláři jedinej, kdo dělal agenta FBI,“ připomněla mu. „Máš kontakty na správnejch místech. Stačí, když zvedneš zadek a sluchátko,“ trvala na svém.

A upřela na něj velké hnědé oči zasazené do uličnického obličeje zarámovaného dlouhými, rovnými hnědými vlasy. Až na ty jeho blonďaté vlasy si byli velmi podobní. Měli stejnou vzdorovitou bradu, stejně elegantní nos, stejně živé tmavé oči. Nick však byl mnohem víc introvertní a tajnůstkářský. Byl takový celý život, už když spolu vyrůstali ve Washingtonu, kde potom ona chodila na vysokou a on pracoval u FBI.

Za ta léta hodně cestoval a ona ho nevídala celé měsíce, někdy i roky, než dostal nabídku od Richarda Dana Lassitera. Seznámili se při řešení jednoho případu krátce předtím, než Dana, tehdy texaského jezdce, rozstříleli na kusy. Jakmile si Lassiter založil vlastní, soukromou detektivní kancelář, přetáhl Nicka od FBI a ten s sebou přivedl Helen. Díky dvěma ročníkům na vysoké ekonomické měla proti konkurenci výhodu. Přihnala se z Washingtonu s nadšením, že bude s bratrem. Rodiče byli již nějakou dobu po smrti, a tak jí dělalo dobře mít posledního člena rodiny nablízku.

Ze začátku jí Tabitha Harveyová moc scházela, protože se kamarádily odmalička. Ještě si dopisovaly, jenom si Tabby dávala pozor, aby se nezeptala, jak se daří Nickovi. Její vzpomínky na Helenina bratra byly bolestné.

„Ne,“ opakoval. „Nebudu kvůli tobě volat FBI.“

Zakřenila se. „Tak to na tebe povím.“

„Co?“

„Žes byl s tou nádhernou blondýnkou, když jsi měl pro Dana dělat vočko.“

8 případ přesvědčeného starého mládence

„Klidně běž a řekni mu to. Byla to moje informátorka. Ve službě s holkama nelaškuju.“

„Ale jinak s holkama laškuješ, co?“ zvážněla. „Ty ženy nikdy nebereš vážně.“

Pokrčil rameny. „Netroufám si. Já nejsem stvořenej pro fajfku, bačkory a děcka. Mám rád cestování a nebezpečnou práci a pak taky příležitostně hezkou blondýnku, pokud zrovna nedělám vočko.“

„Škoda,“ povzdechla si a usmála se na něj. „Ve svatebním by ti to slušelo.“

„Kdo by si mě vzal?“

Měla co dělat, aby udržela jazyk za zuby a nezmínila se o Tabby. Jednou to udělala a málem vyskočil do stropu. Neviděl Tabby od Silvestra, kdy jel s Helen zkontrolovat dům po rodičích v malém washingtonském předměstí Torrington. Tabbyin otec dva roky předtím zemřel, ale ona se neodstěhovala. Její dům stál hned vedle Reedových. Nick se s Helen nikdy nebavil o tom, co se mezi ním a Tabby toho večera přihodilo, ale při každé zmínce o ní se naježil.

„Nájemníci z tátova domu se odstěhovali,“ řekla náhle. „Nemůžu tam teď letět a postarat se o to. Nemohl bys ty?“

Rysy v obličeji mu ztuhly. „A proč nemůžeš ty?“

„Protože se nemůžu uvolnit,“ řekla podrážděně. „Ale ty jo. Beztak si máš vybrat dovolenou. Mohl bys zabít dvě mouchy jednou ranou.“

„To bych snad moh,“ odpověděl neochotně a oči mu na okamžik potemněly. Potom se zadíval sestře přes rameno a prudce nadzdvihl obočí. „Hele, šéf přichází. Radši vypadni, než z tebe udělá další čárku v seznamu nezaměstnanejch.“

„Jdi se vycpat, ty nádivo!“

„Nějaké problémy?“ zeptal se Dan, když si oba prohlédl.

„Ani v nejmenším, šéfe,“ ujistila ho. „Jenom jsme probírali jídlo.“

„Dobře. A co vyšetřování případu Smart?“

Zašklebila se. „Potřebuju jednu informaci, ale nemůžu ji vydolovat,“ řekla mrzutě. „Nemůžu sehnat nikoho, kdo by mi řekl něco o práci Kerryho Smarta pro FBI.“

„Tos nepoprosila bratra? Ten má přeci v FBI kontakty.“

„Právě proto bych z něj nejradši udělala nádivku,“ řekla sladce. „Nechce tam zavolat.“

„Já mu to nařídit nemůžu. Nick si minulost u FBI nechává pro sebe. Nikdy o ní nemluví. Možná už s nimi nechce mít nic společného.“

„Asi. No nic, doplahočím se za Adamsem. Ten tam míval pár přátel.“

„Fajn.“

„Jak se vede Tess a miminku?“

„Má se výborně. Ale malý vůbec nechce spát. Doktor říká, že to jednou dožene. Aspoň máme další společnou činnost – hlídat dítě.“

„Dyť vám to dělá radost.“

„To určitě. V životě bych se vzdal čehokoliv, jenom ne své rodiny.“

„A to jste byl zatvrzelej starej mládenec.“ Zakroutila hlavou. „I silný jedinci v manželství změknou.“

„Bacha, ať nezůstaneš přespočetná,“ varoval ji.

„Já ne, šéfe. Chci bejt ještě cennější než Nick. Jestli mě pustíte na pár dnů dělat u FBI, abych měla kontakty, až je budu potřebovat*.“ zvýšila hlas, aby to Nick nepřeslechl. Ale nezabralo to. Jen se jí výsměšně uklonil a vycouval ze dveří.

„Sestra nesestra, je to bojovník za zrovnoprávnění žen. Ať mají stejnou šanci.“

„Tak jsem si ho vychovala,“ kysele se usmála nad svým osudem. „Však já mu to povím.“

„Ani nápad! Neumíte si představit, co tudle nakecal Haroldovi o tom, co jsem udělala, když mi byly dva roky.“

„Musíte se postarat, aby se s Haroldem nevídal moc často.“

„To říká Harold taky.“

Helen si přála, aby měla víc času a mohla sem tam zajít k Tess a za mimčem. Ale co byla Tess vdaná za Dana a měli spolu dítě, už k sobě neměly tak blízko. Občas si zašly na oběd, avšak Tess se teď víc kamarádila s Kit.

Helen se vypravila za Adamsem, který měl opravdu na FBI nějaký kontakt. Zatelefonoval a informace, kterou potřebovala, byla na světě.

„Rychlá práce. Díky,“ řekla nadšeně.

Odkašlal si. „Jestli tě Harold nevezme na pizzu, koupím ti pivo,“ nabídl se. „Jen tak, rozumíš, já vím, že seš zadaná.“

Usmála se. Byl sympatický. Velký a statný, trochu břichatý, ale jinak hezký. „Díky, Adamsi,“ řekla upřímně. „Někdy příště.“

„Jistě,“ souhlasil ochotně. Zazubil se a vyšel ze dveří. Vždycky vypadal vyrovnaný. Helen ho trošku přišlo líto, ale byl to typ člověka, který se k lidem přimkne a už se neodpoutá. Z takového závazku měla strach. Tedy s každým, jenom ne s Haroldem.

„Tak co, o čem sis povídala s Adamsem?“ ozval se jí za zády Nick, sotva vyšla ze dveří.

Zalapala po dechu a pak se zasmála. „Neslyšela jsem tě.“

„Jasně, že ne,“ řekl samolibě. „Od toho jsem soukromej detektiv. Jsme cvičený, abysme za lidma slídili bez povšimnutí.“

„Fakt?“ usmála se. „To jsem nevěděla.“

„Cos tam dělala? Odráželas Adamse?“

„Ne! Já ho mám ráda.“

„Jistě. Já taky. Ale je to klíště. Jak si ho jednou pustíš k tělu, máš co dělat, aby ses ho zbavila. To ho pak musíš nakopnout, aby dal pokoj a vodprejsk.“

Vyprskla smíchy. „Ty zvíře!“

„A nemám pravdu? Ale jinak to není špatnej frajer.“

„Však ty taky ne. Teda občas.“

„Máš, cos potřebovala?“

Přikývla. „Ale ne tvojí zásluhou.“

Lhostejně pokrčil rameny. „Není špatný učit tě samostatnosti. Nebudu tady věčně.“

Tón, jakým to řekl, ji znepokojil. „Nicku…“ spustila.

„Neboj, neumírám,“ uklidňoval ji, když viděl, jak se zatvářila, a usmál se. „Chci říct, že mě to táhne pryč. Asi brzo vypadnu.“

„Zase tě láká se toulat?“ zeptala se laskavě.

Přikývl. „Na stejným místě se nudím.“

„Tak jeď domů. Vem si dovolenou, odpočiň si.“

„Do Washingtonu?“ Panenky se mu rozšířily. „To nemyslíš vážně!“

„Však tam najdeš cestu. Je to tichá ulice. Žádný překupníci drog, žádný přestřelky. Klid a mír.“

„A tvoje kamarádka Tabby hned vedle,“ řekl ledově.

„Tabby chodí s moc hezkým historikem z fakulty.“ Oddechla si, když mu zamrkala víčka. „Myslím, že je to vážný. Tak se před ní nebudeš muset schovávat.“

„Když jsme tam byli začátkem roku, s nikým nechodila.“ Znělo to, jako by ji podezíral ze lži.

„To bylo tenkrát. Za pár měsíců se může ledacos změnit. Tabby je pětadvacet. Je na čase, aby se vdala a měla děti. Je usazená a má dobrou práci.“

Na to neodpověděl. Tvářil se jako štvaná zvěř. Jako by ho hnali do chomoutu. Cítil se tak. Proto změnil téma. „Obstaral ti Adams tu informaci?“ zeptal se znovu.

„Ano. Musela jsem ji zjistit, abych svůj případ mohla dotáhnout do konce. Dan se mě zrovna ptal, jak jsem s tím daleko. Klient potřebuje zákulisní informace. Doufá, že mu to pomůže u soudu.“

„Aha.“ Prsty jí přejel po nose. „Asi ti nedošlo, že mám pádnej důvod, proč s lidma, který znám z FBI, nechci mluvit.“

Zvědavě ho zkoumala. Její bratr měl obličej vymodelovaný jako od umělce. Vysoké lícní kosti, rovný nos a dokonale vytvarovaná mužská ústa.

„Co koukáš? Neodpovědělas mi.“

„Zamyslela jsem se nad tím, jakej seš fešák. Vypadáš přesně jako táta. Není divu, že ženský vyhrožujou, že skočej z okna, jestli jim dáš kopačky. Nikdy o době, kdys byl u FBI, nemluvíš. A já nevím proč. Myslela jsem, že ti to chybí.“

„Někdy jo,“ přiznal. „Ale jenom někdy. Jenže nikdy není dobrý otvírat starý rány. Občas krvácej.“

„Ano,“ přitakala nepřítomně. „Je to tak.“

„Pod se mnou něco zakousnout a při tom si popovídáme o tom, co uděláme s barákem. Už mě unavuje ho pronajímat. Jsou s tím těžkosti. Chci si s tebou promluvit o tom, že bysme ho prodali.“

„Prodat naše dědictví?“ vybuchla.

Povzdechl si. „Tušil jsem, že budeš takle reagovat. Tak pod. Dáme si něco k snědku. Hádat se můžeme nad jídlem.“

Zavedl ji do pěkné restaurace, kde podávali mořské speciality. Počítala s nějakým hamburgrem, a tak se ve dveřích zarazila, nervózně si prohlédla svou starou černou sukni a černobíle kostkovanou halenku, rozpuštěné a neupravené vlasy.

„Co je?“ zeptal se netrpělivě.

„Nicku, na takovýdle místo nejsem oblečená. Nemůžeme jít někam, kde není tak draho?“

„Cože?“

„Do nějakýho automatu. Umělá hmota, papírový pytlíky, pěnový kelímky a tak.“

„V žádným případě. Pod.“ Vzal ji za ruku a táhl ji dovnitř. Odkašlal si a velmi elegantně ji usadil ke stolu. „Doufám, že zas tolik po pizze nešílíš. Tady ji nepodávaj.“

Usmála se. „Jestli chceš znát pravdu, už nám s Haroldem malinko leze krkem,“ vylezla s barvou ven. Posadil se proti ní. Na stole hořela červená svíčka ve skleněné trubičce. Tohle světlo dělalo místnost ještě útulnější, stejně jako nevtíravá klasická hudba linoucí se z reproduktorů.

„Mám rád obsluhu,“ řekl. „Staromódní obsluhu a dobrý jídlo. Tady maj obojí.“

Ještě nedomluvil, když se po jeho boku objevila štíhlá blondýna a podávala jim jídelní lístky. Zatímco si vybírali, dlouze si prohlížela Nickův obličej.

„Díky, Jean,“ řekl přívětivě.

Usmála se na něj, vrhla závistivý pohled na Helen a šla po svých.

„Líbíš se jí.“

„Já vím. Ona mně taky. Ale to je všechno,“ dodal a na Helenin zvídavý pohled odpověděl vážným výrazem. „Přestaň dělat dohazovačku. Jenom lidem komplikuješ život.“

Znělo to neuvěřitelně hořce. „Nechceš mi něco říct?“ zeptala se tiše.

„Dyž sme byli naposledy doma, dávalas mě na tý silvestrovský oslavě dohromady s Tabby. Nezmínila ses mi, žes jí nakukala, že jsem letěl celou cestu z Houstonu jen proto, abych si ji odved.“

Při tom tónu ji zaplavil pocit viny. „Netušila jsem, že vám to ublíží.“

„Měla nějakej bláznívej dojem, že se moje city změnily a chci s ní navázat vztah,“ přerušil ji a tvářil se vyčítavě. „Nebyl jsem na to připravenej, a reagoval jsem trochu přehnaně. Rozbrečela se.“ Tvář se mu ještě zpřísnila. „Za celý léta, co Tabby známe, jsem ji nikdy neviděl brečet. Fakticky mě to vzalo.“

Helen znala Nicka moc dobře, aby věděla, co přišlo potom. „Byls na ni tvrdý, co?“ vytušila.

„Už jsem ti řek, že sem na to nebyl připravenej. Chvíli mi vyprávěla o nějakým novým nálezu, kterej studovali v antropologii, a vzápětí odbočila k budoucnosti.“

„Ten punč byl stříknutej,“ řekla. „Já to nevěděla a nalila jsem jí dva pohárky.“

„Konečně mi došlo, že je nadrátovaná, ale ty náhlý citový výlevy mě vyvedly z rovnováhy.“ Dal si ruce do kapes a byl celý nesvůj. „Zpanikařil jsem. Tabby je kouzelná holka, ale není to můj typ.“

„A kdo je?“ provokovala. „Jako by z tebe promlouval zkušenej ženáč, a ne zatvrzelej starej mládenec. Mohl bys dopadnout mnohem hůř než s Tabby.“

„Ona by mohla dopadnout mnohem líp než se mnou,“ odporoval. „Nešetřím na chaloupku s laťkovým plotem. Chci se vydat na plavbu kolem světa. Byla by to taková výzkumná výprava. Do tý doby budu dělat detektiva, i když mě to začíná unavovat.“

„Tabby je badatelka, věděls to? Zkoumala starověké záhady. To antropologové dělaj. Odhalujou

případ přesvědčeného starého mládence 15

kultury starověkejch civilizací a jak se tenkrát pracovalo.“

„Žádná mumie stará dva tisíce let se nejspíš v sarkofágu neposadí a nevytáhne na ni pistoli,“ namítal.

„To asi ne,“ připustila. „Ale vyhrabávání pravdy je pro vás dva společný.“

Vztekle se drbal za krkem. „Nechtěl jsem jí tak ublížit,“ řekl zprudka. „Řek jsem jí ošklivý věci.“

„To už je za náma. Teď někoho má a vypadá to vážně, tak se nemusíš bát nějakejch komplikací, až se budeš rozhodovat, co s tátovým domem.“

„Snad ne,“ uznal, ale stejně se netěšil, až Tabby zase uvidí. To, jak se k ní choval, ho znervózňovalo. A ona také nebude radostí bez sebe, až se s ním potká. Stejně jako Nick i ona litovala, že se neovládla. Ztráta hrdosti ji ranila zrovna tolik jako Nickova ostrá slova a ani jí by nebylo milé oživovat nepříjemné vzpomínky.

„To bude v pořádku,“ řekla Helen jemně.

„To říkáš vždycky. A co když ne?“

„Proboha, uvažuj optimisticky. Kup si letenku a už ať seš ve Washingtonu.“

„Asi to udělám. Ale pořád budu mít pochybnosti.“

Dva dny nato byl Nick s Lassiterovým požehnáním na cestě do starého domova v Torringtonu.

Nic se tam nezměnilo, pomyslel si, když tudy projížděl v najatém autě. Duby sice poněkud zestárly, ostatně tak jako on sám, ale ulice byla klidná, stejně jako lidé, kteří v ní bydleli.

Bezděky přelétl zrakem přes plochou čelní stěnu domu z červených cihel, v němž s Helen vyrůstali. Kolem dokola kvetly keře, svída krvavá. Třešně už odkvetly a měly malé zelené plody. Počasí bylo příjemné, bylo teplo, ale ne horko. Až dosud si neuvědomoval, jak je unavený Nakonec to byl nejspíš dobrý nápad, aby si vzal tuhle dovolenou, ačkoliv se jí bránil jako lev.

Byl pátek, ale ne doba, kdy lidé odjíždějí, a tak nepředpokládal, že by se před domem potkal s Tabby. V mysli ji však měl před sebou: dlouhé hnědé vlasy do půli zad a velikánské tmavé oči, které ho sledovaly, kdykoliv ho zahlédla cestou ze školy. Byla vysoká, velmi štíhlá, bez viditelných křivek. To se nezměnilo. Vlasy měla v těchto dnech svázané do drdolu. Přehnaně se nelíčila a oblékala se stylově, ovšem ne sexy. Tělo měla stejně štíhlé jako v dospívání, takže by se do ní žádný muž nezamiloval, ledaže by ji měl rád. Ubohá Tabby. Přišlo mu jí líto a měl zlost na Helen, že tenkrát na Silvestra naaranžovala jejich setkání a nakukala Tabby, že na ní Nickovi záleží.

Trochu ano, ale spíš tak nějak, jako by patřila do rodiny. Aspoň si tak vždycky vysvětloval svůj postoj. Nikdy se nezdálo, že by s ním chtěla mít tělesný styk. Až do onoho Silvestra. Snad ji ten kolega, co s ním chodí, miluje a udělá ji šťastnou.

Život v podkroví, to nebylo nic pro Nicka. Už myslel na to, jak si podá žádost o místo v Interpolu nebo celního inspektora v karibské oblasti. Žít nezajímavě by pro něj bylo totéž, jako nežít vůbec.

Zajel k domu a nějakou dobu seděl a díval se na něj. Domov. Nikdy nepřemýšlel o tom, co to pro člověka znamená, když se má kam vrátit. Bylo to zvláštní. On, takový tulák a milovník svobody, se najednou cítil báječně, když stál před vlastním domem. Vlastnictví pro něj bylo něčím novým, stejně jako pocit prázdnoty, který měl od vánoční dovolené. Samotu nikdy dřív nezakusil. Bylo mu divné, proč by měl mít najednou pocit, jako by promarnil život, když ho měl tak bohatý a vzrušující.

Jen co odemkl přední dveře a odnesl dovnitř zavazadlo, zhluboka se nadechl vůně dřeva, fermeže a osvěžovače vzduchu. Každý týden sem chodila uklízečka, aby dům udržovala. Pečlivě byly uchovávány věci po rodičích – zůstaly přesně tak, jako když byli Nick a Helen ještě děti. Nic se tu nezměnilo. Vůně ani zařízení. To mu dodávalo pocit bezpečí a jistoty.

Až při pohledu na zábradlí podél schodiště vedoucího ke třem ložnicím v patře se zamračil. Dlouhými prsty nepřítomně hladil staré dřevo. Celý dům i se zařízením měl v úmyslu prodat, ale nyní už o tom nebyl přesvědčen.

Jak se den chýlil ke konci, byl si tím stále méně jistý. Posluhovačka zapnula elektřinu, takže lednice i kamna byly v provozu. Našel kávovar a vyrazil dokoupit zásoby. Vrátil se akorát ve chvíli, kdy vedle zaparkovalo malé modré auto.

Zastavil se na schodech, paží svíral dva pytlíky s potravinami a díval se, jak žena vystupuje z vozu. Ona na něj nepohlédla ani jednou. Přešla ke vchodu, odemkla klíčem, který měla připravený v ruce, a zmizela z dohledu.

Tabby. Chvíli za ní hleděl bez hnutí. Nezměnila se. Nic jiného ani nečekal. Ale nyní měl při pohledu na ni úplně jiný pocit, a to ho zmátlo. Nedovedl přesně určit, v čem ten rozdíl spočívá.

Zašel dovnitř, uvařil si kafe a potom si k večeři osmažil biftek a namíchal salát. Při jídle přemítal o Tabbyině nezájmu o jeho přítomnost. Vždyť si musela všimnout, že má před domem auto, a zahlédnout ho, jak vchází do dveří. Ale nepodívala se jeho směrem ani na něj nepromluvila.

Najednou z toho byl sklíčený a ještě víc litoval bariéry, kterou mezi nimi na Nový rok postavil. Byli dávní kamarádi. Skoro jedna rodina. Bylo by to hezké, posedět s Tabby a poklábosit o starých časech, kdy si všichni hrávali společně. Ale nepočítal s tím, že by se s ním Tabby ještě chtěla bavit.

Jakmile dojedl a umyl nádobí, posadil se do obýváku s detektivkou. Televize nešla. Ani mu to nevadilo. Však už té zábavy bylo až moc – kanály s nekonečným programem a výběr z desítek pořadů. To neustálé bombardování mu někdy lezlo na nervy, tak prostě televizi vypnul a raději si četl. Není nic lepšího než dobrá kniha, pomyslel si.

Byl zcela ponořen do četby, když u dveří zadrnčel zvonek.

Plný zvědavosti šel otevřít.

Stála tam Tabby s vážnou tváří, vlasy úhledně smotané do drdolu, brýle posazené na špičku nosu, v obličeji výraz napětí a strachu. Měla na sobě šaty a bílou blůzku, v kterých ji viděl vystupovat z auta. Bylo devět večer a ještě se nepřevlékla do domácího oblečení.

„Ahoj,“ pozdravil ji. Hned se mu ulevilo a pousmál se.

Tabby úsměv neopětovala. Ruce měla složené na prsou. „Neobtěžovala bych tě,“ spustila škrobeně, „ale žádného jiného detektiva neznám. To je dílo prozřetelnosti, že jsi zrovna dnes přijel domů.“

„Vážně? Proč?“

Polkla. „Jsem podezřelá z krádeže.“ Dolní ret se jí chvěl, ale za okamžik se ovládla. Dokonce hrdě zvedla hlavu. „Nic jsem nevzala a oficiálně mě ani neobvinili, ale jenom já jsem měla přístup k té věci, která zmizela. Je to vázička s klínovým nápisem z doby Sumerské říše. Myslí si, že jsem ji ukradla.“

DRUHÁ KAPITOLA

Nick zvědavostí zdvihl obočí. „Ty, a zloděj? Vždyť tys přece v šestnácti šla o dva bloky dál, jen abys vrátila starýmu Forbesovi dolar, kerej ztratil. Lidi se za devět let tolik nezměněj.“

Zdálo se, že se uvolnila. „Díky za důvěru, ale já potřebuju důkaz, že jsem to neudělala. Jestli se ve městě pár dnů zdržíš, chci si tě najmout, abys mě očistil.“

„Najmout? Má ty dobroto!“ zabručel. „Tabby, ty si mě přece nemusíš najímat, abych pro tebe něco udělal.“

„Je to kšeft,“ řekla pevně. „A já nejsem chudák. Nemusím se dovolávat našeho starého kamarádství.“

„Ani nevíš, jak to zní nedůtklivě. Pod‘ dál a pověz mi o tom něco.“

„Já… ne, to nemůžu,“ odmítla a rozhlížela se kolem, jako by za každou záclonou někdo koukal.

„Proč ne?“

„Už je docela pozdě a ty jsi doma sám.“

„To myslíš vážně? Nejsme přece pod parou,“ řekl a přísně se na ni zahleděl.

„Já ne! A byla bych ráda, kdybys na to zapomněl. Byla jsem opilá.“

„To rozhodně,“ souhlasil. „Nikdy dřív jsem tě takovou neviděl. Spadla ti maska.“

„Už se to nikdy nestane. Doufám, že jsem ti tím nezpůsobila nesnáze.“

„Ani ne. Tak poď přece dovnitř. Já skoro nikdy nespím se ženskejma v šatech.“

Tváře jí ještě víc zčervenaly. „Přestaň s tím!“

Pokrčil rameny. „Když myslíš.“ Zkřížil ruce na prsou. Košili měl u krku rozepnutou, takže mu byly vidět husté světlé chlupy. Zdálo se, jako by to Tabby rozrušilo, protože hned odvrátila zrak.

„Myslela jsem, kdybys měl čas, že bychom se sešli na obědě a já bych ti doplnila informace.“

Povzdechl si s předstíranou rezignací. „To snad není nutný.“ Sáhl za sebe a rozsvítil baterku. Potom ji doprovodil dolů a usadil na schody, sedl si vedle ní a řekl: „Tak, tady jsme na světle, aby všichni sousedi viděli, že nejsme nahatý. Je to tak lepší?“

„Nicku!“ zuřila.

„Nebuď tak staromódní. Copak žiješ ve středověku?“

„Někdo z nás musí, jinak civilizace přestane existovat. Nevšiml sis, kam to spěje v naší společnosti?“

„Kdo by si nevšim?“

„Drogy, pohlavní nemoci, ulice plné lidí bez střechy nad hlavou, profesionální zabijáci.“ Zakroutila hlavou.

„Většina lidí o starém Římě neví. Možná bys měla začít nosit tógu, abys přilákala pozornost.“

„Ty se nikdy nezměníš.“

„Určitě jo. Já bych příšerně smrděl, kdybych nosil pořád stejný hadry.“

Bylo to jako za starých časů, když Nick dělal vtipy a ona se popadala za břicho. Teď ale šlo o její bezúhonnost a budoucnost v zaměstnání.

Vzal ji za bradu a natočil jí hlavu tak, aby si viděli do očí. Přetvářka skončila, když ji vyzval: „Tabby, pověz mi o tom něco.“

Vytrhla se mu ze sevření, které ji vyrušovalo z klidu. „Jde o starověký kus sumerského hliněného nádobí, který jsem ukazovala svým studentům při přednáškách o Sumerské říši. Byl to unikát s klínovým nápisem.“

„V tom se nevyznám. Už je to pěknejch let, co jsem měl na vejšce západní civilizaci.“

„Klínopis byla vymoženost sumerské kultury, o jeden stupeň výš než obrázkové písmo,“ vysvětlila. „V klínopisu představuje každý znak ve tvaru klínu jednu slabiku. Existují tisíce sumerských nápisů na destičkách z pálené hlíny. Ale tenhle nápis,“ pokračovala, „nebyl na destičce, ale na vázičce, dokonale dochovaný a starý přes pět tisíc let.“ Naklonila se dopředu. „Nicku, fakulta za ni zaplatila majlant. Byl to nejsenzačnější nález, jaký jsem kdy viděla, vzácný a naprosto nenahraditelný. Směla jsem ho používat jako vizuální pomůcku v jedné třídě. Nikoho nenapadlo, že by se to mohlo ztratit. Stálo to tisíce dolarů…“

„Jenom jedna vázička?“

„Ano. Byl na mém stole. Měla jsem mít konzultaci s jednou studentkou v učebně a pak jsem měla vázičku vrátit na místo a zamknout. Nebyla’jsem pryč déle než pět minut, a když jsem se vrátila, už tam nebyla. Kolem nikdo jiný nebyl a já teď nemůžu dokázat, že jsem ji nevzala.“

„Může se za tebe zaručit ta studentka?“

„Samozřejmě, ale ne, pokud jde o tu vázičku. Neviděla ji.“

Zahvízdl. „Žádný svědci?“

Zavrtěla hlavou. „Ani jeden.“

„A mohl mít někdo motiv to ukrást?“

„Takový nález by znamenal bohatství, ale jenom pro sběratele,“ připustila. „Většina studentů v tom vidí prostě malou kuriozitu. Jenom pár zaměstnanců fakulty znalo skutečnou hodnotu. Třeba Daniel.“

„Daniel?“

„To je můj kolega. Daniel Myers. My… chodíme spolu. Je čestný,“ dodala rychle. „Je moc poctivý na to, aby něco ukradl.“

„Většina zlodějů budí zdání poctivosti,“ řekl cynicky. „Ale nenasytnost je přemůže.“

„Nicku, to není fér,“ protestovala. „Vždyť Daniela ani neznáš.“

„To ne,“ řekl a měl vztek, že toho člověka hájí. Kdo to vůbec byl, tenhle kolega? Pátral po jejím pohledu. „Řekni mi něco o Danielovi.“

„Je moc sympatický. Rozvedený, má jednoho syna, skoro dospívajícího. Bydlí v centru Washingtonu.“

„Neptal jsem se na jeho minulost. Chtěl jsem, abys mi řekla něco o něm.“

„Je vysoký, štíhlý a velmi inteligentní.“

„Milujete?“

Neklidně si poposedla. „Myslím, že nemusíš vědět o mém osobním životě. Jenom o zaměstnání.“

Povzdechl si. „No, nemáš nikoho, kdo by na tebe dával pozor. Když jsi dospívala, vždycky jsem ho na tebe dával já.“

„To bylo tenkrát. Teď mi je dvacet pět. Nepotřebuju, aby se o mě někdo staral. Kromě toho, jsi jenom o pět let starší než já.“

„O šest, skoro.“

„Daniel si mě chce vzít.“

„A co z toho budeš mít, jestli tě Daniel nemiluje?“

„Vezmeš ten případ?“ zeptala se, aby rychle změnila téma.

„Jistě. Ale Daniel by mi radši neměl lízt do cesty.“

„To nebude,“ ujistila ho, ale s nevyslovenou výhradou. Napadlo ji, že by se Danielovi Nick nezamlouval. Horší bylo, že Nickovi se už teď nezamlouval Daniel. Bude to choulostivá situace, ale Tabby se již nyní třásla strachy. Potřebovala někoho na své straně. A kdo by to měl být jiný než Nick, podle jeho sestry jeden z nejlepších detektivů na světě.

„Rád bych se zejtra přijel podívat, kde pracuješ.“

„Zítra je sobota,“ vykoktala ze sebe.

„Mně nezáleží na posluchačích.“

„Daniel mě chtěl vzít na nákup…“

„Daniel si může koupit oblek někdy jindy.“

„Nechce kupovat oblek, ale zásnubní prsten!“

Přimhouřil víčka. Tahle myšlenka mu vůbec neseděla. „To bude muset počkat. Já se ve městě zdržím jenom do příštího pátku.“

„Večer mu zavolám.“

„Dobře.“

Vstala, uhladila si sukni a Nick se postavil vedle ní. Tvářil se ustaraně. „Copak tě tvý kolegové vůbec neznaj?“

„Ale jistě. Přesto to vypadá zle. Moje kancelář byla v tu dobu zamčená. A nikdo jiný klíč nemá.“

To je hřebíček do rakve, pomyslel si, ale nahlas to neřekl. „Snaž se být klidná. Vymotáme se z toho.“

„Tak jo. Díky, Nicku,“ řekla, aniž na něj pohlédla.

„Není zač. Ráno se pro tebe stavím kolem osmý. Není to moc brzo?“

Zavrtěla hlavou. „Vždycky vstávám za svítání.“

„Jako za starejch časů,“ připomněl si. „Doufám, že nemáš v plánu – tak jako za starejch časů – taky lízt po okapový rouře do okna ložnice.“

Zalapala po dechu. „To bylo jenom párkrát. A navíc to byla Helenina ložnice!“

„Bylas taková divoška. Postrach v baseballu, nejzuřivější obránce ve fotbale a takýs dobře šplhala po stromech. Dnes vypadáš skoro jako tenkrát.“

Ušklíbla se. „To vím taky. Ať jím, co chci, nemůžu přibrat ani kilo.“

„Počkej ve středním věku.“

„To už bude za pár let,“ řekla s mírným úsměvem.

„Ano. Za pár. Běž se vyspat.“

„Ty taky. Dobrou noc.“

Jak se mu vrátila sentimentální nálada, pozoroval ji, dokud nezmizela ve dveřích. Staré časy. Myslel na teplé letní večery, kdy si vodil známé domů, všichni sedávali v křesílkách na trávníku a sledovali Helen a Tabby, které byly o několik let mladší, a chytaly v trávě světlušky. Představoval si, že Tabby bude jednou pozorovat, jak totéž dělají její děti.

Nechtěl na to myslet. Zašel zpátky do domu, snažil se vrátit k detektivce, jenže ho na ni přešla chuť. Odložil ji proto a šel si lehnout. O několik hodin dřív než obvykle.

Když se ráno přesně v osm pro Tabby stavil, byla oblečena do květované sukně a bílé pletené halenky. On toho na sobě neměl o moc víc – kalhoty a červenou pletenou košili.

„Musíš si pořád takle motat vlasy? Už hezky dlouho jsem je neviděl rozpuštěný,“ prohodil.

„Bylo by mi horko na krk,“ řekla uhýbavě. „Rozpouštím si je jenom na noc.“

„Pro Daniela?“ zeptal se uštěpačně.

„Pojedeme tvým autem, nebo mým?“ zeptala se, aby se vyhnula odpovědi.

