Diana Palmer

Májové lásky

PRVNÍ KAPITOLA

Na pláži byla hlava na hlavě. Skupina vysokoškoláků na jarních prázdninách se rozložila kolem vyřvávajícího magnetofonu a ani v nejmenším si nedělala hlavu s vražednými pohledy ostatních opalujících se lidí kolem sebe.

„Ztlum to,“ řekla Shelly Astorová, kradmo se usmála a ukázala hlavou směrem ke dvěma zamračeným obličejům vedle nich. „Takhle budeme mít za chvilku víc nepřátel, než je zdrávo.“

„Nebuď měkká,“ odsekl chlapec. „Jsme mladí, jsou jarní prázdniny a celý dlouhý skvělý týden nebude žádná biologie a angličtina a algebra!“

„Jo, to jo,“ zavrčel jiný. „Já se klidně můžu jít utopit. Od první zkoušky z algebry jsem vylítnul obloukem.“

„Míň zábavy, důvěrnější vztahy k tužce a papíru, pane kolego,“ popichoval další.

„No jo, pane Šišatá hlavo.“ Vrhnul po posměváčkovi vražedný pohled. „Tady Edwin překonal všechny rekordy v testu z biologie,“ dodal a palcem ukázal na vysokého, hubeného, zrzavého chlapce. „Dostal sto bodů.“

„Dr. Flannery tvrdí, že jsem nejlepší student, jakého kdy měl. Můžu za to, že jsem geniální?“ povzdechl si Edwin.

„V trigonce tak moc geniální nejsi,“ zavrčel koutkem úst Pete a pak dodal k ostatním: „Musel jsem ho doučovat, jinak by tu zkoušku v životě neudělal.“

Nastalo mlčení, které přerušilo až vzteklé zařvání: „Nemůžete ten zatracený kravál ztlumit?“

„Mějte srdce!“ zakvílel Pete a obrátil se na útočníka. „Máme za sebou osm týdnů pekla, o trigonometrii nemluvě!“

„A jeden ji dokonce neudělal!“ zaječel Edwin a ukázal na Marka.

„Jsme na pokraji zhroucení,“ kýval souhlasně Pete. „Jestli honem nedostanem do krve pořádnou dávku muziky, tak nevím, nevím, jaké katastrofy světového rozsahu můžeme způsobit!“

Rozčilený muž se začal smát a udělal bezmocné gesto. Pak mávl rukou, znovu si lehl a zavřel oči.

Shelly se usmála na kamarády. „Petův hlavní obor je sociologie,“ zašeptala Nan, své nejlepší kamarádce. „A vedlejší psychologie. Není skvělý?“

„Všechna čest jeho alma mater,“ souhlasila Nan. Vstala a vrhla se do vln. Shelly ji následovala.

„Není tady nádherně?“ povzdechla si. „A ty jsi nechtěla jet!“

„Už to, že jsem šla na univerzitu, jsem si musela doma tvrdě vybojovat, a což teprve jet s partou na prázdniny na Floridu,“ řekla Shelly tiše a v něžně modrých očích se odrazil úsměv, který jí rozechvěl plné, měkké rty. „Rodiče chtěli, abych dokončila patřičné všeobecné vzdělání, to jest vzdělání vhodné pro dívku, a vrhla se doma ve Washingtonu do společenského života. Umíš si to představit?“

„Takže předpokládám, že jsi jim neřekla, že se chceš stát sociální pracovnicí?“ tipnula si Nan.

„Můj otec by dostal infarkt,“ odpověděla. „Moji rodiče jsou báječní, ale chtějí, abych žila v pohodlí a v poklidu. A já chci změnit svět.“ Mrkla na tmavookou Nan s poťouchlým úsměvem. „Myslí si, že jsem se zbláznila. Vybrali mi už i skvělého manžela: Prvotřídní vzdělání, z nejlepší rodiny, spousta peněz.“ Pokrčila křehkými rameny. „Já o to nestojím ani v nejmenším, ale to oni nechtějí slyšet. Musela jsem jim pohrozit, že si najdu práci a budu se na studiích živit sama, aby se otec uvolil zaplatit mi školné.“

„Myslíš, že všichni rodiče chtějí žít svůj život prostřednictvím svých dětí?“ zeptala se Nan. „Moje matka se mě snažila dostrkat do zdravotní školy už od té doby, co jsem šla do první třídy, protože ona sama se vdala a nemohla dokončit ošetřovatelský kurs. A přitom mně se dělá z pohledu na krev špatně!“

„Z koho se ti dělá špatně?“ zeptal se Pete, který se s rozesmátou tváří vynořil vedle nich z vody.

Nancy ho zalila sprškou vody a bylo po vážné diskusi.

Ale později, když se obě dívky vrátily do motelu převléci se k večeři, Shelly si nemohla pomoci, aby nepřemýšlela o tom, jestli není nevděčná. Její otec, bohatý investiční poradce, jí dal všechno, co chtěla. Její matka byla jednou z nejvýznamnějších dam washingtonské společnosti a její bratr byl významným vědcem. Měla dokonalé zázemí. Ale ona nestála o to pohybovat se mezi oficiálními obědy a koktejly, dokonce nestála ani o práci v charitativních organizacích. Chtěla pomáhat lidem, kteří měli potíže. Chtěla vidět svět takový, jaký je, nechtěla se uzavírat do své privilegované ulity. Její rodiče nechápali nebo nechtěli chápat, že ona se potřebuje cítit užitečná, vědět, že její život má i jiný smysl než to, aby se naučila dokonalým společenským způsobům.

Škola ji bavila. Chodila na Thorn College, malou městskou univerzitu ve Washingtonu, kde byla prostě jednou ze studentek, kde ji přijímali bez potíží a bez ohledu na její původ. Byla tam přátelská, příjemná, ale nevtíravá atmosféra. Milovala ji.

To, že nebydlela na koleji, trochu omezovalo její účast v tamním společenském životě, ale to jí nevadilo. Vždycky si o sobě myslela, že je spíš chladná – aspoň pokud šlo o muže. Chodila na schůzky a chlapci ji tu a tam líbali, ale necítila přitom nic kromě chvilkového potěšení z doteku teplých rtů. Neměla chuť riskovat život pro pouhou zvědavost, pro chuť experimentovat nebo proto, aby se neodlišovala od ostatních. Byla dost silná, aby ji nevyváděly z míry pohrdavé poznámky některé z ochotnějších dívek. Jednou, myslela si, budu ráda, že jsem nešla s davem. Usmála se na svůj obraz v zrcadle. „Ty jsi ale staromódní,“ oslovila samu sebe.

Ozvalo se rychlé zaklepání na dveře a vešla Nan. „Ty ještě nejsi hotová?“ zavrčela. Zamračila se na Shellyiny konzervativní šaty se žlutým vzorem na černém podkladě, sandály a dlouhé vlasy svázané do řeckého uzlu. „To chceš jít takhle?“ dodala zoufale. „Copak nemáš ani ponětí o módě?“

„Ale mám. Elastické sukně nebo šortky a halenky, co vypadají jako pro batolata. Ale to není můj styl. Tohle ano.“

„To bych si na sebe nevzala ani po smrti,“ povzdechla Nan. Kučeravé vlasy si stáhla žlutobílou mašlí a přes bílé cyklistické šortky měla pestré minišaty.

„Vypadáš super,“ řekla Shelly obdivně.

Nan zaujala teatrální pózu. „Zavolej do Ebony a řekni jim, že jsem ochotná pózovat na obálku.“ zasmála se.

„Klidně bys mohla,“ zněla vážná odpověď. Nan byla opravdu hezká. Její pleť měla měkký tón velmi světlé kávy. Ve spojení s modrýma očima, černými vlasy a elegantními rysy tváře by z ní musela být bomba na obálce každého časopisu. Vypadala jako egyptská nástěnná malba. „Viděla jsem slavné filmové hvězdy, které byly ošklivější než ty,“ dodala.

Nan se zasmála. „Dej pokoj, prosím tě.“

„Já to myslím vážně. Nikdy jsi neuvažovala o tom dělat modelku?“

Nan pokrčila rameny. „Mám něco v hlavě,“ řekla prostě. „Živit se tím, že se budu hezky usmívat, to není nic pro mě. Ze mě bude archeoložka.“

Shelly zasténala: „Nepřipomínej mi, že mám před sebou ještě dvě zkoušky ze základního kursu antropologie, nebo začnu ječet!“

„Já ti pomůžu. To zvládneš.“

„Nezvládnu! I biologii jsem prošla jen taktak! A to máme ještě před sebou základy genetiky…“

„To nic není,“ odbyla to Nan mávnutím ruky. „Kromě toho máte dr. Tabithu Harveyovou, a ta je nejlepší. Vlastně dr. Tabithu Reedovou. Umíš si představit, že se vdala? A za takového frajera!“ zavrtěla hlavou. „Ale abychom to nezamluvily, uvědomuješ si, že antropologie je součást sociologie? Jak můžeš pochopit naši dnešní kulturu, když nebudeš vědět, jak jsme se vůbec nějakou kulturou stali?“

„A už jsme zase u toho.“

„Já to miluju. A ty budeš taky, jen když se tomu nebudeš bránit. Absolvovala jsem všechny kurzy antropologie, co jich na Thorn College je. A všechny se mi ohromně líbily!“

„Je to strašně těžké.“

„Život,“ připomněla jí Nan, „je těžký. Budeš si té zkoušky z antropologie víc vážit, když se o ni musíš porvat.“ Zatvářila se překvapeně. „No ne, já mluvím jako klasik!“

„A s touto poznámkou odcházíme,“ zamumlala Shelly a táhla přítelkyni ze dveří.

Každý večer večeřely ve stejné restauraci. Byla to jejich jediná extravagance a pramenila především z toho, že Nan se zajímala o jednoho studenta z Keni, se kterým se setkala na pláži a který tady také večeřel.

Shelly se na ten každovečerní rituál těšila kvůli jinému muži, který do restaurace chodíval. Potkávala ho skoro všude. Vždycky jen zdvořile kývl, nikdy se nezastavil, nedal se s ní do řeči, ale ona ho sledovala nepokrytě fascinovaně, až si z ní její přátelé dělali legraci. Po pravdě řečeno její obdiv byl jen uskok, úhybný manévr, aby se ji ostatní nesnažili spárovat s Petem. Měla Peta ráda, ale nebrala věci tak na lehkou váhu, aby mu to vyhovovalo. Tím, že předstírala okouzlení tím cizím mužem, nejen že vyvolávala soucit nad svou neopětovanou láskou, ale také v zárodku zmařila snahy všech dohazovačů v partě, se kterou si vyrazila na prázdniny.

Nedobrovolný objekt jejích citů si to začínal uvědomovat a rozčilovalo ho to. Stala se z toho výzva – měla chuť zkusit, jak dlouho ho může provokovat, než vybuchne. Ta myšlenka byla pro ženu, která téměř nikdy neriskovala, podivně vzrušující. Vlastně za celých těch čtyřiadvacet let to byl první muž, kterého kdy pronásledovala, byť v legraci. Vůbec jí to nebylo podobné, ale to on nevěděl. Zdálo se, že její flirtování mu vadí a rozčiluje ho.

Aby to bylo ještě složitější, měl syna, asi dvanáctiletého, a ten syn soustavně zíral na Shelly. Vypadalo to, že je na nejlepší cestě se do ní zakoukat a Shelly nevěděla, jak si s tím dokáže poradit, aniž by přestala předstírat, že je zamilovaná do jeho otce. To, že sem večer co večer chodila na večeři, celou situaci ještě zhoršovalo, i když s Nancyiným společenským životem to dělalo zázraky a Shelly to poskytovalo příležitost toužebně vzhlížet k muži, kterého si vybrala k veřejnému zbožňování.

Shelly zachytila koutkem oka pohyb. Vzhlédla a uviděla ho, skoro jako kdyby ho svými myšlenkami přivolala. Byl vysoký a elegantní, krásný muž asi šestatřicetiletý nebo osmatřicetiletý, měl husté černé vlasy a chladné stříbrošedé oči. Jeho syn byl s ním. Vypadal jako mladší a milejší kopie svého otce. Shelly napadlo, čím se ten člověk asi živí. Byl velmi hezký, ale ne takovým tím manekýnským způsobem. Pomyslela si, že vypadá nejspíš na pistolníka. Možná tajný agent – nebo nájemný vrah. Při té myšlence se poťouchle usmála. Než stačila úsměv skrýt, obrátil se a zahlédl ho. Zamračil se tak, že se div nezřítil strop.

Jak se může někdo tak hezký tvářit tak zle a nepřátelsky? napadlo ji v duchu. A ty stříbrné oči vypadají v tom neusměvavém obličeji jako chladná ocel. U ošklivého muže by se snad tak zamračený výraz dal prominout, ale tenhle vypadal jako hrdina všech jejích tajných snů. Opřela si bradu do dlaní a dívala se na něj s toužebným úsměvem. Vždycky byla ke každému tak přátelská, že bylo těžké si představit, že by ji někdo mohl nesnášet prostě jen od pohledu.

Zdálo se, že ho překvapilo, že se nedala zastrašit. Ale i když se přestal mračit, neusmál se. Jeho pozornost zaujal závan bílého hedvábí u stolu a on prudce vstal, aby přivítal hubenou brunetku. Chlapec vedle něj se zamračil a neochotně pronesl nějakou poznámku, která na tváři jeho otce okamžitě vyvolala zlobný výraz. Napětí, pomyslela si Shelly, a začala rozebírat jeho možné příčiny. Bylo jí najednou smutno. Včera tady v restauraci náhodou vyslechla, jak si o něm někdo povídal – že je vdovec. Muž tak hezký jako on může mít na každém prstu deset žen, ale ona doufala, že je sám. Asi bylo jejím osudem zamilovat se do nepravého muže. Lítostivě povzdechla.

„Přestaň na něj zírat,“ pokárala ji Nan a třepla ji přes ruku ubrouskem, který si pokládala na kolena. „Bude moc domýšlivý.“

„Promiň. Fascinuje mě. Není nádherný?“

„Je pro tebe moc starý,“ řekla Nan pevně. „A tohle je zřejmě jeho snoubenka. Hodí se k sobě. Má už málem dospělého syna, a ty jsi jen čerstvá vysokoškolská studentka, i přes svůj věk. Vlastně nejsi v potravním řetězci o moc výš než plankton, protože ještě nejsi ani ve druhém ročníku.“

„Ve druhém ročníku budu po letním semestru.“

„No, no. Sněz ten salát.“

„Ano, maminko,“ zavrčela Shelly a zamračila se na svou mladší kamarádku, která se jen zasmála.