„Určitě mým. Mám rád dost místa pro hlavu.“

„Sedadlo se dá spustit dolů.“

„Nemůžu řídit vleže na zádech.“

„Pod.“ Vedl ji k velkému sedanu, který si najal, a pomohl jí nasednout. „Naváděj mě. Už dlouho jsem tady nejezdil.“

„Ne zas tak dlouho. Odešel jsi, až když jsi skončil u FBI. To je teprve čtyři roky.“

„Někdy mi to připadá jako věčnost.“

„Houston je asi podstatně jiný, co?“

„Jedině když je zaplavenej. Jinak je to samej beton, ocel a dlažba. Tak jako v každým jiným městě. Je to takovej Washington s línou výslovností.“

Zasmála se. „Řekla bych, že většina měst je stejných. Já jsem moc necestovala. A když, tak do míst, která na dnešní zvyklosti vypadají strašně primitivně.“

„Za vykopávkama, ne?“

„Přesně tak. Před pár lety jsem jela na Custerovo bojiště v Montaně pomáhat archeologům a jiným antropologům identifikovat ostatky. Pak jsem měla práci v Arizoně v troskách Hohokam a jednou jsem letěla do Georgie, kde se vykopával srub z osmnáctého století.“

„To musí bejt vzrušující.“

„Pro tebe ne. Ale pro mě je to první a poslední. Chci bádat v místech, která obývali domorodci v Austrálii, a v ruinách, které se začínají vykopávat v Řecku a Římě. Taky chci jet na Machu Picchu v Peru a na trosky staveb Mayů, Toltéků a Olméků v Mexiku a dalších středoamerických zemích.“ Oči jí jiskřily vzrušením. „Chci jet do Afriky a do Cíny… Ach, Nicku, na vyřešení čeká hromada tajemství!“

Zíral na ni. „Mluvíš jako detektiv.“

„Vlastně jím tak trochu jsem. Já pátrám po stopách v minulosti a ty zase v přítomnosti. Obojí je to zkoumání.“

Obrátil pozornost k silnici. „Jak se to vezme.“

Krátce si ho prohlédla. „Ty nekouříš? Helen říkala, že jsi přestal.“

„Už je to pět neděl. Byl jsem nervózní, když nás jednou Lassiter požádal, abysme mu pomohli a přestali. Jeho přiměla Tess, aby s tím skoncoval. Představ si ho, jak s ním točí ženská.“

„Pochybuju, že s ním točí. Nejspíš ji má rád a chce, aby byla šťastná. A když nebude kouřit, bude žít déle.“

„Všichni nakonec umřeme. Někerý o trošku dřív, ale nikdo nemáme moc na vybranou.“

„Zákon entropie.“

Nadzdvihl obočí. „Cože?“

„Tak to nazývají vědci – zákon entropie. To znamená, že všechno stárne a umírá.“

„Pokud se na to budeme dívat vědecky,“ ušklíbl se.

Narovnala si brýle. „Nemusíš být tak uštěpačný. Tady zahni.“

Zajel na parkoviště a vůz postavil na jedno z míst vyhrazených pro návštěvníky. „Tady?“

„Nemáš nálepku, která opravňuje tady parkovat. Když budeš parkovat na místě vyhrazeném pro studenty, odtáhnou ti auto. To by se ti nelíbilo.“

„Není to moje auto,“ připomněl.

„Najal sis ho. Musel by sis ho vyzvednout.“

Odkašlal si, vystoupil a pomohl jí z vozu. „Pamatuješ, jaks ty otvírala mně, když jsem si zlomil nohu? Každej den’s mě vozila do práce a zpátky domů.“

„To jsem byla hodná, co? Ach, ty zlaté staré časy… Tulák Nick. Ty asi jednou skončíš někde v přestřelce se špióny a připíchnou tě na zeď nebo něco takového.“

„Krásná vyhlídka. To je od tebe moc milý.“

„Kabinet mám v prvním patře.“

Vedla ho k velké cihlové budově, kolem vrátnice a nahoru po schodech vedoucích ke katedrám dějin a sociologie.

„Já sídlím támhle na konci chodby. Historici mají tohle křídlo. Katedra sociologie je poměrně malá, ale nabízíme zajímavé kursy.“

„Antropologie je sociologie,“ poznamenal. „Sám jsem ji měl krátkou dobu na vejšce. Sociologie a právo jdou ruku v ruce, víš?“

„Jistě,“ přitakala a odemkla kabinet. „Vedle je biologická laboratoř. Jsou tu jenom dočasně, než jim upraví jejich místnosti. Mají tady hady,“ dodala a otřásla se.

Chodbou s vysokým stropem se rozlehl vřískot. „To je jeden z nich?“ zeptal se. „Hadi nevřískají. Ne, tohle je Pal.“

„Kdo? Nebo co?“

„Pal je chybějící článek. Tak mu tady říkáme. Je to Australopithecus insidiosus.“

„To je řecky?“

„Latinsky,“ opravila ho. „Pal je na opici příliš chytrý. Musíme ho zamykat. Rád trhá skripta. A když někde necháš ležet klíče v jeho dosahu, už se s nimi nesetkáš.“

„On není v kleci?“

„Obvykle je. Ale otvírá si zámek.“ Dala se do smíchu. „Posledně když utekl, byla zrovna v aule porada správce a členů předsednictva. Pal tam přiběhl a začal přítomné zasypávat zbytky stravy.“

„No to muselo na hosty zapůsobit báječně!“

„Na hosty? Byl tam senátor z Marylandu. Za to jsme nedostali finanční prostředky potřebné na nový výzkumný projekt.“

„To mě ani nepřekvapuje. Čistě ze zvědavosti: co ste to chtěli zkoumat?“

Oči se jí rozjasnily. „Sociální chování primátů.“

Nick vyprskl smíchy. „Tak se mi zdá, že si ho užijete dost i bez finančních prostředků.“

„Přesně to řekl náš předseda. Tady.“ Otevřela dveře do skromného kabinetu, kde byl stůl, židle a knihovna přecpaná příručkami. Na stole ležely hromady papírů. „Jako skoro každý jiný jsem poradce fakulty. Ve volném čase přednáším antropologii.“

Stál a hleděl na ni pln zvědavosti. „Tys měla vždycky hlavu otevřenou. Někdy jsem z tebe míval hrůzu. Ať jsem znal cokoliv, tys věděla víc.“

„Otevřená hlava může být pro mladou dívku prokletí,“ řekla s příchutí hořkosti a dodala: „Ale zase to vydrží mnohem déle než svůdná postava a hezká tvářička.“

„Na tobě není nic špatnýho. Až na to, že potřebuješ vykrmit.“

„No, jednou přiberu. Tak tady ta vázička ležela, než zmizela.“

Ukázala na prostředek stolu.

„Kdy zmizela?“

„Včera odpoledne.“

Přikývl a vytáhl z kapsy kožené pouzdro. „Zatím si chvíli čti nebo vyřiď nějakej telefonát, než si tady něco udělám.“

„Co budeš dělat?“

„Podívám se na otisky prstů a na nějaký stopy, to je jasný. Byl od tý doby u tohodle stolu ještě někdo jinej?“

Zavrtěla hlavou.

„Dobře. To nám to trochu usnadňuje.“

Kladla mu ještě další otázky, avšak on byl ponořen do vyšetřování a zahloubán. Pokrčila rameny a nechala ho o samotě.

O několik minut později se napřímil, mrzutý, že nenašel otisky prstů. Stůl měl drsný povrch, takže bylo těžké je objevit. Ale na bílém papíře ležel vlásek. Sebral ho pinzetou a uložil do igelitového sáčku. Nebylo toho moc, ale pokud to byl lidský vlas, laboratoř FBI už z něj něco určí. Je úžasné, kolik údajů může jeden vlas poskytnout. Hned to pustil z hlavy, sotva se ve dveřích objevila Tabby. Přejel po ní očima a uvědomil si, že mu dodává pocit, jako by se právě vrátil z dlouhé cesty. Byl to prima pocit. Když byl s ní, neklid ho opouštěl.

„Našel jsi něco?“ zeptala se Tabby v naději.

„Moc ne. Nešlo najít celej otisk prstu…“

Zarazil se, když ve dveřích za Tabby zahlédl vysokého muže s vážnou tváří.

„To je doktor Daniel Myers,“ představila příchozího, oblečeného do tmavomodrého obleku s bílou košilí a klasickou kravatou. Na sobotu byl oděn jako kazatel. Nick si hned doplnil obrázek o jeho pedantské osobě.

„Nick Reed,“ představil se. Ruku mu nepodal. Ani Daniel, což Nicka trochu rozveselilo.

„Musíte být diskrétní,“ upozornil Nicka. „Jistě chápete, jak by taková krádež mohla poškodit pověst naší fakulty.“

„Jistě. Stejně tak jsem si vědom toho, jak by to mohlo poznamenat Tabbyinu budoucnost.“

„Tabbyinu?“

„Naše rodiny spolu byly spjaty, co jsme naživu,“ vysvětlil Nick.

„To tykání se mi nelíbí, drahá,“ pronesl doktor Myers a dlouhou paží ovinul Tabby kolem útlých ramen.

Nick se jen tak tak udržel, aby po něm neskočil. Bylo neuvěřitelné, jak s ním ten pohled zacloumal. Tabby pro něj byla něco jako sestra. Možná cítil povinnost ji chránit.

Strčil igelitový pytlík do kapsy a řekl: „Zavezu to do laboratoře. Mám tam kamaráda.“

„A bude v sobotu v práci?“

„Doufám, protože jsem mu večer telefonoval, aby tam na mě počkal.“

„To je od něho hezké,“ řekla.

„Vyhodím tě cestou do FBI,“ nabídl se.

Daniel vyrostl až ke stropu. „To nebude nutné,“ řekl stroze a přitiskl ji k sobě ještě víc. „Tabitha vám jistě řekla, že dnes jdeme kupovat zásnubní prsten.“

„Ano, slyšel jsem, že se budete brát,“ řekl Nick.

„Je to velice rozumný krok,“ pokračoval Daniel. „Žiji sám a Tabitha též. Můžeme žít v jejím velkém domě a auto má již splacené. Ráda udržuje dům a vaří, takže budu mít dost času věnovat se práci na své knize.“

Nick cítil, že každou chvíli vybuchne. „Knize?“

„Naší knize,“ vmísila se do hovoru Tabby. „Je to nový pohled na to, co jsem nalezla po požáru na Custerově bojišti.“

„A zahrnuje informace o tom, co jsem já vydoloval o jeho historii,“ dodal rychle Daniel. „Bez mé pomoci by to Tabitha po jazykové stránce těžko zvládla.“

Nick nadzdvihl obočí. „Myslíte, že s tím Tabby potřebuje pomáhat? Nemluvíme snad o dívce, která byla v sedmé třídě školní přebornicí v pravopisu a dostala stipendium a vzdělání na Thornově univerzitě?“

Daniel přešlapoval. „Já mám z angličtiny doktorát.“ Prošpikoval Nicka modrýma očima. „Jaký obor jste, prosím, studoval vy, pane Reede?“ zeptal

se s velkou dávkou ironie, neboť si zřejmě myslel, že detektiv nemá ani střední školu. Přitom u FBI bylo žádoucí dokončené vysokoškolské vzdělání v oboru účetnictví nebo práva. Nick měl to druhé. Jenom se tím nikdy nechlubil. A neměl k tomu chuť ani teď. Ovšem jeho ledabylý, výsměšný úsměv Daniel nepochopil.

„Hra, mám trochu ponětí o právu,“ řekl Nick. „Koneckonců, vždyť jsem detektiv.“

„Jako policejní důstojník,“ přikývl Daniel a tvářil se povýšeně. „Těm stačí středoškolské vzdělání nebo něco na té úrovni, že?“

Nick ztuhl. Než stačil vybuchnout, a že k tomu neměl daleko, předešla ho Tabby.

„Danieli, už opravdu musíme jít,“ řekla. „Nicku, ještě jednou děkuju. Promluvíme si později.“

Ten něco zamumlal a Tabby si Daniela nezvykle obratně odváděla chodbou pryč.

„Ten člověk se mi nelíbí,“ řekl Daniel rozčileně.

„Já vím,“ uklidňovala ho.

Když míjeli dočasnou biologickou laboratoř, ozvalo se hlasité vřískání.

Na konci chodby se otevřely dveře a v nich stál menší muž s knírem. Jakmile si všiml Daniela a Tabby, zkameněl. Chvíli vyhlížel nejisté a pak oslovil Tabby: „Jo, ten ztracený artefakt. Už se našel?“

„Ne. Ale najala jsem si soukromého detektiva, aby se po něm podíval.“

Doktor Flannery stál okamžik jako zkoprnělý. „Detektiva? – Jistě. Jistě.“ Otočil se a odkráčel chodbou dozadu, pak se náhle zastavil, obrátil se, šel zpátky a cestou je znovu pozdravil.

„Ten Flannery je cvok,“ zabručel Daniel, když vycházeli z budovy. „Ztrácí příliš mnoho času s těma vopicema. Začíná se chovat jako ony.“

„S primáty,“ opravila ho. „Když je poznáš, jsou moc fajn. I Pal. Je inteligentní, a proto se dostává do tolika malérů.“

„Třeba tu vázičku sebral Flannery,“ spekuloval. „Víš, že jeho dům má odnedávna nového majitele? Je ve finanční tísni. Někteří sběratelé by za takový nález dali nevímco.“

„Ano, já vím. Ale doktor Flannery to být nemohl,“ řekla paličatě. „Můj ty bože, vždyť je to biolog, a ne zloděj!“

„Zoufalí lidé konají zoufalé skutky,“ poučil ji a vzal ji za ruku. „Vezmeš si mě, viď? Hodíme se k sobě a zajisté to bude úspěšná kniha. Pravděpodobně první z mnoha.“ Hleděl do dálky. „Vždy jsem snil o tom, že mě budou tisknout.“

„Danieli, snad si mě nechceš vzít proto, abychom spolu mohli napsat knihu?“ škádlila ho.

Odkašlal si. „Samozřejmě, že ne. Nebuď hloupá.“

Hloupá nebyla. Daniel ji políbil, jen když musel, a to nijak vášnivě. Nikdy se nepokusil překročit určitou mez. Nikdy jí neposlal květiny ani jí nezatelefonoval o půlnoci, jen aby ji slyšel. Vždy hovořil pouze o psaní. Povzdechla si. Vždycky se toužila vdát, ale takhle si to nepředstavovala. Ani náhodou.

Sny mívala vášnivé, naplněné Nickem. Sny se vytrácejí těžko, a ty její vůbec. Když se teď znovu objevil v jejím životě, musela na něj začít zapomínat zase od začátku. Snad by bylo lepší, kdyby odjel, říkala si. Zatím musela přečkat do příštího týdne a doufat, že očistí její jméno. Kdyby ne, napadlo ji s hrůzou, mohla by dokonce velice brzy přijít o místo!

Tabitha si nemohla vybrat prsten, který by se jí líbil. Upřímně řečeno, vůbec o to nestála, provdat se

za Daniela. On si zkrátka vzal do hlavy, že ji využije, kdežto ona nepřestala myslet na Nicka. Bylo komické jednomu muži slibovat manželství a jinému dávat najevo, že je žádoucí. Jako by byl Nick blázen. Správně prohlédl Danielovy záměry a důvod ke svatbě. A možná i Tabbyiny. Zarděla se.

Daniel ji vzal na oběd do pěkné restaurace. Zrovna se nimrala v moučníku, když si Daniel odskočil na toaletu.

Vůbec neměla myšlenky na nějaký jahodový dort, ale na tu silvestrovskou oslavu.

Tu noc si myslela, že je všechno možné. Měla na sobě černé šaty s kovbojskými třásněmi a vlasy spuštěné na ramena. Odložila brýle – i když bez nich byla skoro slepá – a nalíčila se víc než jindy. Helen jí řekla, že se Nick konečně hodlá usadit a že chce právě Tabby. Tohle povzbuzení a k tomu ještě alkohol ji přiměly jednat docela jinak, než se na ni slušelo a než odpovídalo její povaze.

Nick, ten krásný Nick, se opíral o rám dveří a usrkával punč. Tabby na něj dlouze hleděla a její oči prozrazovaly, co cítí srdce. Nemohla se na něj vynadívat. Milovala ho už… no, dávno!

Ze stolu si vzala punč a trochu vrávoravě kráčela směrem k němu za doprovodu bluesové melodie, linoucí se z reproduktorů stereomagnetofonu.

„Sám, Nicku?“ zeptala se s našpulenými rty.

Shovívavě se usmál. „Už ne. Vypadáš pěkně, Tabby. Vyrostlas.“

„Je mi dvacet pět.“

„Tak jsem to nemyslel. Nejseš moc zkušená, viď?“

„Pracuju na tom,“ zavrněla. „Chceš to vidět?“

Vyvolala v jeho obličeji úžas, přistoupila až těsně k němu a přitiskla se na něj celým svým štíhlým tělem.

„Tabby!“ vykřikl.

„To je v pořádku,“ zašeptala nervózně. „Jenom tě chci líbat. A líbat… a líbat…“

Ještě něco brebentila a rukama ho objala kolem krku. Vzhledem k akademickému prostředí, v němž se pohybovala, věděla o mužích moc málo a ještě míň o líbání, ale milovala ho a dávala do toho srdce.

Koukal jak vrána. Tělo měl na okamžik jako zmrazené. Potom zavřel oči, zpevnil rty a rázem převzal iniciativu. Sevřel ji ocelovými pažemi, jednu silnou nohu vysunul dopředu, aby její křehká postava ještě intimněji vklouzla do jeho objetí, a líbal ji dál a dál.

„Tohles chtěla?“ zeptal se hrubě.

„Ano. Ještě,“ šeptala mu do rtů.

Vyhověl jí. Donesli si sklenku punče. Před ostatními hosty byli skryti za rozložitou kytkou ve velkém květináči a za výklenkem, ale Tabby neměla nejmenší potuchy, kde se nachází, jak se s ní točil svět. Rukama mu přejížděla po zádech a cele mu odevzdala ústa, když přešel na hlubší polibek – tak, jak to neznala. Jakmile ucítila Nickova stehna na svých, začala lehce sténat.

V ten okamžik ji uvolnil z objetí a odstrčil ji.

„Co to ksakru děláš?“ obořil se na ni. „Nejseš snad vožralá flundra, co se lacino vyválí v seně? Nebo to snad chceš?“ dodal a drze se zasmál. „Chceš mě, Tabby? Nejspíš je nahoře ložnice, kam bysme mohli jít. Anebo v nejhorším případě do nějakého tmavého kouta na dvoře, kde bych ti vytáh sukni…“

Tyhle poznámky ji rozbrečely. „Ne! Nicku, já si tě chci vzít,“ vyhrkla. „Vím, že se chystáš usadit. Chci s tebou mít děti. Proto ses přece vrátil.“

Zbledl a vyštěkl: „Vrátil jsem se zkontrolovat tátův barák. Nic víc.“

„Ale… ale já… myslela…“ vzlykala a byla zelená jak sedma, že by se v ní krve nedořezal. „Myslela jsem, že mě chceš.“

„Tebe? Takovýho vyschlýho pavouka s kompjútrem místo mozku a s plochejma prsama?“ hulákal arogantně. „To sis vážně myslela?“

Otočila se, utekla ze dveří a šla rovnou domů. Slepá a hluchá k rozruchu, který způsobila tváří v tvář muži, jehož tam zanechala. Helen šla za ní a Tabby se jí až do rozednění vyplakávala na rameni. Potom Tabby svou přítelkyni zapřísahala, aby to tajemství nevyzradila.

Od té doby se alkoholu ani nedotkla a styděla se. Nick se nedozvěděl, jak moc se jí dotkl. Teď po něm chtěla jenom tolik, aby očistil její jméno. A pak se možná provdá – nebo taky neprovdá – za Daniela.

To, že se Nick vrátil, zahnalo zoufalství a šílenství posledních několika prázdných měsíců na ústup. Teď si uvědomovala, co dělala – snažila se nahradit Danielem muže, kterého chtěla. Nicka mít nemohla, ale nemusela sebe i Daniela týrat tím, že si ho vezme, ačkoliv zůstane navždycky druhý.

To nakonec rozhodlo. Usmívala se na Daniela, když se vrátil a po celý zbytek odpoledne se zmohl pouze na konverzaci v přátelské rovině.

TŘETÍ KAPITOLA

Nick byl odedávna fascinován soudní laboratoří v ústředí FBI. Nic nemělo lepší pověst v tom, že dokáže téměř z ničeho vydolovat důkazy. Lidský vlas se svou strukturou má stejně individuální rysy jako otisk prstu. Otisk podrážky tenisky mohl vést k odhalení vraha. Zrovna tak útržek látky může podat neuvěřitelné množství informací o jejím majiteli. A nikde není větší sbírka otisků prstů než právě u FBI. Nick býval hrdý, že k této agentuře patří. Když odtud odcházel, byla to pro něj bolestná ztráta. V době, kdy v ní pracoval, byla zabitá žena, se kterou měl známost. I ona byla speciální agentka a infiltrovala se do bandy padělatelů. Odhalili ji a oddělali. Nick se s tím nevyrovnal a z agentury odešel.

Teď si říkal, jestli ten vztah nebyl pouhý výsledek samoty a lítosti. Nick se cítil beznadějně opuštěný a ta žena tehdy také někoho potřebovala. Málem se upnul k Tabby. Jenže ta byla plachá a uzavřená a on si byl jistý, že při sebemenší aktivitě by se stáhla do ulity. Zdálo se, že ho vidí v jediném světle – jako ochránce, staršího bratra.

Takového jako na Silvestra ho ovšem nikdy předtím neviděla. Ještě se mu v žilách vařila krev, když si připomněl, jak po něm byla žhavá. Mezitím měl čas se s jejím nečekaným chováním vyrovnat, a litoval, že ji od sebe odehnal.

Před lety Tabby chtěl. Ale nepotřeboval plachou, nervózní ženu, která v něm ani neviděla muže.

Někdy si myslíval, že se ho Tabby trochu bojí. První krok vstříc učinila na tom večírku, když přebrala. Jestli ho chtěla někdy předtím, nedala to na sobě znát. Měl se před ní na pozoru, protože by jeho hrdost ranilo pomyšlení, že není přitažlivý ani pro takovou nevyvinutou intelektuálku jako Tabby. Vždyť ani nebyla hezká a její postavě leccos scházelo. Proč tedy nemohl po nocích spát při vzpomínce na dotyky jejího těla? Proč ho pronásledovaly její polibky?

Z úvah ho vytrhlo, když výtah zastavil. Vstoupil do jedné z obrovských laboratoří, jimiž byla budova poseta, a usmál se na staršího muže sehnutého nad mikroskopem. Tenhle typický pohled ho uvítal pokaždé, když sem přišel jako speciální agent.

„Nazdar, Bartholoměji,“ pozdravil.

Stařík vzhlédl a radostně se usmál. „Nicku! Rád tě vidím. Zdržíš se chvilku?“

„Dost dlouho, abys mi stačil něco identifikovat,“ dobíral si ho Nick. Potřásl si se šéfem laboratoře rukou. „Barte, jak se máš?“

„Už jsem se měl líp. Až ti bude tolik co mně, bude pro tebe i artritida povzbuzující. Když tě něco bolí, znamená to, že seš pořád ještě naživu.“ Zakašlal. „Co děláš ve městě? Přijels domů, co? Dobrý speciální agent by se nám hodil…“

„Ne. Jsem tu na dovolený. Pracuju teď jako soukromej detektiv. Není to tak náročný jako v FBI.“

„Vypadáš, jako když ti to vyhovuje. Co pro tebe můžu udělat?“

„Tohle.“

Nick vytáhl z malého igelitového sáčku vlas. Měl z něj teď jiný pocit, když už nebyl pod vlivem Tabby a jejího snobského přítele.

38 případ přesvědčeného starého mládence

Starší muž zdvihl obočí, otevřel sáček, vyndal vzorek a dal ho pod mikroskop. „Seš z toho jelen, co?“

Nick pohlédl do okulárů mikroskopu a prudce se nadechl.

„To teda jo. Panebože, vždyť to není lidskej vlas!“

„Tumáš.“ Bart vlas zkoumal a pokrčil rameny. „Zvířecí chlup. Někdo má psa, je to tak?“

Nevěděl, jestli má Tabby psa, nebo ne, ale zmínila se, že chodívá do biologické laboratoře. Pravděpodobně se na ní zachytil tam, kde chovají krysy a myši a psy a kočky a tak dále, a pak ho upustila nad stolem.

Nick zasunul vzorek zpátky. „Pes, králík nebo něco takového. Že jsem si hned nevšim, že není lidskej!“

„Můžu ho nechat rozebrat a říct ti přesně, co to je, jestli chceš.“

Zavrtěl hlavou. „Není třeba. Asi začínám bejt nepečlivej,“ řekl s žalostným úsměvem.

„Něco tě napadá?“

„Ano. Dáma,“ odpověděl Nick. Pokrčil rameny. „Promiň, že jsem tě obtěžoval. Stala se krádež. Nic velkýho, ale snažím se pomoct kamarádce dopadnout pachatele.“

„Když přijdeš na něco hmatatelnýho, klidně se vrať,“ řekl Bart a mrkl na něj. „Nemám teď moc práce. To víš, zrak. Mladý se hrnou na mý místo.“ S láskyplným pohledem se díval na zkumavky, kádinky a mikroskopy. „Nicku, nezestárni.“

„Vynasnažím se,“ slíbil. Podali si ruce. „Rád jsem tě zas viděl. Někdy mi ty starý časy chyběj.“

„To nám všem. Ani jsem nečekal, že se ještě potkáme – po tý tragédii,“ řekl soucitně.

Nick smutně přikývl. „Byla to rána, takhle o ni přijít. Ale nevím, jestli by z toho něco bylo. Oba jsme byli posedlí kariérou a ona svou práci měla ráda.“ Zavzpomínal na ženu, která mu vyplnila mezeru zanechanou v jeho životě Tabby. Sice Lucy nemiloval, ale měl ji moc rád. Její smrt ho štvala celá léta. Až nyní se s ní mohl jakžtakž smířit.

Starší kolega z Nickových očí vyčetl zlé vzpomínky a rychle změnil téma. „Hele, pamatuješ se na tu zrzavou, co ti hnula žlučí, když jsi sem přišel poprvé? Jak ji potom přeložili do Miami a my si všichni oddechli?“ zeptal se.

„Ano. Jak se jen menovala… Cynthia?“

„To je ono. Jo, tak ta teď šéfuje v Miami,“ řekl Nickovi. „Taky tam dělá peklo. Je provdaná za jednoho ze svejch agentů a má dvě děcka.“

„Představ si to,“ zakroutil Nick hlavou. „To je legrační. Nikdy jsem si nepředstavoval, že by se mohla vdát.“

„Ani já. Byla něco jako my dva. Já nikdy nepotkal ženskou, se kterou bych mohl žít. Ty asi taky ne.“

„Někerý lidi se prostě naroděj jako samotáři,“ odpověděl Nick. Pak si vzpomněl, jak Tabby hovořila o Danielovi jako o svém snoubenci, a oči mu zasvítily hněvem. Měl pocit, jako by ho někdo o něco obral. Směšné. Vždyť mu Tabby nepatřila.

Potíž byla v tom, že ji nemohl pustit z hlavy. Myslel na ni celou cestu na univerzitu. Ale jaký to má smysl? Stejně to k ničemu nevede…

Tabby tam nebyla. Zašel do vrátnice a vypůjčil si katalog. Obsahoval podrobné informace o fakultě, které se daly využít. Pod záminkou, že hledá Tabby, vyšel do patra, kde pracovala, a dostal vynadáno od školníka, protože zrovna uklízel chodbu. Než se vrátil domů, nastřádal spoustu informací, na jejichž základě si dal dohromady podezřelé.

Zatelefonoval do Lassiterovy kanceláře a vyžádal si sestru. Zjistila mu, co potřeboval, aniž musela zapřáhnout čmuchaly. Nechtěl, aby každý v práci věděl o jeho soukromém životě.

„O co jde?“ zeptala se Helen.

„O Tabbyinu kariéru,“ odpověděl a vysvětlil souvislosti.

„Snad ji nevyhoděj?“ strachovala se. „Má přece definitivu.“

„Na tom nezáleží, jestli se ta vázička nenajde. Mám pro tebe seznam. Na prvním místě stojí její novej snoubenec.“

„Daniel?“ zeptala se významně a skrývala smích, když Nick váhal s potvrzením domněnky.

„Ty ho znáš?“

„Jasně. Je to můj ročník. On, Tabby a já jsme byli kamarádi ještě na vejšce. Není to nejzábavnější společník. Ale je sympatickej a žádnej větroplach. Postará se o ni.“

„Je víc než pravděpodobný, že starat se bude ona. Nelíbí se mi. Je to překultivovanej, egocentrickej snob.“

„To taky,“ souhlasila. „Ale jde o Tabbyin život. Má právo si vybrat ženicha podle svýho vkusu.“

„I když je to vůl?“ zeptal se chladně.

„Jo. Nadiktuj mi ty jména, ať je můžu začít prověřovat. Ale v Danielově minulosti žádnou šmouhu nenajdeš. Na to, aby vyloupil banku nebo něco takovýho, je moc prudérní.“

„Dokud si lidi hloub neprověříš, nemůžeš za ně dát ruku do ohně. Však to znáš. Máš po ruce tužku?“

„Jo. Diktuj.“

Přečetl jí jména a příslušné informace z fakultního katalogu. „Sežeň, co se dá. A zavolej mi, hned jak budeš mít o někom z nich něco konkrétního.“

„Můžeš se spolehnout, bráško. Mohl bys nějaký

informace vytáhnout z Tabby. Zeptej se jí, jestli někoho nepodezírá.“

„To mě napadlo hned na začátku. Ale nemůžu ji dostat k nám. Bojí se, aby tím neutrpěla její pověst, kdyby ji lidi zahlídli vcházet samotnou do baráku se mnou.“

„Ona žije v minulým století. Je nemoderní.“

„To si myslím. Je to tak hloupý…“

„Tak ji rozvesel. Možná ještě nevstřebala toho Silvestra. To víš, Tabby není zvyklá pít a já všecko zpackala tím, že jsem jí namluvila něco, co nebyla pravda. Chtěla jsem jí pomoct, a místo toho jsem jí zkomplikovala život. Možná je na rozpacích, když je s tebou sama. Co kdyby sis snad myslel, že se často opíjí a pak se vrhá na mužský?“

„Já přece vím, že se historie opakovat nebude,“ řekl navztekaně. „Nemusí se mi vyhejbat.“

„Tak jí to řekni.“

„Možná bych měl.“

„To víš, že jo. Já zatím budu makat. Zavolám ti, až něco zjistím. Čau.“

Zavěsili a Nick uvažoval, kdy se asi tak Tabby vrátí domů.

Do setmění se její auto neobjevilo. Vyhlížel ji z okna a zuřil, že tak dlouho nejede, že je s tím svým pitomcem takovou dobu. Tabby si zasloužila někoho lepšího než toho náfuku. Byla pro něj příliš dobrá.

Vyšel ven zrovna včas, aby jí otevřel dveře, když šla od auta s plnou náručí knih.

„Díky.“ Nečekala, že ho uvidí během jednoho dne dvakrát. Možná něco zjistil. „Je něco nového?“ vyjádřila naději.

Pokrčil rameny. „Zatím nic. Pracuju na tom.“ Nadzdvihl jí brýle ke svým rtům a zadíval se jí do očí. „To je whisky se sodou. Dáš si?“

Ušklíbla se. „Whisky nesnáším.“

„Ale na Silvestra ti nevadila. Nebo snad jo?“ Začervenala se a obrátila se ke vchodu. „Musím domů.“

Uchopil ji za ruku a přitáhl ji zpátky, takže ramenem narazila na jeho široký hrudník v tenké košili. Ucítila teplo, jeho mužnost a bylo jí to nepříjemné.

„Nicku, ne,“ prosila.

„Ten večer jsi to vyprovokovala ty,“ dával jí vinu. „Naparádila ses a vznášela kolem mě, abych tě nepřehlíd. Pak ses na mě přilepila v těch přiléhavejch černejch šatech a začlas mě líbat. Musel jsem rychle něco udělat, tak jsem tě odstrčil a dal ti lekci z hrubosti. Ale bylo to pro tvý dobro. Musíš pochopit, že to z mý strany nebylo zlomyslný.“

„Vím to,“ řekla, div se nezadusila uraženou pýchou. „Jsem zadaná…“

„Ale prosím tě, to není snoubenec, to je sobec. Nabalilas ho jenom proto, abys mi dokázala, že nejsem na seznamu ohroženejch.“

Otočila se a přitiskla si těžké knihy na prsa. „Nicku, já si Daniela neberu… abych ti něco dokazovala. Je mi pětadvacet. Chci se usadit a mít děti. Daniel je usedlý a nekouří ani nehraje hazardní hry ani… nepije,“ dodala a odvrátila oči od jeho láhve.

„Ani já nepiju… zpravidla,“ řekl tiše. „A nikdy přes míru. Neřídím, jak vidíš.“

„To je dobře,“ zamumlala a ušklíbla se, když na ni dýchl. „Kdybys dýchl na dub, asi by padl. Proboha, nech ty sirky.“

„Seš legrační,“ řekl vážně. Oči mu sklouzly na její rty a spočinuly na nich. „Pořád ještě neumíš líbat?“ nadhodil a bylo mu jedno, že ji uvedl do rozpaků. „Měl jsem tě to naučit už dávno, ale ty ses mě bála.“

„Nebála.“

„Kdykoliv jsem se přiblížil, uteklas. Jednou jsem tě chtěl pozvat na rande. Zahlídlas mě a uteklas zadníma dveřma.“

„Nevěděla jsem, že jsi mě chtěl někam pozvat. Řekl jsi Helen, že jsem otrava a že nechceš, abych se ti montovala do života. Tak jsem se přestala montovat.“

Stál docela klidně. „Kdy to bylo?“

„Ten večer, co ses na mě přišel podívat, když mi bylo osmnáct. Myslela jsem, že mi jdeš vyhrožovat. Měla jsem pocit, že ti někdo řekl, jak jsem, teda že jsem se do tebe zamilovala, a ty mi jdeš říct, že to nemá smysl. Nechtěla jsem to slyšet, tak jsem utekla.“

On o nějaké zamilovanosti neměl tušení. Helen mu nic takového neřekla. „Helen ti řekla, že mi něco takovýho vykládala?“

„Ne, Helen ne. Ta by tak krutá nebyla. Řekla mi to Mary Johnsonová. Že prý se jí s tím Helen svěřila. Neměla jsem odvahu vám o tom říct. Myslela jsem, že všechno bude v pořádku, když se ti budu vyhýbat. A bylo.“

„Nikomu jsem neřek, že seš otrava,“ procedil mezi zuby. „A o zamilovanosti jsem nic nevěděl. Asi nevíš o tom, že po mně Mary Johnsonová jela a já ji musel setřít. Dost tvrdě. Teď si vzpomínám, že patřila k okruhu tvejch přátel.“

Civěla na knihy. Jedna měla pomačkaný obal. Nehtem ho narovnávala. „Myslela jsem, že je přítelkyně.“

„Zřejmě na tebe žárlila.“

„Bez příčiny.“ Vzdychla. „Řekla, že mě nenávidíš od pohledu, že nejsem dost hezká a chytrá, abych se o tebe ucházela.“

Na to neodpověděl. Dával si to všechno dohromady. Tak tedy krásná Mary byla tím, kdo Tabby naváděl, aby před ním celá léta utíkala, kdo jí našeptával lži a způsobil, aby se držela v ústraní. Ne že by na tom záleželo. Tenkrát totiž nebyl o nic ochotnější se oženit než nyní.