Příští den se zdálo, že se Prozřetelnost definitivně rozhodla dostat Shelly do potíží. Obvykle ráno vstávala brzo, ještě než se Nan vůbec hnula, a chodila na pobřeží, aby si vychutnala krátkou chvíli samoty s oceánem dřív, než celou pláž zaplaví turisté. Natáhla si žluté plavky vcelku, přes ně vzorovanou šifonovou košili a zavázala si sandály. Pro jednou nechala vlasy volně splývat na ramena – měla ráda, když se jí do nich opřel ranní vánek.

Dnes ráno ale pláž nebyla prázdná. Stál tam osamělý muž a díval se na oceán. Byl vysoký, měl husté černé vlasy. Měl na sobě bílé šortky, silné, do tmava opálené nohy nahé. Přes šortky měl modrobíle kostkovanou košili, otevřenou na široké, chlupaté hrudi. Díval se na oceán, ale zdálo se, že ho nevidí, a na hezké tváři se mu usadil zamračený výraz.

Shelly se po něm toužebně podívala a pak vyrazila po pláži na opačnou stranu. Nechtěla rušit jeho soukromí. Vzhledem k tomu, že zjevně nebyl volný, nemělo cenu vrhat na něj dál významné pohledy, ať už naoko nebo ne. Vzdává se ho, pomyslela si vznešeně, pro jeho vlastní dobro. Když došla k tomuto rozhodnutí, pustila se bezcílně po pláži a vdechovala svěží mořský vzduch.

Klid byl svůdný. Jediné zvuky, které bylo slyšet, byl křik mořských racků a šumění oceánu. Příboj se v obloučcích pěny šplhal po mokré pláži a malí bílí píseční krabi před ním prchali. Pobavilo ji to tak, že se zasmála.

„Čemu se v tuhle ranní hodinu můžete smát?“ ozval se vedle ní hrubý, podrážděný, hluboký hlas. „Ta zatracená kavárna ještě nemá otevřeno. Jak si představují, že má člověk přežít ráno bez dávky kofeinu?“

Shelly se obrátila, ještě se známkami smíchu v tváři. A tam stál on, krásný jako temný anděl, ruce zabořené hluboko v kapsách bílých šortek.

Byl zničující i na dálku. Ale takhle zblízka to bylo smrtelné. Skoro nemohla popadnout dech. Byla z něj cítit nějaká smyslná vůně, něco jako koření. Voněl a vypadal čistě a vybraně a ona se musela vší silou ovládat, aby se příliš okatě nekochala fyzickou dokonalostí jeho těla. Hollywood by ho musel zbožňovat.

„Já mám taky ráda kávu,“ řekla ostýchavě. Usmála se na něj a shrnula si z tváře světlé, větrem rozcuchané vlasy. „Ale moře je skoro stejně dobré.“

„Čemu jste se to smála?“ nedal se odbýt.

„Jim.“ Obrátila se zpátky ke krabům, z nichž jeden si spěšně vyhrabával díru. Vrhal se dovnitř jako šílenec. „Nepřipomínají vám lidi, co v metru dobíhají vlaky?“ Poťouchle se na něj podívala. „A lidi, kteří nemůžou dost brzo dostat kávu?“

Neočekávaně se usmál a jí se zastavilo srdce. Nikdy neviděla nic tak přitažlivého jako tuto hezkou tvář s ostrými rty zvlněnými vzhůru a s očima, které nabyly barvy rtuti.

„Vaši přátelé jsou ještě v posteli?“

Kývla. „Většina z nás má v semestru přednášky od osmi, takže nemáme moc příležitostí přispat si. Tohle je příjemná změna, i když jenom na týden.“

Znovu vykročila a on s ní srovnal krok. Byl velmi vysoký. Hlavou mu dosahovala přesně k rameni.

„Co studujete?“ zeptal se.

„Sociologii,“ řekla. Trochu se začervenala. „Omlouvám se, že jsem na vás včera večer tak zírala. Občas to své pozorování lidí trochu přeháním,“ řekla, aby omluvila své okaté flirtování.

Cynicky se na ni podíval a neusmál se. „Mého syna fascinujete.“

„Ano,“ kývla. „Toho jsem se bála.“

„Je mu už skoro třináct, ale zatím ho dívky moc nezajímaly.“

Zasmála se. „Na dívku jsem už trochu stará.“

„Jste ještě na vysoké škole, ne?“ přemítal nahlas; zřejmě měl pocit, že není o moc starší než jeho syn.

„No, to ano.“ Nedodala, že začala studovat teprve loni, když jí bylo třiadvacet. Vždycky vypadala mladší a bavilo ji předstírat, že jí ještě není dvacet. Zastavila se, sebrala mušli a prohlížela si ji. „Miluju mušle. Nan mi to vyčítá, ale měl byste s ní zkusit projít kolem rozkopané jámy. Při první příležitosti bude klečet na zemi a hrabat se v hlíně. Jednou skutečně slezla do jámy, kde nějací chlapi vykopávali vodovod. Naštěstí měli smysl pro humor.“

„Studuje archeologii?“

„Ostatní lidé prostě archeologii studují – ona je do ní zblázněná!“

Zasmál se. „Takže něco jako předurčení.“

Dívala se na oceán. „Říká se, že tam dole jsou sídla prehistorických Indiánů,“ kývla. „Zalil je oceán, když na konci pleistocénu roztály ledovce a stoupla hladina.“

„Já myslel, že archeologii studuje vaše přítelkyně.“

„Když s nimi trávíte víc času, deformuje vás to taky,“ omluvila se. „O kamenných rytinách a prehistorických nástrojích vím víc, než je mi milé.“

„S něčím takovým jsem nikdy nepřišel do styku. Studoval jsem obchod a ekonomiku.“

Vzhlédla. „Takže jste obchodník?“

„Jsem bankéř,“ odpověděl.

„A váš syn vás chce následovat?“

Pevné rty klesly. „Nechce. Tvrdí, že obchod má na svědomí všechnu ekologickou zátěž planety. Chce být umělcem.“

„Musíte být na něj pyšný.“

„Pyšný? Graduoval jsem na Harwardské obchodní fakultě,“ řekl a zamračil se na ni. „Co bylo dost dobré pro mě, je dost dobré i pro něj. Půjde na kadetku. A až ji skončí, zapíše se na Harward jako já a můj otec.“

Zastavila se. Zase jeden, který se snaží řídit život svého dítěte. „Neměl by si tohle rozhodnout sám?“ zeptala se zvědavě.

Ani nemrknul. „Nejste na takovéhle otázky moc mladá?“ popichoval ji.

„Poslouchejte, jen proto, že jste o pár let starší než já…!“

„Podle toho, jak vypadáte, tak o víc než o patnáct.“

Podrobně studovala jeho tvář. Bylo na ní několik hlubokých vrásek, ale téměř žádná v koutcích úst. Neměl ve zvyku se usmívat. Ale možná přece jen není tak mladý, jak si myslela. Pak si uvědomila, že odpočítává od jejího předpokládaného věku.

„Je mi třicet čtyři. Ale ve srovnání s vámi jsem pořád dost starý,“ zavrčel. „Vy nevypadáte o moc starší než Ben.“

Srdce jí poskočilo. Byl jí věkem mnohem blíž, než myslela, a rozhodně mnohem blíž, než tušil. „Vypadáte hodně dospěle.“

„Ano?“ Oči mu zasvítily, když si ji prohlížel. „Jste krásná,“ řekl neočekávaně. Očima přejel její bezvadnou pleť, bohaté vlny dlouhých plavých vlasů a velké světle modré oči. „Líbila jste se mi, jak jsem vás prvně uviděl, ale,“ dodal s unaveným cynismem, „už mě unavovalo kupovat si sex nákladnými dárky.“

Cítila, jak jí hoří tváře. Pochopil ji úplně špatně. „Já…“ začala vysvětlovat.

Zvedl štíhlou ruku. „Ještě pořád mě to unavuje,“ řekl. Prohlížel si ji bez úsměvu a při tom pohledu se jí podlomila kolena i přes tu jeho neskrývanou aroganci. „Vědí vaši rodiče, že tu bezostyšně svádíte úplně cizí muže? Myslíte si, že by vám takové chování schválili?“

Zalapala po dechu. „Co si myslí moji rodiče, do toho vám ale vůbec nic není!“

„Ovšemže je, vzhledem k tomu, že ten, koho se snažíte svést, jsem já.“ Zamračil se na ni. „Takže abychom si to vyjasnili. Neberu si do postele studentky a nelíbí se mi, když mě jedna taková sleduje. Buďte tak laskavá a hrajte si příště s mladíky vašeho věku.“

Zčervenala. „Proboha, jenom proto, že jsem se na vás jednou nebo dvakrát usmála…“

„Vy jste se nejen usmívala. Vy jste mě hltala očima!“

„Nechte toho!“ vykřikla. „Proboha, jenom jsem se na vás dívala! A i kdybych byla taková… takový typ, proč bych si vybrala muže s tak velkým synem? Vy jste mi tedy otec! Ví to, že se jeho otec prochází po pláži a obviňuje lidi z toho, že ho svádějí? A krom toho, určitě máte závazky –“ Vypadal kupodivu zaujatě, ne rozzlobeně. Studoval její tvář s ostrým, mírně pobaveným zájmem. „No páni, a to ani nejste zrzka,“ řekl spíš pro sebe, když se díval, jak se jí na jemné pleti střídají barvy. „Můj syn vás tak moc obdivuje, že ho ani nenapadne, jaké místo ve vašich myšlenkách zaujímám já, a manželku nemám. Zemřela před pár lety. Mám snoubenku – skoro,“ dodal tiše.

„Chudinka!“

„Kdepak, je poměrně dobře situovaná,“ řekl úmyslně, jako by ji špatně pochopil. „Já taky. Další důvod k tomu vyhýbat se vysokoškolačkám, které jsou, jak známo, věčně bez peněz.“

Měla chuť mu říct, jak je to s jejími penězi, ale byla tak rozzlobená, že se nezmohla na slovo. Prudce zčervenala zlostí nad tím, že ji špatně odhadl a že ji urazil. Rozhodla se, že mu o své rodině a svém zázemí neřekne ani slovo. Musí ji poznat jako osobnost, ne jako dceru z nejlepší rodiny.

„Přemýšlíte o vhodné odpovědi?“ napovídal jí. „Něco v tom smyslu, že mě předhodíte žralokům?“

„Museli by si nejdřív hodit kostkou. A ten, co by prohrál, by vás musel sežrat,“ odsekla.

Rozběhla se po pláži, jen aby už byla od něj pryč. Neuvědomila si, že její zamilované pohledy může považovat za vážné flirtování. Napříště bude nepochybně opatrnější a nechá si své sny pro sebe. Už nikdy se na toho člověka nepodívá ani potají!

Byla škoda, že se neohlédla. Stál na místě, kde ho opustila, v světlých očích měl podivně dravčí pohled, a smál se.

Shelly a Nan strávily zbytek dne na pláži a v obchodech a večer Shelly přesvědčila Nan, aby šly s ostatními na večeři do bufetu a ne do restaurace. Netroufla si ani jí říct proč, netroufla si přiznat se, jaké následky mělo její hloupé chování. Pokud si to Nan domyslela, byla natolik taktní, aby mlčela.

Ta zkušenost měla aspoň dvě dobré stránky, myslela si Shelly, když teď šla sama po pláži. Už to byly dva dny, co tady narazila na toho muže. Zatím se jí dařilo vyhýbat se zbožňujícím pohledům syna pana Svůdného, a byla bohatší zase o jednu bolestnou zkušenost týkající se zjevného flirtování. Byl to bankéř. U toho se přece dalo čekat, že bude důstojný a málomluvný a odtažitý. Její otec byl investiční poradce a byl právě takový. A ovšem také zdědil své peníze a byl proto lehce arogantní. Pan Svůdný ovšem lámal všechny rekordy v aroganci a taky v domýšlivosti. V domýšlivosti tedy rozhodně, když si mohl myslet, že Shelly netouží po ničem jiném než skočit mu do postele.

Mohla jsem vědět, říkala si, že žádný mužský nemůže být na pohled tak dokonalý a nemít přitom několik odporných skrytých nedostatků. Domýšlivost, hloupost, aroganci…

Přemýšlela a přitom šla pořád dál. Od hotelu k moři vedlo dlouhé molo a na jeho konci byli obvykle rybáři. Ale dnes bylo molo opuštěné. A přicházel odtamtud nějaký zvuk. Řada ostrých výkřiků.

Shelly zvědavě vkročila na molo a vyrazila směrem k zátoce. Zvuky sílily. Když přidala, aby se co nejdřív dostala na konec mola, uslyšela šplouchnutí.

Zastavila se a podívala se přes okraj.

„Pomoc!“ lapal po dechu mladý hlas a dlouhé, hubené ruce divoce plácaly do vody. Znala ten hlas i tu tvář. Byl to dvanáctiletý syn pana Svůdného, ten, kterému se dva dny vyhýbala. To je osud!

Nepřemýšlela. Skočila za ním, v botech, v šortkách, v bílé halence bez rukávů. Absolvovala záchranářský kurs Červeného kříže a věděla, co má dělat.

„Nepanikař,“ varovala ho, doplavala za něj a vzala ho pod bradou, aby se chránila. Topící se plavci často stáhli své zachránce za sebou pod vodu, takže výsledkem byla smrt dvou lidí místo jednoho. „Přestaň mávat rukama a poslouchej mě!“ řekla a šlapala vodu, aby se udržela na hladině. „To je lepší. Odtáhnu tě na břeh. Snaž se uvolnit. Uvolni se.“

„Utopím se!“ zalykal se chlapec.

„Ne, neutopíš. Věř mi.“

Chvilku bylo ticho a pak přerývaný výdech. „Dobře.“

„Hodný. Tak jedem.“

Vyrazila ke břehu a táhla svou oběť za sebou.

K pobřeží to nebylo daleko, ale Shelly už dlouho nikoho netáhla a vyšla ze cviku. Když se dostali na mělčinu, lapala po dechu stejně jako chlapec.

Dopadli na pláž a chlapec několik minut kašlal vodu.