„Jestli ti to je ještě něco platný, nikdy jsem tě neměl za ošklivou nebo hloupou. Umělas – a pořád umíš – analyticky uvažovat a seš nadprůměrně inteligentní.“ Mírně se usmál. „Ani nevypadáš špatně. Jenom bys mohla trošku přibrat.“

„To je tím, že moc nejím a hodně pracuju.“

„Já taky.“ Dopil a zadíval se na skleničku. „Proč zrovna Daniel?“

„Nikdo jiný mě nechtěl,“ řekla a hned jí došlo, jak se ponížila. „Nicku, už musím jít,“ dodala chvatně. „Dělám na tom výzkumu pro Daniela.“

„Zatracenej Daniel,“ rozčílil se. „Pod dovnitř. Mám nový bluesový album, zatančíme si.“

„Tobě se líbí blues?“

„Jasně. Starodávný blues. Sentimentální písně o nešťastný lásce.“

„Taky je mám ráda.“

„Jo, Helen se zmínila.“ Postavil skleničku na střechu jejího auta a přes její protesty jí vzal z náruče knihy. Naložil je zpátky do vozu, sebral skleničku, chytil Tabby za ruku a táhl ji do svého domu.

„Už je tma, nemůžu,“ vzpouzela se mu.

Nebral to na vědomí. V příštím okamžiku se za nimi zavřely dveře.

„Nebudu tě svádět,“ slíbil. „Aspoň ne bez výstrahy. Poď, pustíme hudbu a napijem se.“

„Nepiju a jsem špatná tanečnice…“

Neposlouchal ji. Zapnul hudbu, nalil jí sodu s trochou whisky a podal jí sklenku. Napila se a on si ji přitáhl k sobě, začal se líně pohybovat do rytmu a upíjel přitom ze své skleničky.

„Voníš gardéniema,“ řekl a slastně vychutnával dotyky jejich těl. „Jednou jsem ti jich dal svazek, pamatuješ?“

„Když jsi mě vzal na třídní taneční zábavu na vysoké,“ přikývla. „Všechny holky mi záviděly, i když jsi to udělal jen proto, že si Mary přála, aby tě o to Helen požádala.“

Podivil se. „Nepožádala mě.“

„Mary říkala…“ trvala na svém.

Podíval se jí do očí. „Mary lhala. Ještěs to nepochopila? Chtěla mě, a tak na tebe žárlila.“

„Byla krásná.“

„To je spousta žen. Ale já jsem vybírávej. Moc, moc vybírávej. Zrovna teď.“ Nahnul se k ní těsněji. „Šíleně toužím po vysokejch brunetách, co maj okrouhlý rty.“

„Nicku, prosím tě, netrap mě.“

„Na Silvestra jsi chutnala po whisky. Vyjelas po mně jako rozená svůdnice. Myslel jsem, že bych to nepřežil, kdybych tě nechal plavat. Málem jo. Chtěl jsem tě.“

„Nechtěl!“ protestovala a přestala se na něj dívat. „Řekl jsi mi hrozné věci.“

„Měl jsem dvě možnosti: buď ti to říct, anebo s tebou jít do postele. A to jsem chtěl. Tabby, nevíš, jak moc. I přes látku jsem cejtil tvoje rozpálený tělo.“

Odkašlala si. „Neposadíme se? Je tu dost horko.“

„Ale není.“ Zavedl ji ke krbu. Položil skleničku na římsu a totéž udělal s její. „Pojď sem,“ řekl tiše.

Objal ji, pozvolna se skláněl k jejím ústům a provokoval ji k odezvě, kterou za nic na světě nechtěla připustit. To by radši umřela. Ale neodolala. Byla z něj cítit whisky s citrónem a jeho jazyk jí vklouzával do úst, pátral, dráždil a zase se stahoval, jako něco živého. Zasténala a pokusila se vysmeknout, dokud byl čas.

„Nevzpírej se. Nebojuj se mnou. Otevři pusu. Já tě to naučím.“

Zkusila něco namítnout, ale pohybem rtů mu jenom nahrála. Cítila, jak se její tělo hrozivě přibližuje k jeho. On této slabé chvilky hned využil, jemně si ji přitáhl za boky a líbal ji hloub a hloub.

„Nic se neboj,“ zašeptal, sehnul se a zdvihl ji do vzduchu. „Neublížím ti.“

„Nicku,“ zasténala slabounce. Ale nezápasila s ním, naopak se k němu přitiskla. Tělo měla v jednom ohni. Vrátila se jí stará touha. Rozdíl byl v tom, že tentokrát jí dával to, o čem snívala. Miloval ji, i když jen fyzicky.

„A co… Daniel?“ vyčítala si.

„K čertu s Danielem. Poď se milovat.“

Položil ji na dlouhý kožený gauč. Jeho váha se na ni rozprostřela, tlačila ji dolů, pohlcovala ji. Byl těžký a hřejivý a jí se líbilo, jak líbá, jak ji objímá. Daniel by si nikdy nedovolil ji takhle sevřít, nebrat ohled na pravidla chování, jimiž se řídila.

Nickovy ruce nepřipouštěly žádné omezení. Hladily ji po napjatých prsou, jako by na to měly plné právo. Zmocnily se jí a zkušeným laskáním jí působily svíravou bolest. Palci jí jezdil po ztuhlých bradavkách a byl zvědav, jak na to zareaguje.

Lapala po dechu. Líbilo se jí to, tak pokračoval. Rozechvěla se.

„Popolez vejš,“ řekl tiše. Potom se jí díval do očí a koleno vtlačil mezi její stehna.

Napjala se, ale on zavrtěl hlavou. „To nic, Tabby. Jenom k tobě chci bejt blíž. To není nebezpečný. Slibuju, že ne. Položím se na tebe celý, maličká, ale tak, abych tě netlačil celou vahou, takhle…“ Opřel se

o lokty, přimáčkl se na ni, a když pocítila, jak se jeho tělo probouzí, napůl vzrušením a napůl strachy vyjekla.

„To už mělo přijít dávno,“ šeptal. „Dávno, strašně dávno. Lež… klidně.“

Její poslední logická úvaha byla, že přijde o počestnost na gauči. Potom už jí na ničem nezáleželo, jen si Nicka přitáhla co nejtěsněji, aby jí způsobil bolest v podbřišku. Silná touha ji tak přemohla, že se neubránila výkřikům. Tak naléhavé pocity neznala. Byly tak prudké, že v ní pulsovaly jako plameny.

„Hejbej se pode mnou trochu,“ zašeptal rychle. „Tak. Ano. To je ono, Tabby. Vzhůru ke mně…“

Snažila se, ale tělo měla zesláblé touhou, potřebou. Sevřela ho pažemi, poddávala se mu, přijímala dlouhé, pomalé polibky. Nebylo úniku.

Podložil si ji rukou, aby mohl zvedat její hýždě vstříc svému tělu prohnutému do kolébky. Rytmicky se pohyboval, cítil, jak se v návalu intimnosti trhaně pohybuje její tělo.

„Chci tě,“ zašeptal jí do úst. „Máš ochranu? Nehrozí, že bych tě mohl přivíst do jinýho stavu?“

Riziko. Těhotenství. Otevřela zamlžené oči a podívala se na něj. Bylo jí pětadvacet a byla zasnoubená a tenhle člověk jí už jednou zničil život tím, že ji odmítl. Jak na to mohla zapomenout?

Tváře jí hořely roztoužením.

„Nicku?“ zašeptala.

Nadzvedl se a pohlédl na ni. Toužebně se usmíval. „Ty moje… snad mi rozumíš, Tabby.“

Chvíli ho pozorovala, pak se prudce pohnula a odstrčila ho nohama. „Pusť mě!“

„Před pěti minutama jsi říkala něco jinýho,“ namítl, ale vyhověl její prosbě.

Vyprostila se z jeho objetí a postavila se. Sotva se držela na nohách. Vlasy měla rozhozené a beznadějně rozcuchané, rty opuchlé, prsa zrovna tak. Byla příliš chabá na jeho sílu. Nikdy v životě nezažila takovýhle pocit a nevěděla, co s tím.

Stála nad ním, shlížela na jeho dlouhé, mocné, viditelně vyburcované tělo a náhle zamířila pohled na jeho pobavený výraz.

„Nebudu tě šetřit tím, že bych to zakrýval,“ promluvil do ticha. „Chci tě.“

„Nejsem… na prodej pro milostné dobrodružství,“ protestovala. „Proto jsem k tobě nešla.“

„Vážně?“ Líně se posadil a zvídavé oči mu utkvěly na jejím jemném těle. „Pokusíš se předstírat, že nic necejtíš?“

„Nejsem tak dobrá herečka. Počítám, že ty bys při svých zkušenostech mohl pohnout skálou. Ale já nejsem snadná kořist. Jsem zadaná.“

„Ne na dlouho. Jen do tý chvíle, než řeknu Danielovi, co jsme dnes večer dělali na gauči.“

„To neuděláš!“ vykřikla zděšeně.

„Užíval jsem si, dokud ses neprohrála k vědomí. Bůhví, proč tvoje tělo žije ve viktoriánský době, když má tak smyslnou pusinku.“

„Mou smyslnou pusu z toho vynechme,“ řekla odměřeně. „Musím jít domů. Mám práci.“

„Co kdybys místo toho šla se mnou do postele,“ přemlouval ji slovy i pohledem. „Svlíknul bych tě a miloval celou noc. Do rána bys zapomněla, čí Daniel je, ani kdyby na tom závisel tvůj život.“

„Do rána bych spáchala sebevraždu a ty bys měl kocovinu a vědomí viny, žes mě k tomu dohnal,“ řekla chladně. „Tak jako na Silvestra, když jsi mě obvinil ze všeho možného, od svádění až po vydírání.“

„Tenkrát nebyla příhodná doba. Teď jo. To je ten rozdíl. Já ti můžu dát něco, co Daniel nikdy. Dokážu tě uspokojit.“

„Nechci, abys mě uspokojoval, děkuju pěkně. Jsem ti vděčná, že mi pomáháš očistit jméno, ale nebudu platit svým tělem. Doufám, že tomu rozumíš.“

„Rozumím, ale je to děsná škoda,“ vzdychl. „Tabby, peníze nejsou zdaleka tak krásný jako ty, když se necháš strhnout.“

„Že jsi to nemyslel vážně, viď?“ zeptala se ve dveřích. „To, že to povíš Danielovi.“

„Myslíš?“

V tu ránu byla pryč. Dlouho se díval na dveře, potom si nalil další skleničku a odešel do koupelny dát si vydatnou studenou sprchu. Usnul až za pár hodin. Teprve nyní si uvědomoval, jak po Tabby touží. Když to teď věděl, bylo mu jasné, že se mu bude těžko zapomínat.

Zmítal se a převaloval, jak s jeho tělem cloumaly zážitky s Tabby. Spal nahý a hebkost přikrývky mu připomínala hebkost její pokožky.

Nevydržel to, vstal a dal si ještě jednoho panáka. Nepomohlo to, ale ani neuškodilo.

Popíjel vstoje u okna, odkud viděl na Tabbyin dům. Usmíval se. Z její ložnice vycházelo světlo, takže ani ona zřejmě nemohla spát.

Byla úplně jiná než Lucy. Konečně na ni mohl myslet, aniž ho to sužovalo. Lucy Waverlyová byla malá, eroticky založená a měla ráda riziko. Líbilo se jí dlouhé milování na podlaze v jeho bytě a věděla, co má dělat s tělem, což se Tabby nikdy nenaučila. Lucy byla vzrušující a balzám na jeho raněné mužství po tom, co ho Tabby odmítla.

Ale láska? Ne, Lucy nemiloval. Možná by si ji i vzal, ovšem jenom kvůli tomu vzrušení, které mu dopřávala. Jedna kulka to všechno ukončila.

Na její pohřeb šel s vyhaslýma očima a část jeho osobnosti už nikdy nebyla taková jako dřív. Vyčítal si, že se s ní neoženil a nepřiměl ji, aby se své práce vzdala. Po roce se na to díval realisticky a dospěl k závěru, že ji nemohl připravit o místo, které zbožňovala, stejně jako ona o něj nemohla připravit jeho.

Lucy byla na onom světě a on se musel životem protloukat bez ní. Jenom pořád myslel na to, jak zemřela, a na riziko své vlastní práce. Proto byly všechny jeho další známosti krátké a bez citu.

Tabby to všechno změnila. Netušil, co se stane, a nechtěl se vázat. Ale chtěl ji. Kdyby ji tak mohl uvést do moderního světa a vysvobodit ji z viktoriánských předsudků, to by byl, panečku, vztah! Měl erotické představy o jejím dychtivém těle v posteli po jeho boku a o tom, jak z vyděšené panny udělal ukojenou ženu.

Tahle vyhlídka byla tak rozkošná, že se kvůli ní zbytek noci nevyspal, protože o ní v jednom kuse snil.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Nick se z postele vyhrabal ospalý a rozladěný. Byl to důsledek zklamání a alkoholu. Nebyl zvyklý pít, a nyní spotřeboval téměř celou zásobu skotské whisky, co byla v domě.

Byla neděle. Již léta nebyl v kostele. Teď cítil potřebu se tam zase vypravit, aby se viděl s Tabby. Tahle potřeba ho zahnala zpátky do postele. Spal nepřetržitě až do odpoledních hodin.

Pak vypil dostatek černé kávy a spolykal notnou dávku aspirinu, aby přišel k sobě. Zatelefonoval Helen, protože se chtěl dovědět, jestli měla čas sehnat nějaké informace. Napůl doufal, že ne. Neměl radost z toho, že by se měl po tom, co ze sebe minulou noc udělal pitomce, Tabby podívat do očí. Ještě ho nepřešlo to bláznivé nutkání ji svádět, i když jí ani v nejmenším neměl co nabídnout. Nechtěl ji natrvalo, tak proč ji nenechal na pokoji? Bylo by to v jejím a zajisté i v jeho nejlepším zájmu.

Pochopitelně by Danielovi neřekl, co spolu dělali noc předtím, ale ta hrozba mu sloužila, když chtěl na Tabby dělat nátlak.

Byla tak líbezná, když se k němu přivinula. Vzpomínal na její dlouhé, hladké nohy tisknoucí se k jeho a cítil ty vzpomínky rušivě po těle.

Vstal a chodil po místnosti ve snaze uklidnit se, ale nebylo to nic platné. Zase si lehl, takže celý den promarnil. Byl zvědavý, jestli se Tabby cítí stejně špatně, nebo myslí na něco docela jiného. Všiml si, že na cestě před jejím domem stojí skoro celé odpoledne cizí bílý vůz, a nemusel namáhat fantazii, aby se dovtípil, že patří Danielovi. Zatracený Daniel, pomyslel si a zalezl zpátky do postele. Ten chlap ho přivede k šílenství. A Tabby jakbysmet.

Druhý den vstal časně a hned šel k Tabby. Jelikož se svítilo, zaklepal na dveře.

Tabby otevřela rozespalá. Ani si neuvědomila, jak tam stojí pouze v lehké bavlněné noční košili do půli stehen, která prozrazuje každou linii a křivku jejího těla. Vlasy jí visely na ramena, obličej měla od spaní otlačený, do svůdnosti měla zkrátka daleko.

Náhle jí došlo, co provedla, ale bylo již pozdě. Nick se k ní přiblížil s jasným úmyslem.

Pohotově před sebe postavila kuchyňskou židli, aby mu odřízla cestu.

„Podívej, Nicku,“ smála se nervózně, „vzpomeň si, že jsi zatvrzelý starý mládenec. Několikrát si to zopakuj.“

„Už jsem to udělal. Nepomáhá to. Dej pryč tu židli.“

V polorozepnuté košili s vyhrnutými rukávy vypadal přitažlivě. Rozcuchané vlasy mu dodávaly uličnický vzhled. Oči mu mrkaly pobavením a nezastíranou touhou.

Stále ho od sebe odrážela. „Nicku, to nemá význam. Jsem vyschlý pavouk žijící v pavučinách. To jsi přece řekl Helen, když jsi odsud odjížděl na Nový rok.“

Zůstal stát jako přikovaný. „To ti nemohla říct.“

„Myslela si, že mi to prospěje,“ odpověděla Tabby a bylo vidět, že ji to trochu vzalo. „Celou noc jsem probrečela a ona myslela, že se kvůli tobě usoužím k smrti, jestli mi neřekne pravdu. Nakonec to tak bylo nejlepší.“

„Nikdy jsem se nedozvěděl, cos o mně soudila, dokuds ještě byla na škole.“ Kromě jeho hlubokého a tichého hlasu bylo v domě slyšet jenom slabé vrčení pračky. „Toliks přede mnou utíkala, že to sráželo mý sebevědomí.“

„Promiň. Měla jsem z tebe trému. Byla jsem moc plachá, než abych něco udělala nebo řekla něco vlezlého.“ Hrdě vztyčila hlavu. „Ale to už je minulost. Teď jsem zasnoubená s Danielem. Budu se vdávat.“

„Vždyť ho nemiluješ.“

„Vážím si ho a mám ho ráda. V mém věku to není špatné. Můžu žít bez vášně. Ta je jako požár vzniklý bleskem – snadno roznícený a stejně snadno uhašený.“

„A cos cejtila včera večer se mnou na gauči? Taky jenom záblesk?“

Přikývla. „Nic jiného. Přebujelou vášeň, přežitek období, kdy jsem uctívala hrdinu. Chtěla jsem vědět, jaké by to bylo, kdybys mě miloval. Nyní je moje zvědavost uspokojena.“

„Ne úplně,“ opravil ji s arogantním a tvrdým výrazem ve tváři. „Poď se se mnou vyspat a dostaneš celistvej obrázek.“

Do obličeje jí proudila horká krev, ale zavrtěla hlavou. „To je příliš drastické. Ochutnávka stačila.“

„To bylo víc než ochutnávka.“

Odkašlala si. „Nicku, musím se obléct a jít do práce.“

Práce. Vzpomněl si, že měl také pracovat, a to na jejím případu. Nechal se předcházející večer unést, protože po ní zatoužil. Dnes si ten přepych nemohl dovolit.

„Ano. Já vlastně taky.“ Zrakem jí přejel po těle odshora dolů. Byl zvědavý, jaká má pod tou bavlnou ňadra. Připomněl si, jak teplé a pevné byly noc předtím v jeho dlaních. „Sundej to, ať si tě můžu prohlídnout. Chci tě vidět jen tak, svlečenou.“

Hlas měl stejně svůdný jako oči, avšak Tabby měla dost velkou vůli, aby se uchránila před dalším ponížením. Nick ji chtěl. Když muži cloumá chtíč, mohou být nevyzpytatelní. Ovšem jak by ji měl jednou ve své moci, byl by to konec, protože se nemohl uvazovat. Kdyby se poddala, nebylo by z toho víc než nádherný zážitek, rychle zapomenuté jednorázové dobrodružství – aspoň pro něj. Z té představy posmutněla.

„Jsem si jistá, že jsi stejné věci za ta léta říkal několika ženám. Lituju, ale já nedělám striptýz. Jenom antropologii.“

„Starověká práce souvisí se starodávnými postoji, že jo?“ zeptal se ostře.

Pokrčila rameny. „Nebyla jsem vychovaná k prostopášnosti. Ty ostatně taky ne. Ale řekla bych, že u tebe se výchova minula účinkem.“

„Nejsem obětí zastaralých mýtů a morálky.“

„Každý sobě štěstí kuje. Běž domů, Nicku, mám naspěch.“

„Nezdá se, že bys byla čilá,“ řekl suše. „Nevylít by Daniel z kůže, kdyby věděl proč?“

„Daniel by nevylít z kůže, ani kdybych spala na trávníku před svým domem s Marťanem,“ odpověděla chladnokrevně. „Je inteligentní. Pochopil by to.“

„Myslíš? Mužem si to vyzkoušet.“

„Neobtěžuj se,“ odsekla nevlídně. „Nicku, ty mě přece doopravdy nechceš. S několikaletým zpožděním jsi objevil, že jsem do tebe byla zamilovaná,

a možná jsi byl stejně zvědavý jako já. Ale tím to končí. Nemáš nejmenší chuť se usadit a mít děti.“

Strčil ruce hluboko do kapes a hleděl zamyšleně. „Ne,“ řekl upřímně. „Nemám. Ale kdybych někdy chtěl rodinu, pak nejspíš s tebou.“

Usmála se. „To je pro mě čest.“

Pokrčil rameny. „Nemám stání. Asi nikdy nevydržím dlouho na jednom místě. Líbí se mi práce detektiva, policisty. Mám rád pokušení a nebezpečí. To se nedá kombinovat s usedlým stylem života. A nedovedu si představit, jak doma šílíš a čekáš, kdy skončím ve špitále, protože strkám nos tam, kam nemám.“

„Kdybys mě miloval, možná bych to riskla. Ale ty nevíš, co je to láska.“

„Asi to nikdy nepoznám. Uhejbat se kulkám je jedna věc a bejt vydanej na milost ženě druhá.“

Věděla, o čem mluví. Nechtěl si ženu pustit příliš blízko k tělu, aby pak netrpěl. Slyšela vyprávět, jak zahynula jeho láska z FBI a že už se z toho nedostal. Řekly jí to Helen a Mary. Možná se z toho nedostane nikdy. Nemohla se dál mučit nadějí, že mu na ní jednou bude záležet. Helen v tomhle měla pravdu. Bylo by lepší si někoho vzít a usadit se.

„Jsi nezávislý,“ řekla. „Vím, jaké to je. Ale už mě unavuje žít sama a starat se sama o sebe. S Danielem nám to půjde dobře. Čeká nás spolu dobrý život.“

„Jistě. Dokud s ním nebudeš muset moc často spát.“

Zbrunátněla. „No dovol!“

„Netvař se tak škrobeně. Kdyby tě Daniel dovedl uspokojit, neměl bych to minulej večer tak jednoduchý. Tys byla hotová, jen jsem se tě dotkl. Vždyť ty ho vůbec nechceš, myslím fyzicky.“

„Sex není všechno.“

„Manželství s ním stojej a padaj. Aspoň z doslechu to vím. Tabby, jestli ho nechceš, tak budeš mít ze života peklo. Až na to přijde, začne tě nenávidět.“

Nemohla mu přiznat, že jí Daniel už zdrženlivost vyčítá. Rozčiluje ho, že Tabby neopětuje jeho občasné polibky.

„Na to si zvyknu.“

„Zvykneš! Prokristapána!“

„Nicku… radši budu s mužem, se kterým si můžu povídat…“

Ještě nedomluvila, když jí vytrhl židli z rukou. Vzápětí ležela na lopatkách na stole a ústa měla zacpaná těmi jeho.

Nemohla se bránit. Ztěžoval jí to kluzký povrch podlahy. Kdyby se pohnula, mohla by uklouznout. Nick ji tlačil velkou, těžkou rukou dolů a při tom ji líbal. Bezmocně podlehla a skoro ho nenáviděla za to, jak lehčeji dobyl.

Ruka mu sklouzla přes prsa k břichu a odtud k horní části stehna. Pomalinku polehoučku jí vykasával noční košili, aby měla dost času si uvědomit, že pod ní nic nemá.

Po celou tu dobu na něj upřeně hleděla vykulenýma očima a nevnímala nic než slast z jeho polibků a příjemné teplo jeho obratné ruky, která byla na průzkumu jejího těla.

Prsty jí přejížděl po hlaďoučkých nohách. Lapala po dechu a třásla se. Měla by ho chytit za ruku a zarazit ho. Měla by se vzepřít. Nezmohla se však na nic. Ležela tam vydaná mu na milost a čekala.

Podíval se na obrubu její noční košile. Pod ní našmátral měkký vrcholek hýždí.

Cítila hlazení každým pórem. Nohy jí ztěžkly a srdce silně bušilo. Rozevřela ústa, protože ji od dlouhých a vášnivých polibků pálily opuchlé rty.

„Nemáš kalhotky,“ šeptal. „To vždycky spíš takhle?“

„Ano.“

„A vždycky sama?“

„Vždycky.“

Jeho ruka ji tlačila, vzrušovala a trýznila. Kdyby se posunula ještě o pár centimetrů, vyvolala by intimní pocit, jaký Tabby ještě nezažila. Zčásti si to přála, chtěla poznat vášeň a zčásti se bála, měla zábrany.

„Seš nervózní,“ řekl jemně. „Tak nervózní. To není nutný. Neublížil bych ti za nic na světě. Víš to?“

„Ano.“

Jeho ruka postupovala pozvolna nahoru, až narazila na napjaté, vysoké zvlnění. Hladil ji na tom místě, až ztuhla a zalapala po dechu. Palcem a ukazovákem kroužil kolem pevné bradavky a Tabby se začala svíjet.

„Zdálo se mi o tobě,“ zašeptal. Oběma rukama nahmatal lem košile. „Teď se postarám, aby ty sny byly skutečný. Pro oba.“

Vyhrnul jí košili až k bradě, dál to nešlo. Díval se na ni a zhluboka dýchal. Ležela pod ním zmatená studem a toužící.

„Bože, Tabby, ty seš nádherná!“

Jeho oči jí dávaly najevo, jak je žádoucí. Sklonil hlavu a ústy vzdával úctu jejím ňadrům. Prohnula se vzhůru, aby mu vyšla vstříc, vítala jeho teplé rty, jazyk, zuby, které se na ní pásly. Právě ústy mapoval její břicho, když zazvonil telefon. Zvonil vytrvale.

Nick zvedl hlavu a strnule se na ni díval, poněkud nepřítomně.

„Telefon,“ řekl s nechutí.

„Nepřestává zvonit,“ přidala se omámeně.

Ještě jednou se na ni upřeně zadíval. Sebevědomě, jako by mu patřilo, jí rukama přejel celé tělo a na každém místě, kterého se dotkl, zanechal slastný dojem. „Myslel jsem, že jsi hubená,“ šeptal překvapeně. Teplými ústy ji škádlil kolem prsou, sál a líbal tvrdé bradavky a vyvolal v ní nový příval mučivé touhy. „Chci se s tebou milovat. Chci, abys ležela pode mnou a nechala mě vejít.“

„Nicku!“ zalkala.

Najednou se vztyčil, několik vteřin se na ni lačně díval, potom ji sundal ze stolu a stáhl jí noční košili, aby zakryla tělo, jež svými ústy tak něžně prozkoumával.

„Měla bys to vzít,“ řekl krátce. Roztřesenýma rukama zdvihla sluchátko. „Haló?“

„Tabby, je devět hodin,“ řekl Daniel netrpělivě. „Tvoje třída na tebe čeká.“

Zalapala po dechu. „Danieli, mrzí mě to. Já… zaspala jsem,“ odpověděla a celá červená v obličeji při tom pohlédla na Nicka. „Hned tam budu. Můžeš za mě pár minut suplovat? Jde o odborné výrazy v antropologii. Ty znáš stejně dobře jako já.“

„Dobře. Máš štěstí, že mi další hodina začíná až v deset.“

„Děkuju ti. Zachránil jsi mě.“

Zavěsila a přehodila si dozadu neupravené vlasy.

„Zapomeň na hodinu a pojď do postele,“ sváděl ji Nick.

„Nemůžu,“ šeptala. „Ani kdybych hodinu neměla. Nicku, nesmíš mi už tohle dělat! Nedokážu tomu odolat.“

Na tváři se mu rozhostil úsměv. „Ty mě chceš.“

„To víš, že tě chci! Ale nemá to budoucnost.“

Opřel se o stůl. „Mohli bysme si oba užít, dokud to jde,“ řekl vážně. „Neublížil bych ti.“

„Jsem zadaná,“ opakovala.

„Šaškovi. Jenom tě využívá.“

„O co se snažíš?“ vzkřikla.

To se mu nelíbilo. „Jestli to chceš postavit takhle, tak bysme si mohli navzájem posloužit. Já potřebuju ženskou, ty potřebuješ chlapa. Známe se už dlouho a máme se rádi.“

„My se máme rádi s Danielem,“ řekla rozhodně. „Byla bych ráda, kdybys odešel.“

„Ne, nebyla,“ odporoval a koukal na její ostře zašpičatělá ňadra. „Jsi pořád stejně lačná jako já.“

„Jenomže teďka už jsem zase při smyslech. Nechci být Danielovi nevěrná.“

„To se stává po svatbě, ne před ní.“

„V mém světě ne. Nicku, ze mě se cynik nestal. Já mám pořád své zlaté ideály. Věřím ve šťastná manželství a dlouhé vztahy.“

„Vztahy nevydržej. Jestli to ještě nevíš, seš stejnej cvok jako ten tvůj Daniel.“

„Vím jen to, že mě s Danielem čeká větší štěstí než s tebou,“ řekla podrážděně. „Běž, prosím tě.“

„Když na tom trváš.“ Odrazil se od stolu a otevřel zadní dveře. „Helen pro mě něco zjišťuje. Včera byly úřady zavřený. Dnes dopoledne pro mě snad něco bude mít. Budu dnes potřebovat přístup do tvýho kabinetu. Pár lidí bych chtěl vyslechnout.“

„A nezpůsobíš nějaké potíže?“ zeptala se nervózně.

„Jsem vycvičenej soukromej vyšetřovatel,“ odpověděl vztekle. „Promoval jsem z práva.“

„Promiň.“

„Vím, že seš nervózní, protože tě obvinili z něčeho, cos neudělala, ale jestli tě z toho mám vysekat i za cenu toho, že někoho trochu klepnu přes prsty, nebudu se rozpakovat.“

„Já si jenom nechci nadělat ještě víc nepřátel, než mám teď.“

„To si uvědomuju.“

„Nicku, jak víš, že jsem nevinná?“ zeptala se vážně.

„Protože tě znám,“ řekl, zjevně překvapený touhle otázkou. „Uvidíme se ve škole.“

Později se sám podivil, jak to, že o její nevině ani jednou nezapochyboval. Možná nějaká telepatie, ale byl si jistý, že by poznal, kdyby mu lhala. Určitě lhala, pokud jde o její city k Danielovi. Když je spolu viděl, nabyl přesvědčení, že Tabby Daniela nemiluje. Nevypozoroval mezi nimi jiskru, náznak romantiky ani fyzické přitažlivosti.

Mezi ním a Tabby to bylo něco úplně jiného. Chtěl ji šíleně moc. Po dnešním ránu to bude peklo, snažit se od ní držet odstup.

Měla nejkrásnější, nejžádoucnější tělo, jaké kdy viděl. Chtěl ho celé, ji celou. Jenže cena, jakou by za to musel zaplatit, byla prostě příliš vysoká.

Nick odjel na Thornovu fakultu a zahájil vyšetřování v Tabbyině kabinetu. Na jednom z předních míst na Nickově seznamu podezřelých byl doktor Flannery, profesor biologie. Jedna z mála věcí, které se o něm dověděl, byla, že potřebuje peníze a že byl ve věku dospívání obviněn z krádeže. Tabbyin snoubenec byl zase v šedesátých letech zatčen za účast v protiválečné demonstraci a nějakou dobu si pobyl ve vězení.

Bohatství informací o fakultě poskytl počítač v Tabbyině kabinetě. Helen, která byla jedním z nejlepších „rozbíječů“ hesel chráněných informací na

západní polokouli, dodala Nickovi heslo, kterým se dostal do personální kartotéky fakulty. Než se prohrabal všemi materiály, dalo to fušku. Z ostatních členů sboru byl podezřelý už jenom doktor Day. Ten náležel k umělecké katedře a předtím i nyní, v pracovní i mimopracovní době, byl jakýmsi povalečem z povolání. Zdálo se, že má pořád dost peněz, avšak to, co vlastnil, si nemohl dopřát za vysokoškolský plat. Například vůz Lamborghini vyžaduje větší příjmy, než má průměrný vysokoškolský profesor.

Nick se tedy ve vyšetřování zaměřil na tuto trojici a pečlivě vyhrabával každou, i sebemenší informaci o nich. Ani ho neudivilo, když objevil, že Daniel byl z tohoto tria jediný, koho téměř nikdo na akademické půdě neměl rád. Brzy se stal podezřelým číslo jedna, ale prozatím si Nick musel podezření nechat pro sebe. Tabby by jeho obviněním pravděpodobně neuvěřila nebo by je považovala za výplod žárlivosti.

Nemohl jí to vyčítat. Choval se nevyzpytatelně a neuvěřitelně. Přísahal, že se jí nebude přibližovat, přesto ho to k ní fyzicky táhlo čím dál víc. Vzrušeně přemítal o tom, jak se jednou v noci vkrade do její ložnice a svede ji. To by jistě ještě víc zkomplikovalo beztak nemožnou situaci. Po epizodě v jejím domě si umanula, že se mu musí vyhýbat. Povzdechl si a pokračoval v práci. Nikam to nevedlo. Nemohl se hnout z místa.

Tabby se mezitím snažila vypořádat se svým ranním chováním. To, že se nechala ohnout přes kuchyňský stůl a hladit jako nějaká dívka z harému, na ni nijak dobře nepůsobilo. Nick na její vztah s Danielem žárlil, což jí lichotilo, ale k lásce to nestačilo. Nebylo to nic trvalého. Nick vyšetřoval případ a ona byla po ruce. Patrně dlouho neměl ženu. Tabby by ráda něco věděla o jeho poslední přítelkyni.

Ve volné chvíli v ranních hodinách zatelefonovala Helen, aby si popovídala a taky proto, že chtěla sama trochu pátrat.

„Jak se vede Nickovi?“ zeptala se Helen.

„Snad dobře. O tom, co vypátrá, se nešíří. Helen,“ změnila téma, „pověz mi něco o Lucy.“

„Byla jsem zvědavá, jestli se někdy zeptáš,“ řekla Helen. „Nick s ní začal chodit hned po tom, cos s náma odmítla jet na lyže.“

Tabby pokleslo srdce. „Tys mě zvala…“

„Místo něj. Dokonce jsem ti řekla, že chtěl, abys tam jela, ale myslím, že tě předtím tolik odmítal, až jsi mu nevěřila nic z toho, co říkal. Mrzí mě to.“

Tabby si kolem prstu omotávala telefonní šňůru a pozorovala, jak je zkroucená. „Mě taky. Nick říkal, že mi Mary hodně lhala.“

„Mary!“ zavrčela Helen. „Ano, to je pravda. Já se o tom dověděla, až když jsi šla na vejšku a ona se smála, jak ti to překazila. Chtěla ho pro sebe, ale Nick ji nechtěl. Byla to čistě zášť. Škoda, že jsem to nevěděla dřív.“

„Ale nedostala ho,“ řekla Tabby se zadostiučiněním.

„Ne, to ne,“ ujistila ji Helen. „Nabalila si o dvacet let staršího plešatýho bankéře a naposledy, co jsem ji viděla, vypadala ještě starší než on. Nežije moc spokojeně.“

„Chudák Mary.“

„Ty seš chudák. Nebejt jí, mohlas bejt teďka vdaná za Nicka.“

„To těžko. On se přeci nechce ženit.“

„Já nevím. Řekla bych, že chtěl, než zahynula Lucy, ale její smrt ho zastrašila. Poznal, jak to bolí, když ztratíš člověka, na kterým ti záleží, i když ho zrovna nemusíš milovat. Bojí se dávat srdce v sázku. Zvlášť v případě někoho, koho šíleně miluje. Nadával na tebe od první chvíle, co jsme sem na začátku roku přijeli, ale taky je pravda, že je od tý doby jinej.“

„Já… všimla jsem si, že už není tak nedůtklivý.“

„Nick? Tak to si můžeš gratulovat. Tady vybuchuje furt.“

„To je tím případem. Já si nelichotím, že by to bylo mou zásluhou. Těší ho, jak je to tajemné.“

„A nic jinýho ho netěší?“

Tabby si připomněla, jak ráno zíral na její nahotu, a zrudla od hlavy až k patě. „Jak Lucy vypadala?“ zeptala se a tou otázkou jako by si vrazila kudlu do srdce.

„Holka k nakousnutí, křehká, krásná a lehkomyslná. Byla bezohledná a měla ráda riziko, stejně jako Nick.“ Helen udělala pauzu, protože přemýšlela – a Tabby zároveň s ní – jak má Nick rád riziko a vydává svůj život všanc. Úplně s klidem by mohl skončit jako Lucy. Byla to děsivá myšlenka.

„Miloval ji?“ zeptala se Tabby.

„Měl ji rád. Myslím, že pro něj byla vzrušující a smyslná, a podle mě to byl vášnivěj poměr. Zmiňoval se o manželství, ale bez opravdovýho nadšení. Nikdy jsem mu to neřekla, ale vždycky jsem měla pocit, že se s ní nakonec rozejde. I když pro něj byla silně žádoucí, necejtil k ní žádný závazky.“

„Myslím, že… zkušení a nároční muži jako Nick tíhnou k takovým ženám,“ řekla Tabby hloupě.

„V posteli jistě,“ smála se Helen. „Ale ne jako k perspektivním manželkám. Nick byl vychovanej ve víře ve všechny ctnosti, i když v praxi je to jinak. Jednou se usadí, ale ne s nějakou přelítavou fiflenou, kterou zajímá jen společenskej život. Opatří si fajfku, bačkory, bude sedávat v křesle, chovat děti v klíně a před usnutím jim číst pohádky. Zapiš si to, na mý slova dojde. Ten má všechny příznaky rodinnýho typu. Jenom o tom sám ještě neví.“

„Kéž by…“ vyhrkla Tabby vroucně.

„Nevzdávej se ho,“ radila jí Helen. „Vím, že jsem tě před ním chtěla pro tvý dobro uchránit, ale od ledna se změnil. Opravdu. Neházej flintu do žita.“

„Chce mě,“ přiznala Tabby.

„Fajn. To je krok správným směrem. Jen mu nepodlehni. To je nejlepší způsob, jak se odlišit od ostatních, který měl.“

„Vím, ale je to těžký. Helen,“ přiznala, „když já ho tolik miluju.“

„Však já taky. Je hodně zvláštní. Ale ty na tom nejseš jinak, kočko. Drž se ho a vydrž. A moc nedumej – o Nickovi nebo o svý situaci. To se vystříbří. Fakt, odteďka za rok si na to ani nevzpomeneš.“

„Doufejme, že máš pravdu,“ uzavřela debatu Tabby. Ale ještě dlouho po tom, co zavěsila, byla na vážkách.

PÁTÁ KAPITOLA

Nick dokončil práci s počítačem a vyšel z Tabbyina kabinetu na chodbu, kde bylo plno lidí.

Z biologické laboratoře se ozýval křik a venkovní dveře byly dokořán. S hranou nedbalostí vešel dovnitř.

Doktor Flannery se zrovna snažil utišit rozzuřeného Pala. Profesor držel v rukách něco, po čem byl primát zřejmě posedlý.

„To nemůžeš dostat!“ chlácholil ho. „A vůbec, kde jsi to vzal?“

„Copak to má?“ ptal se Nick s pobaveným zájmem.

Doktor Flannery se podíval přes rameno a jeho růžová pleť zčervenala. „Klíče doktora Daye. Bůhví, kde je našel. Doktor Day zde musel být již přede mnou.“

„Učíte ho krást, Flannery?“ zeptal se Daniel ode dveří svým typickým povýšeným tónem, který často doháněl lidi k zuřivosti.

„Ne,“ zakuckal se Flannery a ještě víc zrudl. „Předal byste to, prosím, na obědě doktoru Dayovi?“ požádal Daniela a podával mu klíče. „Já mám schůzi.“

„Rád. To zvíře je rozený zloděj. Být vámi, hlídal bych je.“

„O to se také snažím.“

„Projekt s tímto primátem je mrhání času. Jediné, co se o tomto tvorovi dozvíte, je, že je mistr v kouzelnických tricích.“

„Domníval jsem se, že vaším oborem je historie,“ poznamenal doktor Flannery významně.

Daniel pokrčil rameny. „Na to člověk nemusí být biolog, aby poznal zvíře se špatným chováním.“ Podrážděně pohlédl na Nicka, který se opíral o zeď za dveřmi a poslouchal jejich dialog. „Potřebujete něco, pane Reede?“

„Jenom Tabby,“ odpověděl Nick s nádechem smyslnosti, který pronikl i do Danielovy zabedněné hlavy.

Daniel povyrostl. „Má snoubenka,“ na to slovo položil zvláštní důraz, „nyní přednáší.“

„Já vím.“ Nick se odlepil od stěny. „Je od vás milé, že jste za ni vzal třídu, než sem dorazila.“

„Jak to víte?“ zarazil se starší z obou mužů.

Nick se usmál. „Zeptejte se Tabby.“ Nato se otočil a odcházel dlouhou chodbou s cílem vyhledat doktora Daye.

Umělecká katedra byla v jiné budově a chvíli musel pátrat, než třídu doktora Daye nalezl. Pobavily ho zaujaté pohledy některých posluchaček. Ale on měl poslední dobou před očima pouze Tabbyinu tvář. Kdo by věřil, že má takovou postavu, žasl v duchu zas a zas. V šatech vypadala hubená a bezvýrazná. Ale pod nimi… Tiše si povzdechl při vzpomínce, jak se na ni nemohl vynadívat, nabažit se doteků a líbání. Den za dnem ji chtěl čím dál víc.

Doktora Daye našel v rohové posluchárně, zrovna si ukládal věci do diplomatky. Byl to vysoký, štíhlý muž s hustými tmavými vlasy a choval se poněkud nervózně.

„Doktor Day?“ zeptal se Nick, představil se a podal mu ruku. „Doufám, že vás neruším. Snažím se zjistit co nejvíc o té krádeži.“

„Domníváte se, že jsem do ní zapletený?“ hájil se pohotově Day.

„Proboha, to ne. Chtěl jsem vědět, jestli nemáte tušení, proč se někdo snížil ke krádeži vykopávky na antropologické katedře. To je všechno.“

Dayovi se ulevilo, ale jenom trochu. Pokračoval v uklízení lejster a třásly se mu při tom ruce. „Proč lidé kradou? Pro peníze.“

„Existují i jiné motivy.“

Podíval se na Nicka. „Snad žárlivost na kolegu?“ Nick přikývl.

„Tedy, jen tak mezi námi, doktor Myers jí má přemíru. On a doktorka Harveyová bývali vážní sokové, ačkoliv pracují na různých katedrách. Nyní jsou ovšem zasnoubeni, takže předpokládám, že si spory urovnali.“

„Mimochodem, doktor Myers má vaše klíčky od auta,“ upozornil ho Nick po několika minutách rozhovoru. „Předá vám je na obědě.“

„Co dělá doktor Myers s mými klíčky od vozu?“ zeptal se rozčileně.

„Mám za to, že je odcizil výzkumný objekt doktora Flanneryho.“

„Ta mizerná opice! Už aby ji někdo uvařil a snědl. Je to zdroj nepříjemností.“

„Většina zaměstnanců fakulty z jeho poschodí s vámi bude souhlasit. Jak se vaše klíče od auta dostaly do biologické laboratoře, jestli se můžu zeptat?“

„Nebyl jsem v biologické laboratoři dva dny,“ odpověděl doktor Day vážně. „Pokud si dobře vzpomínám, naposledy jsem měl klíčky v audiovizuální místnosti. To je v knihovně, hned vedle hlavní budovy, kde je dočasně umístěna biologická laboratoř.“

„Určitě se ta opice nemůže dostat z budovy, když se jí zachce?“

„Může si otevřít zámek. To jste nevěděl?“ ušklíbl se Day. „Ten zatracený netvor je málem jako člověk. To mě děsí. Jednou ho ráno najdou v děkanově kanceláři, jak kouří doutník a popíjí brandy. Komu potom připadnou Flanneryho tučné finanční prostředky na výzkum?“

Zdálo se, že se touto myšlenkou baví. Nick mu poděkoval a cestou po akademické půdě vyzpovídal ještě několik osob. Potom se vrátil vyhledat Tabby, protože se blížila polední přestávka.

Byla ve svém kabinetě s Danielem a energicky si něco vyříkávali.

„Vůbec to tak nebylo,“ bránila se. „Danieli, nemůžeš si myslet…!“

„A co jiného si mám myslet? Není jeho příjezd právě v tuto dobu poněkud příhodný? Můj bože, div se nezalykáš nadšením, sotva vejde do místnosti! Již řadu dní jsem od tebe nedostal příspěvek do naší knihy. Po večerech tě ani nemohu zastihnout na telefonu. A dnes ráno dorazíš pozdě a on ví, že jsi mě požádala, abych za tebe suploval. Jak to?“

„No tak, miláčku, jen mu to pověz,“ povzbuzoval ji Nick ode dveří.

Tabby se zarděla. „To nemůžeš!“

„Proč ne? Vždyť to tak bylo.“ Zrak upřel na její halenku, dokud Tabby nezčervenala. „To kvůli mně přišla pozdě,“ objasnil Danielovi s úsměvem.

Daniel zrudl zlostí. Civěl na Tabby. „Tak takhle se věci mají. A ty jsi tvrdila, že to byla pouze dávná poblázněnost. A ono to není pravda. Vy jste milenci?“

„Ne!“ štkala Tabby.

„A pravděpodobně též spiklenci,“ zuřil Daniel dál. „Nyní nepochybuji, že jsi nakonec tou krádeží vinna, Tabitho, a že jsi ji spáchala proto, abys mě zdiskreditovala. Víš dobře, že po Brownově odchodu do penze jsem na řadě pro povýšení na vedoucího katedry dějin. Nemůžeš unést, že bych dosáhl vyššího postavení než ty na katedře sociologie, že?“

„Danieli, vždyť to nedává smysl!“ zvolala. „Krádež důležitého nálezu by pouze zdiskreditovala mě!“

„Jsem s tebou zasnouben, takže by to zdiskreditovalo i mě!“ trval na svém zvýšeným hlasem. „Musel jsem ztratit rozum, když jsem ti nabídl sňatek.“

Uraženě odešel a cestou stále soptil, Nick nespouštěl oči z Tabbyina obličeje, nyní bílého jako křída. „Já si nemyslím, žes to udělala ty,“ ujistil ji.

Byla skleslá. „Díky, Nicku. Ale ne za to,“ dodala a zírala na něj unaveně, „že si teď Daniel myslí, že jsme milenci.“

„Byli bychom milenci, kdybys byla povolnější. Pojď, zvu tě na oběd.“

Byla tak unavená, že se nezmohla na odpor. Mimoto na veřejném místě tolik nehrozily další romantické epizody.

Aspoň si to myslela. Ale Nick měl za lubem něco jiného. Koupil balené pokrmy na piknik a zavezl ji do blízkého parku, kde vyhledal odlehlé místo pod košatým dubem.

„Není to tu pěkný?“ nadhodil mezi sousty teplého kuřete.

„Přinejmenším je tu klid,“ souhlasila. Kdyby to nebylo tak stranou, nedělala by si starosti. Kdesi nablízku byl pramen a zurčení tekoucí vody se mísilo se zpěvem ptáků v korunách okolních stromů.

„Po tom dopoledni ti trocha klidu neuškodí.“

„Proč jsi musel Danielovi vyzradit, že jsi byl u mě, když volal?“ ptala se zkroušeně.

„A proč to tajit?“ odpověděl otázkou. „Nejseš jeho majetek. Vždyť ho stejně nechceš. Jenom tě využívá, aby postupoval v zaměstnání. To by prokoukla i slepá ženská, a ty to nevidíš.“

„Na tom, proč mě chce, v tu chvíli nezáleželo. Jenom jsem chtěla…“

„Dělat mi schválnosti,“ doplnil místo ní a dojedl třetí porci kuřete. Utřel si ruce a ústa do ubrousku a z papírového pohárku upil pár loků kávy. „Anebo mi ukázat, že když budeš chtít, klidně se vdáš. Na Silvestra jsem tě pěkně setřel. Nemůžu se proto divit, když uděláš něco zvláštního.“

„Byla jsem opilá.“

Podíval se na ni s vážným výrazem. „Ne. Chtělas mě. A já tebe nechtěl.“

„Já vím, nemusíš to omílat,“ řekla tichým hlasem a odvrátila zrak ke svému pohárku.

Prohlížel si ji a v duchu si říkal, jak jí sluší naškrobená blůza se zelenobílým vzorkem. Vlasy měla stočené do drdolu a převázané zelenou stuhou. Vypadala mladší než jindy, ale byla hodně neklidná.

Nick se usmíval a hověl si opřený o strom. Ještě předtím si sundal sportovní sako, které mu dobře šlo k tmavohnědým kalhotám, a vázanku. Rukávy bílé košile měl vykasané, límeček rozepnutý. Vlasy měl rozevláté větrem a vypadal bezstarostně a elegantně.

„Až do toho večera mě nenapadlo, jak budeš vášnivá, když se začneme líbat. Byl jsem na tebe zvědavej už před lety, ale pokaždý když jsem podniknul nějakej krok, tak ses stáhla do ulity.“

„Ty jsi nikdy žádné kroky nepodnikl,“ odporovala mu.

„Ale jo. Vzpomínám si třeba na to, jak jsem tě ještě na právech pozval, abys na víkend přijela k nám a šla se mnou na zábavu.“

Podívala se mu do očí. „To sis mě dobíral. Smál ses, jen jsi to vyslovil.“

„A tys zčervenala, něco zamumlala a utekla. Já to myslel vážně. Fakticky.“

„Jistější netrpěl nedostatkem partnerek.“

„Ne. Ale chtěl jsem tebe. Když ti bylo osumnáct, šílel jsem po tobě. Ale tys byla šíleně plachá. Znova jsem to zkoušel, když jsem šel dělat k FBI, ale skončilo to katastrofálně. V sebeobraně jsem se uchýlil k Lucy, abych si dokázal, že jsem ještě chlap.“

Jak zhluboka dýchala, prsa se jí vzdouvala a klesala. „Prý jsi její smrt nikdy nepřekousl.“

„Přišlo to nečekaně. A měl jsem ji rád. Klapalo nám to spolu. Možná bych si ji nakonec vzal.“ Pohlédl Tabby do smutné tváře. „Ale ona byla cena útěchy, nic víc. Náhražka za to, co jsem doopravdy chtěl a nemohl dostat.“ Náhle se napřímil a díval se jí do očí. „Tys na to nepřišla? Léta jsem si říkal, že se mě bojíš. Pak na silvestra’s po mně vystartovala a začala mě líbat a já se od tebe nemohl odtrhnout. Nemohl jsem uvěřit, že mě opravdu chceš. Myslel jsem, že to je tím alkoholem.“

„Taky že bylo.“

Zavrtěl hlavou. „Ne.“ Znovu se opřel a rozevřel náruč. „Pojď ke mně.“

Seděla jako přikovaná, rty se jí chvěly, jak zápasila s pokušením.

„Pojď,“ přemlouval ji s úsměvem.

„Ne.“

„Není to pro tebe dost velký pokušení?“ Odmlčel se, rozepínal si košili a při tom pozoroval její reakci při pohledu na hustě ochlupenou svalnatou hruď.

Nechal ji kochat se pohledem a s otevřenou náručí jemně opakoval výzvu: „Pojď ke mně.“

V rozporu se svým zdravým úsudkem se k němu sklonila. Přitáhl si ji blíž a pomalu, požitkářsky sondoval jazykem její ústa.

Zalapala po dechu a on se usmál. Položil ji na záda, a zatímco ji líbal, rukou jemně uchopil měkké ňadro a mazlil se s ní, jako by mu patřila.

„Hlaď mě,“ šeptal drsným hlasem.

Její ruce si pohrávaly s hustým ochlupením na jeho hrudi a s hřejivými svaly. Líbilo se jí, jak mu to dělá dobře, vnímala tlukot jeho srdce, který pod jejími doteky sílil a zrychloval se. Jemně je ovíval vánek a vzduchem se nesly ptačí písně a do toho zaslechla vlastní i Nickův zrychlený dech.

Byla omámená radostným pocitem, když jí uchopil za ruku a z hrudníku jí ukazoval cestu níž, přes pevné břišní svaly až tam, kde se jeho vášeň k ní projevovala nejviditelněji.

Ucukla sice, on jí však ruku přitiskl zpátky. Horkými ústy zaměstnával její rty a na dlouhou, nádhernou chvíli se mu poddala a nechala ho, aby ji učil.

Intimní pocity jeho těla na ni měly nečekaný účinek. Hořela potřebou ukojit jeho hlad, dopřát mu pokoje. Chtěla, aby ji hladil tak, jak hladila ona jeho, chtěla, aby jí svlékl šaty a líbal holé tělo. Chtěla být pod ním, na něm, chtěla ho pohltit, jako půda pohlcuje vodu…

Ani si neuvědomovala, že mu tohle všechno šeptá, vyzrazuje mu svá tajemství, hlas jí zadrhával, když ho tiskla víc a víc.

Zachroptěl, najednou se překulil, těžiště přenesl mezi její uvolněná stehna a tlak jeho vzrušeného těla byl naléhavý. Vnímala ho tak jako ještě žádného muže a vlivem těchto pocitů podvědomě vykřikovala.

„Ni… cku… to nej… de,“ šeptala.

On ji však neslyšel. V celém okolí bylo pusto a prázdno. Rukama jí zajel pod sukni, hladil ji, razil cestu. Za moment ho cítila bezprostředně – v cestě jim nestál ani kousek látky.

„Nicku!“ zvolala.

„To je v pořádku,“ uklidňoval ji. Rukama ji laskal a pomalu postupoval, zkoumal. Zhluboka se nadechl, bezmocně zaúpěl a žadonil: „Ach bože, Tabby, pusť mě k sobě! Pusť, lásko, pusť…!“

Něžněji zakryl ústa svými a v šílené, horečné agónii ji tiskl k zemi, až vykřikla. Ale chvíli nato cítila, jak se jí zcela zmocnil, a popadala dech, sotva začala vnímat jeho záměrně pomalé pohyby.

Miloval ji, líbal, jazykem napodoboval to, co dělal tělem. Pomalu a jemně se na ní kolébal a zkušeně v ní vzbuzoval potěšení. Přerývaným hlasem jí šeptal projevy lásky a prosil, aby se k jeho pohybům přidala, aby ho pohltila.

Byl to neuvěřitelně dráždivý rytmus. Bezděčně sebou trhala, neboť jí nové vjemy projížděly jako plameny, tělo svévolně dovádělo, mozek byl docela zatemněn. Byl tu jenom Nick a horkost jeho chtíče, prudká naléhavost jeho pohybů, rozkoš, kterou stupňoval a stupňoval, až se napjala úzkostí hraničící s šílenstvím.

Slyšela, jak opakuje její jméno, a jeho pohyby byly najednou vášnivé, bouřlivé. Svět kolem ní a v ní explodoval. Vykřikla a křečovitě stáhla svaly, což byl společný projev leknutí a extáze.

Tu prožíval i on, z úst se mu draly výkřiky, tělo se nad ní prohýbalo, rysy ve tváři měl napnuté nesnesitelnou rozkoší, která zmítala jeho silným tělem. O několik okamžiků později se na ni bezmocně položil, ležel v klidu, chvěl se vyčerpáním a ona vychutnávala nenapodobitelný vrchol vzrušení. Sotva popadala dech, trhaně šeptala, nehty se mu zarývala do hýždí a horce vzdychala.

Těsně si ji k sobě přivinul, dlouze ji líbal a houpal ji, až se znovu křečovitě napnula. Úlevou zasténala, otevřela víčka a zadívala se mu do očí. Obličej měl samou rozkoší zalitý do červena.

O něco později se probrala k vědomí a cítila chlad a mdlobu. Ani nebyli svlečení. Nick odklidil z cesty pouze to nejnutnější. Pomiloval ji, vzal si ji pod stromem ve veřejném parku, kde na ně každý mohl vidět. Skutečnost, že byl park zcela pustý, na tom nic neměnila. Bylo to hanebné a nechutné.

Dala se do breku. Nejasně slyšela Nickovy omluvy a cítila, jak jí upravuje pomuchlané šaty. Přitáhl si ji do náruče, chvíli ji houpal a s výrazem mučedníka si dělal výčitky.

„Zapomněl jsem se,“ řekl lítostivě, jako by tomu stále ještě nemohl uvěřit. „Promiň, lásko, promiň!“

Rozplakala se ještě víc. Nešlo jen o ztrátu poctivosti. Věděla, že pro něj je to pouze další náhodná epizoda. Také se styděla za to, na jakém místě se to stalo. Jsem jako ty ženy, co šlapou ulici a prodávají své tělo, uvažovala hystericky. Nemám žádnou morálku.

Osušil jí oči, ale jeho ustaranému pohledu se vyhýbala. Odtáhla se od něho, postavila se na nohy a divila se, jak je má roztřesené.

„Chceš, abych tě hodil domů?“ zeptal se.

„Chci zpátky do práce,“ odpověděla přerývaně. Já… Já…“

Popadl ji za ramena a obrátil obličejem proti sobě. „Ublížil jsem ti.“

Znovu se od něj odtrhla a z rozpačitosti se rozeběhla. Snadno ji dohonil, ale pozornost mu stejně nevěnovala. Oči se jí zalily slzami. Ty vlastně zaplavily celý její svět.

„Odvezu tě domů,“ řekl krátce. „Musíš se aspoň vysprchovat. A možná zavolat doktora…“

„Nepotřebuju doktora!“

„Dobře, dobře,“ řekl klidně. „Tak pojď.“

Domů jeli mlčky. Jakmile dorazili, zavolala do školy, že se zdržela a hned přijede. Ať si myslí, co chtějí. Beztak jí Daniel dal najevo, že si ji nevezme. Nickovu ženu. Nickovu… milenku. Nic jiného nebyla. To bylo bez debat, protože Nick se ženit nechtěl.

Ze skříně vytáhla čisté šaty a šla se osprchovat. Cítila se jenom nepatrně líp. Oblékla si kalhoty a šedou hedvábnou blůzu a nalíčila se. Nijak ji nepovzbudilo, že Nick mezitím chodil po pokoji sem a tam.

„Připravená?“ zeptal se úzkostlivě.

Takže ani on to nebral na lehkou váhu? To bylo dobré znamení. Popadla kabelku, zamkla a usedla na přední sedadlo vedle něj. Byla nesvá, protože to pro ni bylo poprvé a on k ní nebyl něžný.

Nick nijak neskrýval, že není ve své kůži.

„Promiň,“ opakoval a bylo vidět, že ho to trápí.

Vzala do ruky kabelku a upřeně hleděla před sebe. „To… k tomu patří, ne? Bolest.“

„Prej jo. Já nevím. Nikdy jsem se nemiloval s pannou.“

„To nebylo milování,“ procedila mezi zuby a znachověla. „To bylo vyválení v seně, protože jsi potřeboval ženu a já byla po ruce.“

Zastavil, vypnul motor, obrátil se na ni, nervózními prsty si zapálil cigaretu a otevřel okénko, aby kouř nešel na ni. „Bylo to rychlý,“ souhlasil pyšně. „Ale ne proto, žes byla po ruce a já potřeboval sex. Pokud si dobře vzpomínám, ani jsi neměla čas protestovat, jaks pode mnou křičela, abych tě uspokojil.“

Samou hanbou schovala hlavu do dlaní.

„Proboha, tak jsem to nemyslel,“ řekl unaveně a rukou si prohrábl upocené vlasy. „Nechtěl jsem tě… Tabby, bylas senzační. Vážně, fantastická. Ani jsem si nebyl jistej, jestli tě uspokojím. V tobě je víc ženskosti než ve všech ženách, co jsem měl před tebou.“

Nedokázala se na něj podívat. Bylo to ještě horší, než myslela.

„Nešlo to přestat, ušetřit tě toho,“ vysvětloval pomalu. Pohlédl na její ploché břicho a napadlo ho něco strašného. „Tabby, řekni, že nemáš plodný dny.“

Zčervenala. Ta představa ho pěkně vyděsila. To ještě byla s to rozpoznat. „Nevím,“ řekla sklesle. „Ach, Nicku…!“

Vypadala bezbranná a velmi vyplašená. Nejspíš také byla. Znovu zaklel. „To je výborný! No to je výborný!“ zvolal kysele.

Její nejhorší sny jako by se naplňovaly. Zavřela oči a přála si, aby to všechno mohla vrátit, vzít zpátky, aby měla ještě jednu šanci. „Nemusíš mít strach, že jestli se něco stane, budu ti na obtíž.“

Zacloumal s ní. V obličeji byl bledý. Zdála se duchem nepřítomná a jeho popadla hrůza. Předtím si neuvědomoval její hlubokou víru.

„Milovali jsme se, no a co?“ vybuchl. „Spát s někým přeci není hřích!“

„Že ne?“ Dívala se stranou. „Tak proč mám pocit hanby a ponížení?“

Její tón se mu nelíbil. Vzal ji za ramena a zatřásl s ní. „Ať tě nenapadaj žádný hlouposti, slyšíš mě?“ napomínal ji zlostně.

„Tak daleko ještě nejsem,“ odpověděla stručně.

Odtáhla se od něj a zhluboka se nadechla. „Nicku, chci zpátky do práce.“

Nechtěl ji takhle opustit, ale neměl na vybranou. Ani se na něj nepodívala. Cítil samotu a nejistotu, jako by udělal něco nepopsatelně hnusného. S žádnou ženou, co jich v životě měl, nic takového nezažil. Také žádná z nich nebyla neviňátko…

Vůbec se s ním nebavila. Musel doufat, že to nedopadne nejhůř. „Tak jo,“ řekl nakonec. „Hodím tě tam.“

Nastartoval a odvezl ji ke škole, ale nevystoupil s ní.

„Ty už jsi pro dnešek hotový?“ zeptala se s rukou na klice a zrakem stále odvráceným. „Ano.“

Nevěděla, co říct. Mávla rukou a odkráčela.

Nick ji sledoval, dokud nezašla do budovy. Oči měl plné strachu. Chvilkovým podlehnutím vášni by zpackal její i svůj život. Teď se mu bude Tabby vyhýbat jako čert kříži a on příštích šest týdnů bude k smrti vyděšený, jestli ji náhodou nepřivedl do jiného stavu. Proč jenom nezůstal v Houstonu – a sám?

Tabby zbytek dne pracovala, ale bylo jí špatně od žaludku. Dvacet pět let si chránila počestnost, aby ji přinesla muži svého srdce. Potom ji obětovala ve chvilce horečné vášně Nickovi uprostřed veřejného parku.

Hlasitě si posteskla a do očí se jí nahrnuly slzy. Když na konci dne odcházela chodbou k východu, měla co dělat, aby se ubránila pláči. Milovala Nicka, ale to ji neomlouvalo. Co si od něho nechala líbit! Všechno, v co věřila a co ji učil?, se obrátilo v prach v jeho náruči. Tolik po něm toužila. Přestože věděla, že to, co dělají, je špatné, nebyla schopná odolat. Proč se ho jenom nepokusila zarazit?

Bylo to tím horší, že Nick nezavolal ani se neukázal. Připadala si, jako by ji použil a zahodil. Ani mu nestála za to, aby se přišel podívat, jestli je v pořádku, jestli neskočila z okna nebo tak něco. To byl důkaz, že o ni nestojí, že mu na ní nezáleží.

Ale když zadrnčel zvonek, letěla ke dveřím v přesvědčení, že se Nick jde omluvit.

Místo něho to byl kajícný, znepokojený Daniel. „Vím, že se na mě zlobíš za to, co jsem ti řekl,“ spustil. „Mrzí mě to. Celé odpoledne jsem si všímal, jak jsi nahněvaná. Vím, že mezi tebou a tím hejskem detektivem nic není. Přišel jsem se omluvit.“

„Ach, Danieli!“ Jeho soucit a lítost byly tak nečekané, že se mu hned v otevřených dveřích vrhla do náruče a rozplakala se, div se jí srdce nerozskočilo.

„Tady, tady,“ vypravil ze sebe nejisté, tlačil ji dovnitř a zároveň se marně snažil přibouchnout dveře.

Nick si to právě šlapal přes trávník, ale ani jeden z nich si ho nevšiml. Při pohledu na Tabby v županu a v náruči historika se zastavil.

V momentě byl zpátky doma a zabouchl za sebou. Cítil se pod psa. Po celodenním urputném boji se svým svědomím se chtěl přesvědčit, zda je Tabby v pořádku. Sám byl zničený z toho, že se neovládl. Musela ho nenávidět.

Neměl tušení, co by řekl, když ji spatřil v Danielově náruči. Nešlo mu to do hlavy. Nyní byl zmatený, jeho city utrpěly a strašlivě žárlil. Zahrává si s ním snad Tabby? Zatáhne Daniela do postele a dopřeje mu toho, co se naučila od Nicka?

Hned si však uvědomil, že to Tabby neudělá. Ani kdyby byla po Danielovi posedlá. Ne, taková ona nebyla.

Na druhou stranu byla v náruči muže a zřejmě tam byla ráda. Jak si to má dát dohromady s jejím

ohnivým chováním v parku? Že by milovala Daniela? Byl nakonec její vztah k Nickovi podložen pouze fyzicky a nyní, když ukojila tělesnou potřebu, ho již nepotřebovala?

Nikdy dřív si neuvědomil, že má tolik nejistot. Mučilo ho, že v tom parku nedokázal přestat. Nikdy takhle hlavu neztratil, aby se snížil ke svedení ženy před očima každého, kdo by šel kolem. Navíc nešlo jen tak o nějakou ženu, ale o Tabby, o pannu. Vybavil si, jak plakala bolestí a pak ho přijala s takovou vroucí vášní, že překročil hranici. Zase se ovšem musí nechat, že jí dal nahlédnout do sedmého nebe. To mu nemusel nikdo říkat, to poznal bezpečně sám. Vzpomínal, jak ho svírala rukama a sténala pod jeho ústy. Avšak nejvíc ze všeho si připomínal srdcervoucí pláč, když bylo po všem. Přepadl ho stud a uražené city. Situaci nijak nepomohlo to, co jí všechno řekl potom.

Pravděpodobně se Tabby utekla k Danielovi, aby ji utěšil. Jak jí to mohl vyčítat? Poskytl jí chvilkovou rozkoš, po níž následují měsíce hanby a úzkosti a možná i dítě, které ani jeden z nich nechce.

Nevěděl, co dál. Instinkt mu našeptával, aby tam hned zašel a Danielovi rozbil hlavu lahví od whisky. Potíž byla v tom, že by ji nejdřív musel vypít.

Vzal ji do ruky a pozorně si ji prohlížel. Dobrý nápad, řekl si a přikývl. Nalil si do skleničky a vyprázdnil ji. Whisky uvnitř příjemně hřála. Natáhl se na gauč a dolil si.

Kolem půlnoci zahlédl, jak od Tabbyina domu odjíždí auto. Bylo načase, aby se ten náfuka vytratil.

Nick sáhl po telefonu a vyťukal Tabbyino číslo. Dvakrát se dozvonil někam jinam. Napotřetí to vyšlo.

„Tak to není,“ řekl a dával si pozor na slova. „Nežárlím na Daniela.“

„Mě to nezajímá. Odjeď pryč!“

„Poď ke mně, budem se milovat. Potřebuju tě.“

„Já tě nepotřebuju,“ řekla zajíkavě. „Nepils náhodou?“ zeptala se najednou, protože jí byl jeho hlas podezřelý.

„Jenom asi tak láhev vizoura. Musel jsem ji vypít. Přeci ho nepraštím plnou.“

„Praštit?“

„Milence,“ vysvětlil. „Tabby, já mu rozbiju hlavu. Řekni mu, ať se k tobě nepřibližuje. Nechci, aby se tě dotýkal. Ty patříš mně.“

Srdce se jí rozbušilo. Kdyby z něj nemluvil jenom ten alkohol. „Ne, nic mu neřeknu,“ namítala pevně. „Odjeď. Nech mě na pokoji.“

„Nemůžu. Musím…“ – škytl – „… musím… vyřešit ten případ.“

„Klidně si vyřeš případ, ale už se mi nestav do cesty. Jednou to stačilo.“

„Ne,“ mumlal. „Zdaleka ne. Bylo to tak nádherný, lásko. Tak nádherný! Nikdy jsem nepoznal takovou rozkoš. Jenom s tebou, Tabby…“

Celá rudá práskla sluchátkem. Telefon sice zvonil znovu, ona ho však nebrala na vědomí a šla si lehnout.