„Já už myslel, že je po mně.“ Zakuckal se. „Kdybys nepřišla, utopil bych se!“ Podíval se na ni a usmál se. „Předpokládám, že znáš to pravidlo o tom, když někomu zachráníš život.“

Zamračila se. Nemyslelo jí to. „Jaké pravidlo?“

Usmál se ještě víc. „No přece, když zachráníš někomu život, tak jsi za něj až do smrti zodpovědná!“ Rozpřáhl náruč. „Jsem tvůj!“

DRUHÁ KAPITOLA

„Díky,“ řekla, „ale já ti tvůj život klidně vrátím.“

„Kdepak, takhle to nefunguje. Mě se nezbavíš. Kde budeme bydlet?“

Věděla, že má v obličeji výraz stejně ohromený, jak ohromené byly její myšlenky. „Koukni, ty jsi fajn kluk…“

„Je mi dvanáct a půl,“ řekl. „Mám všechny zuby, jsem zdravý, umím mýt nádobí a stlát postele. Občas dokonce umím i uvařit. A nakrmím jakékoliv domácí zvíře. Máš nějaké?“ Nečekal na odpověď. „Jo, a jsem skaut.“ Zvedl tři prsty.

Zamračila se na něj. „Dva prsty, ne tři. Tři by znamenaly, že jsi skautka!“

Luskl prsty. „Krucinál.“ Podíval se na ni. „Budu muset vrátit odznak?“

Rozesmála se. Po tom šoku, kdy ho viděla skoro se utopit, a po námaze a napětí záchrany se jí zase vrátil smysl pro humor. Padla na pláž na záda a smála se, až ji bolelo břicho.

„Já to nepřežiju,“ dusila se.

Vesele se zašklebil. „Fajn. A co kdybysme se teď šli někam najíst? Já mám hlad. Je fakt, že hodně jím, ale můžu si najít nějakou brigádu, aby tě nákupy nepřišly tak draho.“

„Tvůj otec mi tě nedá,“ řekla mu vážně a trochu se začervenala, když si vzpomněla, co jí řekl před dvěma dny jeho otec a co mu ona odpověděla. Měla štěstí, od té doby se jí podařilo nepotkat ho.

„Proč ne? Nestojí o mě. Chce mě nacpat na kadetku a pak mě zaprodá na Harvard.“

„Nevzdávej se předem školného,“ prohlásila pevně. „Já jsem si to svoje musela sakra těžko vybojovat.“

„Jo, viděli jsme tě s tátou mezi těma studentama,“ kývl. „Táta měl pravdu. Ty jsi vážně moc hezká,“ dodal kriticky, když viděl, jak se tváří překvapeně. „Máš ráda šachy a umíš hrát počítačové hry? Jo, a musíš taky mít ráda psy, protože já jednoho mám.“

Rozhlédla se, jako by se chtěla ujistit, že to skutečně mluví k ní.

„No?“ naléhal.

„Šachy hrát umím,“ odpověděla. „Mám ráda kočky, ale táta má dva zlaté labradory a já s nimi docela vycházím. S těmi počítačovými hrami nevím…“

„To nic, to tě naučím.“

„Na co to dělám konkurs?“

„No přece na moji mámu,“ odpověděl. „Tátův obchodní partner má dceru a ta už udělala skoro všechno, aby si ji táta vzal. Jediné, co ještě nezkusila, je nastěhovat se k nám. Vypadá jako pulec, jí mrkev a celer a vůbec zdravou stravu a cvičí aerobik. Nesnáší mě,“ dodal trpce. „To ona si myslí, že patřím do školy – pokud možno co nejdál.“

„A ty tam nechceš.“

„Mně jdou zbraně a tohle všechno na nervy,“ vzdechl těžce. Oba už začali na slunci usychat.

Měl tmavohnědé vlasy, o odstín světlejší než jeho otec. Ale měl tytéž stříbřitě šedé oči.

„Já vím, jak to myslíš. Moji rodiče nechtěli, abych šla na univerzitu.“ Naklonila se k němu. „Můj otec je investiční poradce. Jediné, co ho zajímá, jsou čísla a účetnictví.“

„To je přesně jako můj táta.“ Zamračil se. „Poslyš, ale nebude ti to vadit, že ne? Totiž, on je přece hezký a umí se chovat, ne? Je fakt, že je občas trochu vzteklý,“ přiznal, „a nechává šaty rozházené po ložnici, takže Jennie – to je naše hospodyně – vždycky zuří. Ale jinak je moc hodný.“

„V tom případě se mu dá hodně odpustit,“ přikývla, ale v duchu si pomyslela, že k ní tedy jeho otec zvlášť hodný nebyl.

„A má rád zvířata.“

„Je od tebe moc hezké, že mi nabízíš svůj život a svého otce,“ řekla mile. „Ale já mám před sebou ještě tři roky vysoké školy a ještě dlouho nemůžu uvažovat o rodině. Chci být sociální pracovnice.“

„Můj táta je zrovna sociální,“ podotkl. „Můžeš pracovat na něm.“

„Bůh uchovej,“ řekla pro sebe.

„Postará se o tebe,“ trval na svém. „Je bohatý.“

Věděla, co to je být bohatá. Sama pocházela z rodiny velmi bohaté už po řadu generací. A jeho otec si myslel, že jí jde právě o jeho peníze. Tomu se mohla jen smát.

„Spousta věcí se za peníze koupit nedá,“ připomněla mu.

„A které? Stačí tři.“

„Láska. Štěstí. Klidná mysl.“

Zvedl ruce. „Vzdávám se!“

„Zkus se spíš vzdát toho chodit sám plavat,“ připomněla mu. „Je to nebezpečné.“

„No, víš,“ přiznal se, „já jsem tam neskočil schválně. Zakopnul jsem o něco a spadl jsem tam. Ale i tak jsem mohl být mrtvý.“

„To jsi mohl. Mysli na to, co děláš,“ doporučila mu.

„Rozkaz,“ zasalutoval.

„Jak tak koukám, tobě by se možná na kadetce líbilo,“ podotkla. Pokrčil rameny. „Mě baví malovat ptáky.“

„No ne.“

„Víš, jak to myslím? Táta loví kachny. A chce, abych je lovil taky. Nenávidím to!“

Ten chlapec měl opravdu vážný problém. Nevěděla, co mu říct. Jeho otec byl zjevně tvrdohlavý a neústupný.

„Už dlouho nemáš maminku?“ zeptala se laskavě.

„Celý život. Umřela hned potom, co jsem se narodil. S tátou spolu docela vycházíme, ale moc si nerozumíme. Tráví spoustu času v práci a pořád jezdí na služební cesty, takže ho skoro nevidím. Většinu času trávím jenom s Jennie a s paní Bradyovou. Jsou na mě hodné. Měli jsme spolu báječné Vánoce…“

„Kde byl tvůj otec?“ vykřikla.

„Musel letět do Paříže. Ona na to přišla a nastoupila do letadla, když se nedíval. Protože ji nemohl poslat domů, tak ji musel vzít s sebou,“ zavrčel.

„Ona?“

„Marie Dumarrisová,“ řekl pohrdavě.

„Třeba ji miluje,“ podotkla.

„Pche! Pochází z nóbl rodiny a táta ji zná už od té doby, co máma umřela. Je to nějaká vzdálená sestřenice nebo co. Pořád se kolem něj motá. Řekl bych, že táta měl moc práce na to, aby si všímal jiných ženských, a ona se rozhodla ho ulovit. Podle toho, jak se k němu v poslední době chová, tak se jí to povedlo.“

Shelly by mohla vyvrátit jeho tvrzení, že jeho otec má moc práce na to, aby si všímal jiných žen. Podle toho, co jí řekl, usuzovala, že krátké milostné románky nejsou pro něj ničím neobvyklým. Dokonce si myslel, že ona o něco takového stojí. Před očima se jí mihla hubená postava té brunetky a pomyslela si, jak může nějaký muž mít potěšení z toho hladit kosti potažené kůží.

„Jestli se s ní ožení, tak uteču,“ řekl chlapec tiše. „Jako kdyby nestačilo, že táta vůbec neposlouchá, když mu říkám, co bych chtěl v životě dělat nebo kam chci chodit do školy. Kdybych ji měl mít ještě navíc za macechu, tak to nesnesu.“ Vzhlédl k Shelly. „Budeme sebou muset hodit, když máme jenom týden.“

„Nerada tě zklamu, ale já tvého otce opravdu nechci,“ řekla.

„Tak to zbývám jenom já,“ řekl ustaraně. „Koukej, mně je teprve dvanáct. Ještě pár let se nebudu moct oženit a taky jsi vyšší než já. Táta je mnohem lepší.“

„Nechci se vdávat,“ řekla laskavě. „Nemůžeme se dohodnout, že budeme přátelé?“

„To mě nezachrání,“ zakvílel pateticky. „Co budu dělat? Celý můj život bude jeden velký průšvih!“

Věděla dobře, jaké to je být mladý a bezmocný. I ve svém věku se stále musela potýkat se svým otcem, který pro ni chtěl jen to nejlepší, ale nechtěl ji nechat vést vlastní život.

„Promluvil sis s otcem? Myslím, jestli jsi si s ním opravdu promluvil, jestli jsi mu řekl, co chceš a co si o tom myslíš?“

Pokrčil rameny. „Myslí si, že jsem jenom dítě. Nemluví se mnou, mluví na mě. Řekne mi, co mám dělat, a pak jde pryč.“

„Přesně jako můj táta,“ zamručela.

„S tátama je peklo, co?“

Zasmála se. „Občas je.“ Studovala jeho vlhkou tvář. „Určitě ti nic není?“

„Ne. A tobě?“

Zavrtěla hlavou. „Taky ne. Jenom jsem mokrá. A asi by bylo dobře, abychom se šli oba usušit.“

„Tak dobře. Uvidíme se potom,“ kývl. „Já se jmenuju Ben. Ben Scott. A můj táta se jmenuje křestním jménem Faulkner.“

Potřásla rukou, kterou jí podal. „Já jsem Shelly Astorová.“

„Těší mě. Shelly Scottová bude znít docela dobře, ne?“

„Poslyš…“

„Život za život,“ připomněl jí. „Ten můj ti patří a jsi za něj zodpovědná.“

„Neudělala jsem nic víc, než že jsem tě vytáhla z moře!“

„Ne. Zachránila jsi mě z průšvihu,“ řekl. „Ale pár průšvihů nás ještě čeká. Máma do průšvihu – to jsi ty,“ dodal a vesele se zašklebil.

Zamračila se. „Nejsem máma.“

„Ale jsi.“

„Ne!“

„A jsi a jsi a jsi!“ volal a utíkal pryč celý rozesmátý.

Rozhodila ruce v bezmocném gestu. Co teď bude dělat? A jestli Ben řekne svému otci, že má zbrusu novou matku, a on na Shelly přiběhne celý rozzuřený, jak mu vysvětlí, co se stalo? Nevěděla o nich nic, ani odkud jsou.

Začala si skoro přát, aby se k tomuhle výletu nikdy nebyla dala přemluvit. Ale už bylo pozdě. Skočila do moře – a do rozpáleného oleje, obrazně řečeno.

Toho večera prošly s Nan halou svého motelu a ocitly se tváří v tvář nafoukané Marii Dumarrisové s Faulknerem Scottem po boku a zasmušilým Benem, který se jim ploužil v patách.

Při pohledu na Shelly se chlapec rozzářil. „Ahoj, mami!“ řekl jásavě. Faulkner zvedl obočí a Marie se naježila.

„Není tvoje matka!“ zavrčela Marie.

„Je,“ tvrdošíjně trval na svém Ben.

Shelly zčervenala a Nan jí poklepala na rameno. „Sejdeme se u hamburgerů, ano?“ zeptala se rychle a zmizela.

Shelly si pomyslela, že jí pak udělá pěkné kázání o dezerci pod palbou. Nepodívala se na Faulknera. Nebyla si jistá, že se dost ovládá, a byla si ostře vědoma svého ošumělého vzezření. Rozhodly se s Nan dát si dnes obyčejnou večeři, takže si se svým vzhledem nedělala velkou hlavu. Nebyla ani nalíčená. Marie měla na sobě zelený hedvábný kalhotový kostým, luxusní boty a kabelku. Shelly si v duchu jedovatě pomyslela, že je to loňský styl, ale i tak to bylo dost módní. Shelly měla na sobě ošoupané džínsy a staré modrobíle pruhované tričko, kterému nahoře chyběl knoflík.

„Říkala, že bys mě neměl posílat do vojenské školy.“ Ben šlápl rovnou do porcelánu, usmál se a opatrně zacouval k televizi.

„Nic takového jsem neřekla!“ zalapala Shelly po dechu.

„Nemáte nejmenší právo komentovat Faulknerova rozhodnutí o budoucnosti jeho syna,“ řekla Marie s chladnou nenávistí a výmluvným pohledem na Shellyino oblečení. „Myslím, že Benovo vzdělání není naprosto starost takové ubohé odrbané studentky.“ Její zelené oči si pohrdavě měřily Shelly.

Shelly zvedla obočí. Ubohá odrbaná studentka? Tahle pojídačka mrkve, která by se postavila na uši, jen aby se ve společenském žebříčku dostala tak vysoko jako Shelly, si nad ní dovoluje ohrnovat nos? Mohla se začít smát, ale nepřipadalo jí to zábavné.

Faulkner neřekl nic. Díval se na Shelly těma svýma ďábelskýma očima a slabě se usmíval.

Shelly se na něj zamračila, protože jí to znovu připomnělo všechny hořké vzpomínky na něj. „Ben je můj přítel,“ obrátila se znovu k Marii. „Mám právně zaručený zájem na jeho budoucnosti. Aspoň to říká,“ dodala spíš pro sebe. „Vojenská škola mu vadí a nechce na nic střílet.“

„Nenechte se vysmát, tam nemusejí na nic střílet. A kromě toho,“ dodala Marie, „lidé lovili odnepaměti.“

„Lovili, když se tím museli živit,“ souhlasila Shelly. „To bylo dřív, než měli supermarkety.“

„Faulkner loví rád,“ odsekla Marie a usmála se na něj. „Umí to báječně.“

Shelly kývla a podívala se na něj. „No, o tom jsem ani na okamžik nepochybovala,“ souhlasila ochotně. „Sát krev je patrně jeho specialita. Nemáte v rodině nějaké upíry?“

Faulkner se vší mocí snažil nesmát a Marie se chystala vybuchnout, když se přiřítil Ben s velikou žvýkačkovou bublinou u pusy.

„Zahoď tu pitomou žvýkačku,“ poručila mu ledově Marie. „A přestaň se hrbit. Musíš se oblékat a chovat jako vandrák?“ Svrchu se podívala na Shelly, vedle které Ben stál. „To je vidět ten vliv.“

Jak si ta ženská dovoluje mluvit s Benem tímhle způsobem, a navíc na veřejnosti? Chlapec zčervenal a vypadal, jako by se nejraději propadl. To byla poslední kapka. Shelly se na ni zamračila a významně sjela očima po Mariině hedvábném kabátku. „Přesně takovéhle kabátky se prodávaly minulý podzim, ne? Víte, že pro tuhle sezónu je už z módy?“ Vypočítané se usmála, protože věděla, že nad její urážkou ta druhá žena zbledne vzteky. Stalo se.

Marie se znechuceně nadechla. „Do mého šatníku vám vůbec nic není. Ostatně…!“

„Bene, chci vědět, co se to děje mezi tebou a slečnou Astorovou,“ skočil jí do řeči Faulkner a Shelly zkameněla, protože si neuvědomila, že zná její jméno.

„Nic se neděje. Ben a já jsme přátelé,“ odpověděla Shelly pevně.

„Nepřeju si, aby se s ní Ben stýkal,“ vstoupila do řeči chladně Marie.

„O tom nerozhoduješ ty, Marie,“ odbyl ji Faulkner. „Ben mi řekl, co jste odpoledne udělala,“ dodal tiše a podíval se jí do očí. „Jsem vám zavázaný. Když jde do tuhého, nejste žádná křehká fialinka, co?“

„Kdo se bojí, nesmí do lesa,“ odsekla. Znervózňoval ji. Díval se na ni tak, že se jí podlamovala kolena. Musela zmizet. „Omlouvám se, ale čekají mě přátelé. Ahoj, Bene.“

Ben jí zamával, ale vypadal nešťastně. A ta nafoukaná ženská s ním zachází jako se psem…! V Shelly se vařila krev.

Ben zaskřípal zuby. Chtěl přitáhnout Shelly do rodiny, ale Marie všechno kazí!

„Vůbec se neumíš chovat! Jak si dovoluješ zatahovat svého otce do známostí s takovou nafoukanou, nevychovanou vandračkou!“ plísnila Bena Marie. „Jak můžeš…?“

„Zachránila mi život,“ odsekl Ben. Mluvil pevně a autoritativně a až překvapivě se v té chvíli podobal svému otci.

„Cože?“ šokovaně se zeptala Marie. Tohle jí neřekli.

Ben povzdechl. „Spadl jsem z mola. Skočila za mnou a vytáhla mě.“

Faulkner se díval na syna novýma očima. Od té doby, co do jejich života vpadla Shelly, hodně přemýšlel. Litoval teď toho, co jí řekl. Poznámky, které od ní před několika dny slyšel, mu pomohly uvědomit si, že má syna, kterého ani nezná. Strávil celé roky tím, že vydělával peníze, cestoval, dovolil, aby mu obchod zabral všechen čas. A Ben se zatím stal cizincem.

„Snad se teď půjdeme najíst, ne?“ ozvala se rozmrzele Marie. „Můžeme si dát salát a minerálku.“

„Já nechci salát a minerálku,“ postavil si hlavu Ben. „Dám si steak a colu.“

„Nemluv se mnou tímhle tónem!“ vyletěla Marie. „A rozhodně nebudeš jíst krvavé maso…!“

„Když chce steak, může si ho dát,“ odpověděl jí chladně Faulkner. „Já si dám s ním. Jdeme.“

Ben i Marie vypadali stejně šokovaně. Faulkner první vyrazil k restauraci. Lítostivě se podíval po dveřích, kudy zmizela Shelly. Bude se jí asi muset omluvit. A vůbec se na to netěšil.

O chvíli později spotřebovala Shelly veškerou svou skromnou zásobu hrubých slov, jak si ulevovala nad Mariiným chováním, a zrovna znovu nabírala dech, když se v bufetu objevil Pete a zamířil k oběma dívkám.

„Večer se na pláži tancuje. Přijdete, vy dvě?“ zeptal se.

„Jasně,“ odpověděla Nan. „Tanec, tomu přece nemůžeme odolat.“

Pete se na ni zamračil. „Taky jsem tady já, ne?“

„Tobě odolat dokážu,“ řekla Nan s úsměvem.

„Já ne,“ zahorovala Shelly s teatrálním povzdechem. „Když tě vidím, omdlívám!“

Pete se vesele zašklebil: „Vážně? No to je senzace! To jsem ani nečekal!“

„Hraje to,“ zašeptala nahlas Nan. „Ve skutečnosti už je zasnoubená s jedním makléřem.“

Pete se na Shelly pátravě zadíval. „Vážně jsi zasnoubená?“

„Můj táta se o to soustavně snaží,“ řekla Shelly lítostivě. „Rád by mě viděl bezpečně usazenou.“ Zasmála se. „No, ale já mám dlouhé nohy a umím rychle běhat. Neměj strach. Já uteču.“

„Tak určitě utíkej přes pláž,“ naléhal Pete. „Ohromně si to užijem.“

„Když něco takového povídal naposled, tak jsme ve Fort Lauerdale strávili noc v base.“

„Aspoň jsi zblízka poznala odvrácenou stranu života,“ řekl Pete ublíženě. „Něco takového by ses jinak nemohla nikdy dovědět.“

„Byly tam s námi tři prostitutky, dva opilci a chlap obviněný z vraždy,“ překládala Nan.

„Těm ožralům bylo špatně,“ dodala jedovatě. „Jeden z nich mě pozvracel.“

„No nazdar,“ komentovala to Shelly.

„Tentokrát žádní policajti,“ sliboval Pete. „Žádné drogy, žádný průšvih. Drogy jsou ostatně pitomost. Budeme prostě pít pivo a jíst pizzu a tancovat. Ano?“

„V tom případě přijdu,“ slíbila Nan.

„Já nejspíš taky,“ přidala se Shelly. „Moc společenského života tu teď nemám.“

Nan se podívala Shelly přes rameno. „Ani bych neřekla.“

Shelly sledovala její úžasem rozšířený pohled. Pan Svůdný kráčel směrem k ní a v bílých volných kalhotách, kovově modré hedvábné košili a bílém saku vypadal fantasticky. Všechny ženy na něj nepokrytě zíraly.

„Páni,“ vzdechla tiše Nan.

Shelly si v duchu pomyslela, co asi provedl s Marií a Benem, ale to už stál před ní.

„Rád bych s vámi mluvil. O samotě,“ dodal s významným pohledem na Nan a Peta.

„Já už tady nejsem,“ řekl rychle Pete.

„Ani já ne.“ Nan ho následovala a Shelly zůstala u stolu sama s Faulknerem.

Sedl si a chladně se rozhlédl kolem sebe. Stříbrné oči se zastavily na Shellyině tváři a větrem rozcuchaných plavých vlasech. Pleť měla dokonalou, jemně růžovou, a modré oči vypadaly jako půlnoční jezírka. Studoval ji v nejistém tichu, hltal její krásu.

„Ben mi říkal, že jste mu zachránila život. Chtěl bych se vám omluvit za to, co jsem vám řekl.“

„Neomlouvejte se za svoje špatné způsoby, pane Scotte,“ řekla tiše. „Zkazilo by vám to image.“

Ušklíbl se. „Takhle to znělo?“

„Přes to, co si myslí vaše přítelkyně, nejsem ani vandrák, ani nočňátko,“ řekla klidně. „Pokud jde o Bena, vytáhla jsem ho z vody a pár minut jsme si povídali. Nic víc na tom není. Nemám nejmenší chuť stát se jeho matkou, i přes to, že z jeho řeči jste možná nabyl jiného dojmu.“

„Vážím si toho, co jste pro Bena udělala,“ řekl tiše. „Možná si to nemyslíte, ale on pro mě moc znamená.“

„Ano?“ zeptala se s lehkým sarkasmem a přes jeho ostré lícní kosti přelétl ruměnec.

„Ano,“ odsekl. „A bez dalších urážek od vás se docela klidně obejdu.“

„Aha, takže vaše pravidla platí jen pro vás? Od chvíle, co jsme spolu poprvé mluvili, jste nedělal nic jiného, než že jste mě urážel. Samozřejmě, neměla jsem s vámi flirtovat. Dělala jsem na vás oči a předstírala neopětovanou lásku, abych se zbavila dobře míněného dohazování svých přátel, a to nebylo správné. Ale ani v nejmenším jste neměl právo předpokládat, že jenom proto, že jsem se na vás usmívala, jsem celá žhavá zahřívat vám postel!“

„To jsem neměl,“ překvapivě souhlasil. „Možná jsem unavenější, než jsem myslel. Jste moc hezká. Podle mých zkušeností většina žen, které mají nějaké ty půvaby, je taky umí příslušně prodat.“

„Možná jste znal nesprávný druh žen,“ odpověděla. „A když už jsme u toho, ať už je ta slečna vaše snoubenka nebo ne, nemá naprosto právo zacházet s Benem jako se psem na vodítku!“

Tmavé obočí se nadzvedlo, usmál se. „No no.“

„Je to milý chlapec. Lepší, než si zasloužíte, a v podstatě zázrak, když vezmu v úvahu, že ho celý život nikdo nevedl.“

Pomalu povzdechl a sledoval, jak se jí rozhořčením přivřely oči. Hrál si s plastikovou vidličkou na stole a na široké hrudi mu hrály svaly, pohyb tmavých chloupků bylo vidět přes tenkou košili.

„Musel jsem dost pracovat, abychom měli z čeho žít,“ odpověděl.

„Váš syn odejde definitivně z domova za nějakých šest let,“ připomněla mu. „Myslíte, že pak bude chtít jezdit domů na návštěvu?“

Zamračil se. „Jak to myslíte?“

„Ben nechce být voják. Nechce jít do školy s tuhou disciplínou, nechce se stát lovcem. Chce být umělcem. Myslíte, že je fér, abyste se snažil prožít svůj život znovu jeho prostřednictvím?“

Vypadal šokovaně. „O nic takového se nesnažím.“

„Benovi to tak nepřipadá.“ Ušklíbla se. „Ani mně ne,“ dodala upřímně. „Můj otec je přesně jako vy. Musím s ním soustavně bojovat, abych vůbec něco mohla dělat tak, jak chci já. Má pro mě vybraného skvělého manžela. Vysoká škola je pro ženu ztráta času, víte?“

Zvedl obočí a neodpověděl.

„Předpokládám, že vy si myslíte totéž. Žena patří do kuchyně a do ložnice –“

„To nevím,“ odsekl. „Moje matka byla výkonná ředitelka. Nikdy nebyla doma.“

Podezřívavě se na něj dívala.

„Překvapuje vás to?“ zeptal se poťouchle. „Můj otec se udřel, ještě mu ani nebylo padesát. Matka zdědila společnost. Aby ji udržela v chodu, usoudila, že mě se může klidně zbavit. Strčila mě do soukromé školy a zbytek krátkého života zasvětila vysokým financím. Zemřela, když jsem studoval poslední rok na univerzitě. Dostala infarkt během bouřlivé schůze správní rady a byla na místě mrtvá.“

Šokovalo ji to. „Chápu.“

„Ne, nic nechápete. Můj otec si myslel, že matka je domácká žena, která mu bude radostně dávat děti a milovat je a starat se o ně až do té doby, kdy se postaví na vlastní nohy. Ale ona vlastně nikdy nechtěla děti. Bůh sám ví, že když jsem vyrůstal, slyšel jsem to od ní dost často!“

„Chudáku,“ řekla tiše a s nefalšovaným soucitem. „To je mi vás líto.“

Zamračil se na ni. „Nepotřebuju soucit!“

„Některé ženy prostě nejsou stvořeny pro domácký život,“ pokračovala jemně. „Ale to dnes asi už víte.“

„Tak se nemají vdávat.“

Zkoumala pohledem jeho tvrdý výraz. Ledacos se jí v mysli vyjasnilo. Vychovával svého syna tak, jak byl vychován sám. Žádný jiný způsob neznal.

„Jsou i jiné způsoby, aby se chlapec stal samostatným a nezávislým,“ řekla. „Nemusíte mu pořád jen něco zakazovat, aby byl silný. Myslí si, že o něj nestojíte.“

Vstal a podíval se na ni z výšky. „Svůj osobní život si dokážu řídit sám.“

„Proboha, co je to za život?“ zeptala se a podívala se mu přímo do stříbrných očí. „Nejste šťastný. A Ben taky ne. Ještě jste se nenaučil, že obchod nestačí?“

Její názor na jeho život bolel. Už tak měl dost Mariiny kritiky, že je k chlapci příliš povolný, a Shelly mu tady říká, že je příliš tvrdý. Reagoval mnohem prudčeji, než měl v úmyslu. „A co stačí?“ zeptal se ostře. „Přivést si domů odrbanou studentku bez haléře, jako jste vy?“

Možná, že kdyby jeho soud o ní byl správný, bylo by jí to ublížilo. Ale takhle ne. Potměšile se usmála: „To bych se neodvážila tvrdit,“ řekla. „Marie je přesně váš styl. Ale je mi líto Bena. Je citlivý, i přes ty své občasné drzosti. Ona ho zničí, jestli ji necháte.“

Výmluvně se na ni zamračil a rázoval pryč. V každém rysu jeho mohutného těla byla znát zlost.

Ten večer Shelly příliš pila. Skoro nic nejedla, měla moc velkou zlost na pana Svůdného, a než si to uvědomila, měla v sobě víc piva, než snesla. Vypila ho tři plechovky, a přitom obvykle nebyla zvyklá na víc než na doušek bílého vína. Kdyby s ní nebyla Nan, která se o ni postarala, mohla její lehkomyslnost mít nepříjemné následky. Pete, který už sám vypil čtyři plechovky piva, měl sto chutí využít Shellyina stavu. Ale Nan ho zahnala, popadla Shelly a táhla ji zpátky do motelu.

„Huso,“ vrčela, když vmanévrovala potácející se Shelly do hotelové haly. „Co bys dělala, kdybych tam nebyla?“

„Já nejsem opilá,“ bránila se Shelly a nepřítomně se usmála.

„Jasně že ne! Pojď, zavěs se do mě.“

Dopotácela se se svým těžkým břemenem do výtahu a chtěla zrovna stisknout knoflík jejich patra, když dovnitř vešel Faulkner a jeho přítelkyně.

„To je tedy nechutné,“ řekla nafoukaně Marie. „Vy studentky nemáte ani ponětí o morálce, co?“

Nan se na ni beze slova podívala, velké černé oči ale hovořily výmluvněji než jakákoli řeč. Marie se zarděla a podívala se jinam. Ale Nan ji nepřestala probodávat pohledem.