Už nikdy, zapřísahala se. Už ne, Nicku. Nikdy.

Přetáhla si deku přes hlavu a rezolutně zavřela oči. Rozhodně se nestane jednou z jeho žen. Jednou se z toho nějak definitivně dostane. Jen kdyby ta pošetilost neměla následky. Zaúpěla, ještě pevněji stiskla víčka a odříkávala modlitby. V první řadě se modlila za to, aby našla sílu uniknout Nickovým pažím a aby cenou za její vrtoch nebyl droboučký nový život.

ŠESTÁ KAPITOLA

Druhý den ráno se Tabby musela přinutit vstát, obléknout a jet do práce. Bylo jí nanic a vůbec neměla myšlenky na práci. Přednášela mechanicky, ale věděla, že na ní musí být znát citová bouře, kterou prodělala.

A také to znát bylo. Přesvědčila se o tom v zrcátku. Od noci s Nickem nemluvila. Nejspíš byl doma a léčil se z opice. Jí to bylo jedno. Byla ráda, že není ve škole. Kdyby ho teď viděla, přitížilo by se jí. Jak jen mohla zapomenout na všechny své zásady a podlehnout?

To proto, že ho milovala, říkala si s hořkou rezignací. Pro ni to byl ústupek, který vyjadřoval lásku a pouto. Kdežto pro Nicka to bylo pouze další dobrodružství, chvilková radovánka, která s sebou nepřinášela odpovědnost. Ani jí nenabídl, že ji bude ochraňovat. Začervenala se. Vlastně musela přiznat, že v tom byl až po uši, takže toho ani nebyl schopen. Vůbec netušila, zda je to jeho normální chování, nebo ji chce tak moc, že nemyslí na následky ani na to, kde zrovna jsou. To by byla trochu polehčující okolnost, kdyby ten chladný Nick ztratil nervy a bezhlavě riskoval čistě z obrovské touhy po ní.

Při jeho náročnosti a zkušenostech to však bylo sotva pravděpodobné. Věděl přesně, jak ji přivést do extáze, a udělal to. Nikdy nesnila o tom, že taková

82 případ přesvědčeného starého mládence

rozkoš vůbec existuje. Je to jako droga, pomyslela si zoufale, protože navzdory utrpení po něm její tělo opět prahlo. Vzpomínky byly živé a sladké a pokožku měla po seznámení s dotyky jeho rukou a úst přecitlivělou.

Zápasila s myšlenkou podříznout si krk. Vždyť Helen ji varovala, že když mu podlehne, jenom ho tím odežene, a přesně to se stalo. Nebýt opilý, nebyl by jí zavolal. Vůbec k ní nemá úctu. Zařadí si ji mezi dobytá srdce a zapomene na ni, tak jako zapomněl na ty, co byly před ní.

Dolehla na ni prázdnota. Na ukázku pro svou třídu si vypůjčila hliněnou destičku, dokument starých Sumerů vytvořený piktogramy. Musí se soustředit na to, zač je placená.

„Tato destička pochází z pravěké sumerské civilizace,“ vykládala a ukazovala posluchačům destičku. „Dosud jsme probrali nejstarší osídlení Mezopotámie, která se nacházela mezi řekami Eufrat a Tigris na území dnešního Iráku. Sumerové byli první lidé, kteří vyvinuli psaný jazyk. Kdo by dokázal jmenovat jazyk, který vytvořili?“

Zvedla se jedna ruka a Tabby kývla na mladíka s tmavými vlasy. „Piktogramy.“

Usmála se na něj. Byl to jeden z jejích nejlepších studentů, měl v úmyslu jít v jejích stopách jako pedagog. „Velmi správně, Miku. Nejprve bylo piktografické písmo, které ke zprostředkování jazyka používalo symbolů. Později se vyskytla vyšší forma písma, zvaná klínopis. Jednotlivé slabiky jazyka zastupovaly klínové symboly. Zaznamenávaly se tak, že se vyrývaly do vlhkých hliněných destiček zašpičatělým rákosem, zvaným latinsky stylus. Potom se destičky pekly. Na území bývalé sumerské říše jich byly nalezeny tisíce.“

„Na jedné z nich byl Epos o Gilgamešovi, že?“ ozvala se jedna posluchačka.

„Přesně tak. Byl to epický cyklus opěvující hrdinské činy sumerského vládce Gilgameše a jeho hledání tajemství nesmrtelnosti. Součástí díla je jistá legenda. Vzpomene si někdo, ke které události v našich dějinách se váže?“

„K velké potopě,“ odpověděl Mike.

„Ano.“ Podívala se na hodinky. „Víc času nám už dnes nezbývá. Zítra si znovu projdeme metodu výroby papyru. A nezapomeňte, že ve středu máme zkoušku. Tato bude lehká. Je-li vám něco nejasné, budu odpoledne ve svém kabinetě. Anebo se můžeme dohodnout na pozdějším termínu.“

Když odcházeli, dívala se za nimi a uvažovala, jestli byla někdy tak mladá jako někteří z těchhle studentů. Byla tam ovšem i řada starších, dokonce čtyřicátníků a padesátníků. Doba, kdy na vysokou školu chodili jenom mladí, byla dávno pryč. A možná je to tak spravedlivé. Člověk není na diplom nikdy dost starý, usmála se.

Zamkla sumerskou destičku do skleněného pouzdra, aby ji v pořádku vrátila Danielovi, posbírala si věci a odcházela z dlouhé posluchárny. Uložila destičku ve svém kabinetu, a když se chystala odejít, potkala u východu z budovy Daniela, který tam na ni čekal.

Vedle něj stál vysoký, štíhlý muž s fotoaparátem. Daniel se tvářil poněkud rozčileně. Vlastně jako vždycky.

Přesto se na Tabby něžně usmál. Hádka z předchozího dne už byla zapomenuta díky tomu, jak jemně ji večer utěšoval. Neměl ponětí, proč je popuzená. Myslel si, že kvůli té hádce. Ale nic mu nevyčetla ani nezrušila zasnoubení. Nakonec však bude muset. Nemůže si ho dost dobře vzít, pokud případně nosí v břiše Nickovo dítě. Zatím na to neměla sílu. Měla plnou hlavu starostí. Daniel po ní nic nežádal, byl spokojený, že ji mohl objímat, když plakala. Uvařila kávu a bavili se o knize. Potom Daniel odjel domů. Domýšlela si, že ho Nick viděl odjíždět, ale byl tak opilý, že mu byla ukradená. Bylo to docela komické, ale do smíchu jí nebylo.

Daniel ji představil mladíkovi a dodal: „Tabitho, máš tu sumerskou hliněnou destičku? Tohle je Tim Mathews. Pracuje pro Washington Inquirer a rád by si ji vyfotografoval.“

Začervenala se, což kromě pocitu viny z toho, čeho se dopustila s Nickem, způsobilo víc než co jiného to, že se musela Danielovi dívat do očí a předstírat, že se nic nezměnilo. Nicméně ruměnec jí dodával sebevědomé a nervózní vzezření.

„Samozřejmě. Stejně jsem ti ji chtěla vrátit. Jen co odemknu…“

Když míjeli biologickou laboratoř, vycházel odtud křik, po němž následovalo domlouvání: „Kde jsi byl? Jednou skončíš na pekáči, víš to? Jak jsi to udělal?“

Hudrování ještě pokračovalo, ale Tabby neposlouchala. Byla příliš nervózní.

Zastrčila klíč do zámku. Dveře se snadno otevřely. Pohlédla na zem, kde ležel poškozený držák papíru, a nepřítomně ho zdvihla. Podivovala se, kdo z jejích studentů ho mohl odšroubovat a pohodit.

„Je tady,“ řekla a vedla je do malé knihovny, do níž se vcházelo z jejího ještě menšího kabinetu. Náhle zůstala stát jako přikovaná.

„No to máme krásnou loupež!“ zaradoval se reportér a už zaostřoval objektiv na rozbitou vitrínu. „Říkáte, že ta hliněná destička měla být tady pod zámkem?“

„Ano,“ odpověděl Daniel neochotně. Podíval se na Tabby. „Určitě jsi zamkla dveře? Když jsme vcházeli, byly odemčené.“

„Jsem si tím jistá!“ zakuckala se. „Jsem si jistá, že jsem je zamkla. Danieli, musíš mi věřit!“

„Dobrá, destička zmizela. Nechybí ještě něco jiného, třeba kožich?“ zeptal se a v ruce držel chomáček chlupů.

„Nevzpomínám si,“ odpověděla Tabby. Udělalo se jí mdlo.

„Tabitho, tohle vypadá špatně,“ řekl tiše Daniel.

„Já vím,“ zamumlala zoufale a opřela se o stěnu. „Někdo mě chce odsud dostat.“

„Vypadá to tak. Pojď, zavedu tě k děkanovi a všechno mu vysvětlíš.“

„Počkat, jen si honem udělám snímeček, paní Harveyová,“ vyhrkl reportér.

Tabby si zakryla obličej a vyšla za Danielem na chodbu. Srdce měla v krku. Děkan tomu neuvěří. Bude přesvědčen, že destičku odcizila sama a sklo knihovny rozbila, aby to vypadalo na někoho jiného. Byla nevinná, ale nikdo jí to už nebude věřit.

„Je mi to líto,“ řekl Daniel. „Také mě mrzí, že jsme se pohádali kvůli Reedovi. Ale to nařčení z krádeže… tomu já neuvěřím.“

„Děkuju ti, Danieli. Čestné slovo, že jsem to neudělala,“ dušovala se. „Proč se to musí stát zrovna mně?“ Nervově se zhroutila a rozbrečela se. Daniel ji k sobě přivinul a konejšil ji, jak nejlíp uměl, přesto usedavě plakala, div jí srdce nepuklo.

Děkan ji v tichosti vyslechl a zatvářil se tragicky. „Říkáte, Myersi, že u toho byl novinář?“ zeptal se ostře. „No to je báječné.“ Spráskl ruce. „To bude pro naši reputaci katastrofa!“

„Já jsem to nevzala,“ řekla Tabby hrdě.

86 případ přesvědčeného starého mládence

„Cože?“ Upřeně se na ni podíval. „Ach tak. Ne, samozřejmě, vy ne, doktorko Harveyová. Nejsem tak naivní, abych se domníval, že riskujete místo a pověst kvůli dvěma artefaktům, které mají cenu toliko pro fakultu nebo sběratele.“

„Děkuji vám,“ řekla pokorně. „Ale nikdo jiný mi to neuvěří. A tisk bude mít co rozpitvávat.“

„To je pravda. To bude nepříjemné.“

„A co předsednictvo?“ doplnil Daniel.

„Nevím. Dnes večer se s nimi sejdu a uvidíme. Doktorko Harveyová, běžte domů a odpočiňte si. Zítra si promluvíme.“

Přikývla. Neměla sílu něco namítnout.

Daniel ji doprovodil na parkoviště. Byl při ní, ale s odstupem. „Zdá se alespoň, že ten reportér je již pryč. Tabitho, skutečně mě to mrzí kvůli tobě.“

Znal jen polovičku pravdy. V rozmezí dvou dnů se její život převrátil naruby.

Pokusila se o úsměv. „Mě to taky mrzí.“

„Co kdybych se dnes večer opět stavil, mohli bychom pokračovat v práci? Nepomohlo by ti to zapomenout na starosti?“

„Ne,“ odpověděla pohotově. Musela přece zrušit zasnoubení. Vzhledem k tomu, co provedla, to bylo možné, ale ještě musela vymyslet, jak to Danielovi oznámit. Momentálně měla mozek vygumovaný.

„Takže se uvidíme zítra, ano?“ řekl, jako by se nic nedělo. „Odpočiň si, drahá.“

„Děkuju.“

Nasedla do auta a jela domů. Musela říct Nickovi, co nového se přihodilo, ale nemohla pomyslet na to, že s ním bude byť jen mluvit.

Proto raději zatelefonovala Helen – pod záminkou, že by Nicka nezastihla.

„Někdo se vloupal do zasklené knihovny a zmizel další artefakt,“ popisovala Tabby čerstvou událost. „Teď budou přesvědčeni, že jsem to udělala já. Ta věc byla v mém kabinetě a dveře nebyly zamčené. Budou obviňovat mě…“

„Seženu Nicka a hned ho za tebou pošlu,“ slíbila Helen.

„Ne! Totiž… ne… nebudu tady. Musím na chvíli pryč. Řekni… prostě mu vyřiď, co jsem ti řekla, jo?“

„Vyřídím mu to. Určitě…?“

„Určitě. Díky.“

„Nemáš zač. Brzo ti zavolám.“

Tabby zavěsila. Pak se sebrala, odjela k univerzitě, nechala auto stát o samotě na zastrčeném místě veřejného parkoviště, vzala si taxi, vrátila se domů a všude nechala tmu. Ať si Nick láme hlavu, kde je. Cokoliv bude lepší, než se mu po tom, co se stalo den předtím, muset dívat do očí. Mluvit s ním po telefonu, třebas byl opilý, bylo stále méně bolestné, než přihlížet, jak ji pozoruje – obzvlášť v tomhle stavu, kdy se cítí opuštěná a zničená.

Nick se probudil hezky pozdě a s pořádným bolehlavem. Začínal to být nepříjemný zvyk, musel se s tím vypořádat. Všiml si, že láhev od skotské je prázdná. Musí se dát do kupy. Zbytek dne strávil spřádáním nitek. Udělal si čas, aby zajel na fakultu. Vzal tam další vzorky, které našel v Tabbyině kabinetě, a potom je odvezl do laboratoře FBI. Pak se univerzitě do konce dne vyhýbal. Letmo zahlédl Tabby, ale ona si ho nevšimla, tak se jí vyhnul. Neměl o nic větší chuť se s ní střetnout, než ona s ním.

Po návratu domů ve večerních hodinách ho na telefonním záznamníku čekal vzkaz od sestry. Zavolal jí a dozvěděl se zprávu od Tabby.

„Říkáš, že mě nemohla zastihnout?“ Znepokojeně zíral z okna. Zneklidňovalo ho, že Tabby možná po včerejšku ztratila nervy. Ale před domem neměla auto a všude pozhasínala. Nejspíš bude někde v motelu, zuřil v duchu, abych ji nemohl zase obtěžovat návštěvou a všechno rozebírat. Anebo je třeba opět s Danielem. Možná je u něj doma a snaží se to s ním urovnat. To Nicka rozzuřilo ještě víc.

„Tak mi to řekla,“ odpověděla Helen. „Mluvila nějak divně. Nicku, je v pořádku?“

Nechtěl teď myslet na to, jak jí je. „Ještě ti pak zavolám,“ řekl a zavěsil.

Starý přítel z laboratoře FBI mu telefonoval už večer.

„Mám pro tebe něco novýho ohledně tý zvířecí srsti. Ale sedni si na to,“ napínal Nicka. „Už sedím. Tak povídej.“

Nick poslouchal a na tváři se mu rozhostil úsměv. Pak mu svitlo. Že by to bylo tak jednoduché? Pokud se jeho teorie potvrdí, bude to pro Tabby šok a pro pár dalších lidí zrovna tak. Dobře, že někoho neobvinili, protože by se pak hodně lidí muselo červenat.

Vzal telefon a zavolal děkanovi domů. Položil mu několik otázek a vyslovil žádost, kterou mu děkan hned splnil. Svou teorii mu však ještě neprozradil.

Nyní věděl, co má dělat a jak dokázat Tabbyinu nevinu. Šlo jen o to, nastražit past a nechat pachatele, aby se do ní chytil. Pochopitelně tak, aby u toho byli správní svědci.

Nejdříve však potřeboval mluvit s Tabby. Vyťukal její číslo a netrpělivě čekal. Musel zjistit, zda je doma, nebo s tím kašparem.

Už to chtěl vzdát, když se vyzváněcí tón přerušil.

„Ano?“ ozvala se Tabby tichým hlasem.

„To jsem já,“ řekl Nick.

případ přesvědčeného starého mládence 89

Srdce jí poskočilo. Málem jí sluchátko vypadlo z ruky. Nemluvila s ním od té chvíle, co jí volal v opilosti.

„Seš tam ještě?“ zeptal se podrážděně. „Ano. Já… ehm… mám trápení. Zmizel další artefakt.“

„Helen mi to řekla,“ odpověděl s nápadným důrazem. „Mám tomu rozumět tak, že se mnou nehodláš mluvit? Nedokážeš se se situací, kerá mezi náma nastala, vypořádat?“

Polkla a posadila se. „Já… nemám praxi, jak se s takovou situací vypořádává,“ přiznala. „Nikdy jsem to nepotřebovala.“

„Nemusíš mi připomínat, že jsem tě svedl,“ řekl stroze. „Mám svědomí.“

Dýchala zhluboka. „Měla jsem tomu zabránit.“

„To by bylo zajímavý. Myslíš, že bys mě v tu chvíli zastavila?“

Zrudla jako rak. „Nevím…“

„Abys věděla, v určitým momentě je pro chlapa strašné těžký, aby přestal. I když jsem to sám nikdy dřív nepoznal, od některejch jsem to slyšel.“

Něco jí vykládal, ona však byla ponořená do svých myšlenek, takže ho nevnímala. Pak přešla k věci: „Zjistil jsi něco nového?“

„Ano. Ale neptej se, neprozradím. Na zejtřejší večer plánuju něco, co by tě pravděpodobně mělo očistit.“

„Už víš, kdo to udělal?“ zeptala se váhavě. „Ano.“

„Nicku… že to nebyl Daniel?“

„Miluješ ho?“ zeptal se přísně. „Chci slyšet odpověď,“ naléhal, když s ní váhala. „Teď hned!“

„Jak jsi sám řekl – kdybych ho milovala, nemohla bych se s tebou válet v trávě.“

„Sarkasmus ti nesedí. Určitě jsi četla, že chtíč a láska nejsou vždycky totéž.“

„Ty to musíš vědět nejlíp.“

„Ano,“ přitakal vztekle. „Musím. Ale protože jsem nikdy nepoznal lásku, nejsem ten právej, kdo by mohl srovnávat.“

Zavřela oči. Právě jí přiznal, že cítil jenom tělesnou touhu. Zvedl se jí žaludek.

I on si to najednou uvědomil. „Záleží mi na tobě,“ snažil se to napravit. „Patříš k mýmu životu, k mý minulosti. Vyrůstali jsme spolu. Chtěl jsem tě, ale to byla neosobní touha. Kdyby šlo jen o to, nepřestal bych se ovládat natolik, abych tě neuchránil před nežádoucím otěhotněním.“

„Nežádoucím pro tebe. Tak jsi to určitě chtěl vyjádřit,“ řekla odměřeně.

„Nejsem na to připravenej. Jsem větroplach, tulák. Zatím se ještě nechci smířit s tím, abych musel žít pořád na jednom místě.“

„Ani jsem tě o to nežádala.“

„Jestli otěhotníš…“

„Jestli otěhotním,“ řekla naprosto klidně, „tak si o tom promluvíme potom. Potrat nechci, takže na ten můžeš zapomenout už teď.“

Na to neřekl ani slovo. Nevěděl, co by měl říct. Myšlenka, že by jeho dítě vyrůstalo bez něho, byla bolestná. Riskoval by tím, že ztratí další blízkou osobu. Hrůzou zavřel oči. Lucy ho milovala, skutečně ho milovala, a je po smrti. Už nechtěl, aby ho někdo další miloval a zemřel. Obzvlášť, kdyby toho dotyčného miloval i on, přišlo mu na mysl a popadla ho úzkost.

Tabby nemohla tušit, o čem přemýšlí. Věděla jenom, že je úplně ticho. Neslyšně zavěsila a dál už se nedozvěděla, jestli něco říkal, nebo ne. Namlouvala si, že je jí to stejně jedno.

Vyndala si knihy a připravovala se na zítřejší vyučování. Přednášet antropologii bylo náročné. Znamenalo to jezdit do terénu, na archeologické výpravy, což si obvykle vyžádalo zapojení do fyzické práce. Místa vykopávek se musela měřit, vyznačovat, musela se rýči odstraňovat orná půda a zemina pod ní opatrně vybírat lopatkami a prosívat. Byla to titěrná práce, nesnadná, ale užitečná.

Studovat člověka byla pro ni radost. Již jako studentka se pro to zapálila a velice záhy přišla na to, že by se po skončení studia chtěla věnovat vyučování. Hned po promoci nastoupila na stáž na fakultě a studium zakončila doktorátem filozofie. Byla to dlouhá cesta a nezbýval jí čas na společenský život. Když zrovna nestudovala, chodila na přednášky, do muzeí, lítala po výstavách a sbírkách. Antropologii zkrátka obětovala všechno. Byla to její největší láska – tedy vedle Nicka. A teď o to měla přijít. Dosud si neuvědomovala, co to pro ni znamená. Teď už bylo pozdě.

Kdyby jen věděla něco o detektivní práci! Byla závislá na Nickovi, neboť on jediný ji mohl z té složité pavučiny vymotat. Jenže čím dřív se tak stane, tím dřív bude na zpáteční cestě do Houstonu. Zamračila se. Nechtěla, aby odjel, třebaže to znamenalo nosit v sobě pocit studu a viny o to déle. Musela uvažovat reálně. Co by od ní ještě mohl chtít, když už ukojil zvědavost i chtivost?

Zhasla a šla si lehnout. Až se vyspí, třeba to nebude tak chmurné.

SEDMÁ KAPITOLA

Dokud vyučování neskončilo, soustředila se Tabby plně na přednášení, ale bezmála tři dny po svém mravním úpadku měla pocit, že každý, s kým přijde do styku, na ní pozná, co tehdy v parku dělala.

Daniel za ní přišel po skončení svých hodin s omluvným výrazem.

„Nikdy jsem k nám toho reportéra neměl vodit. Obávám se, že jsem ti tím situaci ještě ztížil,“ spustil zvolna.

„To je v pořádku,“ řekla bez známky hořkosti. „Nebyla to tvá vina.“

Váhal, hledal správná slova. „Poslyš, Tabby, prohlíželi jsme si zásnubní prsteny, ale žádný jsme si nevybrali,“ řekl po chvíli. „Co kdybychom zašli k jinému klenotníkovi…“

Zrovna tenhle úvod se jí teď hodil, proto se chopila příležitosti. Ač nerada, přesto se k němu obrátila a řekla: „Danieli, já si tě vzít nemůžu. Nezlob se na mě.“

Zakabonil se. „Proč ne?“

„Já… prostě nemůžu, to je všechno.“ Sklopila hlavu. „Nebylo by to správné.“

Popošel k ní blíž. „Tabitho, snad ne kvůli tomu obvinění z krádeže…?“

„To ne. Danieli, my se k sobě prostě nehodíme,“ řekla nešťastně. „Budu ti dál pomáhat s výzkumem,

to přece víš. Ale se sňatkem souhlasit nemůžu. Aspoň prozatím ne.“

„Á nebude ti vadit, když mi budeš pomáhat s tou knihou?“

Byla ještě sklíčenější, když teď vyšlo najevo, že pro něj zrušené zasnoubení znamená míň než ten světoborný rukopis. Jak řekl Nick, Daniel ji pravděpodobně jenom využívá. V mnoha směrech to byl povrchní člověk, bez opravdových hlubších citů. Tohle byl důkaz.

„Nebude.“

Usmál se a mnul si ruce. „Tak to je fajn. Zavolám ti později.“

Vtom se zarazil. Něco mu zřejmě přišlo na um. Otočil se a podivně a váhavě na ni zíral. „Ty a Reed. Něco mezi vámi je, že?“

„Ani ne,“ řekla se vztyčenou hlavou. „Nick nechce žádný trvalý vztah.“

Zvídavě si ji prohlížel. „Aha. No, hlavně to zasnoubení neber tragicky. Zavolám ti večer, abych ti sdělil poznámky týkající se další kapitoly.“

„Platí.“

Než dořekla poslední slabiku, byl už na chodbě a vesele si hvízdal.

Tabby si posbírala papíry a apaticky kráčela chodbou. Na cestě k východu ji zastavil děkan.

„Nerad vám to říkám, kolegyně, ale ta událost se již objevila ve všech novinách a předsednictvo má dojem, že by byla na místě vaše nepřítomnost, tedy pouze dočasná,“ řekl odměřeně. „Všude se tu motají novináři. Chystal jsem se vám navrhnout, abyste po poslední hodině šla domů, avšak shledávám, že tak již činíte.“ Odkašlal si a odvrátil zrak od Tabbyina strnulého obličeje. „Za těchto okolností se domnívám, že by bylo nejlepší, kdyby některý z kolegů antropologů za vás na pár dní převzal přednášky. Dokud se tento případ nevyřeší.“

„Vy si myslíte, že jsem to udělala já?“ zeptala se zkroušeně.

„Ne. Nedělejte si obavy. Všechno se vysvětlí.“

Úsměv měl stejně chabý jako ona náladu. Přikývla. „Nepřijdu, dokud mi neřeknete. A také se budu vyhýbat novinářům. Ale jsem nevinná,“ dodala slavnostně. „Kdybych chtěla něco ukrást, bylo by to zlato z trojského pokladu nebo klenoty ze španělských galeon. Ale kus staré hlíny… to nemá žádnou cenu, leda pro historiky a antropology.“

Hleděl zamyšleně. „Má drahá, uvažoval jsem o tom. Samozřejmě máte pravdu. Ocenil by to pouze sběratel. Jenže nás mají na mušce, rozumíte mi?“

„Ano, rozumím,“ odpověděla smutně. „Jenom jsem o tom měla přesvědčit toho novináře.“

„Já už se o to postarám,“ ujistil ji.

Vyšla ven, směrem k parkovišti, a doufala, že stihne dojít k autu, než ji zahlédne někdo ze sedmé velmoci. V životě se necítila takhle mizerně. Nick ji svedl, možná je těhotná a ke všemu jí ještě hrozilo, že přijde o místo. To by dojalo k pláči každého.

Probrečela celou cestu domů. Když dorazila k domu, stále ještě plakala. Po tvářích se jí koulely slzy jako hrách. Konečně se vyplakala, osušila si červené oči, vysmrkala se a vystoupila z auta.

Nick mezitím stále odhaloval spojitosti. Ačkoliv již měl teorii, jak viníka identifikovat, musel mít oči otevřené. Od Helen si nechal přešetřit doktora Daye a ta zjistila, že jeho manželka zdědila po zesnulém příbuzném malé bohatství. To by vysvětlovalo to Lamborghini. Naproti tomu doktor Flannery byl kvůli své ženě ve finanční tísni. Utekla mu s jiným mužem. Byla mladší a nebyla mu přehnaně věrná.

Co se týče Daniela, někdejší zkreslování skutečností ho mezi podezřelými stavělo na první místo. Ale proč by kradl starověký artefakt? Vždyť ani nebyl z doby, kterou se s Tabby zabývali. A z dřívějška neměl žádný záznam o nějaké krádeži. Zůstala jen tak demonstrace radikálů.

Jak tak Nick probíral a vylučoval své podezřelé, zazvonil telefon. Jeden z místních policejních důstojníků, s nímž se Nick spojil, mu sděloval čas a místo policejního dohledu na fakultě, který zařídil. Potom Nick zatelefonoval ještě jednomu případnému svědkovi. Teď musel hodit návnadu a přichystat past.

Snad již bude Tabby brzy mimo podezření. Pak bude moct odjet a nechat ji v klidu žít. Položil si hlavu do dlaní a povzdechl si. Bože, kéž by se jí nebyl nikdy dotkl! Užíral se pocitem viny. Sladká, něžná Tabby v životě žádné duši neublížila. Jedinou její slabinou byl on, a to odjakživa. Vzal si, co nabízela, ale nijak mu neprospívalo pomyšlení, že si užíval především on. Ona z toho sotva co měla, ani na konci. Nedopřál jí do života krásné vzpomínky na milování. Měl ještě počkat. Mělo se to stát na jiném místě, v ústraní, kde by měl čas ji všechno naučit. Měl k ní být laskavější. Zaklel, vstal a vrátil se k poznámkám.

Jeho teorie se točila kolem peněz, zvlášť když mu chyběl důkaz. Potřeboval podniknout jistý krok, ale musel Tabby říct, co má za lubem. Nebude to nic jednoduchého. Žádal ji, aby mu věřila, pokud šlo o její budoucnost na univerzitě. Možná nebude chtít.

Šel se podívat k oknu, jestli je Tabby doma. No jasně, tentokrát stálo auto před domem.

S návštěvou však váhal. To, co zjistil, by ji poněkud utěšilo, ale pořád v něm hlodaly výčitky, že se po hlavě vrhl do jejího citového života a způsobil v něm vřavu. Tabby z toho byla celá zničená. S odporem si vybavoval, jak potom vypadala. Puritánské ideály byly v háji. Věděl, že Tabby je taková malá světice. A on jí udělal něco neodpustitelného, zpackal jí život. I kdyby nepřišla do jiného stavu, způsob, jakým se milovali, ji bude pronásledovat nadosmrti.

Věděl, že se k ní zachoval sprostě, když ji takovým způsobem pomiloval v parku, ale ublížit jí nechtěl. Chtěl ji tak šíleně moc, že se neovládl. Léta odříkaná touha ho přemohla – a ji jistě také. Ale byl dost zkušený, aby poznal, kdy má přestat, a to neudělal. Nedokázal ji ochránit.

Nebyl si jistý, zda je milosrdnější jít si s ní promluvit, nebo zůstat doma.

Nakonec se rozhodl, že bude nejlepší, když jí nepoleze na oči a dá jí čas, aby se přes jeho hrubost překlenula. Ale noc, která nadešla, nebyla o nic příjemnější než ta předcházející. Vědomí a strach, že ji možná hloupou náhodou přivedl do jiného stavu, ho tak deptaly, že celou noc koukal na televizi, jen aby přišel na jiné myšlenky.

Tabby na sebe mezitím měla spoustu času. Bylo to tím horší, že nemohla chodit do práce a mít všední starosti. Přes den uklízela dům a nechala zapnutý telefonní záznamník, aby za ni přijímal hovory. Většinou ji sháněli novináři. Byla ráda, že neviděla ranní noviny. Pravděpodobně jí byl věnován některý z titulků.

Navečer ji jeden telefonát přece jen upoutal, protože volala Helen. ‚ Rozechvělýma rukama zdvihla sluchátko. „Helen! Ráda tě slyším. Telefon tu vyzvání celý boží den a děkan mě nechce nechat pracovat…“

„Co se to tam, prosím tě, děje?“ přerušila ji Helen. „Píšou o tobě v novinách, víš to? Je tady všechno, o té pohřešované vázičce, tvém obvinění i o tom, že tě dočasně suspendovali. Tak proto ten telefonát onehdy, co? Tabby, já vím, že tys to nešlohla.“

„Ne,“ potvrdila Tabby. Plácla sebou na gauč, srdce jí bušilo jako divé. „Asi je to ve všech novinách, co? A v telegrafních tiskových agenturách taky?“ Povzdechla si. „Ach, Helen, co mám dělat?“

„Je tam Nick, ne? Tak by ten případ snad měl vyřešit.“

„Ano, je tady,“ řekla Tabby upjatě. Hanbou zavřela oči. „Ještě ani nemá podezřelé.“

„Ale má. No, vlastně jednoho. Doktor Flannery a doktor Day prošli, ale tvůj přítel Daniel Myers ne.“

„Daniel?“

„Už je to tak. Nick má nějakou novou teorii, ale zatím mi ji nechce prozradit.“

„Co jste o Danielovi zjistili?“

„Nezlob se, zlato, ale to je důvěrný. Neboj se, vím, že toho má Nick dost, aby teď hned dokázal tvou nevinu.“

„Daniel by to neuloupil, ať má minulost jakou chce. Znáš ho stejně dobře jako já. Je to čestný člověk, nikdy by se proti zákonům neprovinil. Kdyby na ulici našel šesťák, nechal by si ho, jenom kdyby nemohl zjistit, komu patří. Myslíš, že ten by mohl krást?“

Helen váhala. Nick jí řekl, že Tabby na Danielovi nezáleží, jenže teď to tak neznělo. „Ne, to víš, že ne,“ souhlasila. „Ale zbyl jako jediný podezřelý…“

„Ne. Je ještě jeden. Já. Možná chodím ze spaní a loupím. Možná jsem pachatel já, akorát se nemůžu rozpomenout. Možná jsem osobnost s dvojí tváří…“

„Tabby, nech toho,“ uklidňovala ji Helen. „Vím, že je toho na tebe moc. Ale musíš dát hlavu vzhůru. To přejde. Nick tvou nevinu dokáže. Věř tomu, že jo.“

„Až naprší a uschne,“ řekla Tabby unaveně. „Musím už končit. Mám dojem, že mě nějaký reportér fotografuje oknem.“

„Tak mu hoď na hlavu květináč.“

Tabby se hystericky zasmála. „A náhodou ho zabiju a půjdu do vězení za vraždu. Při mý smůle…“

„Moc rychle se vzdáváš naděje.“

„Co ty o tom víš?“

„Snaž se vyspat, jo? Jestli uvidíš Nicka, ať mi zavolá. Za pár hodin třeba budu mít něco novýho.“

„Jestli ho uvidím.“ Doufám, že ne, dodala pro sebe. „Díky, žes zavolala.“

„Když mě budeš potřebovat, tak zase brnkni. Platí?“ řekla Helen netrpělivě. „A žádný strachy. Slibuju ti, že všechno klapne.“

„Jinými slovy, pravda vyjde najevo?“ zasmála se cynicky. „Ano, ale někdy to trvá dvacet let. To mi bude pětačtyřicet.“

„Běž do postele.“

„Tak jo. Dobrou noc.“

„Tobě taky.“

Sotva Tabby položila sluchátko, rozdrnčel se telefon znovu. Další novináři. Další otázky. Kdyby měla jasnou mysl, mohla by jim nadiktovat prohlášení. Ale cítila se tak bídně, že se o to raději nepokusila. Zřejmě byl za oknem doopravdy nějaký člověk s fotografickým přístrojem, protože květinový záhon byl pošlapaný. To je náramné, řekla si. Teď můžou otisknout její fotku. Zatáhla závěsy, což mohla udělat už dávno, a pustila televizi, aby zahnala obavy.