„Ahoj, slečno Kostnatá,“ řekla Shelly a usmála se na hubenou brunetku. „Kdybyste na těch ptačích kostičkách měla trochu masa, byla byste mnohem přitažlivější. Předpokládám, že si pan Svůdný nadělá modřiny, kdykoli se vás dotkne.“

„Co si to dovolujete!“ vybuchla Marie.

„Už jsme tady. Pojď, jdeme,“ mumlala Nan a podpírala Shelly cestou z výtahu.

„Uvidíme se zítra, Marie. Jeď nahoru.“ Faulkner vystoupil z výtahu a prakticky aniž by se zastavil, vzal Shelly do náruče. „Veďte mě.“

Dveře výtahu se zavřely právě ve chvíli, kdy Marie vyděšeně zalapala po dechu. Nan zaváhala jen na okamžik a pak vyrazila chodbou směrem k jejich pokoji s výhledem na moře.

Shelly se zadívala zvědavě do Faulknerova ostře řezaného obličeje. „To mě mrzí, že se vám nelíbím.“

Něžně se usmál. „Myslíte?“ zeptal se. „Držte se dobře, holčičko. Nerad bych vás pustil.“

Přitáhl si ji blíž a uložil její horký obličej na své rameno. Cítila jeho teplo a sílu a svůdnou vůni kolínské.

Takhle zblízka byla neodolatelná. Musel se ovládat, aby nezasténal.

Shelly si jeho reakci skoro neuvědomovala, ale sama cítila něco podobného. Usmála se, vzdychla a sladce, blaženě usnula.

TŘETÍ KAPITOLA

Shelly se druhý den vzbudila se zoufalou bolestí hlavy a nejasnou vzpomínkou na to, že ji do postele donesl v náruči nějaký muž.

Jakmile vešla do obývacího pokoje, podala jí Shelly lahvičku aspirinu a šálek černé kávy. „Na,“ řekla úsečně. „A až budeš příště chtít podniknout takovouhle pitomost, tak budeš bydlet sama a nikdo tě nebude obskakovat, jasné?“

„Nekřič,“ zasténala Shelly.

„Já přece šeptám, to sis nevšimla?“

„Au!“ Shelly si ucpala uši. „Ty jsi hrozná.“

„No jedna z nás je hrozná docela určitě.“

„Zdálo se mi, že mě někdo nesl,“ zamumlala Shelly a držela si bolavou hlavu.

„To se ti nezdálo.“

Nechápavě zírala na Nan. „Proboha ne.“

„Proboha jo. Tvůj bůh pomsty tě sem odnesl a uložil do postele. Vzhledem k tomu, co jsi řekla jeho snoubence, se choval ohromně slušně.“

Shelly nahlas zasténala. „Nechci to vědět, ale co jsem jí řekla?“

„Máš pravdu. Nechceš to vědět. Vypij to kafe.“

Shelly si sedla a vzala do ruky šálek. „Trochu cyankáli by nebylo?“

Nan jen zavrtěla hlavou.

Když Shelly mnohem později přišla na pláž, v černých brýlích a s nejistým žaludkem, čekal tam na ni Ben. Nan jí tvrdila, že jí čerstvý vzduch udělá dobře. Takže zatímco se Nan sprchovala, Shelly si natáhla žluté jednodílné plavky a froté koupací plášť a ploužila se na pláž.

„Marie na tebe strašně zuří,“ řekl Ben a zachechtal se. „Já to věděl, že z tebe bude báječná máma!“ Zamračil se. „Vypadáš hrozně. Co je ti?“

„Přebrala jsem,“ odpověděla.

„Co jsi přebrala?“

„Pivo.“ Našla mezi lehátky jedno z mála volných míst a opatrně si sedla. Zamračila se na pálivé slunce, ze kterého ji bolely oči dokonce i přes černé brýle. „To je vina tvého otce.“

„Můj táta ti dával pít pivo?“ zeptal se nejistě.

„Dohnal mě k tomu. Je to strašný člověk.“

„Kdepak, není, vážně ne. Trochu jsem přeháněl, protože jsem měl na něj zlost,“ řekl mile Ben. „Ale prý se ještě definitivně nerozhodl, jestli mě má opravdu poslat do té školy. Díky, mami!“ Usmál se na ni.

„To nic. Nevíš, jestli je tu někde záchod? Obávám se, že budu zvracet.“

„Proč si nelehneš?“ navrhl Ben. „Třeba ti to pomůže. Kam šli tvoji kamarádi?“

„Šli plachtit.“ Sundala si koupací plášť a natáhla se na ručník. Když se hlavou dotkla země, zašklebila se. „Je mi strašně.“

„To si umím představit. To jsem rád, že nepiju,“ usoudil. „Táta taky ne, jen občas sklenici vína.“

„To ráda slyším. Tvoje budoucí macecha by mu víno určitě neschválila.“

„Ona neschvaluje jen věci, co jsou dobré,“ prohlásil. „Já víno nesnáším.“

„Ty nemáš co dělat?“

„Jasně že mám. Musím se o tebe starat. Chudinko maminko.“

„Já nejsem tvoje matka,“ protestovala, ale vyznělo to nepřesvědčivě.

„Zatím.“

„Vůbec!“ Bolestně povzdechla. „Nechceš něco studeného k pití?“

„Jasně, jen ať to není pivo!“ Zadolovala v kapse po drobných a pár mincí mu podala. „To je moc.“

„Kup si taky něco pro sebe!“

„No ne, díky!“

Vystřelil pryč. Ležela tiše na písku, snažila se zhluboka dýchat, když se nad ní objevil tmavý stín.

„Nan?“ řekla Shelly.

„Kdepak Nan,“ ozval se známý hluboký hlas. Faulkner si sedl vedle ní do písku. „Jak je vám?“

„Mizerně.“

„Dobře vám tak. Když to neumíte, nepijte. Nebýt Nan, mohla jste na to včera večer nehezky doplatit.“

„Jenom do mě,“ vzdychla.

„To mám taky v úmyslu. Řekl bych, že od Nan jste to už schytala, co?“

„A jak. Bolí mě hlava.“

„Není divu.“ Shrnul jí z čela rozcuchané vlasy. Ruku měl velkou a teplou a překvapivě jemnou. Otevřela oči a vzhlédla. Ale vzápětí si přála, aby to nebyla udělala. Měl na sobě jen bílé, šortkám podobné plavky a nic jiného, a vypadal víc sexy než všechny inzeráty na opalovací krémy, které kdy viděla. Byl krásný, jinak se to nedalo říct, krásný, a Shelly byla ráda, že má na očích černé brýle, takže Faulkner nevidí její obdivný pohled.

„Kde je váš stín?“ zeptala se mrzutě a zase zavřela oči. „Nebo se neopaluje? Ono to musí být nepříjemné, když na člověka muži kolem křičí, aby se honem znova oblékl.“

„To od vás není hezké,“ řekl pevně. „Být hubená se v našich kruzích nosí.“

„Nenosí,“ odporovala; neuvědomila si, že Faulkner neví, že Shelly se pohybuje v týchž kruzích jako on. „Být hubená je módní jen pro modelky a –“ sedla si a sundala si tmavé brýle, aby se na něj mohla zamračit „- pro vaši slečnu.“

Pokrčil rameny a na hrudi a pažích mu přitom zahrály pevné svaly. „Některým mužům se asi dobře vyvinuté ženy líbí. Já jsem tenhle vkus nikdy neměl.“

Byla si až příliš vědoma svých plných boků a kyprého zadku. Zamračila se na něj. „Tak neztrácejte čas tím, že si tady povídáte se mnou.“

Nevesele se zasmál. „Mám na vás právně zaručený zájem, a neberte to laskavě jako sexuální narážku. I kdybyste se mi líbila, a to se mi nelíbíte,“ dodal jedovatě, „jste pořád ještě studentka.“

Znovu se nadechla, aby uvedla na pravou míru jeho názor na svůj věk, ale neudělala to. Jestli se bude kolem ní dál točit, bude na přiznání pořád ještě času dost. A když ne, tak předstírat, že je mladší, bude docela dobrá forma obrany. Bylo zřejmé, že má spoustu zkušeností; ostatně stačil by pohled, kterým oceňoval její tělo. Nebyl nestydatý, ale měl svůdné oči a víc než přesvědčivý hlas. Slovně popíral jakýkoli zájem, ale oči říkaly něco jiného. Uvažovala, jestli si to vůbec uvědomil.

„Už jsem tady…“ Ben zaváhal, než si sedl mezi svého otce a Shelly. „Ahoj, tati. Kde je Marie?“

„Asi si přispala.“ Díval se, jak Ben podal Shelly limonádu.

„To je nádhera,“ povzdechla blaženě a přiložila si ledovou plechovku ke spánkům.

„Chceš to do sebe dostat osmózou?“ zeptal se Ben. „To jsme měli v biologii.“

„Nemáš ponětí, co je to biologie, dokud nemusíš studovat DNA, enzymy, proteiny a genetiku na vysoké škole.“

Ben zamrkal. „A co zvířata?“

„Ta se studují v zoologii.“

„A v biologii se studují enzymy?“ nevěřícně opakoval Ben.

„Přesně tak. A jestli chceš opravdu chápat biologii, tak je dobré přibrat i chemii. Já jsem to ještě neudělala.“ Shelly se usmála. „Studuju sociologii. Musím absolvovat jenom biologii. A protože jsem udělala zkoušku, tak se do chemie pouštět nemusím.“

„Jak jste daleko?“ zeptal se Faulkner.

„Teprve v prvním ročníku.“

Neodpověděl. Jeho tvář dostala zamyšlený výraz a zadíval se na moře.

„Odkud jsi?“ zeptal se náhle Ben.

„Z Washingtonu.“

„Ze státu Washington?“

„Z hlavního města.“

„My taky!“ zajásal Ben vzrušeně a Shelly si všimla zaujatého výrazu na tváři jeho otce. „Kam chodíš do školy?“

„Na Thorn College,“ odpověděla. „Je malá, ale příjemná.“

Faulkner znal i tu vysokou školu, i čtvrť, ve které ležela. Hezká středostavovská čtvrť. Nic luxusního. Starší domky, malé zahrádky.

„Aha,“ řekl Ben. „My bydlíme o kus dál. Pár našich sousedů jsou senátoři.“

„Jste tu na prázdninách?“ zeptala se váhavě.

„Ne,“ odpověděl Faulkner. „Je tady konference – bankovní.“

„Táta má hlavní projev,“ řekl Ben pyšně. „Shelly, neříkala jsi, že tvůj táta je odborník na čísla a účetnictví?“

To tedy rozhodně byl. Byl ve správních radách dvou bank. Shelly doufala, že Faulkner ani v jedné z nich není. „Takového něco,“ odpověděla.

„A co dělá?“ nedal se odbýt Ben.

„Vlastně toho moc nedělá,“ řekla úmyslně mlhavě.

„Aha,“ podotkl tiše Faulkner a jeho tón naznačoval, že už si o panu Astorovi udělal svou představu a ta je nápadně podobná nějakému tulákovi. Shelly se musela kousnout do rtu, aby se nezačala smát. Její otec přispíval několika nadacím, které se staraly o tuláky, ale sám rozhodně bez střechy nad hlavou nebyl.

„Co hodláte dělat, až skončíte školu?“ zeptal se Faulkner s nefalšovaným zájmem.

„Chtěla bych se stát sociální pracovnicí,“ řekla. „Na světě je spousta lidí, kterým může přijít vhod pomocná ruka.“

„O tom není pochyb,“ odpověděl.

„Já bych rád maloval divoká zvířata,“ řekl pevně Ben.

„Chce střílet kachny fotoaparátem,“ povzdechl Faulkner.

„To je dobře. Já si osobně myslím, že způsob, jakým lidé zacházejí s přírodou, je ostudný.“

Ben se rozesmál od ucha k uchu. „Tys mu to dala, mami!“

„Nejsem tvoje matka,“ řekla úsečně, pak zasténala a chytila se za hlavu.

„Je moc mladá na to, aby byla něčí matka,“ souhlasil Faulkner, ale na okamžik vypadal lítostivě. Rychle se zatvářil normálně a vstal. „Musím jít vyzvednout Marii. Máme v poledne nějakou schůzku u oběda. Bene…“

„Můžu zůstat s mámou. Ne?“

„Já nejsem –“

„– tvoje matka! Já vím, já vím!“ Ben se dusil smíchy. „Můžu s tebou zůstat?“

„Není schopná se o tebe starat,“ řekl Faulkner.

„Já se chci starat o ni,“ odpověděl vážně Ben. „Potřebuje, aby se o ni někdo staral, a její kamarádi jdou plachtit. Ale já myslím, že ona asi nemůže na loď, viď?“

Shelly polkla a zasténala.

„To je pravda. Nebude vám to vadit?“ zeptal se Faulkner Shelly.

„Nebude, když nebude mluvit moc nahlas,“ souhlasila.

„Ne abys dělal Shelly potíže,“ varoval Faulkner chlapce.

„Marie se dneska vrací domů, ne?“ řekl potěšené chlapec.

„Odjede s otcem. Jestli ten pojede dneska, tak pojede s ním, předpokládám.“

Takže nebydlí ve stejném pokoji, napadlo Shelly. Překvapilo ji, že žena Mariina věku cestuje s otcem, zvlášť když je zjevně prakticky zasnoubená s Faulknerem.

„Mariin otec je taky na té konferenci,“ vysvětloval Ben. „Přiletěli jsme sem spolu.“

„Slečnu Astorovou nic takového nezajímá,“ řekl Faulkner. „Nedělej potíže. Vrátíme se asi kolem třetí.“

„Jasně, tati.“

Faulkner odešel a v duchu si neurčitě myslel, že by mnohem radši zůstal na pláži s Benem a Shelly, než aby mluvil při obědě o obchodních záležitostech. Ale to patřilo k jeho práci.

Shelly a Ben odešli z pláže o půl hodiny později, a po dvou tabletkách proti bolesti a další ledové limonádě bylo Shelly už tak dobře, že mohla jít s Benem na molo chytat ryby.

„Není to psina?“ řekla a natáhla se s povzdechem na záda. Oči měla zavřené, prut držela volně v ruce. „Vsadila bych se, že na rybářských lístcích musejí vydělat ohromné peníze, a nestojí je to ani rybičku.“

„Ty nemáš na háčku návnadu,“ protestoval Ben. „To není fér.“

„Já nechci nic chytit, proboha! Já chci prostě ležet a užívat si mořského vzduchu.“

„No, já chci něco chytit. Ne že bych myslel, že se mi to povede,“ dodal nešťastně, když vytáhl háček a ten byl znova prázdný. Střevle pod molem okusovaly návnadu po kousíčkách a vyhýbaly se háčku.

„Koukej nespadnout do vody,“ připomněla mu pevně. „Jasně.“

Zvuk kroků ji neznepokojil, protože na molo chodilo spousta dalších turistů s pruty. Ale tyhle kroky přišly hodně blízko. Vzhlédla a nad ní stál Benův otec v džínsách, šedé košili a sportovních botách. Vypadal jako docela někdo jiný.

„Chytili jste něco?“

„Pár lelků,“ podotkla Shelly.

„Já spíš rýmu,“ vrčel Ben, když už po čtvrté napichoval návnadu na háček.

Faulknerovy přivřené stříbrné oči sjely po Shellyině štíhlé postavě v přiléhavých bílých džínách a růžové halence bez rukávů, kterou měla vepředu svázanou na uzel. Bujné vlasy měla smotané do řeckého uzlu a i bez nalíčení vypadala krásně. Nemohl se na ni vynadívat.

Trochu se začervenala a posadila se. Ten upřený pohled ji znervózňoval. „No, když jste tady, tak tu s vámi Bena nechám. Musím zkusit najít Nan a ostatní.“

„Já jsem myslel, že šli plachtit.“

„To šli,“ kývla. „Ale Nan je ještě mnohem horší námořník než já. Řekla bych, že v tuhle dobu už přišla o snídani i o oběd a modlí se o metr pevné země.“

Vztáhl k ní velkou pevnou ruku a pomohl jí na nohy. Na dlani měl kupodivu mozoly; přejela po nich prsty a zvědavě k němu vzhlédla.

„Vy máte mozoly,“ podotkla.

Pomalu se usmál a sevřel její ruku.

„Mám jachtu,“ vysvětlil. „Strašně rád na ní jezdím.“

„Aha.“

„A vy nemáte ráda moře,“ dodal.

„Můj žaludek nemá rád moře,“ opravila ho.

Podíval se jí do očí a ona neuhnula pohledem. Zdálo se jí, jako by jí z toho pohledu přebíhal po těle elektrický proud, až se jí zrychlil tep i dech. Stále ji ještě držel za ruku a neočekávaně si ji přitáhl k ústům a políbil ji do dlaně.

Cítila ve tvářích červeň. „Já, hm, já už opravdu musím jít.“ Nervózně se zasmála a vymanila si ruku.

Usmál se na ni a nebyl to ani zlý, ani jedovatý úsměv. „Díky, že jste se starala o Bena.“

„On se spíš staral o mě,“ odpověděla. Očima našla jeho a v jejím pohledu byl stín obav.

Jeho úsměv byl okouzlující a lehce překvapený. „To je dobře,“ řekl tiše. Hlas měl hlubší než jindy, oči přivřené a upřené.

Skousla spodní ret, protože podvědomě pochopila jeho odpověď, i když vědomé části její mysli to znělo divně. Obrátila se.

„Ahoj, Bene.“

„Ahoj. A dík!“

Shelly z mola téměř utekla. Samozřejmě chodila na schůzky a líbila se chlapcům. Ale oni se jí nelíbili. A teď, za pár dní, si muž, který si myslí, že je Shelly pro něj moc mladá, prosekal cestu k nejtajnějším místům jejího já, a ona nevěděla, jak ho zahnat. Bylo spousta důvodů držet se od něj dál a Shelly to chtěla udělat. Ale Ben jí to znemožňoval.

Došla do motelu a skoro se srazila s rozčilenou Marií Dumarrisovou.

„Zase vy,“ řekla Marie vztekle. „Nechte Faulknera být. Já nevím, co si myslíte, že by mohl vidět na takové otrhané huse, ale nelíbí se mi, jak se vtíráte jemu a Benovi.“

Ten útok vyrazil Shelly dech. Zírala na ni, jako by jí nerozuměla. „Prosím?“

„Jestli nenecháte Faulknera být, postarám se, abyste toho litovala. Moje rodina je bohatá a já mám dost velký vliv. Když budu chtít, můžu vás nechat vyrazit ze školy.“ Při pohledu na Shellyin výraz se povýšeně usmála. „Faulkner mi řekl, že chodíte na Thorn College. Tak si dejte pozor. Nevíte, s kým máte co dělat.“

Shelly se jí podívala do očí, neusmála se. „Vy taky ne,“ řekla s klidnou důstojností.

Marie se nadechla, aby řekla ještě něco, ale Shelly už pokračovala v chůzi. Neuměla si představit, proč se ji Marie snaží odehnat od Faulknera, kterého přece Shelly jako žena vůbec nezajímala. Ostatně tady bude už jen čtyři dny. To je stěží dost na to získat srdce nějakého muže. Přehlédla ovšem fakt, že to její už je pomalu spoutané…

Ten večer, když Shelly a Nan snědly smaženou rybu s hranolky, poplašilo je zaklepání na dveře.

Shelly šla otevřít a za dveřmi stál Faulkner. Usmál se lehce jejímu překvapení. Shelly měla stále ještě na sobě bílé džíny a růžovou halenku, ale on se převlékl do bílých plátěných kalhot a barevné košile.

„Máte ráda latinskoamerickou hudbu?“ zeptal se.

Byla rozčilená a bylo to na ní vidět. „Ano.“

„Tak pojďte. Dole na pláži hraje kapela. Nan?“ podíval se přes Shellyino rameno. „Chcete jít s námi?“

„Ráda bych, ale na PBS dávají dokument o vykopávkách v Egyptě,“ řekla Nan omluvně. „Miluju klasickou archeologii.“

„Tak si to užij, ty skarabe.“

„Neboj, užiju. Bavte se dobře!“

Faulkner počkal, až si Shelly přehodí přes ramena růžový svetr pro případ, že by se ochladilo, a najde kabelku.

Promluvila až ve výtahu cestou dolů. „Co tak najednou?“ zeptala se. „A kde je Ben?“

„Je u jedněch mých přátel.“ Zvedla obočí.

Zasmál se. „Víte, co si myslím o románcích od května do prosince. Už jsem vám to řekl. Nemám žádné postranní úmysly. Napadlo mě, že by se vám ten improvizovaný koncert na pláži mohl líbit, tak jsem pro vás zašel.“

„Dělám náhradnici?“

Vzal ji pod bradou a zvedl její tvář ke své. Podíval se jí do očí. „Kdepak,“ řekl tiše. „Vy nikdy nebudete náhradnice.“

Jemně se usmála. „To bylo milé.“

„Já jsem milý,“ odpověděl a pustil její bradu. „Je pravda, že některým lidem trvá déle, než to pochopí.“

„Aha, domýšlivost,“ zasmála se.

„Já a domýšlivý? Naopak, některé lidi šokuje moje skromnost.“

„Dám vám vědět, až budu v nebezpečí šoku.“

V očích mu vesele blýsklo. „O tom nepochybuju.“

„Nejste takový, jak vypadáte,“ řekla pobaveně. „Já myslela, že bankéři jsou usedlí a vážní.“

Pokrčil mohutnými trameny. „Však já jsem, když jsem v kanceláři.“ Podíval se na ni. „Ale dneska v kanceláři nejsem, takže pozor na mě.“

Zasmála se. „Už se nemůžu dočkat.“

Jak se blížili k pláži, hudba sílila. Z reproduktorů duněly latinské rytmy, kolovalo jídlo a pivo a páry tančily v písku. Kolem kapely se shromáždila skupina rozjásaných posluchačů. Byli mezi nimi i někteří ze studentů, s nimiž Shelly přijela, bohužel včetně Peta.

„Tady jsi,“ řekl netrpělivě a podezřívavě se podíval na Faulknera. „Přidáš se k nám?“

Faulkner ji majetnicky objal v pase a usmál se na Peta. Nebyl to příjemný úsměv. „Je tady se mnou,“ řekl tiše.

„Ano,“ kývla Shelly. „Ale stejně, díky za pozvání.“

Pete už neřekl nic a odpochodoval k ostatním.

„Už zase pil,“ řekla. „Obvykle je moc milý.“

„Nan mi říkala, že ho od vás jen stěží odehnala,“ řekl úsečně. „Muž, který je schopen využít opilosti ženy, není vůbec muž.“

Podívala se na něj. „To znamená, že kdybych se opila, že byste mě nesvedl?“

„Samozřejmě že ne. Mimochodem i za střízliva je studentka prvního ročníku pro muže mého věku trochu moc zelená,“ dodal nezvykle něžně.

Byla by se měla radovat, že její uskok vyšel. Ale místo toho byla nešťastná, že ji Faulkner považuje za příliš mladou.

„Tak co, budete se pořád mračit nebo si budete užívat muziky?“ popichoval Faulkner.

„Promiňte.“ Usmála se. „Jsem ráda, že jste mě pozval. Miluju muziku.“

„Já taky.“

„Střední proud a klasický rokenrol?“ popichovala ho.

Pozvedl obočí. „Axl Rose a Aerosmith,“ odsekl.

Zasmála se. „Pane Scotte, vy ale vůbec nejste, co se zdáte.“

„Zaplať pánbůh.“

Hudba zesílila a stále více párů začínalo tančit. Její rodiče byli milovníci tance a tak se Shelly už jako dítě naučila tančit mambo a tango. Faulkner byl zřejmě překvapen, že někdo tak mladý jako ona umí tak dobře tango, ale vychutnával si její styl; oběma se zdálo, že do vášnivého refrénu přímo vpluli.

Hudba byla divoká a smyslná. A s každým dotekem jejich těl se stávala smyslnější. Srdce jí prudce bilo. Neexistovalo žádné zítra – jen dnes. Začala se chovat, jako by nebylo nic než tato chvíle, úmyslně ho sváděla dotyky ňader na široké hrudi, měkkým houpáním boků, opojným proplétáním nohou při tanci.

Potěšilo ji, že se mu zúžily oči, dech byl těžší, ruce ji pevněji svíraly v pase a klouzaly níž, k bokům, tiskly ji k sobě pevněji.

Bylo to vzrušující a ona po něm příliš toužila, aby dokázala skrýt svou reakci. Když hudba spěla k závěru, podíval se jí pevně do očí. Držela se ho jako záchranného pásu.

Když dotančili, opírala se hluboce zakloněná, chvějící se Shelly o jeho pevnou paži. Faulknerova ústa se zastavila jen pár centimetrů od jejích. Všichni diváci tleskali, ale oni byli příliš zaujati sami sebou, že si toho téměř nevšimli.

„Půl království za pár vteřin soukromí,“ zašeptal chraptivě, jak ji pomalu přitahoval zpátky vzhůru a dotek jeho pevného těla na jejím ji prudce a neočekávaně znovu vzrušil.

Byl to smyslný tanec. Cítila, jak jim oběma bije srdce. „Co byste udělal?“ pokoušela ho.

„Já myslím, že tak naivní zase nejste,“ řekl a jeho stříbrné oči sjely k jejím měkkým ústům a setrvaly tam, dokud se rty nepootevřely a neunikl z nich tichý, zoufalý sten.

Jeho dech byl náhle slyšitelný. „Shelly, přestaň!“

Chtěla přestat, opravdu chtěla. Ale poprvé v životě se docela neovládala. Cítila jeho hruď na svých ňadrech a projelo jí sladké chvění. Byla mladá a nezkušená, hladově toužila po své první zkušenosti s fyzickým vzrušením. To všechno bylo v očích, které k němu odvážně zvedla.

Zaťal zuby. Polkl. „Dobře. Ale ne tady,“ řekl prudce.

Vzal ji za ruku a táhl ji za sebou. Točila se jí hlava; četl jí myšlenky tak jistě, jako by je byla vyslovila. Nikdy předtím takový kontakt nepoznala. Děsilo ji to, stejně jako ten střemhlavý pád do vášně, z něhož se jí chvěla kolena.

„Lidi! Sakra, všude jsou lidi!“ klel polohlasem, když hledal osamělé místečko. Ale žádné tu nebylo. Podíval se k pláži, kde hučení moře a duny poskytovaly aspoň iluzi soukromí.

Kdyby byl myslel rozumně, byl by ji odvedl rovnou do motelu a nechal ji tam s Nan, dokud nebylo pozdě. Ale měla nějaký lákavý parfém, ze kterého se mu točila hlava, a představa jejího měkkého těla v náruči ho připravovala o poslední zbytky soudnosti. Vedl ji přes duny a pak jí pomohl dolů na pláž, držel ji přitom tak, že se její oči na okamžik ocitly ve stejné úrovni s jeho, v nichž tančily vzrušené jiskérky.

Pomalu ji spustil dolů, až se nohama dotkla země, měkké tělo sklouzlo po jeho. Za sebou měl řev příboje a měsíční světlo, lesknoucí se jako démanty na vlnách, dorážejících na pláž. Ale ještě silnější bylo divoké bušení jejího srdce, když ji k sobě přitáhl se sebeironickým úsměškem a sklonil hlavu.

„Každý mužský má právo udělat ze sebe jednou v životě blázna,“ zašeptal do jejích úst, než je políbil.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Shelly nebyla magazínově krásná, ale bohatství jí samozřejmě v minulosti zaručilo dost nápadníků. Ale nikdo z nich, ani jediný, nezpůsobil, aby její ústa toužila po jeho polibcích, aby tělo žebralo o dotyky a něžnosti. Ale Faulkner ano. Jemu odpovídala okamžitě – a děsilo ji to.

Jednou se pokusila odtáhnout, ale jeho velké ruce jí sjely k bokům a tvrdě ji přitáhly k měnícím se obrysům jeho těla, zatímco jeho rty ji hladily kolem úst.

Cítil, jak se podvědomě odtáhla, a zkušeně jí v tom zabránil. Otřel se svým nosem o její a v doteku jeho úst na jejím obličeji nebyla žádná naléhavost, žádná brutalita. Byl pozoruhodně něžný na to, jakého stádia vzrušení už dosáhl.

„Neboj se mě,“ šeptal něžným, vemlouvavým hlasem. „Můžeš mě zarazit, kdykoli budeš chtít. Násilí je pro hlupáky.“

Jeho hlas ji uklidnil. Na okamžik proklínala svou pošetilost, že sem s ním šla sama, když ho skoro nezná. Být sama s cizím mužem mohlo být skutečně nebezpečné. Noviny byly plné tragédií, jimž mohlo zabránit trochu opatrnosti a zdravého rozumu.

„Asi čtu moc novin,“ řekla nejistě.