Následující dva dny ji hryzalo svědomí. Nedívala se směrem na Nickův dům, telefonovala s Danielem a rozmluvila mu, aby přijel. Jeden reportér se utábořil před jejím hlavním vchodem, drze se napojil na její venkovní elektrickou přípojku a na vařiči si vařil vodu na kafe. Napadlo ji, že by měla zavolat do konkurenčních novin, aby o tom napsaly. Bylo neuvěřitelné, jaký rozruch a publicitu ta krádež vyvolala. Nejspíš v novinách nemají o čem psát…

Na konci třetího dne někdo zaklepal na dveře. Vystrčila opatrně hlavu z okna, a když uviděla Nicka, zdráhavě otevřela dveře.

„Vyhnal jsem toho trampa před tvejma oknama,“ řekl a kývl směrem, kde předtím seděl tábořící novinář. „Odpojil jsem mu vařič. Bojí se, že bez svýho kafe zajde, tak si skočil na šálek do bistra.“

„Děkuju.“

„Pustíš mě dovnitř?“ zeptal se a ledabyle se opíral o rám dveří. Vyhlížel nonšalantně, což mu vůbec neodpovídalo. Stejně jako to, že byl nervózní a snad se i styděl.

„Budiž.“ Otevřela a on vešel. Měla na sobě sukni a lehkou modrou blůzu. Nebyla nalíčená ani ji nezdobil vyparáděný účes. Vlasy měla spletené do copu. Nebyl na ni zvlášť hezký pohled a Nick ještě víc znejistěl, když si všiml bledého obličeje a tmavých kruhů pod očima.

„Mám dojem, že se mi vyhejbáš,“ uhodil na ni.

„Máš správný dojem,“ odpověděla úsečně. „Potřebuješ mě snad vidět?“

Musel se nejprve vzpamatovat. Její přímý útok ho vyvedl z míry a zatlačil do kouta. „Na něco jsem přišel,“ řekl tiše. „Tentokrát po sobě zloděj nechal malý důkaz. Chomáč vlasů a skvrnu od krve.“

„Takže teď máme ze zloděje raněného plešouna?“ zeptala se ironicky.

„Ne tak docela. Odnesl jsem vzorky do laboratoře FBI, jeden můj kámoš udělal rozbor a předal mi výsledky. Ještě jsem to ani neřek Helen, ale zavolal jsem na policii a mluvil jsem s tím reportérem, co ti tady patroluje. Oba jsem pozval na dnešní večer na fakultu. Chci, abys tam byla taky. Zamkneme se do tvýho kabinetu a budem čekat, až se zloděj objeví. Nalíčíme mu lákavou návnadu.“

Pro Tabby bylo těžké se s ním dát do řeči. Složila si ruce na prsou. „Helen mi řekla, že první místo na tvém seznamu podezřelých zaujímá Daniel.“

„To byla poslední zpráva, co měla – že zbyl jako jedinej,“ odpověděl. „Děláš si o něj starosti?“

„I když už nejsme zasnoubení, Daniel je pořád můj kolega a přítel. Ano, dělám si o něj starosti.“

Zamračil se. „Co tím chceš říct, že už nejste zasnoubený?“

„Nemohla jsem to v sobě dusit. Po tom… co se stalo.“

Zlostí prudce vydechl a vrazil ruce do kapes od kalhot. „Byla to jen taková epizodka. Takovejch ženy mají každou chvíli!“

„Já ne,“ řekla vyrovnaně a podívala se mu do očí. „A jak já k tomu přistupuju, nemůžu jít za jedním mužem, když jsem se intimně zapletla s jiným. Obzvlášť teď, když ještě nevím, jestli…“

Oči mu sklouzly na její břicho a zatnul zuby. „To se napoprvé nestává. Snad se nemáš čeho bát.“

„Kdy chceš jet na fakultu?“ zeptala se, aby změnila téma.

Nemohl ji pochopit. Zdálo se, že se neudrží. Pocity, jaké teď měl, nesnášel. Věděl, co Tabby cítí pod šaty. Poznal zvuky, které vydávala rozvášněná, a hedvábnou jemnost jejího těla zuřivě zmítaného pod jeho… Ale tyhle myšlenky a vzpomínky mu neprospívaly, to si plně uvědomoval.

„Můžeš jet večer se mnou,“ řekl.

„Ne, děkuju. Pojedu s Danielem.“

V očích se mu zablýsklo. „Ten pozváněj nebyl.“

„Přesto tam bude. Podezíral jsi ho. Neřeknu mu to, ale má právo být při vyřešení záhady.“

„Taky bysme mohli pozvat všechny sousedy,“ zavrčel.

„Pro mě za mě. Čím víc lidí si bude myslet, že jsem nevinná, tím líp. Bůh ví, že jsem teď pravděpodobně stejně proslulá jako Mata Hari.“ Zakabonila se. „Nemyslí si někdo, že jsem ve skutečnosti tajný agent, který krade starodávné mikrofilmy?“

„Ukrytý v starožitnostech starejch pět tisíc let,“ zavrtěl hlavou. „To by sežral jedině nějakej plátek sítě obchodních domů.“

„Dobrý nápad. Kam jsi říkal, že šel ten reportér?“

„Já pudu,“ zamumlal, protože se nemínil takhle bavit. „Uvidíme se v šest v tvým kabinetě.“

„Daniel by nikdy nevzal nic, co mu nepatří,“ řekla, když se zastavil v otevřených dveřích.

Obrátil se a podíval se na ni. „Nic víc než ty,“ potvrdil. „Neboj. Daniel to není.“ Dlouhou dobu pozoroval její bezbarvý, unavený obličej. „Ale měl to bejt on v tom parku, že jo?“ dodal trpce. Její tvář neprozrazovala žádné vzrušení. „Co na tom teď záleží?“

Dlouze vydechl. „Asi nic. Dal bych všechno za to, kdyby to šlo vzít zpátky.“

„Já taky,“ přidala se zdeptaně.

Udělal podivně bezmocné gesto rukou a odešel, aniž jí věnoval další pohled.

Tabby se vykoupala a na čekanou a setkání se zlodějem se oblékla do vínového hedvábného kostýmu. Bude to pěkně napjatá atmosféra, napadlo ji, když si to představovala: v jedné místnosti s policistou, novinářem, Danielem a Nickem. Pravděpodobně to bude až do pozdní noci taková volná tribuna. Dobrý materiál pro noviny, pomyslela si a potlačovala hysterický smích.

Její dobré jméno bude, doufejme, očištěno. Nick se vrátí do Houstonu. Ona by se mohla vrátit do práce a čekat, až se dozví, zda se to náruživé povyražení v parku obejde bez následků, nebo ne. A pak už na ničem nebude záležet. Až na to, že si nikdy nevezme ani Daniela, ani nikoho jiného. Přes to prese všechno Nicka milovala víc než svůj vlastní život.

Určitě ji při narození někdo proklel, uvažovala, když se musí zamilovat zrovna do beznadějně zatvrzelého starého mládence a nikdy se toho nezbaví.

Zavolala Danielovi, aby ho informovala, co se děje, jenom se mu nezmínila, že byl mezi podezřelými.

„Reed toho pachatele dostal?“ zeptal se.

„Zdá se. Myslím, že by jinak nezval policii a tisk, kdyby si nebyl jistý, že svá tvrzení může dokázat. Co říkáš?“

„Nebylo by to chytré. Ne že bych si myslel, že si práce policajta vyžaduje inteligenci. Zdá se mi, že velmi málo lidí z detektivních kruhů je vzdělaných.“

„Asi by ses divil.“

„U tvého přítele z dětství ne. A co moje nové poznámky, co jsem ti dal? Už jsi je zanesla do knihy?“

„Ano. V posledních pár dnech jsem toho na práci moc neměla, tak jsem se zaměřila na ně.“

„Hodná holčička! Nevadilo by ti, kdybys to večer přinesla s sebou?“

Myslela si, že se pro ni staví a odveze ji, ale nenabídl jí to.

„Ano. Vezmu.“

„Díky. Tak se uvidíme v šest.“

Zavěsil a ona stála jako opařená se sluchátkem v ruce a bezmyšlenkovitě poslouchala přerušovaný tón. Považovala to za osud, že se stýká s muži, pro které je užitečná, ale nemilují ji. Utvrdilo ji to v domněnce, že se nikdy nevdá.

Ale mohlo by přijít miminko. Tahle myšlenka ji povzbudila, pozvedla jí náladu. Osahávala si břicho a povolila si snít o tom, jaké by to bylo, chovat v náruči drobounkého človíčka.

Chránila by ho a milovala, vychovávala by ho sama. Nick nemusí nabízet podporu ani se chovat, jako by to pro něho byla zátěž. Možná mu o tom ani neřekne.

Jasně. Výborný nápad, řekla si. Nic mu neřeknu a léta budu dítě schovávat před Helen, kdykoliv přijede na návštěvu.

Nebyla při smyslech. Vzala lehké hedvábné sáčko a vyšla ze dveří.

Několik minut nato již odemykala svůj kabinet. Dorazila s předstihem, tak aby mohla pustit dovnitř ostatní. Areál univerzity se halil do tmy. Bylo dobře, že v jejím patře neprobíhaly večerní kursy, jinak by nemělo smysl se snažit o policejní dohled.

Položila si kabelku na stůl a posadila se. Rozhlédla se kolem a uvažovala, jak rychle se události seběhly. Ještě přednedávnem byla zasnoubená s Danielem, pracovala na knize, přednášela svým posluchačům a žila ze dne na den. Na Nicka moc nepomyslela, protože po té silvestrovské zábavě si byla

jistá, že ho ztratila nadobro. Smířila se, že bude Danielovou manželkou a že bude vyučovat na univerzitě, dokud na to nebude stará a nepůjde do penze.

Osud si s ní pěkně zalaškoval.

Daniel by ji možná vzal na milost, ale ona by na to nepřistoupila, aniž by mu řekla, co všechno se stalo mezi ní a Nickem. Bylo by nesnesitelné žít vedle někoho, natož Daniela, kdo by věděl, že se zachovala jako nějaká courá.

Z chodby zaslechla nějaký zvuk a vzápětí dva hluboké hlasy a zaklepání.

„Vstupte,“ vyzvala je nervózně.

Vešli uniformovaný policista, Nick a nějaký vysoký mladík.

„To je strážník Jennings,“ představoval Nick, „a Tim Mathews. Tim žije před tvým hlavním vchodem,“ dodal, „ale už si našel nový bydlení. Odteďka bude přebejvat v tvým kabinetě a musím doplnit, že si s sebou přines kávovar.“

„Už jsme se setkali,“ zamumlala Tabby a potlačovala smích.

„Věděl jste, že Tabitha je antropoložka?“

„Ano. To je zajímavé, ale ze mě nikdy nebude,“ zazubil se Mathews. „Nejspíš bych to ani neuměl vyslovit.“

„My jsme něco jako starověcí detektivové,“ řekla mu Tabby. „Vykopáváme záhady minulosti a snažíme se jim přicházet na kloub.“

„Já dělám totéž s přítomností,“ řekl Mathews. „Omlouvám se, že jsem byl dotěrný, ale informace jsou mé živobytí.“

„Narušování soukromí ale ne,“ odsekla.

Odkašlal si. „Promiňte. To ne.“

„To řekněte právníkovi,“ vložil se do hovoru s úsměvem policista.

„Mohli bysme to zvládnout bez vzruchu,“ řekl Nick a zamračil se na Tabby. „Neříkalas, že přijde tvůj bej válej ženich?“

„Však on přijde.“

„Už aby to bylo. Nebo mi to překazí.“

„Co překazí?“ ozval se Daniel ode dveří. „Jdu pozdě?“

„Ano, ale nenechte se tím znepokojit,“ odpověděl Nick.

„Nedělejte si starosti. Nenechám. Chcete tady zamknout?“ dodal, když dovřel dveře. „Prosím,“ souhlasil Nick.

„Přinesla jsi ty věci, které jsem chtěl?“ zeptal se Daniel Tabby.

„Lituju, nechala jsem je na stolku u dveří.“

„Škoda,“ zabručel. „Inu, zastavím se později. Potřebuji ty poznámky.“

„Měla jiné starosti,“ zastal se jí Nick. „Jistě souhlasíte, že očištění jejího jména je důležitější než pár poznámek.“

Daniel si odkašlal. „Hm, zajisté…“

„Posaďte se,“ vyzval ho Nick. Sám se uvelebil v klubovce, zatímco reportér seděl vedle Tabby na židli a Daniel zaujal místo u záchodových dveří.

„Není tohleto navádění k zločinu?“ zeptal se Daniel policisty.

Jennings zdvihl obočí. „Neřekl bych. Pan Reed o tom ví víc než já.“

„Protože pracoval u FBI?“

Jennings zavrtěl hlavou. „Ne. Protože má diplom práv.“

Daniel si blondýna prohlédl s novým zájmem. „Nezmínil jste se, že jste vystudoval práva. Na které univerzitě?“

„Na Harvardu,“ odpověděl Nick pohrdavě.

106 případ přesvědčeného starého mládence

„Ó.” Daniel ztratil řeč. Podíval se směrem k Tabby. „Tabitho, vypadáš unaveně. Potřebuješ si odpočinout.“

„To bych řekla,“ přitakala a zavřela oči. „Je to nejdelší týden v mém životě.“

„Neboj, děvenko, my tvé jméno očistíme,“ řekl Daniel usměvavě. „Potom si to budeš moct rozmyslet s tím prstenem, který jsem ti nabídl.“

Neodpověděla. Usmála se se zavřenýma očima, takže jí unikl Nickův hněvivý pohled.

„Radši seďte a mlčte,“ ozval se strážník Jennings. „Možná nás čeká dlouhý večer.“

„Snad ne,“ povzdechla si Tabby. „Už aby to bylo za mnou.“

„Za námi,“ zamručel Daniel, ale nikdo ho neslyšel.

OSMÁ KAPITOLA

Uplynula hodina a pak ještě jedna, a nic se neudalo. Přítomní začali jevit neklid. Tabby divoce bušilo srdce. Co když se Nick mýlil? Jestli se zloděj neukáže, má po kariéře.

„To je absurdní,“ bručel Daniel. „Mrháme tu časem.“

„Klidně můžete odejít, doktore Myersi,“ poznamenal Nick lhostejně. „My to tady odsedíme i bez vás.“

Daniel se rozhlédl kolem a zašklebil se. „No, snad bych ještě chvíli počkat mohl,“ dodal, neboť si povšiml, že to Tabby rozrušilo.

Opět se uvelebil a zkřížil si nohy. Nick pozoroval Tabby a snažil se uklidnit rozbouřené city. Zpátky do Houstonu ho to lákalo míň než kdy jindy.

Všichni se napřímili, jakmile zaslechli za dveřmi šramot. Nick si položil prst na ústa a všichni se stáhli do stínu.

Dveře byly zamčené, ale někdo se hrabal v zámku. V tichu lomoz působil silněji a doprovázel ho ještě jeden zvuk. Takový zvláštní, připomínající spíš chrochtání.

Po chvíli se dveře otevřely. Ve tmě nebylo nic vidět. Do ticha se ozval náraz do židle, žuchnutí a cinknutí skleněné krabičky převrhnuté na Tabbyině stole.

„Teď!“ zvolal Nick.

Rozsvítil a náhlý jas ještě umocnil blesk fotoaparátu. Všichni bez dechu zírali na obraz, který reportér právě zachytil.

Na stole stál malý, chlupatý dvounožec a v tlapce svíral lacinou sádrovou sošku, kterou tam Tabby nastražila jako návnadu. Byl to primát Pal. Jednu packu měl ovázanou.

„Kristepane!“ vykřikl Daniel. „To je ta proklatá opice!“

„Pal!“ vydechla Tabby. „Viděli jste, jak si odemkl?“

„Ano. A celej vtip je v tom, že si kořisti ze svejch loupežnejch vejprav nosil do biologický laboratoře a tam si je schovával. Schválně se pojďme podívat.“

Nechali Pala v kabinetě a šli za Nickem přes chodbu do biologické laboratoře. Pečlivé prohledání místnosti odhalilo obě pohřešované starožitnosti a několik dalších, modernějších trofejí. Měl je ukryté ve velké láhvi.

„Jé, rtěnka, kterou jsem nemohla najít,“ smála se Tabby a vzala si ji zpátky. „A moje zrcátko. Myslela jsem, že mi vypadlo z kabelky. Danieli, tady je troubel dýmky, o které jsi myslel, že jsi ji ztratil.“ Podala mu ji.

„To bude, panečku, bomba,“ liboval si Tim a chvatně celou skupinku fotografoval.

„Uspořádáme sbírku pro doktora Flanneryho,“ navrhl Daniel. „Až se o tomhle doslechne, omdlí. A jestli děkan nezruší jeho výzkumný projekt, pak jsem sám opice.“

„Určitě zařiďte, aby se zpráva dostala do tiskových agentur, aby byla Tabby zproštěna viny,“ řekl Nick.

„Spolehněte se,“ ujistil ho Tim. „Ta bude v článku zlatým hřebem. Krásná profesorka obětí inteligentní opice. Už vidím titulky před sebou. Uvedem to tak, jako že se do ní opičák zamiloval a ty osobní předměty si bral jako fetiše od milované.“

„Bože,“ vzdychla Tabby.

„Ne, ne, doktorko, neberte to vážně. Co kdybyste nám řekla něco osobního?“ A s nepotlačitelným úšklebkem dodal: „Za to vám pak před okny nebudu zřizovat tábořiště.“

„Jenom to ne! Ano, poskytnu vám něco, co můžete ocitovat.“

„Má ovázanou packu,“ ukázal Nick. „Tím je případ jasný. Na chlupu, který jsem našel na Tabbyině stole, byla kapička krve. Vzal jsem to do laboratoře FBI a technik to identifikoval jako chlup a krev primáta.“ A s pobaveným pohledem na vykuleného novináře dodal: „A taky mi označil velikost, váhu a přibližnej věk opice. To všechno na základě jednoho vzorku.“

„Úžasné, co dnes dokáží,“ obdivné pokyvoval hlavou Mathews. „Jednou jsem v televizi viděl o laboratorních detektivech zajímavý pořad. Je to opravdu klasa.“

„Spoustu toho soud ještě neuznává,“ řekl Nick tiše. „Ale i to přijde. Jen co přijmou důkazy podložený rozborama ĎNK.“

„Tomu nevěřte,“ namítl cynicky Mathews. „Vždycky se najde způsob, jak odebrat vzorek krve nevinného člověka a zanechat ho na místě činu.“

„Vy reportéři!“ dopálil se Nick.

„Mně vinu nedávejte,“ obrátil se Mathews a položil si ruku na srdce. „Já bych vám iluze nebral za nic na světě, pane, ale lidstvo je zkažené.“

„Všichni ne,“ vmísila se do debaty Tabby. „Ještě existují dobří lidé.“

„Ale musíte po nich pracně pátrat. Doktorko, když mi povíte něco senzačního, nechám vás už na pokoji.“

Tabby mu něco řekla, aby už ta nevšední kapitola jejího života co nejrychleji skončila. Odhalení Pala ji alespoň na chvíli odpoutalo od soukromých problémů. Za to byla v dané situaci vděčná.

„Ráno se cestou do školy zastavím a vezmu si ty poznámky,“ řekl jí Daniel. „Pokud si přeješ, mohu tě svézt domů.“

Tabby se usmála. „Děkuji, Danieli.“

Daniel úsměv opětoval. „Jsem rád, že to takhle dopadlo.“ Ohlédl se za Nickem, který se bavil s novinářem a Jenningsem. „Jistou chvíli jsem si myslel, že bych mohl být podezřelý. Víš, počátkem sedmdesátých let jsem se zúčastnil pár protiválečnejch pochodů a shromáždění. Neuvedl jsem to ve svých materiálech, protože jsem měl strach, aby mě nepovažovali za radikála.“

„To by bylo velice pravděpodobné,“ uznala Tabby. „Třeba jsi podezřelý ani nebyl,“ řekla vyhýbavě, protože ho chtěla ušetřit pocitů nejistoty.

„Přesto, není báječné, že už je to za námi?“

„Ano. Báječné.“ Protože to znamenalo, že Nick odjede zpátky do Houstonu a ona bude moct žít jako dřív. Je to ale smutný osud, říkala si v duchu.

Jakmile novinář s policistou odešli, Nick ji doprovodil k autu. Daniel se držel za nimi.

„Mohla bys jet domů se mnou,“ navrhl Nick. „Daniel tě může ráno přivézt, aby sis odvezla auto. Zaslechl jsem, jak se nabízel, že se pro tebe staví,“ dodal, když se zatvářila neochotně.

„Myslím, že…“

„Radši nemysli,“ přerušil ji nekompromisně a se zaťatými zuby ji vedl ke svému autu. „Je pozdě a v tomhle městě není v noci bezpečno. Budu klidnější, když budeš se mnou.“

Co ho tak mohlo vést k tomu, aby byl přesvědčen, že s ním je v bezpečí? Jako by zapomínal, jak snadno ji svedl, uvažovala hystericky. Ale nahlas to nevyslovila.

Domů jeli v napjatém tichu. Když dorazili, Nick nezaparkoval před jejím domem, ale před svým vchodem. Tabby to zprvu nepoplašilo. Až když zamkl auto a táhl ji k hlavním dveřím svého domu.

„Nepůjdu s tebou,“ cukala se tvrdohlavě.

„Ale ano, půjdeš,“ trval na svém klidně, pohlédl jí do očí, zastrčil klíč do zámku a otevřel. „Musíme si ještě vážně promluvit.“

„Můžeme si promluvit zítra…“

„Ráno odjíždím.“

„Aha.“

Šla s ním, s hlavou sklopenou a pocitem prázdnoty, beznaděje a bezbrannosti.

„Sedni si.“ Dotlačil ji ke gauči. Sundal si sako a kravatu, rozepnul horní knoflíčky košile a zeptal se: „Dáš si něco k pití?“

„Děkuju, ne.“

„Myslím třeba kafe,“ vysvětlil. „No… tak tedy ano.“

Spustil kávovar, vrátil se a posadil se do křesla proti ní. „Tabby, nekoukej tak zdrceně,“ řekl něžně. „Seš dočista zbavená nařčení. Jsem si jistej, že hned ráno se ti děkan omluví.“ Chabě se usmál. „A doktor Flannery taky.“

„Nebyla to jeho chyba. Mám pocit viny, že ses kvůli mně musel hrabat v minulosti mých kolegů, když to vlastně ani nebylo nutné.“

„Nevěděli jsme přece, že to není nutné. Navíc jsem ti neřekl, co jsem zjistil. A neřeknu to ani nikomu jinýmu. Jsem soukromej detektiv. A co soukromej detektiv vypátrá, je soukromý.“

„Já vím. Jenom mám dojem, že jsem všem nadělala spoustu nepříjemností,“ zpovídala se.

Tiše si ji prohlížel a žasl, jak snadno zapadla do jeho soukromého života. Působilo to na něj, jako by tam vždycky patřila. Divil se, jak se poddává fantazii. Vždyť neměl v úmyslu si ji vzít za ženu. Chtěl, aby to pochopila.

Spojil ruce mezi koleny a začal vysvětlovat: „Chtěl jsem se ti omluvit, ještě jednou, za to, co se stalo. A ujistit tě, že kdyby nastaly… komplikace… chci o tom vědět.“

„Dám ti vědět, ale není to nutné, protože dítě jenom pro tvůj klid pryč nedám. A vůbec mi nezáleží na tom, že ti to třeba nebude vonět.“

Sprostě zaklel. „Neřek jsem…!“

Stoupla si. „Nemusíš si nic vymýšlet.“ Zčervenala v obličeji, neboť si znovu připomněla pocity, jaké prožívala ve chvíli, když se jejich těla spojila.

„Tabby, ty se s tím nedokážeš vyrovnat, viď? Spát se mnou je druh smrtelnýho hříchu. Ale tebe asi nejvíc trápí to, že se to stalo tak spontánně a skoro veřejně.“

„Nicku…“

Popošel až k ní a vzal ji za ramena. „Tabby, na ženu ve svým věku seš strašně naivní.“ Četl jí z očí. „A mě nejvíc štve, že jsem ani neměl čas tě naučit všechny příjemný stránky milování.“

„Prosím tě, ne.“

„Jenom tohle, miláčku,“ řekl jemně a očima sklouzl na její rty. Sklonil hlavu a pocítil úzkostnou touhu. „Jenom pár polibků, maličká…“ šeptal jí do úst.

Hluboce ji líbal, rukama ji prohnul v pase do záklonu, držel ji něžně, ale pevně. Zpočátku s ním zápasila, ale touha po něm byla silnější než vůle a opět ji zradila.

Rukama jí rytmicky přejížděl po zádech a hýždích a s rostoucím vzrušením ji k sobě tiskl stále silněji.

Ucítil, jak uprostřed dlouhého polibku zatajila dech. Otevřel ústa a jazykem pátral v jejích ústech. Odevzdala se mu a při tom ze sebe vydávala slabounké zvuky. Uvolnila se a nechala se objímat intimněji. Pevně se ho chytla a přitiskla se na něj.

Zakroutil hlavou. Byla jeho. Nemohla mu odolat o nic víc než on jí.

„Tabby, seš sladká,“ šeptal, „sladší než med.“

Nepravidelně dýchala. Rukama jí jezdil po celém těle, nahmátl ňadra a vášnivěje hladil. Vnímala, jak jí rozepíná háčky a knoflíčky, ale nemyslela už na nic jiného, než jak mu být co nejblíž. Milovala ho. Na ničem jiném jako by teď nezáleželo, ani na strachu a nejistotě, kterých dosud měla plnou hlavu.

Hladil jí holou, hřejivou, hebkou kůži a ona se prohnula dozadu. Dráždil ji ústy, až se rozechvěla touhou.

Na zařazení zpátečky už bylo pozdě. Poznal to téměř okamžitě, a když pohlédl do jejích zamlžených, polootevřených očí, pochopil, že i ona náruživě potřebuje jeho. Proti touze po ní byl bezmocný.

Tak tohle je vášeň, pomyslela si Tabby mátožně, když ji vzal do náruče a nesl ji po schodech nahoru. Tohle bezmocné odevzdání, pro něž neplatí žádné logické důvody ani obrana, je přesně to, co spojuje muže a ženy navzdory jejich propastným a nepřekonatelným rozdílům. Chtěla ho tak, jak se jí nikdy nesnilo, že by někoho mohla chtít. Bolestná první zkušenost tady najednou nehrála roli. Tolik ho milovala! A mělo to být naposledy…

Slyšela, jak se otvírají a zavírají dveře. Na holých zádech ucítila postel, vnímala, že ji svléká, laská, svádí.

Šeptal jí slova, která ji rozpalovala. Srdce jí plesalo. Hladil ji po celém těle, všude tam co v parku. Až na to, že tentokrát se držel. Vyburcoval ji, potom si ji něžně přitáhl a roztřesenou ji držel, dokud se nezklidnila. Pak začal znova s lehkými dotyky, lehkým hlazením, mapoval jí tělo rty, ústy žíznivě sál ňadra a rukama v ní vyvolával neskutečnou touhu.

Náhle zhaslo světlo. Na okamžik toho litovala, protože by ráda viděla, chtěla vidět jeho, sledovat, jak se v horečnatém víru spojí v jednu lidskou bytost.

Do ložnice nepronikalo dost světla, aby mu viděla do tváře, když se na ni položil a když do ní vstoupil. Jakmile se jí zmocnil, v transu zabořila prsty do jeho hýždí a vykřikovala.

Na okamžik znehybněl, sotva dech popadal, cítil ji v každé buňce svého těla. Ona se vlnila, vyrážela ze sebe nesrozumitelné zvuky, prosila, ale on jí držel pánev v klidu.

„Ne,“ vydral ze sebe. „Ne. Lež klidně.“

„Prosím!“

„Věř mi,“ šeptal rozechvěle. „Tabby, lež klidně a nech mě… ať se uklidním taky. Chci, aby to trvalo celou noc, miláčku. Chci tě rozpálit a zase zklidnit, dokud to vydržíš, a pak se s tebou chci rozprsknout na tisíc světel. Pomoz mi, maličká. Lež klidně.“

Bezmocně žadonila, ale podrobila se. Cítila, jak z něj napětí opadlo. Potom začal znovu; Ústy jí kreslil po těle dráždivé křivky, líbal ji, dráždil, laskal a rukama ji znovu přivedl k extázi. Přestal se hýbat a ona mohla cítit, jak ji má ve své moci a jak tato moc může s každou vteřinou růst. Bála se této moci a nevědomky mu to šeptala.

„Pšššt,“ utišoval ji jemně. „Seš v bezpečí. Neublížím ti. Nikdy… ti neublížím… lásko!“

Znovu se dal do pohybu, něžně ji líbal a vlnil se nad ní v rytmu, který ji uváděl do transu dávno předtím, než byl hotov.

Cítil její stahy a reagoval výkřiky, vyráženými zvuky, v nichž se zrcadlilo uvolnění úzkostného napětí. Neměl v plánu to takhle uspíšit, protože ještě nebyl hotov. Ale bylo to v pořádku. Tabby byla spokojená. Několik vteřin ji nechal odpočívat, usmíval se na ni, potom se na moment odvrátil a zase ji začal vzrušovat.

Až po dlouhé a dlouhé době byly jeho pohyby prudší, silnější, náruživější. Zaposlouchala se, jak se mu mění dech, cítila, jak jeho tělo v obrovském napětí začíná vibrovat. Když to na něj přišlo, skoro celý se zdvihl z postele, zaklonil hlavu a hlasitě vykřikl.

Křičel její jméno a tělo se mu tak chvělo, že o něj dostala strach. Konečně se od ní pomalu odkulil, padl na záda a dostavily se ještě větší křečovité stahy.

„Aspoň teď jsem tě dokázal ochránit,“ zašeptal, když se přestal třást.

Jenom matně jí docházelo, co udělal, co tím měl na mysli. Bylo příliš unavená, než aby si to v hlavě přebrala. Zavřela oči a usnula naprostým vyčerpáním, tentokrát spojeným s rozkoší.

Když se probudila, oknem do ložnice pronikalo světlo. Až po několika vteřinách si uvědomila, kde je. Posadila se a pocítila pálení a rozlámanost. Deka jí dosahovala po holá prsa. Byla nahá a necítila se dobře. Teprve po chvíli pochopila, proč Nick vychází z koupelny s ručníkem omotaným kolem hýždí.

S vážnou tváří se zastavil u postele. Oči mu spočinuly na jejích ňadrech.

Ani nebyla schopna si přitáhnout deku výš. Už pohled na něj ji celou rozezpíval. Kochala se pohledem na jeho dokonale vymodelované tělo, zarostlou hruď, ploché, svalnaté břicho… dál jí v prohlížení překážel ručník.

„Chceš mě vidět celýho?“ zeptal se tiše. „Mně to nevadí.“ A odhodil ručník.

Byl krásný. Nikdy neviděla tak dokonalou sochu. Její oči mu to vypověděly.

„Tabby, ty seš moje zkáza.“ Sklonil se, stáhl z ní deku a odhalil tělo, které si v noci vzal beze zbytku. Rád se na ni díval. Byla naplněním všech jeho snů.

Jak si ji tak prohlížel, jeho tělo reagovalo. Musel si odkašlat, protože se mu nad náhlým účinkem jejích vnadů stáhlo hrdlo, a ona se zarděla.

„Počítám, že se ti dnes bude asi špatně chodit,“ řekl odevzdaně.

Zčervenala ještě víc. „Jestli máš na mysli bolest… tak ano.“

Přikývl. „To jsem myslel, maličká.“ Vzdychl. „A ještě něco. Včera v noci jsem ti ukázal, jak to může bejt hezký. Nechtěl jsem tě tu nechat bez toho, abych ti ukázal, jaký to mělo bejt poprvé v tom parku.“

„To se ti povedlo,“ řekla, posadila se, omotala se dekou, neboť se jí vrátil stud. „Ukázal jsi mi to dostatečně názorně. Děkuju ti za tu lekci.“

Sáhl po ručníku, ovázal si ho kolem hýždí a hodnou chvíli hledal příhodná slova. „Nebyla to lekce. Byla to omluva.“

„Jsi velmi zkušený. Možná to jednou budu moct ocenit pořádně.“

„Chyběj ti zkušenosti,“ řekl zamračeně. „Ale časem poznáš, jak to ve světě chodí, myslím mimo tu skořápku, v který žiješ. Není to zas tak špatnej svět,

Tabby. Muži a ženy se milujou bez viny a následků…“

Podívala se na něj a znovu se začervenala. „Musím už jít. Mám vyučování.“

Nesmím se stydět, říkal si. Neměl k tomu důvod. Vrátil se do koupelny a přibouchl dveře. Když zase vyšel ven, byl čerstvě oholen. Tabby již byla oblečená do černého hedvábného kostýmu a vlasy měla smotané do drdolu. Kromě nalíčení vypadala stejně jako předtím. Tedy skoro. Do očí se jí totiž vrátil smutek, nový poznatek, vědomí, že přišla o nevinnost.

„Ksakru, vždyťs mě chtěla!“ zuřil. „Chtělas mě!“

Otočila se a bez mrknutí se na něj upřeně dívala. „Milovala jsem tě,“ řekla jednoduše. „Myslím, že ti tím neříkám nic, co bys už nevěděl. Chtěla jsem tě kvůli tomu, co k tobě cítím. Kdybys mě také miloval, snad bych se za to, co jsme dělali, nemusela stydět. Jenže ty mě nemiluješ,“ řekla takřka vyčítavě. „Potřebuješ mě tělesně, ale jsem pro tebe pouze další skalp, další příležitostná milenka. Proto je to tak… nízké.“

Nick oněměl. Nenacházel slov. Tabby do jeho života patřila napořád. Nyní se zdálo, že ji ztratí, protože ukvapeně způsobil něco, na co ani jeden z nich nebyl zralý. Na jednu stranu si přál, aby se to nikdy nebylo stalo, na druhou ho ještě teď zaplavoval slastný pocit z horečné extáze, kterou spolu prožili. Toužil ji mít znovu, zas a znovu…

Jestli dřív nevěděl, na čem je, nyní si mohl být jist, že ho Tabby miluje. Vypadalo to jako láska, když byli navzájem propleteni a ona mu dopřávala takové potěšení, že málem ztratil vědomí. Láska. Dítě. Možná syn. Oči mu hořely, když poprvé v životě zvažoval možnost, že by zplodil potomka.

Tabby ten úsměv nezahlédla, tím míň vytušila, o čem přemýšlí. Šla k zavřeným dveřím ložnice a otevřela je. Musí jít domů za bílého dne a pravděpodobně ji zahlédnou všichni sousedé. Má-li však mít zkaženou pověst, už na tom nesejde. Stejně si nezasloužila, aby ji měla dobrou, když se chovala nemravně jako nějaká lehká žena. Nyní byla Nickovou milenkou, nikoliv rezervovanou a bezúhonnou mladou dámou, jakou byla před jeho návratem do Washingtonu.

„Tabby, neodcházej ještě. Chci s tebou mluvit.“

„Ale já ne,“ odsekla a ani se neohlédla. Srdce jí pukalo, ale nechtěla to před ním dát najevo. Milovala ho, avšak on k ní takové city nechoval. Lepší bylo nechat to tak a nepřilévat olej do ohně.

Nick zaklel a už už se za ní chtěl rozeběhnout, jenže to se za ní již zavřely dveře jejího domu. Nick se vrátil a zabouchl.

Chtěl Tabby vysvětlit, že se jeho city k ní změnily, ale ona neměla náladu ho vyslechnout. Měl v úmyslu ji jenom trochu zlíbat a lehce se pomilovat. Ale tak jako posledně, sotva se jí dotkl, úplně se přestal ovládat. Žalostně se usmál vlastní zranitelnosti a uvědomil si, že kdyby měla Tabby zkušenosti s muži, věděla by, že je stejně bezmocný jako ona. Muž se při styku se ženou nepřestává ovládat, pokud v něm nepracují silné emoce. Ale to Tabby nevěděla. A aby jí to řekl, na to mu nedala čas.

Nu což, bude na ní muset začít pracovat. Když teď věděl, že je schopen trvalého vztahu, musel ji přesvědčit, že má flamendrovská léta za sebou. Aspoň že z ní smyl to očernění. Tabby se zbaví psychického tlaku a bude uvažovat rozumněji.

Do práce jela taxíkem. Posluchačům pak přednášela o nových právních předpisech pro odkrývání vrstev kulturních artefaktů, o tom, že je nutné brát ohled na lidské ostatky a jejich převezení na jiné místo.

„To je správné,“ poznamenala ke svým studentům. Sedla si na hranu stolu a pokračovala: „Dva z našich kolegů dlouhou dobu nevěnovali pozornost lidské důstojnosti a neměli respekt k těm, kdo tu žili před námi. Kosti se dostávaly do vitrín nebo zásuvek v muzeích a na univerzitách, jako by dřív nepatřily lidem. To se nyní mění.“

„Já bych teda za nic na světě nechtěl, aby někdo vykopal mou prabábu a vystavoval její kosti v regále nějakýho muzea,“ nechal se slyšet jeden z posluchačů.

„Ani já,“ přidala se Tabby.

O přestávce Tabby obědvala v menze sama u stolu, dokud nepřišel Daniel. Mnul si ruce a přisedl si se šálkem kávy.

„Právě mi telefonoval nakladatel, jemuž jsem zaslal nabídku. Má zájem!“ pochlubil se.

Rozzářila se: „Danieli, to je báječné!“

„Co kdybych se dnes večer stavil a vypracovali bychom nástin posledních tří kapitol?“

Váhala, protože se celý den cítila provinile, že Nickovi nedala šanci si s ní promluvit, když o to stál. Byla zesláblá a znechucená sama sebou, že tak snadno podlehla. Na druhou stranu Nick přece nejednal tak, jako by šlo o náhodnou známost a povyražení. Byl… jiný, změněný. Možná k tomu měl důvod, ale ona ho nenechala mluvit. Teď by to ráda věděla. Potřebovala vědět, jestli pro ně existuje možnost společné budoucnosti.

Ale sedět sama doma a čekat, až přijde, to také není ono.

„Dobře,“ odpověděla. „Budu tě čekat kolem páté. Přichystám lehkou večeři.“

„Jako za starých časů,“ řekl s úsměvem. „Výborně, miláčku.“

Vyučování jí skončilo a měla dobrý pocit, když jí členové fakulty blahopřáli k prokázání neviny. Mezi nimi i doktor Flannery, i když se tvářil přepadle.

„Zarazí mi projekt,“ řekl zkroušeně. „A Pal půjde zpátky do zoo. Pravděpodobně se přeorientuji na studium leguánů.“ V očích se mu zablýsklo. „Příští týden má dorazit krásný pětinohý exemplář.“

Vzpomněla si, že leguáni se podobají pravěkým plazům. Pětinohý? „A koušou?“ zeptala se nervózně.

„Jsou to vegetariáni, doktorko Harveyová,“ odpověděl se smíchem. „Kromě toho…“ naklonil se blíž a rozhlédl se – „… nedokáže otevírat zámky.“

A oba se od srdce zasmáli.

Navečer vytáhla z trouby večeři a spolu se zeleninovým salátem ji postavila na stůl. Daniel mezitím naléval kávu. V tichosti pojedli, jako za starých časů, a pak se rozvalili v obýváku na podlaze nad rukopisem. Daniel si jako obvykle odložil sako, kravatu a boty a rozepnul horní knoflíček u košile. Tabby to ve žlutých šortkách a rovné vestičce a s rozpuštěnými vlasy mimořádně slušelo.

Dlouhou chvíli ji pozoroval a usmíval se. „Víš, že jsi velice krásná? Poslední dobou jsi… nevím dost dobře, jak to vyjádřit… mnohem víc ženská.“.

To nejspíš díky tomu, co ji naučil Nick, pomyslela si smutně a mírně se začervenala. Nyní z ní byla žena, a ne nervózní stará panna. Nick nezavolal ani se nestavil. Měla za to, že se jí vyhýbá. Asi ze strachu, že v noci zašli dál, než mu bylo milé. Zkrátka jako za starých časů.

„Vypadáš hezky,“ opakoval Daniel a mohl na ní nechat oči.

„Děkuju, Danieli.“

„Opravdu se nechceš znovu zasnoubit?“ navrhl, položil ji na lopatky a tyčil se nad ní. „Vůbec by mi nebylo zatěžko se s tebou oženit. Tabitho, jsi krásná…“

Naklonil se a políbil ji, velmi něžně. Usmála se, vztáhla ruce a odstrčila ho za ramena.

Avšak rozzuřenému muži, který zrovna bez zaklepání otevřel dveře, to připadalo jinak. Hned jak se Nick vrátil z návštěvy přítele v sídle FBI a před Tabbyiným domem zahlédl Danielovo auto, vtrhl dovnitř.

Tabby s Danielem zaslechli vrznutí dveří a oba se současně prudce otočili.

S Nickem cloumal vztek. Jakmile je zahlédl na podlaze, tmavé oči mu zablýskaly a opálená pokožka zrudla. Velkou rukou svíral kouli na dveřích, až mu zbělely kotníky prstů.

„Ty couro jedna darebná!“ křičel na Tabby. „Tak pro tebe to nic neznamenalo? Zdá se mi, že jste se zase zasnoubili, co?“

Daniel nechápal, co tím Nick myslel, zato Tabby ano. Posadila se, zrudla a chtěla se hájit: „Nicku…“

„No nic, mně to může bejt jedno,“ řekl chladně. „Však víš, jak se k tomu stavím. Nikdy jsem se netajil tím, že nějaký závazky, to není můj styl.“

To věděla, nicméně doufala, že se to změnilo. V očích jí zavládl smutek. „Ano, Nicku, já vím,“ řekla tiše.

Její umírněný tón ho rozzuřil ještě víc. Málem vyletěl z kůže, když si na Danielových ústech všiml stopy po rtěnce. „Pobavili jsme se, ale na můj vkus to bylo trochu moc kultivovaný. Snad si s doktorem Myersem padnete do noty líp. Přeju vám oběma hodně štěstí.“

„Na co to narážíte?“ zeptal se Daniel a postavil

se.

„Na co asi?“ vyhrkl a zíral na Tabby, která už také vyskočila na nohy. „Mysel jsem, že nepatříš mezi ženský, co během dvou dnů vystřídaj dva mužský. Byl jsem pěknej pitomec!“

„Nicku, tak to není!“ bránila se v úžasu nad tím, že Nick žárlí. Myslel si, že mu zahýbá. Možná že ta hrubá slova pramení ze žárlivosti a záleží mu na ní! „Poslouchej…“

„Už jsem toho slyšel víc než dost,“ řekl nesmiřitelně. „Sbohem, Tabby.“

Odešel a práskl dveřmi. Hrůzou, že možná udělala největší chybu v životě, se za ním rozeběhla. Otevřela dveře a utíkala přes trávník, který jejich domy odděloval.

„Nicku, počkej!“ volala.

„Nech mě bejt,“ zavrčel přes rameno.

Lidé, kteří právě sekali trávníky, se zastavili a sledovali neobvyklou scénu: jak jejich velmi spořádaná, nyní však spoře oblečená sousedka doktorka Harveyová honí nějakého muže. Užasle civěli na její dlouhé, opálené nohy. Dosud se jim v šortkách nikdy neukázala.

„Nicku, miluju tě!“ volala.

„Ne, nemiluješ. Miluješ toho náfuku!“ řval vzteky. „Já jsem ti byl dobrej jenom na sex!“

Uvědomila si, že se jeho silný hlas rozléhá po okolí a že sousedé mají povyražení, zajíkla se a zrudla hněvem.

„Jak se opovažuješ!“ ječela na něj. „Jak se opovažuješ říkat mi na veřejnosti takové věci!“

U dveří se otočil, oči mu svítily. „Upaluj za tím svým intelektuálem a zkus, jestli tě v posteli rozpálí tak jako já!“

Zakryla si obličej rukama. „To ti nikdy neodpustím!“

Nick se s výsměšným úsměvem na hezké tváři rozhlížel po čumilech ze sousedství. „Zkazil jsem ti neposkvrněnou pověst, co?“ řekl ledově. „To máš za to, že svádíš nevinný muže, a když pak přijde nějakej jinej, vodkopneš je!“

„Já jsem tě nesvedla!“

„Kecy!“ Otevřel dveře.

„Poslouchej mě, prosím tě!“

„Jasně. Jako tys minulou noc poslouchala mě.“ Přibouchl jí dveře před nosem.

Chvilku váhala, potom klepala a klepala. Ignoroval ji. Volala, ignoroval ji dál. Volala a klepala tak dlouho, až měla klouby prstů otlučené a hlas ochraptělý. Nakonec do dveří kopla, ale zase žádná odezva. Šla k oknu, ale ani tak neuspěla. Zuřivým trhnutím zatáhl závěsy.

„K čertu s tebou, Nicku!“ zakřičela a vzteky a zklamáním se jí do očí nahrnuly slzy. „Nevzala bych si tě, ani kdybys měl hory zlata a zasypal mě diamantama!“

Konečně se dveře otevřely. „Já bych si nevzal přelétavou ženskou. Ty nevěrnice!“

„To říká ten pravý!“ křičela. „Největší floutek pod sluncem!“

„Já jsem se už napravil, ale ty teprve začínáš.“ Vtom zahlédl Daniela, který stál na trávníku a poslouchal. „Běž a vdej se za toho svýho spoluautora. Já tě nechci!“

„Ale chtěl jsi!“ kontrovala.

„Jenom jednu noc.“ Udělalo mu škodolibou radost, když zčervenala. „Bylo to hezký, ale už jsem měl lepší. A budu mít zas. Běž domů!“

Zabouchl před ní podruhé. Tabby zaklela. Klela poprvé v životě, zato vytrvale a z plných plic. Všude kolem mezitím sousedi vytvářeli hloučky. I jejich ženy vylezly z kuchyní, aby se podívaly, co to je venku za rozruch. Tabby, která měla vždycky korektní chování a mívala nepříjemný pocit, pokud byla ve společnosti středem pozornosti, by najednou bylo úplně fuk, kdyby ji slyšel celý svět. Řekla Nickovi, co si o něm myslí. Dala mu všechna sprostá jména, která kdy v angličtině zaslechla, a navrch přidala dvě cizí. Až když se tím vyčerpala, utekla kolem zkoprnělého Daniela zpátky domů.

„Tabby, asi by bylo dobré, kdybychom dnes v té knize nepokračovali,“ řekl Daniel.

Podívala se na něj. „Ano,“ souhlasila. Došlo jí, že ho musela tím projevem nespoutaného temperamentu zastrašit. Bylo to pozoruhodné zjištění. Zdál se tak vyrovnaný, ale ženský záchvat vzteku ho odzbrojoval. To Nicka to z konceptu nevyvedlo. Udělala grimasu. „Promiň mi to.“

Se žalostným úsměvem si nazul boty, uvázal kravatu a oblékl sako. „Tak, nyní se tě již nemusím ptát na tvůj vztah s panem Reedem. Přeji ti hodně štěstí, Tabby. Bylo by škoda plýtvat takovými city se mnou.“

„Nezlob se,“ omluvila se ještě jednou bezmocně.

Něžně ji políbil na čelo. „Bude mě těšit, pracovat s tebou na té knize,“ řekl. Vlastně se smál. „A já měl za to, že jsi chladná. Vidíš, vidíš.“

Začervenala se. „Dobrou noc, Danieli.“

„Dobrou noc, Tabby. Zítra ti zavolám.“

Přikývla a dívala se za ním bez nějaké zlé předtuchy. Pak se zahleděla na Nickův dům. Sousedi se ještě nerozcházeli, nespouštěli z ní oči, jako by čekali na přídavek. Ne, lidičky, pro dnešek konec představení, řekla si a zavřela dveře. Připadalo jí neuvěřitelné, že neměla pocit hanby ani lítosti. Pod Nickovým vlivem se zajisté změnila, a nemuselo to být k lepšímu. Být nevěstkou bylo povzbuzující, kdyby nic jiného.

Pocit viny časem pomine, doufala. Několikrát v průběhu večera zkusila Nickovo číslo, ale nebral telefon. Nakonec se sluchátkem definitivně praštila a šla si lehnout. Jestli si přál tohle, budiž. Aťsi celou noc trucuje. Zítra to zkusí znova. Stojí-li o ni skutečně tak moc, že se naprosto přestal ovládat, pak mají určitě naději. Přestože mu paličatost zatím nedovolovala, aby si to přiznal. Když uléhala ke spánku, usmívala se a snila o dětech a o tom, jak jim Nick předčítá pohádky na dobrou noc.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Druhý den ráno se Tabby znovu snažila Nickovi dovolat nebo se na něj dobouchat, ale stále ještě trucoval. Povzdechla si a odjela do školy, přednášela a potom si ji zavolal děkan, aby se jí omluvil za to, že ji podezíral.

„Vy jste přece neustále věřil, že jsem nevinná,“ odpověděla s milým úsměvem. „Přestože jsem byla nejpravděpodobnější podezřelý. Konal jste jenom svou povinnost, abyste ochránil školu.“

„Byli tu i další podezřelí, však víte,“ překvapil ji. „Musím přiznat, že mezi hlavní jsem řadil i dva členy našeho sboru, ale s radostí jsem přijal zprávu, že náš zloděj byl malý a chlupatý.“

„Já též. Doufám, že smím opět do práce…“

„Že se můžete takhle ptát,“ usmál se na ni. Vstal a podal jí ruku. „Jste jedním z nejlepších pedagogů, jaké jsme tu kdy měli. Kdybych vás ztratil, bylo by to pro mne zdrcující.“

Jeho řeč byla přesně taková, jak se sluší a patří, ale i tak Tabby věděla, že to myslí doopravdy. Vrátila mu úsměv a řekla: „Kdybych odsud musela odejít, velmi by mě to zarmoutilo. Za poslední dny jsem zjistila, co pro mě moje práce znamená.“

„Někdy je zkrátka zapotřebí krize, abychom ocenili hodnotu něčeho, co jaksi považujeme za samozřejmé.“

To ano, potvrdila v duchu, neboť si opět připomněla Nickovo podivné chování. Jak to, že si neuvědomovala, že kořeny toho, proč se poobakrát přestal ovládat, spočívají v hlubokých citech? Z vlastní naivity si nevšimla, že jeho vztah k ní není povrchní. Potom už bylo pozdě. Zůstávala jí však naděje. To by ho ovšem musela zastihnout a přimět, aby si s ním o tom promluvil. Za to, že od něj odešla a neumožnila mu, aby se jí svěřil s tím, co má na srdci, by si nejradši nafackovala.

Naplánovala si, že ho večer zatlačí do kouta. Když dorazila domů, byl sousední dům zamčený a auto z půjčovny bylo pryč. Několik minut po tom, co si udělala sendvič a kávu, přijel vůz energetických závodů a odpojil v Nickově domě elektřinu. Bylo jasné, že odjel. Bez jediného slůvka, bez rozloučení, ani lístek se vzkazem nenechal. Vypařil se a ona byla opět sama. Zavřel za sebou dveře, a ať by se mu pokoušela volat nebo psát do Houstonu, věděla, že to není k ničemu. Bylo po všem. To jí sdělil i beze slov.

Byla z toho tak deprimovaná, že nebyla schopna dělat nic pořádného. Snědla těch pár soust a snažila se oznámkovat písemky, ale nakonec si lehla do postele a brečela až do usnutí. Nick se rozhodl, že o ni nestojí. Svedl ji a dosyta si užil a ona mu podlehla a všechno mu dovolila. Nyní byl na zpáteční cestě do Houstonu, za svou prací a za přáteli. Tabby klesla do zástupu anonymních bývalých milenek, tak jako všechny ostatní.

Přestala na to myslet, protože to dál nemohla snášet. Ale jak plynuly dny, noci plné trápení se jí začaly projevovat ve tváři. Byla vyčerpaná, bledá a apatická. Její nadšení pro práci ochabovalo. Žila absolutně bez zájmu.

Týden nato jí ubyla jedna starost. Prokázalo se, že není těhotná. Málem vyskočila radostí do stropu. Chtěla děti, ale ne z nemanželského lože. Na druhé straně lásky nebylo nikdy dost. Už si myslela, že na ní Nickovi opravdu hodně záleží, jenže to by se už dávno ozval. Nemá prostě zájem. S tím se musí smířit.

Přemítala, zda mu má zatelefonovat a oznámit mu, že z ničeho nemusí mít strach, ale když se sám neuměl ohlásit, rozmyslela si to. Zjevně mu bylo lhostejné, co se s ní stane, tak ať si ve svém zapomnění zůstane.

Ve skutečnosti Nick zapomněl jenom proto, že byl přepracovaný. Lassiter hned vycítil, že má jeho zaměstnanec nějak rozbouřené city, a okamžitě mu přihrál případ únosu. Celý týden byl na cestách. Honil se za jedním otcem, který uprchl se svým čtyřletým synem a nyní se skrýval před spravedlností, zatímco jeho bývalá manželka se ho zoufale snažila vypátrat.

Nick ho konečně dopadl v jednom zablešeném motelu v malém městečku. Nešťastného otce přemlouval, aby se pro chlapcovo dobro vrátil. Nebyl to snadný úkol, ale Nick to dokázal.

Celou dobu myslel na Tabby a litoval, že byl tak umíněný, když se mu snažila vysvětlit, proč se s Danielem milovali na koberci. Teď měl o ni strach. Byla hluboce věřící, a on ji svedl. Možná, že je těhotná. Co když si něco udělala? Hned jak se vrátil do Houstonu, zeptal se sestry, jestli se svou nejlepší přítelkyní mezitím mluvila.

„Ne,“ řekla tázavě. „Měla jsem?“

„Napadlo mě, že ti třeba volala, jak se věci mají, když byla zbavená podezření.“

Helen sevřela rty. Znala svého bratra dobře. Vypadal k smrti uštvaný a tvářil se provinile. Začínala tušit, že se ve Washingtonu přihodilo něco neblahého. Muselo se to týkat Tabby, jenom zatím nevěděla, co.

„Když seš tak zvědavej, proč jí nezavoláš sám?“ zeptala se.

Otočil se k ní zády. „Musím začít dělat na dalším případu. Nemám čas.“

„Já mám taky svý případy,“ připomněla mu. „Ale zvednout sluchátko a zavolat přece netrvá zase tak dlouho.“

„Nevadí,“ řekl podrážděně.

S nebývalým zájmem se za ním dívala, jak rychle zmizel z její kanceláře. Z nějakého důvodu měl o Tabby starost, ale zdráhal se jí sám zatelefonovat. Proč? Nechtěla s ním snad mluvit? Že by to bylo tím?

Večer Helen Tabby zavolala. Nick zase odcestoval kvůli novému případu a celkem s jistotou se dalo pochybovat, že nažhavil telefonní linky.

„Jak se máš?“ zeptala se Helen bez okolků. „Nick mi neřekl proč, ale zdá se, že o tebe má starost.“

Tabby poskočilo srdce. „Mám se dobře,“ odpověděla neutrálně. „Až se bude ptát, řekni mu, že se nemá čeho obávat. Nemusí plýtvat svým drahocenným časem, aby si o mě dělal starosti.“

To znělo zlostně. Helen se zasmála. „A jak se vede Danielovi?“

„Pořád spolu pracujeme na té knize. Bohužel objevil, že jsem temperamentní. Už si mě nechce vzít. Také proto, že teď asi nenávidím muže.“

„Tys to zasnoubení zrušila?“

„Ano. Daniel je prima člověk, ale zaslouží si víc, než mu mohu dát já.“

„Poslyš, ty ses nějak změnila.“

„Mám dojem, že ano. Prožila jsem krušné týdny – ne vlastní vinou – a dostala jsem od života lekce, které mě poznamenaly.“

To nevěštilo nic dobrého. „Má s tím něco společnýho Nick?“

„Konečně jsem se přesvědčila, že mě nikdy nebude šíleně milovat, jestli máš na mysli tohle.“ Tabby se hořce zasmála. „On sám mě z toho vyléčil. Snažila jsem se s ním promluvit, ale odletěl z Washingtonu beze slova, bez vzkazu, bez rozloučení.“

„To mě mrzí,“ řekla Helen upřímně. „Od návratu je jako vyměněnej. Doufala jsem, že tvou zásluhou.“

„Ani náhodou. Nechce mě vidět za nic na světě. Snad je to tak správné. Když o tom teď přemýšlím, jistě bych nebyla šťastná s mužem, který k životu potřebuje každou noc jinou ženu v posteli a pod polštářem pistoli.“

„S nikým teď nechodí,“ poznamenala Helen. „Vlastně už od Novýho roku. Není to divný?“

Tabby si nepřipouštěla naději. Už měla kvůli Nickovi patálií dost a dost.

„Už ani nemluví o tom, že ho to táhne pryč a že by chtěl změnit zaměstnání,“ dodala Helen.

„Proto nejspíš uvažuje o tom, že by šel k DEA nebo k celníkům. Říkal to.“

„To je zvláštní, tady se o ničem takovým nezmiňoval.“

„Však to z něho brzo vyleze. Musím už končit. Mám ještě oznámkovat hodně písemných prací.“

„Jistě. Ozvi se někdy, jo? Mám o tebe starost.“ Tabby se usmála. „Já vím. Věř mi nebo nevěř, já o tebe také. Jste poslední, kdo mi zbyl z rodiny,

i když nejsme pokrevní příbuzní.“

„Mrzí mě, že je brácha tak slepej a hloupej.“

„Ano, to je. Slepý, hluchý, němý a hloupý jako…“ Zaslechla, jak se Helen směje, a přinutila se ke klidu. „To by stejně k ničemu nevedlo. Stěží si vybavím obrázek té okouzlující dívky s odmítavým přístupem k lásce.“

„Ano, chápu, co tím myslíš,“ řekla Helen smutně.

„Řekni svému přihlouplému bratrovi, že se nemá čeho obávat. Pokud se vůbec bude obtěžovat zeptat,“ dodala jedovatě.

„Udělám to. Dávej na sebe pozor.“

„Ty také.“

Helen zavěsila a mozek jí pracoval jako hodinky. Tabby mluvila jinak než dřív. Něco se děje. Musí Nicka přimět, aby to vyklopil, protože Tabby si to nechá pro sebe.

Další den neměla příležitost. Nick se nevrátil. Běžný chod kanceláře však narušila jistá komplikace.

Harold jí nabídl okamžitý sňatek. Užaslá Helen souhlasila, ale vzápětí se dověděla, že Harold musí odjet na rok do Jižní Ameriky, pracovat tam na otcově stavbě, což byla nezbytná podmínka, aby mohl zdědit svěřenecký fond.

„Co tam budu dělat?“ naříkala Helen, když se ještě ten den sešla s Tess Lassiterovou. „Takový místo mě vůbec neláká, jenže Harolda miluju. Chci jít s ním. Musíme se hned vzít a za tejden odjet.“

„Jsi nenahraditelná,“ uznala Tess. „Ale chápu, že musíš jít za Haroldem. Neboj, nějak to dopadne.“

Vyřešilo se to už za pár hodin. Do kanceláře vtrhla jako uragán uplakaná Kit Morrisová, Tessina nejlepší přítelkyně. Měla červené oči a vzlykala.

„Vyhodil mě!“ skytala a vrhla se Tess do náruče.

„Kdo? Myslíš Logan Deverell, tvůj šéf? Vždyť jsi u něj pracovala tři roky…“

„Otročila mu,“ opravila ji Kit a utírala si z modrých očí slzy. Oválný obličej orámovaný tmavými vlasy měla až na červený nos bílý jako křída. „Ale má novou milenku. Ta se ke mně chovala hrozně. Pohádaly jsme se. Polila mě horkým kafem a on se přidal na její stranu a řekl mi, ať vypadnu, že už mě nechce ani vidět.“

Tess byla konsternovaná. Kit pracovala u Logana Deverella déle než Tess u Dana, než se vzali. V pracovních hodinách byli ti dva prakticky nerozluční. A občas i na společenských večírcích, kde Kit musela šéfovi zapisovat poznámky. Nyní ji Logan vyrazil kvůli nějaké ženské. Tomu se jí ani nechtělo věřit.

„Co budu dělat?‘’ lkala Kit. „Splácím půjčku a auťák, a on neřek ani slovo o odchodném. Nemám kam jít, ani práci…“ A znovu se dala do breku.

Tess uvažovala naráz o jejím problému i o problému Danovy kanceláře, která ztrácí Helen. Usmála se. Mohou zabít dvě mouchy jednou ranou.

„Kit,“ zeptala se Tess, „pomýšlela jsi někdy na to, že bys dělala práci detektiva?“

Nick byl konečně zase na cestě domů. Pronásledoval člověka, který nechal propadnout kauci a nedostavil se k přelíčení, až do San Francisca. Když ho dohonil, snažil se mu upláchnout, podcenil rychlost tramvaje a skončil pod ní. Byl na místě mrtev. Nickovi před očima. A přitom byl mnohem mladší než on… Tenhle zážitek jím otřásl – jako když přišel o Lucy. Znovu si uvědomil, jak je život krátký. Díval se na svět novýma, cyničtějšíma očima, ale zároveň viděl věci, které dřív přehlížel. Jednou umře i on. Kdyby se to stalo, oplakal by ho kromě sestry vůbec někdo? Byl sám. Neměl manželku, rodinu, nikoho, koho by miloval. Nikoho – s výjimkou Tabby. Strašně moc ho chtěla milovat, ale on jí to nedovolil. Nyní stál tváří v tvář smrti, viděl, jak se lehce utratí lidský život. Všechno se rázem změnilo.

Rozhodl se, že nemá smysl dál strkat hlavu do písku. Tabby byla součástí jeho života a bez ní nebyl šťastný. Netoužil zapustit kořeny, ale vypadalo to, že ho to nemine. Od chvíle, kdy byl s ní, se na žádnou ženu nepodíval. Žádnou jinou nechtěl.

Potíž byla v tom, že se choval jako hlupák. Jak jí muselo být, když ji tak ponížil? Při vzpomínce na to, co jí řekl a jak na to reagovala, hlasitě zaúpěl. Bylo dost možné, že ztratí hlavu a provdá se za toho afektovaného Daniela, jen aby Nickovi ukázala. Svým necitlivým postojem všechno zvoral.

Vystoupil v Houstonu z letadla a vzal si taxi do kanceláře. Podal Danovi hlášení a pak se dozvěděl novinku od Helen. Ale tvářil se nechápavě.

„Tys nerozuměl?“ řekla rozčileně. „Bereme se s Haroldem a odjíždíme do Jižní Ameriky, do džungle, kde žijou Pygmejové.“

„Ty žijou v Africe,“ poznamenal nepřítomně.

„Tak teda lovci lebek.“

„Vem si na hlavu šátek a nesundávej ho,“ poradil jí –

Rozhodila ruce. „Co je to s tebou?“

Podíval se na ni, ruce zaražené hluboko v kapsách, a byl rád, že jsou na chvíli v kanceláři nerušeni.

„Mluvilas s Tabby?“ Změnila postoj. „Ano. Proč?“

„Jak se jí daří?“

„Mluvila nějak divně.“

Začal blednout. Popadl ji za ramena. „Má sebevražedný deprese?“ mámil z ní.

„Ne!“ zamračila se na něj. „Vlastně to dělalo dojem, že je vyzrálejší a nezávislejší než dřív.“

Zadržel dech. „Helen, je těhotná?“ vyhrkl přidušeně a v očích měl výraz štvané zvěře.

Konečně jí svitlo. Tak v tom je to! Panenky se jí rozšířily a usmála se. „Jo jo…“

Začervenal se. Svěsil ruce, poodešel a civěl z okna. Snad prvně v životě byl na rozpacích. „Kdyby byla, určitě by ti to řekla.“

„Není,“ vyšla s pravdou ven, ale hned ji mrzelo, že ho nenechala smažit ve vlastní šťávě trochu déle. Dělalo jí dobře, když viděla svého velkého, silného bratra aspoň na chvíli v úzkých.

„Ty čarodějko!“ vybuchl, otočil se a blýskl po ní očima. „To hos mě mohla ušetřit.“

„Proč? Tabby mi nic neřekla. Chtěla jsem vědět, proč o tobě mluví tak jedovatě. Pomalu jako by tě nenáviděla. Mám ti jenom vyřídit, že se vůbec nemáš čeho bát. Nevěděla jsem, co tím myslela.“ Zazubila se. „Teď už vím.“

Zrudl ještě víc. „Nech toho.“

„Promiň. Vezmeš si ji? Nemusíš snad svádět takový hodný holky jako Tabby. To nemá přece úroveň.“

„To vím taky. Věř mi, že jsem nic takovýho neměl v plánu. Pokazil jsem to. Tak jako tenkrát na Silvestra. Už mi neuvěří ani slovo. Nikdy mi nebude věřit.“

„Mohl by ses tam vrátit a zkusit s ní promluvit,“ navrhla Helen.

Díval se na ni zlostně. „Tys mě už minule ukecala, abych jel domů. Kvůli tomu jsem se do tyhle šlamastyky dostal.“

„Tabby tě miluje. Pár ostrejch slov lásku nezahubí.“

„Tím bych si nebyl tak jistej. Třeba to nebylo nic víc než pouhý poblouznění.“

„A třeba jo. Mohl bys…“

„Hergot, kam jste schovali mou sekretářku?“ hromoval kdosi otevřenými dveřmi do kanceláře.

Nick s Helen se otočili a spatřili obrovitého, tmavovlasého, tmavookého muže. Měl na sobě zelený plášť a vlasy měl mokré. V silně opáleném obličeji se zračil hněv. Jednou rukou přidržoval otevřené dveře, ve druhé držel doutník.

„Jestli máte na mysli Kit,“ odpověděla Helen, „tak je venku s Tess a Danem.“

„Co dělají?“

„Obědvaj,“ pokrčila Helen rameny. „Potřeboval jste ji na něco?“

„Jo,“ přikývl. „Před odchodem mi schovala denní záznamník a zamotala hlavu počítači. Pokaždé když stisknu klávesu, vyplivne mi upozornění na chybu. Zakroutím jí krkem!“

Helen si vyměnila pohled s Nickem. „Víte co, pane Deverell,“ navrhla mu. „Já půjdu s várna a dám vám to do pořádku. Myslím, že vím, co s tím je. A pokud jde o Kit, ta se vrátí tak kolem druhý, počítám.“

„Vrátí sem? Jak to?“

„Dostala tady práci,“ odpověděla a mrkla.

Po dlouhých minutách se Helen podařilo Logana Deverella přemluvit, aby šel zpátky do své kanceláře. Ubohé Kit by nijak neprospělo, kdyby na ni udeřil v téhle zuřivé náladě.

Brzy přišla na to, že chyba v počítači se jmenuje Logan Deverell. Neuměl ho totiž obsluhovat. Během několika minut mu podala nejnutnější instrukce a sehnala agenturu, která slíbila, že mu pošle na volné místo další oběť. Potom rychle vypadla.

Nick se mezitím vrátil do svého bytu a kouřil jednu cigaretu za druhou, dokud nedostal záchvat kašle.

Odhodil krabičku na podlahu a rozšlapal ji. Pak popadl telefon a vytočil Washington.

Tabby byla doma z práce teprve čtvrt hodiny. Po dlouhém dni byla utahaná, a tak se vzpamatovávala šálkem kávy.

To bude Daniel, napadlo ji a rychle zvedla sluchátko. Nejspíš mu jde o další výzkum pro podklady ke knize. Nijak by jí to nevadilo. Měla by čím vyplnit prázdnotu, která v jejím životě zůstala po Nickovi.

„Haló?“ ozvala se.

Její hlas vzal Nicka u srdce. Měl pocit, jako by se vrátil domů. Zaklonil se v křesle a odkopl boty. „Ahoj, Tabby,“ řekl tiše.

Div jí sluchátko nevypadlo z ruky.

„Nezavěšuj,“ prosil měkce. „Nevolám, abych se s tebou hádal. Jenom o tobě chci něco vědět.“

„Co?“ řekla krátce, čímž mu to nijak neusnadnila.