„Některé ženy by jich měly číst víc,“ odpověděl bezvýrazně. Odhrnul jí vlasy ze zardělých spánků a podíval se jí do tváře v matném světle hvězd. „Se mnou jsi docela v bezpečí. Ovšem jít sem s tvým přítelem Petem bych ti nedoporučoval.“

Usmála se nad jeho nepřátelským tónem. „To vím taky, díky.“ Úsměv se rozplynul, když se dívala na jeho širokou, pramálo hladkou tvář. Jeho rysy by musely uvést v nadšení malíře. Váhavě vztáhla ruku a pohladila ho po hustém obočí. Měl velké, hluboko posazené oči, které se zdály vidět každému až do duše. Nos měl trochu velký, ale ne nadměrně, a dokonale rovný. Sjela po něm prstem až k široké, lákavé linii úst, ke rtům, které ji vyprovokovaly k lehkomyslné reakci.

„Tohle není rozumné,“ řekl tiše a jakoby lítostivě. „Chutnáš po zelených jablkách, holčičko Shelly.“

Stoupla na špičky a zachytila jeho plný spodní ret do zubů. Nemyslela na to, co dělá, jednala instinktivně. Cítila, jak se velké tělo lehce zachvělo. „Tak mě uč,“ zašeptala přerývaně.

Jeho ruce ji pevněji sevřely v pase. „Co tě mám učit?“ zeptal se chraplavě.

Pootevřela rty a pohladila jimi jeho ústa. „Jak… se milovat.“

„To by bylo nebezpečné,“ dokázal ze sebe ještě vypravit. Tělo měl v jednom ohni, srdce mu prudce bušilo.

„Ano.“ Rukama sjela na jeho hruď. S pohledem upřeným do jeho očí jemně rozepnula horní knoflík jeho košile. Neřekl nic. To ji povzbudilo, takže rozepnula další, a další, a další, až odkryla jeho širokou hruď a fascinovaně se na ni zadívala.

Přitiskla obě dlaně do hustých chloupků a ucítila tvrdé, horké svaly. Byl silný. Cítila to. Vychutnával si její doteky, nechával ji, aby ho zkoumala, až se touha, kterou vznítila, stala nesnesitelnou.

„To stačí,“ řekl tiše a zachytil její ruce. „Proč?“

„Protože budu chtít totéž.“

Podívala se mu do očí, zvědavě a trochu stydlivě. „Nikdo mě tak ještě neviděl.“

Pohledem sjel k její růžové halence a uviděl, jak se přes ni rýsují ztuhlé bradavky.

„Neměla jsem čas si pod to nic vzít,“ zašeptala.

„Bože můj!“ procedil zaťatými zuby.

Usoudila, že to zasténání je známkou čirého zoufalství. A ve chvíli, kdy ji to napadlo, se Faulkner rozhlédl, aby se ujistil, že jsou pořád sami. Pak zahodil všechen zdravý rozum, stáhl jí z ramen svetr a začal rozepínat růžovou halenku.

Pootevřel rty, jako by se mu těžko dýchalo, když se zabýval drobounkými perleťovými knoflíčky. Shelly měla tytéž pocity. Ale tak moc toužila po tom, aby ji viděl, že si zakázala zdravý rozum. Když rozhrnul halenku a podíval se na ni, zdálo se, že tuhle šílenou touhu nemá jen ona. Oči měl přivřené a žhavé obdivem, jak si vychutnával pevnou, krásnou linii růžových ňader.

„Říkal jsi, že máš rád… malé ženy,“ zašeptala nejisté.

„To jsem říkal? To jsem se musel pominout! Shelly,“ šeptal. „Shelly…“

Nevěděla, co vlastně čekala, ale určitě ji překvapilo, že prudce sklonil tmavou hlavu a ona ucítila horkou vlhkost jeho úst na jedné bradavce. Jazykem ji tiskl, až vykřikla a přitáhla si jeho hlavu blíž. Celé její tělo se vzpínalo, svíjelo, bušilo pod lavinou neovladatelné touhy. Šeptala mu, prosila ho, aby pokračoval, víc, ještě, oči zavřené, celé tělo ji bolelo.

Nejasně ucítila chladný dotek písku na zádech a váhu Faulknerova těla, když zvedl hlavu a hledal její ústa. Políbil ji s neskrývanou vášní, jazykem jí vjel hluboko do úst, hrudí se tiskl k jejím nahým ňadrům tak, že se její touha stávala nesnesitelnou.

Rukama našla jeho boky a přitáhla si ho k sobě, chvěla se, jak celým tělem žadonila o něco, co nikdy nepoznala. Faulkner, stejně unesený jako ona, si ji na kratičký extatický okamžik vychutnával, svezl se mezi její měkká stehna a tvrdě se přitiskl k samému středu její hladové touhy. Vykřikla a pohnula se, aby se mu lépe přizpůsobila, a nad ní se zřítily hvězdy.

Ale on zasténal a prudce se obrátil na záda, chvěl se po celém těle, jasně viděla, jak je zranitelný.

Dívala se na něj, jako by jí už patřil, hltala ho očima, které obdivovaly sílu a smyslnost jeho vzrušeného těla. Zdálo se, že zoufale trpí, a ona si přála, aby byla zkušenější, aby věděla, co pro něj má udělat.

Sedla si a přitáhla si kolena k bradě. Snad by si měla zapnout halenku, myslela si omámeně, ale připadalo jí, že to všechno je najednou úplně nereálné.

Posadil se vedle ní a podíval se na ni, všiml si, že má halenku stále rozepnutou. „Neschovávej se,“ řekl tiše. „Chci se na tebe dívat.“

Poslechla a dívala se, jak ji jeho pohled hladí s čirým potěšením, až se tetelila slastí.

„Točí se mi z tebe hlava,“ řekl, sklonil se a něžně sevřel rty na jednom ňadru. „Líbí se ti tohle?“ šeptal a laskal bradavku jazykem. „Nebo je to lepší… takhle?“ Otevřel ústa a něžně, ale vášnivě začal sát.

„Faulknere.“ Ležela na zádech na písku, ruce rozhozené, v očích zvoucí pohled, celé její tělo se mu nabízelo. Toužila po něm tak zoufale, že v té chvíli nic jiného nebylo důležité.

Díval se na ni s těžko ovládanou touhou, bojoval se svým zdravým rozumem a prohrál. „Bylo by to poprvé, viď, Shelly?“

„Ano.“

„Když jsi dřív říkala mužům ne – a předpokládám, že jsi říkala – tak proč mně říkáš ano?“

Nechtěla o tom přemýšlet. Nebyla si jistá, i když jen před několika okamžiky šílela touhou po něm. Byla teď v rozpacích. Posadila se a začala si zapínat knoflíky halenky. Ticho se stávalo nesnesitelným.

Musela něco říct. V chladném světle znovunalezeného rozumu se slova těžko hledala. „Víš, chci, abys věděl… já obvykle takovéhle věci nedělám…“ Hlas jí zakolísal. „Mrzí mě to. Je mi… stydím se.“

Obrátil se k ní a zkoumal její obličej, vážně, podrobně. „Neudělala jsi nic, za co bychom se ty nebo já měli stydět. Oba víme, že jsem pro tebe moc starý. Ale nelituju proto toho, co se právě stalo.“ Pomalu jí přejel po rtech prsty, které se trochu chvěly. „Do konce života budu o tobě snít, o tom, jaká jsi dneska večer,“ procedil zaťatými zuby. „Proboha, Shelly, proč musíš být tak mladá…“ Přitáhl si ji k sobě a jeho rty se vpalovaly do jejích úst v nekonečném polibku, jímž sytil svůj zoufalý hlad. Násilím se přinutil zvednout hlavu. Ležela vedle něj, rty nateklé, oči něžné, do široka otevřené, přitakávající. Nahlas zasténal. „Ty bys mě nechala, viď?“ zeptal se chraplavým, zoufalým hlasem. „Ležela bys tady v měsíčním světle a dovolila bys mi tě svléknout. Vzala bys mě do náruče a ležela bys pode mnou a odevzdala by ses mi…“

Začervenala se, protože se jí ty obrazy příliš zřetelně objevovaly v mysli, chvěla se, když si představila jeho svalnaté, chlupy obrostlé tělo, jak si ji bere, jak ji tiskne do písku. Zasténala.

„Shelly!“ Tvář měl položenou na jejím měkkém ňadru, otřásl se v její náruči. „Shelly, miláčku, já tě tak strašně chci!“

„Nechala bych tě,“ šeptala nešťastně. „Nechala, nechala, nechala…!“

Stiskl ji v náručí a začal ji houpat, spíš zoufale a hladově než něžně. Tvář schoval na jejím krku, vdechoval měkkou vůni jejích vlasů, vítr kolem nich vál a příboj narážel na pláž.

„Jsem pro tebe hrozně starý,“ řekl tiše a zadíval se přes její rameno na oceán. „A i když můj syn chce matku, já nechci další manželku.“

„Tak proč si bereš ji?“ zeptala se.

„Neberu si ji. A ona to ví. Ráda předstírá, že se to všechno časem změní, a její otec ji v tom podporuje. Dluží mi peníze a myslí si, že když si vezmu jeho dceru, tak ten dluh smažu.“

„Aha.“

Třel si tvář o její vlasy. „Je mi skoro pětatřicet a ty jsi v prvním ročníku vysoké školy. Jsme jiné generace. Já pocházím ze společenské vrstvy, se kterou ty ses ještě ani nestačila seznámit,“ dodal, když byla v pokušení ozvat se a popřít, co právě řekl. „Já pocházím z bohaté rodiny. Hodně bohaté.“ Hořce se zasmál. „Musela bys plánovat a organizovat obědy, večeře, obchodní setkání. Musela by ses naučit oblékat, a taky se bránit při nejrůznějších společenských příležitostech, protože mám nepřátele a bývalé milenky, kteří by tě napadali.“ Hruď se mu těžce zvedala a klesala. „Manželství nepřichází v úvahu a románek ti nabídnout nemůžu, protože by mě pak zabilo vlastní svědomí.“

„Aha.“

„Přestaň pořád říkat Aha, prosím tě!“ Zvedl hlavu a podíval se jí do očí, jako by tam hledal tajemství, která mu nechtěla prozradit. Vypadala divně. Lehce pobaveně a hořce zároveň.

„Chceš se se mnou milovat, ale to je všechno,“ shrnula, co jí právě řekl.

„V podstatě ano.“ Nemohl jí říci, co k ní začíná cítit. Stálo by to příliš mnoho. Zapomene na něj a on zapomene na ni, protože před sebou nemají žádnou společnou budoucnost. Jen ať si myslí, že pro něj je to jenom fyzická záležitost. Třeba jí to pomůže zapomenout na něj rychleji.

Usmála se s ovládanou důstojností. „V tom případě by bylo lepší, abychom toho nechali a vrátili se do motelu, ne?“ Vstala a oklepala si džíny. Sebrala svetr, vytřepala z něj písek a natáhla si ho. Bylo jí náhle zima.

Vstal také. „Doprovodím tě,“ řekl formálně.

„Díky.“

Nedotkli se. Připadala si zrazená. Myslel si, že je o několik let mladší než skutečně byla, a že nedosahuje jeho společenské úrovně. Mohla mu říct pravdu, ale jestli ji nedokáže přijmout takovou, jaká si myslí, že je, nejde mu zjevně o nic jiného než o její tělo. Vlastně to řekl. Díky bohu, že byl příliš gentleman, než aby zneužil příležitosti. Šílela po něm. Bylo jí teď trapně při pomyšlení na to, jak se chovala. Ta vzpomínka ji bude dlouho pronásledovat.

Určitě ho nemiluje. Nemůže ho přece milovat, když ho zná jen tak krátce. Všechno je to jenom fyzická záležitost, určitě je, a ona se přes to rychle dostane.

Došli do motelu až příliš brzo. „Díky za tu hudbu,“ řekla, ale nepodívala se mu přímo do očí. Dokonce se i usmála. „Řekni za mě Benovi dobrou noc. Máme s Nan nějaké plány, takže se s ním asi moc neuvidím, než odjedeme domů.“

Zamračil se. Až doteď si neuvědomil, jak moc začíná být blízká Benovi. „Nemusíš házet Bena přes palubu proto, co se stalo dneska,“ řekl ostře.

„Neházím.“

Zvedl její tvář k sobě, rozčilovalo ho, jak se mu vyhýbá pohledem. „Podívej se na mě, sakra,“ řekl ostře.

Rozčílilo ji to tak, že se na něj skutečně podívala. Okamžitě toho litovala. Z očí mu šlehaly plameny.

„Nechtěl jsem ti ublížit,“ řekl krátce. „Neměl jsem v úmyslu nic víc než tě políbit. Úmyslně jsi mě provokovala a sváděla, až jsem se nechal strhnout, tak to všechno neházej jenom na mě!“

Zrudla. Bylo jí příliš trapně a byla příliš rozčilená, než aby mu vůbec odpověděla. Vyškubla se mu, otevřela dveře, zmizela v nich a nervózně za sebou zamkla.

Faulkner stál a zíral na zavřené dveře. Šokovalo ho, co právě vyslovil. Naprosto neměl v úmyslu říct jí něco takového, když byla tak velkorysá a bez zábran. Nechtěl, aby se styděla za to, co mu tak sladce dala, ale výraz na její tváři ho zranil. Hluboce mu na ní záleželo, i když nechtěl. Neměl právo jí ublížit, ubližovat jejím mladým citům tím, že jí připomněl její spoluzodpovědnost.

„Shelly,“ řekl tiše, s rukou opřenou o dveře. „Promiň.“

Nevěděl, jestli ho slyšela, ale doufal, že ano. Obrátil se a odešel, pronásledován výčitkami svědomí.

Shelly si šla hned lehnout, vymluvila se, že jí z hudby bolí hlava. Usoudila, že tím Nan neoklamala, ale neměla chuť odpovídat na žádné otázky. Odešla od dveří tak rychle, že neslyšela Faulknerovu omluvu. Zalezla pod pokrývku a když konečně usnula, byl její polštář vlhký.

Chtěla se vyhýbat Benovi, aby se tak mohla vyhnout jeho otci, ale chlapec na ni příští ráno čekal v restauraci. Když s Nan vešly, vstal a rozzářil se.

„Už jsem vám oběma objednal kávu,“ řekl pyšně. „Posaďte se.“

Shelly a Nan se nemohly zdržet smíchu, když si sedaly.

„Co s tebou mám dělat?“ zeptala se tiše Shelly.