„Jestli nosíš moje dítě,“ odpověděl něžně. Po dlouhé pauze řekla stroze: „Ne, nenosím. Vzkázala jsem ti po Helen…“

„Ano. Vyřídila mi to.“

„Tak proč mi voláš?“

„Aby mezi náma nebylo nedorozumění. Jak se máš?“

„Moc dobře, děkuju,“ odsekla. „Nechceš vědět, jak se mám já?“

„Jedině kdyby tě potkalo něco zlého, třeba kdyby ti tvý dřevěný srdce užírali termiti,“ řekla ledově. „Legrační. Co kdybys sem za mnou přiletěla?“

„Proč?“

Rozhlédl se po bytě a poprvé si uvědomil, jak je

případ přesvědčeného starého mládence 137

prázdný a jednotvárný. Bez barev, bez života. „Myslel jsem, že bys mi mohla vyzdobit kvartýr. Aby trochu ožil.“

„Vykopala bych v něm jámu a nasadila do ní krokodýly…“

„Ty seš ale jízlivá,“ vzdychl. „Ale nic ti nevyčítám. Jsem štyryadvacetikarátovej lump. Cejtil jsem se podvedenej. Neměl jsem na to právo. Utekl jsem, ale tys byla všude, kam jsem se vrtnul.“

„Nemusíš se bát, že bych tě uháněla,“ řekla s bolestí u srdce. Proč jen musí volat a rušit pracně dosažený pokoj na duši?

„Tabby, když zavřu oči, vidím tě. Cejtím tě, vnímám tě.“

„Mě a všechny ostatní ženy v téhle zemi…“

„Žádnou jsem od tý doby neměl. A nebudu mít. Už nikdy.“

Váhala. Byla to póza. Nic než póza. Musela to spolknout. Zavřela oči. „Z toho nic nebude. Nicku, já o tebe nestojím. Já…“ Honem si vymýšlela nějakou lež. „Budu si brát Daniela.“

„Neříkalas Helen něco jinýho?“

Hlasitě si povzdechla. „Do konce života už jí nic neřeknu, na to vem jed.“

„Kup si letenku a přijeď,“ přemlouval ji. Hlas mu zjihl. „Tabby, pojď žít se mnou.“

Zatnula zuby, aby nevyslovila kladnou odpověď. Pokoušelo ji to. Ano, bylo to pokušení. Ale žít s mužem na hromádce nezapadalo do jejích životních zásad. Toužila po snubním prstenu a spořádaném manželství. Toužila po dětech. A Nick jí nabízel pouze milenecký vztah.

„Ne,“ zašeptala. „To nejde, Nicku.“

„Proč?“ zeptal se tak něžným hlasem, jaký ještě neslyšela.

„To by nikam nevedlo. Já nejsem… nehodím se na vášnivé milostné aféry. Nemůžu přijet.“

„Aféry…?“

„Někdo je za dveřmi,“ zalhala. „Musím jít.“ Zavěsila a vzápětí sluchátko vyvěsila.

Po tvářích jí stékaly slzy jako hrách. Svalila se na gauč a plakala. Proč jí vůbec volal? Aby ji mučil pokušením, kterému musela odolat? I když ho sebevíc milovala, za tohle by ho nejraději uškrtila.

Nick zachmuřeně civěl na telefon. Čím způsobil tu poznámku o aféře? Vždyť ji přece žádal, aby přijela a žila s ním…

Vtom se praštil do čela. Z jeho formulace to musela pochopit tak, že má přijet a žít s ním na divoko, že manželský svazek nepřichází v úvahu. Dvakrát ji svedl, a ani jednou nenaznačil ochotu k nějakému závazku. Tak jak by jí teď mohl vyčítat, že mu nevěří? Jeho Tabby by s nemanželským vztahem nikdy nesouhlasila. Na takové vztahy byla příliš konvenční.

No, to se snadno vysvětlí, řekl si. Znovu vytočil její číslo. Obsazeno. Zkoušel to dál, ale zřejmě sluchátko vyvěsila. Tak jako on před odletem z Washingtonu. Bylo zvláštní, že se nenaštval. Uznal, že měla právo na malou oplátku.

O půlnoci to vzdal a zatelefonoval na leteckou společnost. V danou chvíli se to dalo řešit jediným způsobem. Musí se za ní rozjet a vyřídit to hned na místě. Osobně má mnohem větší šanci ji přesvědčit, aby změnila názor.

Chytil letadlo v ranních hodinách. Předtím ještě hovořil s Danem a sotva se stačil rozloučit s Kit a Helen.

„Hodně štěstí!“ volala za ním Helen. „Díky. Budu ho potřebovat.“

„A ty taky,“ obrátila se Helen ke Kit, protože dveřmi právě vcházel jiný vysoký, statný muž.

Kit zbledla, ale umíněně zdvihla hlavu. „Nevrátím se,“ vypálila na Logana Deverella. „Pro mě za mě si po celý zbytek života můžete vařit kafe a psát dopisy sám!“

„Snad si nemyslíš, že jsi nenahraditelná?“ odrazil útok chladně. „V téhle chvíli už mi nová, velice schopná sekretářka třídí ten bordel, cos po sobě nechala v mé kartotéce.“

Ztuhla. „Vaše kartotéka je v pořádku, to je to poslední, co byste…“

„Nekecáš? To je divné, že v ní nic nemůžu najít.“

„Lidem, co umějí číst a psát, se v ní hledá bezvadně,“ rýpla si.

Tmavé oči mu zajiskřily. Strčil si ruce do kapes u kalhot, takže to vypadalo, jako by měl na silných stehnech boule. V širokém obličeji nebylo nejmenší stopy po nějakém citu. Hleděl na ni přísně.

„Přišel jsem vám říct, že jste si v tom úprku v mé kanceláři zapomněla květenu. Byl bych vám vděčný, kdyby zmizela.“

„S radostí. Nepřála bych jim, aby zahynuly otravou z těch kukuřičných slupek, co hulíte.“

„Jsou to doutníky z dovozu,“ opravil ji.

„Mně vždycky smrděly jako slupky z kukuřičných klasů. Kdyby se vaše nová sekretářka dusila, masky jsou v horním šuplíku.“

Díval se na ni bez mrknutí a jeho postoj byl výhružný. Kit nebyla nijak malá, ale on byl vyšší. Dlouho se mu nevydržela dívat do očí, protože z nich vyzařovala arogance.

„Dlužíš mi dvoutýdenní výpověď,“ řekl jí.

„Měl byste ji, kdybyste po mě nehodil knihou!“

„Já jí nehodil. Spadla.“

„Dva metry vodorovně.“

Zhluboka se nadechl. „Co tady budeš dělat?“ zeptal se najednou a rozhlédl se. „Psát dopisy nebo zvedat telefon?“

„Ani jedno,“ řekla samolibě. „Bude ze mě detektiv.“

Vyprskl smíchy, až zrudla zlostí. „Přestaňte s tím! To není legrace.“

Zapálil si doutník, zavrtěl hlavou a odcházel. „Slečna soukromé očko. To mi stačí. Když odcházíte z kanceláře, ani nemůžete najít klíče od auta. Jak budete hledat pohřešovanou osobu?“

„Budu dobrá. A aspoň nebudu přicházet do styku s váma!“

Pokrčil rozložitými rameny. „Chudák Dan.“ Vyšel ven a zavřel za sebou.

„Když jsi včera odešla, musela jsem hojit zasvětit do práce s počítačem,“ řekla Helen pobaveně. „Neuměl správně jedinej příkaz. Počítač se s ním odmítal bavit.“

„To mě neudivuje.“

„Proč tě vyhodil?“ zeptala se Helen zamračeně. „Vždyť si u něj přece pracovala odjakživa.“

„Řekla jsem mu, že jeho nejnovější objev obral svého předchozího milence o všechno, co měl. Byl to můj soused. Málem spáchal sebevraždu. Snažila jsem se pana Deverella varovat. To jsem si naběhla. Bez šance. Ten když si něco usmyslí, je jako posedlý!“ řvala, aby ji bylo slyšet přes zavřené dveře.

„Komu není rady, tomu není pomoci.“

„To je hezké přísloví. To dám vyrýt a věnuju mu to k Vánocům. Do té doby to asi bude jediné, co mu zbyde,“ řekla Kit s ledovým úsměvem.

Helen mlčela. Ale měla pocit, že tento svár ještě zdaleka neskončil. Zatím doufala, že její bratr bude mít štěstí a Tabby přesvědčí. Byla by to opravdová škoda, kdyby konečně přiznal své city, ale bylo už pozdě. Nick byl vždycky volný jako pták, jenže poslední dobou, přesně od návratu z Washingtonu, byl viditelně jako vyměněný. Jestli ho někdo mohl přimět, aby se usadil, pak jedině Tabby.

DESÁTÁ KAPITOLA

Nick si na letišti ve Washingtonu najal auto a uháněl ke svému rodinnému domu. Byla sobota, takže by Tabby měla být doma. Tipoval, zda bude doma sama, nebo u ní bude Daniel. Potřeboval s ní mluvit o samotě, beze svědků. Doufal, že to bude možné. Samozřejmě měl na paměti zajímavé představení, které posledně předvedli vyjeveným sousedům.

Věděl, že to nebude jednoduché. Stály tu proti sobě jeho svoboda a nezávislost a Tabbyina hrdost. Zachoval se k ní hanebně, a kdyby mu neodpustila, opravdu neví, co by dělal.

Zaparkoval auto před domem a dlouhou chvíli zůstával sedět a dodával si odvahu. Konečně vystoupil a přešel k hlavnímu vchodu. Intuitivně se však otočil a dům obešel.

Ležela na dvoře na dlouhém křesle s podnožkou v jednodílných plavkách, které zvýrazňovaly její pěknou postavu. Toužebně na ni hleděl a vzpomínal na krásné milování s ní. Tělo se mu v tu ránu napjalo a žalostně se usmál vlastní netrpělivosti.

Možná by mohl využít momentu překvapení. Bude ho potřebovat.

Protáhl se kolem lehátka a postavil se nad ně obkročmo. Vtom Tabby otevřela oči. Vlastně je vykulila.

„Hádej, kdo to je,“ řekl a sklonil se nad ni.

„Nicku!“

Snažila se ho odstrčit, ale on se nedal a usmíval se. Pomalu jí hladil dlouhé holé nohy vlastníma nohama a hlavu sehnul až těsně k její. Začal ji pomalu, hřejivě, něžně líbat. Přitom se jí vůbec nedotkl.

„Je bílý den,“ vyjekla, když udělal pauzu, aby se nadechl. Přemohla ji jeho horoucnost a vlastní bezmocná touha po něm. Trvalo to tak dlouho. Stýskalo se jí po něm tak, že se to skoro nedalo vydržet. Vzhlížela k němu s úzkostným obdivem.

Hřejivost v jejích očích mu neunikla. „Tak je, a co má bejt? Řekl jsem ti někdy, jak seš strašně moc krásná?“ Usmíval se a znovu se sehnul k jejím ústům. „Tabby, moc jsi mi scházela.“

„Sousedi…“ protestovala.

„Všichni koukaj na televizi,“ šeptal a klekl si jí mezi nohy. „Ano,“ řekla nejisté. „Ano, to je ono.“ Prudce oddychovala a začervenala se.

Intimní dotyky ho drtily. Zvedl hlavu, podíval se jí do očí, pátral v nich, přenesl váhu z jedné strany na druhou a pozoroval, jak Tabby oddechuje.

„Nicku, přestaň,“ napomínala ho, ale vzápětí to vzdala, hltala ho pohledem, ačkoliv se snažila uchovat si hrdost.

„Ach, proč ses sem vracel? Už se mi pomalu dařilo přestat se k tobě upínat.“

„Ne, nedařilo,“ řekl sebejistě. „Tak jako se to nedařilo mně. My k sobě patříme, lásko. Myslím, že už jsem si tím byl jistej na tý silvestrovský zábavě. Proto jsem byl celou dobu tak nesnesitelnej.“

„Jde ti jenom o to, abych žila u tebe…“

Polibkem jí velmi jemně zacpal ústa. „Ano. Do konce mýho života. Tvýho života. Tabby, chci si tě vzít za ženu,“ vdechl jí do rozevřených rtů a postupně zvyšoval tlak polibku.

Tabby kapitulovala. Všechny její sny se naplňovaly. Přitiskla se k němu a zapomněla na celý svět. „Odjel jsi a předtím jsi vůbec nebral telefon,“ šeptala.

„Ty včera večer taky ne. Musel jsem podniknout cestu sem jenom kvůli tomu, abys mě vyslechla. Posloucháš?“ dobíral si ji něžně. „Chci tě napořád. Bál jsem se takovýho pouta mezi náma, ale teď už ne. Přesvědčil mě o tom během deseti vteřin pohled na tebe a miláčka Daniela na podlaze.“

„Bylo to jinak, než sis myslel. Opravdu to bylo jinak. On mě líbal, ale naopak ne.“

„Kdo by mu to mohl mít za zlý,“ vzdychl a lačně se zadíval na její krásné tělo. „Vím, jaké to je, takhle tě držet. Rozdíl je, že patříš mně. Byl jsem tvůj první muž, tvůj jedinej muž. A chci bejt taky tvůj poslední.“

„Jdeš do sebe.“

„Bude ze mě dobrej manžel a otec,“ oznámil jí. „Provdej se za mě a já ti to dokážu.“ Našpulil rty a s intenzívním zájmem studoval její ploché břicho. „A vůbec mi nevadí pomyšlení, že bych s tebou měl dítě. Vlastně mě vzrušuje. Chceš to vidět?“ dodal a rukou ji hladil po břiše.

Odkašlala si a posadila se, protože zaslechla, jak soused začal sekat trávník, problém byl v tom, že při tom nekoukal na sekačku, ale na Tabby. „Radši ne,“ ohradila se.

Nick zvedl hlavu a zpražil souseda pohledem. Ten okamžitě začal sekat trávník kolem manželčina květinového záhonu.

„Nelíbí se mi, že na tebe kouká,“ řekl Nick sobecky.

„I ty jeden žárlivce.“

„Nemůžu si pomoct. Seš moje. Po Novým roce jsem se snažil držet odstup. Opravdu jsem byl do tebe udělanej a bál jsem se, že do toho vlítnu po hlavě. A když jsem pak přijel, úplně jsem se přestal ovládat. To, co se tenkrát stalo v parku, bylo nevyhnutelný. Toho lituju ze všeho nejvíc. Ale toho, co přišlo potom, nelituju,“ dodal vroucně. „Ta společná noc byla nejkrásnější v mým životě.“

Všechna ta slova jí pronikala rovnou do srdce. „Ale ujel jsi mi,“ připomněla mu.

„Musel jsem. Tolik jsem žárlil na Daniela, že jsem nemohl myslet na nic jinýho než na to, jak by se jeho hlava vyjímala na kůlu. To už jsem věděl, že to je u mě víc než jenom tělesná záležitost. Možná jsem se neodvažoval tě o tom přesvědčovat,“ dodal upřímně. „Měl jsem smíšený pocity ohledně toho, jestli bych ti byl celej život věrnej. Teď už neváhám. Nemám nejmenší pochybnosti.“

„Víš, že nejsem těhotná. Řekla jsem to Helen…“

„Ano. Než se zbavím výčitek, potrvá to hezky dlouho, to mi věř. Ale abys věděla, já děti chci. I tak jsem rád, že zatím ještě mimčo mít nebudeme. Děti by neměly přicházet na svět neplánovaně.“

„Ne,“ souhlasila s úsměvem. „Měli by ho chtít oba dva.“

Něžněji pohladil po vlasech. „Ani by neměly pocházet z nemanželskýho lože.“

„Ne.“

„Když sme se tak pěkně shodli, tak bysme se měli vzít dřív, než se o nějaký pokusíme. Moc mi na tobě záleží. Víš to?“

Pořád to ještě nebyla láska, ale aspoň začátek. Chtěl ji tolik, že byl ochoten vzdát se pro ni svobody. Nejistota a riziko přetrvávaly, ale život bez něj nijak příjemný nebyl.

„Jednou budeš litovat, že sis mě vzal,“ varovala ho.

„To platí oboustranně. Co bys řekla tomu, kdybys nechala práce tady a žila v Houstonu?“

„O tom jsem neuvažovala.“ Byla by to pro ni velká oběť. Své práci věnovala mnoho času a jednou by se mohla stát vedoucí katedry.

„No, nevadí. Vidím, že se ti tenhle nápad nezamlouvá. Abych řekl pravdu, už mě Houston trochu unavuje. Rád bych se vrátil do Washingtonu. Pro soukromýho detektiva je v tomdle hnízdě vždycky dost práce. A sídlo FBI je po ruce.“

Zatvářila se zděšeně.

„Ne, tam už zpátky nechci. Buď k DEA nebo k celníkům. Práci detektiva mám rád. Nechci ti věčně nahánět hrůzu.“

„Nikdy bych tě nepožádala, abys toho nechal.“

„Já vím. Ale štvalo by tě to.“

„Miluju tě.“

„Pořád ještě? I po tom, jak jsem ti ublížil?“

„Nicku, láska nerezaví. Ta přečká skoro všechno.“

„Musí. Že jsem ti ale musel dát zabrat, viď?“

„Však já tobě asi taky.“

„Nicku, já lásku neberu na lehkou váhu. Nemohla bych si tě vzít na zkoušku. Víš, takové to ‚když to nebude klapat, můžeme se rozvést‘.“

„Ani já si nepřeju nespolehlivý manželství. Usadím se, lásko. Můžeš mě vzít za slovo. Budeš mi muset důvěřovat, ale já se na tebe nevykašlu ani ti nebudu zahejbat. Stačí ti to jako ujištění?“

„Nejsem blondýna ani zkušená,“ připomněla mu. „Nebudu ti moc dobrou společnicí. My, vysokoškolští profesoři, jsme dost samotáři.“

„Pořád zapomínáš, že jsem vystudoval právo. I právníci jsou usedlí, seriózní. Taky se ti musím přiznat, že mi posledních pár let často říkali, že jsem nudnej. Většina žen, se kterýma jsem chodil, čekala, že budu temperamentní hrdina jako ty z filmů. Tyhle představě bohužel neodpovídám.“

„Já čtu ráda staré detektivky od Earla Stanleyho Gardnera,“ přiznala se. „On byl také právník.“

„Vím. Taky jsem fanoušek Perryho Masona.“ Poodstoupil, hřejivě se jí zadíval do očí a řekl: „Ještě něco máme společnýho? Já mám třeba taky rád děti.“

Usmála se. „Tak to jde. Asi by se ti nelíbilo nechat se nutit do něčeho, co ti nevoní.“

„Každou noc až do konce života chci strávit v tvý náruči. Držet tě, milovat tě, dokazovat ti, jak moc mi na tobě záleží. Vypadá to snad, že bych se do toho nechal nutit?“

„Jestli to myslíš doopravdy, tak ne.“

„Myslím to smrtelně vážně. Bůh je mi svědkem, že jsem nikdy nic nemyslel vážnějc.“

„Není to jen tím, že mě chceš?“

Uvolnil ji ze svého objetí, pomohl jí do županu a šel s ní dovnitř. Její ruka ho hřála v dlani. Otevřel dveře a dal jí přednost. „Můžeš udělat kafe? Přijel jsem rovnou z letiště.“

„Jistě.“ Šla do kuchyně a postavila vodu.

Strčil ruce do kapes, aby odolal pokušení. Pak se opřel o kuchyňskou linku a pozoroval ji, jak ze skříňky vyndává šálky a podšálky. „Rozpusť si vlasy.“

Bylo to tak náhlé přání, že se otočila a strnule se na něj dívala.

„Líbí se mi, když ti vlasy visej na záda. Myslel jsem, že si je schválně motáš do drdolu, protože víš, že se mi líběj rozpuštěný.“

Plaše se usmála. „To je docela možné.“ Spustil je dolů a zatřásla hlavou, aby se jí rozprostřely kollem ramen.

Přikývl. „Tak je to lepší. Ten večer, cos líbala Daniela, jsi je měla rozpuštěný.“

„Ale ne schválně.“

„Dobře. Tabby, chybělas mi. Myslel jsem, že nesnáším rodinnej život.“ Pokrčil rameny a smutně se usmál. „Místo toho mi vadilo bejt sám.“

„Mně taky.“

Chytil ji kolem pasu a zvolna si ji přitáhl k sobě. „Ze začátku to pro mě bude těžký. Dovedu si představit, že pro tebe asi taky. Učit se žít s jiným člověkem společně nebejvá v našem věku jednoduchý, protože už máme každej svý zvyky. Ale jestli chceš, zkusím to.“

„Nicku, já nevím…“

Zvedl jí hlavu za bradu. „Miluješ mě. To je jistota.“ Ohnul se a rty ji šimral na ústech. „A abys věděla, než si řekneme ano, nebude žádný žhavý milování. Začal jsem to s tebou nevhodně, ale teď to bude, jak se sluší a patří.“

Zdálo se, že to myslí vážně. „Nezní to nějak staromódně?“ smála se.

„Konečně na mě už začíná působit dobrá výchova.“

„Civilizace přežívají díky pravidlům. Když se zhroutí náboženství, rozpadne se i společnost. Můžu jmenovat příklady. Tak třeba egyptský panovník Amenhotep IV., který se přejmenoval na Achnatona, chtěl lidi přivést zpátky k víře, a proto prosadil univerzálního boha Atona. Nezabralo to. Egypt postihl morální úpadek a nakonec padl za oběť jiným kulturám. A tak skončila většina velkých civilizací. Nejde o to, jestli skončí, ale kdy.“

„Seš pesimistka.“

„Když se podíváš, kolik civilizací povstalo a upadlo během staletí, je skepse na místě. Ale jsem ráda,

že ta naše ještě existuje. A že k ní patříš ty. A že si mě chceš vzít.“

Usmál se. „Polib mě. A nalej mi kafe a pak budem kapánek plánovat.“

Několik dní nato se musel vrátit do Houstonu vypomoct, protože Adams dostal chřipku. Tabby ho pouštěla nerada. Ale svatba měla být hned o tři dny později. V Houstonu. Helen jí měla jít za svědkyni. Oddáni měli být v presbyteriánském kostele, kam Nick občas chodil.

„Umřu steskem,“ fňukala Tabby, když ho doprovázela na letiště. Byla to kouzelná doba, doba objevování a radosti, protože se neustále poznávali blíž a blíž. Jak slíbil, tělesný styk se odkládal. Měli to těžké, neboť po sobě prahli bezuzdně. Aby mohli předsevzetí dodržet, museli se omezit na letmé polibky a nesměli zůstávat o samotě.

„Než se naděješ, budeš na cestě do Houstonu,“ konejšil ji. „Já ještě musím vyřešit nějaký případy a zaučovat jednu elévku. Jestli má Kit převzít místo po Helen a ani ona, ani já jí nebudem nablízku, bude jí každá rada drahá.“

„Je krásná?“ zeptala se Tabby podezíravě.

„Ani jsem si nevšim,“ řekl po pravdě. „Léta byla zblázněná do Logana Deverella, teď s ním přerušuje kontakt, tak to nemá, holka, lehký. Jak jsem Kit zahlíd, napadlo mě, jak muselo bejt tobě, když jsi byla zklamaná láskou ke mně. Ale to už se nikdy nebude opakovat.“

„Vážně? A nebereš si mě ze soucitu?“

Zadíval se na nakládací rampu. Cestující první třídy byli již téměř všichni na palubě. Na řadu šla jeho skupina. „Musím už jít. Ne, necítím k tobě soucit.“ Zhluboka se nadechl, podíval se jí přímo do očí a vsadil všechno na jednu kartu. „Miluju tě, sakra,“ procedil mezi zuby. „Stačí? Konečně se ti to ze mě podařilo vytáhnout. Spokojená?“

Obličej se jí rozzářil. Klidně by tančila na střeše letadla. „Nicku,“ zašeptala a padla mu do náruče. Pod polibkem, který mu vtiskla, se mu málem podlomila kolena.

„Tak dost,“ dusil se a odstrčil ji. Zčervenal, a jak zavrávoral, strčil do cestujícího za sebou. „To máš radost, viď? Nesnáším škodolibý ženský.“

„Nemůžu si pomoct, jsem nebezpečná. Co kdybychom se milovali tady?“

Zabručel. „Vracím se do Houstonu. Hned teď odlítám.“ Vzal ze země kabelu a strategicky ji držel. „Čekám tě pozejtří.“

„Budu tam. Koupila jsem si černou krajkovou noční košili. Je průsvitná…“

Rychleji políbil a pádil pryč.

„Zbabělce!“ zvolala za ním.

Ušklíbl se přes rameno a uháněl po nakládací rampě. Pak jí zmizel z dohledu a Tabby chovala jeho zpověď jako plyšového medvídka. Cestou k autu se přímo vznášela.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Tři dny po tom, co Nick odletěl zpátky do Houstonu – byť jim to připadalo jako sto let – byli on a Tabby oddáni ve skromném obřadu v houstonském presbyteriánském kostele.

Svatby se zúčastnili Tess s Danem, Helen s Haroldem a všichni ostatní zaměstnanci Lassiterovy detektivní kanceláře, včetně Kit Morrisové. Ta byla ještě utahaná a bledá, ale Nick měl velkou radost, jak se zakousla do práce detektiva. Co jednomu šéfovi škodilo, druhému prospívalo. Měla kouzlo osobnosti a její bezprostřední způsob jednání lidem rozvazoval jazyk – ochotně jí poskytovali informace, které od nich žádala. Měla také vrozený soucit s bližními a tuhou sebekázeň. Docela Logana Deverella litoval, že si nechal utéct takový poklad.

Po hostině přišla Kit svému učiteli poblahopřát. A novomanželce řekla: „Přeju vám, abyste spolu byli hodně šťastní. Nick je sympaťák.“

Tabby jí s úsměvem poděkovala. Moc jí to slušelo a všichni obdivovali, jak je krásná.

„Pojďme už,“ popoháněl ji Nick netrpělivě. „Nebo umřu touhou.“

„Ještě jsem nedojedla dort.“

Oči mu potemněly. „Jestli máš hlad, tak ti nabídnu něco mnohem sladšího než dort. Co ty na to?“

Samým vzrušením se jí rozevřely rty. „Nevím,“ zašeptala. „Ale ráda to zkusím.“

Malinko se začervenal. „Tak pojď, miláčku. Teď tě chci sám pro sebe.“

Vzali se za ruce a rozloučili se. Na líbánky letěli na Kajmanské ostrovy, ale na tuhle noc si zamluvili apartmá v jednom z místních luxusních hotelů. Nick ji nacpal do výtahu bez zavazadel.

„Moje věci,“ protestovala.

„Pozdějc,“ řekl nedočkavě a přitáhl si ji. „Mnohem, mnohem pozdějc. Tady teď prádlo potřebovat nebudeš, to ti slibuj u.“

Vysvobodil ji z překrásných svatebních šatů a šeptal, jak je nádherná, jak moc ji miluje a potřebuje. Nechala ho, aby jí vodil plaché ruce po svém těle a učil ji nové způsoby, jak v něm vzbuzovat ještě větší touhu.

O několik minut později se horečně kroutili na přehozu na posteli, oba nazí, oba naplnění mučivou vášní.

Vykřikovala pod ním, když se jeho hýždě pomalu sunuly až těsně k ní, a spokojeně oddechovala, jakmile se jí jemnými pohyby zmocnil.

„Je to… jako to bylo… předtím,“ říkala rozechvěle.

„Miluju tě. Miluju tě nade všechno na světě. Až do těch posledních tejdnů, kdy jsem byl bez tebe, jsem nevěděl, jak moc. Takle moc,“ říkal mezi něžnými pohyby, „tě potřebuju…“

Hlas se mu roztřásl. Jejich ústa se spojila a Nick tiše zasténal, když mu přejela rukou po zádech až po poslední obratel. Vlnil se a ona se vlnila s ním v úžasně pomalém a sladkém rytmu. Ve chvílích, kdy vstoupili do ráje, vzlykala a křečovitě se k němu tiskla. Snažila se být co nejtěsněji u něj, křičela, ale

stejně věděla, že nemůže být tak blízko, jak by chtěla a potřebovala. Až oba dospěli k vrcholu. Uklidnil se, ale jeho tělo ne. Vychutnával společnou rozkoš a stále opakoval její jméno.

Tabby ho ještě dlouho tiskla k sobě, nechtěla ho pustit, chovala ho v náruči, co nejdéle si chtěla uchovat teplo, vlhkost a dokonce i váhu jeho silného těla.

„Myslela jsem, že umřu,“ šeptala trhaně a dívala se mu přes rameno na strop.

„Tak teď víš, proč tomu Francouzi říkaj malá smrt,“ řekl tiše. Zvedl hlavu, zahleděl se jí do hlubokých očí a špičkou jazyka slíbával vlhkost z jejích hustých tmavých řas. „Nikdy mě nenapadlo, že to s někým může bejt tak hluboký,“ zašeptal.

Otevřela oči. „Dělal jsi to tak zkušeně,“ žasla.

„Až doteď jsem nikoho nemiloval. S tebou je to… víc duševní než tělesný. Miloval jsem tě a tys milovala mě. Bylo to tělesný vyjádření něčeho nehmotnýho.“ Hladil jí obličej a přemýšlel dál o tom zázraku. „Myslel jsem, že umřu, jak jsem se snažil ti bejt co nejblíž. Ani… tak blízko… nestačilo.“

„Ano. Já vím.“ A v očích se jí zrcadlil vlastní úžas.

Nasál vzduch a zasmál se. „A to je teprv začátek,“ řekl rozechvěle.

Ale v duchu se bál. Vyčetla mu to z výrazu obličeje. Něžně ho pohladila. „To je v pořádku,“ konejšila ho. „Já tě nikdy neopustím. Budu tě milovat až do smrti.“

Ztuhl a svaly v obličeji se mu napnuly. Pochopila.

Natáhla se a políbila ho, líbala ho na víčka, na tváře, na nos, na bradu. Na ústa mu vtiskla hebké ujištění. „Nebudu zbytečně riskovat a nenechám se zastřelit,“ šeptala.

Vydal sotva znatelný zvuk a takřka zoufaleji k sobě mačkal, až to bolelo. „Jestli tě pustím, nepřežiju to.“

„Ne, miláčku, nepouštěj mě.“ Tělo se jí roztřáslo, když si uvědomila, jak moc mu na ní záleží. „Nikdy, nikdy… Nicku, miluj mě…“

Políbila ho a začala se pod jeho hýžděmi hýbat a vzrušila ho tak silně, že div nezešílel. Ztratil nad sebou vládu a vzal si ji s tak zuřivou vášní, že ji uspokojil téměř ihned. A pak znovu a znovu, až se jeho tělo roztřáslo k vyvrcholení.

Divoce zaklel, zaklonil hlavu a zdvihl tělo, aby na něj viděla. Na pár vteřin byl jako v bezvědomí.

Znepokojeně se k němu naklonila. „Nicku?“ zašeptala neklidně a rozechvělýma prstama se dotkla jeho obličeje. „Nicku, miláčku, není ti něco?“

Otevřel oči. V obličeji byl bledý, tělo se mu třáslo napětím. „Snažil jsem se uklidnit,“ šeptal.

„Ano, já vím.“ Nahnula se, usmála a políbila ho na víčka a na ústa. „Moc tě miluju. Umírala jsem žalem, když jsi o mě nestál…“

Povzdychl si, přitáhl ji k sobě a vášnivě ji líbal. „Miluju tě. Vždycky jsem tě miloval. Ale měl jsem strach. Jak je to teď, už snad víš,“ řekl hořce a zasmál se vlastní bezmocnosti. „Předvedl jsem ti to, protože jsem chtěl, abys to poznala se vším všudy. Pro tebe bych udělal všechno. Teď mě máš zkrátka v hrsti.“

Poznatkem, že je v její přítomnosti bezmocný, se zdál zdrcený, jako by to snižovalo jeho mužství. Měl pocit, že tuhle moc by nad ním mít neměla.

Položila si mu tvář na hruď. „Až si odpočineš,“ šeptala, „zopakujeme si to. A tentokrát můžeš pozorovat ty mě. Až uvidíš, že jsem ti úplně odkázaná na milost, zrovna jako ty mně, možná si uvědomíš, to, co k sobě cítíme, je oboustranné. To není nic, za co by ses měl stydět, nic, čím by ses ponižoval.“

Usmívala se na něj. „Nicku, taková je láska. Je mocnější než člověk, zcela ho ovládá. Vůbec z toho nemám škodolibou radost. Jsem šťastná, že ti na mně tolik záleží. Nikdy, nikdy toho nezneužiju, abys toho musel litovat. Slibuju.“

Dech se mu zase zklidnil, chvíle slabosti pomalu přešla. Jemně jí čuchal dlouhé vlasy a tělo odpočívalo. „Je to u tebe stejný?“ zeptal se. „Taky seš na pokraji bezvědomí, když tě uspokojím?“

„Samozřejmě.“ Zdvihla hlavu a zvědavě se na něj podívala. „To sis nevšiml?“

„Nebyl jsem schopnej tě pozorovat. Bylo toho na mě moc.“

Usmála se. „Tak příště.“

„Jestli se dokážu tak dlouho ovládat,“ řekl s nádechem černého humoru.

„Máme před sebou celý život. Celý zbytek života můžeme prožívat, sdílet, milovat a být spolu. Riskovat všechno. Nicku, to je jediná možnost, jak doopravdy milovat.“

„Ano,“ přitakal a oči mu zaplanuly. „Asi je to tak.“ Podíval se jí do tváře. Rukama ji vzal kolem pasu a přitáhl si ji tak, aby ležela na něm. „Pořád jsem pospíchal. Když si dám pozor, bude to takový, jako právě před chvílí. Budu ve svý touze, ve svý lásce bezmocnej. A kdybych tě ztratil…“ Zhluboka se nadechl. „Víš, Lucyina smrt mě asi poznamenala daleko víc, než jsem si uvědomoval. Ale snad se to časem poddá a budu zas normální. Žádný záruky neexistujou. Jenom láska. A tu my máme. A jakou!“ dodal ohnivě.

„Na vždycky,“ vzdychla a sklonila se, aby ho znovu políbila.

Přitáhl deku a zavřel oči. Teď v tom byl až po uši, měl závazky. Ale nebylo to zase tak zlé. Vlastně to

bylo fantastické, božské, říkal si při pohledu na tvář spící Tabby. Zavřel oči a nechal se unášet. Legrační je, napadlo ho, než odplul, že zajetí a svoboda se najednou snášejí stejně. Po probuzení tomu chtěl přijít na kloub. Momentálně však prožíval krásný životní sen a nechtěl ho ani o minutu zkrátit. Rukama něžně objal svou ženu a ve spánku se usmíval.