„Adoptuj mě,“ odpověděl. „Zachránila mi život,“ řekl Nan. „A teď se o mě musí starat až do smrti.“ Zamračil se. „Moc se jí do toho nechce, ale pracuju na ní. Víš, já prostě potřebuju mámu. A neříkej mi, že ji budu mít, až si táta vezme Marii,“ dodal nevrle, když se Shelly nadýchla.

„Kde je tvůj otec?“ zeptala se Nan, protože věděla, že to Shelly neudělá. Včera večer se něco stalo, a muselo to být něco velkého, když o tom Shelly tak zarytě mlčí.

„Táta šel na zasedání,“ řekl Ben. „Byl hrozně rozčilený. Ani nechtěl snídat. Asi se mu stýská po ní,“ dodal nešťastně. „Říkal dokonce něco o tom, že pojedeme domů dřív, než jsme plánovali.“

Shelly se zastavilo srdce. Tak moc se jí tedy chce zbavit? Myslí si, že mu bude dělat potíže? Že ho bude uvádět do rozpaků projevy nehynoucí lásky? Nemusí mít strach. Shelly není ten typ.

„Budeš mi chybět, Bene,“ řekla s úsměvem. „Ale život jde dál.“

„Vypadáš, že ti něco je,“ poznamenal Ben. „Jsi v pořádku?“

„Jsem. Už žádná kocovina,“ slíbila mu.

Ale nebyla v pořádku. Předstírala, že se dobře baví, zahrála si na pláži volejbal, opalovala se, plavala. Ale myslí byla jinde. Nan někam zmizela s milým studentem z New Yorku, s kterým se seznámila na jachtě, a Shelly litovala, že taky někoho nemá, třeba jen proto, aby udržela Peta v odstupu.

„Co kdybychom šli ke mně a dali si tam skleničku nebo dvě,“ navrhl. „Pojď, Shelly, nebuď tak zasmušilá.“

Podívala se mu přímo do očí. Zdvořilost byla k ničemu. Brutální přímost bude možná účinnější. „Já se s tebou nechci vyspat.“

Začervenal se. „Shelly!“

„O to ti přece jde,“ řekla bezvýrazně. „Ale mně ne. Přijela jsem se sem bavit. A docela se mi to daří, navzdory tobě!“

Vstal, vypadal uraženě. Pokrčil rameny. „No dobře. Nemusíš se rozčilovat. Klid.“ Odešel a za chvíli už ho zahlédla jak si povídá s jinou dívkou. Pánbůh zaplať, pomyslela si. Jedna komplikace vyřešena.

Připadala si unavená a ospalá a začala klimbat. Vzbudil ji náhlý prudký pohyb.

„To je pěkná pitomost,“ řekl hrubě Faulkner. „Upečeš se. To se nemůžeš aspoň něčím namazat?“

„Však jsem se namazala.“

„Na zádech ne.“. „Na záda si nedosáhnu,“ odsekla rozčileně. Posadila se. „A nenabízej mi, že mě namažeš, protože nechci, aby ses mě dotýkal. Jdi pryč.“

Pomalu našel její oči. „Omluvil jsem se ti, ale tys mě neslyšela, viď?“

Podívala se jinam. Nechtěla ho vidět v plavkách. I plně oblečený byl už dost znepokojující.

„Musím se vrátit do hotelu. Jdeme s Nan nakupovat s pár dalšími – Faulknere!“

Vzal ji do náruče a pomalu ji nesl do moře.

„Koukej, ty…“

Měkce jí zavřel ústa svými rty a šel dál do moře, až v něm byli po ramena. Teprve pak ji pustil, ale vzápětí si ji k sobě přitáhl celým tělem a prohloubil ten dlouhý, pomalý, důvěrný polibek.

„Nech toho,“ prosila, ale to už ho objímala a svými rty hledala jeho.

Velkou rukou jí sjel k bokům a prstem vklouzl pod malé kalhotky žlutých bikinek. Přitáhl si ji k sobě blíž a zvedl ji.

Sevřel zuby její spodní ret, zatímco ji usadil do intimní pozice, při které zalapala po dechu a zachvěla se.

„Nemůžu tě dostat z hlavy,“ šeptal. „Mučíš mě.“

„Faulknere…!“

„Strašně tě chci, Shelly!“ Hladově ji políbil. Postavil ji, pustil její boky a rozvázal podprsenku plavek. Zanedbatelný kousek látky jí spadl k pasu a jeho ruce ji začaly hladit, zatímco jeho ústa mučila její. Cítila, jak se pod jeho prsty její bradavky ještě víc vztyčují, a ostře zasténala. „Pojď sem.“

Přitáhl si ji k sobě, třel se jí hrudí o ňadra, až vykřikla. Objal ji pažemi, opřel si obličej o její rameno a kolébal ji v intimitě, jakou ještě nikdy s nikým nezažila.

„Jsi jako hedvábná a strašně mě vzrušuje, když se tě dotknu a ty se vší silou snažíš nekřičet. Shelly, chtěla bys, abych tě líbal na prsa, viď?“ šeptal a sklouzl tváří po její, až se jejich ústa dotkla.

Při té představě ji celé tělo rozbolelo touhou. „Ano,“ zasténala. „Ale to nemůžeme!“

„Já vím. Musel bych tě zvednout z vody a viděli by nás. Shelly…“

Přimknul se ústy k jejím a rukama jí sjel po zádech, pod plavkové kalhotky. Hladil ji pomalu, obratně, důvěrně. Držel ji tak a cítil, jak se chvěje a tiše sténá, jak ji intimní blízkost zbavovala všech zábran.

Ale příliš po ní toužil. Musel se ovládnout, dokud to ještě dokázal. Nechtěné těhotenství by byla příliš velká cena za pár okamžiků rozkoše.

Znovu jí natáhl plavky a přitom si myslel, že pro ni by to po předehře nejspíš ani žádná rozkoš nebyla. Protože ona je panna. Panna. Hlava se mu otočila při představě, že by ji mohl zasvěcovat do sexu, učit ji prožívat ho a cítit, dát jí první rozkoš. Ale byla mladá. Moc mladá a moc vzdálená společensky i ekonomicky.

„Proč jsi to udělal?“ zeptala se nešťastně, když ji znovu objal, hladil a chlácholil.

„Ze stejného důvodu, proč jsi mě nezarazila,“ odpověděl tiše. „Protože jsem se tě potřeboval dotýkat. Stejně jako ty jsi potřebovala, abych se tě dotýkal.“

„Jsem moc mladá a nic neumím a je tu Marie…“

Sklonil se a něžně, něžně se dotkl svými rty jejích. „Otevři pusu,“ šeptal něžně. „Víš přece, že se tě při líbání rád dotýkám jazykem.“

Zasténala. Mohl by ji položit na pláž a pomilovat před očima celého světa a ji by ani nenapadlo protestovat.

Pustil ji se zjevnými potížemi. Tvář měl strhanou, když se na ni znovu podíval. „Je v tom moc překážek,“ přemýšlel nahlas.

Věděla to. Stála tu v jeho objetí, zatímco celé její tělo si přálo mu patřit, ale uvědomila si, že po rozkoši by přišla lítost, hanba, bolest. „Příliš,“ souhlasila smutně.

Těžce vzdechl. „Zasloužíš si od muže víc než jenom vášeň.“

Polkla. „Jsi si… jistý… že na tom není nic víc, Faulknere?“ zeptala se nešťastně.

Jeho tvář dostala nepřístupný výraz. Pustil ji. „Ano,“ řekl bezvýrazně, ignoroval přitom fakt, že uvnitř v duši to jakýsi hlas stále naléhavěji popíral. „Neovladatelná, horečnatá vášeň, za kterou se stydím. Promiň. Vážně jsem se chtěl omluvit, ne to všechno dělat ještě horší.“

„Já vím.“

„Zešílím, kdykoli se tě dotknu.“ Chladně se zasmál. „Žertík přírody. Osud si z nás obou dělá legraci.“ Ušklíbl se. „Tohle se už nesmí stát.“

„Já vím. Nestane. Snažila jsem se ti vyhnout,“ přiznala.

„Já taky,“ kývl lítostivě. „A vidíš, jak to dopadlo.“

Začervenala se a odvrátila oči, když si nechtěně živě vzpomněla, jak důvěrně se sblížili ve vodě.

„Budu to brát jako názornou lekci sexuální výchovy,“ řekla trpce.

Obrátil jí s dlouhým povzdechem tvář k sobě. „Ale ne,“ řekl. „Tak to nebylo.“ Sjel pohledem k jejím měkkým rtům. „Už je to roky, co jsem měl takové potěšení z nějaké ženy, kdy jsem se toužil jí dotýkat a hladit ji a vzrušovat. S tebou mám chuť objevovat, jak dokážu být něžný, Shelly.“ Zarazil se, vypadal udiveně a rozčileně a dokonce i trochu zranitelně.

Shelly zkoumala jeho tvář smutnýma, klidnýma očima. „Ano?“

Dotkl se její tváře tak, že to připomínalo obdiv. „Kdysi dávno jsem miloval Benovu matku. Cítil jsem k ní tolik něhy, takovou bolestnou touhu. Ale ona stála o to, co jsem jí mohl dát po materiální stránce. Pro ni to byl obchod a Ben byla moje cena.“ Ušklíbl se. „Nikdy mě nemilovala. Umřela v náručí jiného muže a já jsem ji nenáviděl a miloval a oplakával ještě hodně dlouho potom. Od té doby pro mě ženy byly jen zábava. Využíval jsem je,“ přiznal se a podíval se jí do očí. „Ale tebe využít nemůžu. A protože je to tak, bude asi lepší, když oba zapomeneme na všechno, co se stalo.“

PÁTÁ KAPITOLA

Shelly sklopila oči k jeho hrudi a snažila se nevypadat tak zničeně, jak se cítila. Už teď se těšila na dobu, kdy ho nebude vídat. Chtěl ji, ale to nestačilo. Věděla to ona, věděl to i on. Mysl mu zastíral oblak touhy. Až by tu touhu uspokojil, oblak by se rozplynul a on by nenáviděl sebe i ji. I kdyby byla v pokušení, a to byla, nebylo by rozumné nechat věci zajít ještě dál.

„Chceš tím říct, že bychom se už neměli vidět,“ řekla nešťastně.

„Asi tak.“ Ustoupil a shrnul si mokré vlasy z obličeje. „Už tady moc dlouho nebudeme,“ dodal. „Nějak to zvládneme.“ Zadíval se jí tiše do tváře. „Snad.“

Přinutila se k úsměvu. „A co Ben?“ zeptala se.

„Je do tebe blázen. Neodháněj ho.“

„Neměla jsem to v úmyslu.“

Dotkl se lehce jejího spánku. „Shelly,“ řekl chraptivě, „víš sama, že by to nešlo. I kdybych riskoval ten věkový rozdíl, naše společenské zázemí je příliš rozdílné.“

„A to by nešlo,“ souhlasila a odvrátila oči.

„Já jsem bankéř. Moje postavení vyžaduje obezřetnost.“ Pokrčil rameny. „Nikdy jsem moc nedal na konvence, ale když na tom záleží zaměstnání jiných lidí, musím poskytovat takový obraz, jaký se ode mě čeká. A kromě toho,“ dodal hořce, „v žádném svém vztahu jsem nikdy nemyslel na manželství. Rozumíš?“

Zvedla oči k jeho zachmuřenému obličeji a uviděla v něm rezignaci a tvrdošíjné odhodlání. „Nevěříš ženám. Proto dovoluješ Marii, aby si tě tak přivlastňovala? Protože není nebezpečná?“

„O Marii vím všechno,“ řekl; neurazil se. „Je nestálá a sarkastická a sobecká, až bůh brání. Vyrostla v bohaté rodině. Ráda prosazuje svou.“

„To jsem si všimla,“ podotkla Shelly.

„Ben si myslí, že jsi výjimečná,“ řekl hlubokým a něžným hlasem. „A já taky, Shelly. Chtěl bych… vážně bych si přál, aby to bylo jinak. Připadá mi, že máme hodně společného. A třeba o všem ještě ani nevíme.“

„Třeba. Ale riskovat, to ty neděláš, viď?“

Zavrtěl hlavou. „Sázím na jistotu. A tohle není.“ Dotkl se jejích úst a pomalu se stáhl. „Je mi líto.“

„Mně taky. Ale,“ dodala a zhluboka se nadýchla, jak se zoufale snažila vymyslet nějakou bezstarostnou poznámku, „ať se stane cokoli, pořád máme Paříž.“

Chvíli trvalo, než mu to došlo. Když se začal smát, byla už na půl cestě na břeh.

Faulkner držel slovo a vyhýbal se jí. Ale Ben ne. Pronásledoval ji.

„Copak nemáš nic jiného na práci?“ zakvílela.

Usmál se a zavrtěl hlavou, protože věděl, že ho má ráda. Nedokázala se dobře přetvařovat. „Přece nemůžeš zahnat svoje jediné dítě.“

„Nejsi moje dítě!“ rozkřikla se na něj.

„Jak to víš?“ tvářil se velmi vážně. „Třeba jsem se ti mohl narodit a ty jsi na to zapomněla. Třeba máš těžkou amnézii.“

„Těžko jsem se mohla stát matkou ve dvanácti,“ zavrčela. „A kromě toho bych si pamatovala, kdybych byla měla dítě. Na to člověk nezapomene.“

Ben neřekl nic, ale uměl počítat. Jeho otec si myslí, že Shelly ještě není dvacet, ale teď právě odečetla jeho věk od svého a vyšlo jí dvanáct. To znamená, že je jí čtyřiadvacet. Stiskl rty.

„Kolik je ti?“ chtěl vědět.

„Co myslíš, kolik mi je?“ zeptala se poťouchle. „Čtyřiadvacet.“

Zamračila se. „Jak proboha…“

Řekl jí, jak proboha, a ona zhluboha vzdychla.

„Já to tátovi neřeknu. Ale proč nechceš, aby to věděl?“ zeptal se.

Nemohla mu to vysvětlit, aniž by se prozradila. „Mám pro to svoje důvody,“ řekla. „Bude to naše tajemství. Ano?“

„Ano. Koneckonců si člověk těžko může dovolit hádat se s vlastní matkou, ne?“

Otevřela ústa, aby protestovala, zasténala a znovu je zavřela. Nemělo to smysl.

Večer před tím, než odjížděli, vymanévroval Ben Nan a Shelly na večeři s ním a s jeho otcem. Žádný skvělý večer to nebyl. Shelly a Faulkner se snažili nevšímat si jeden druhého a chovat se normálně, ale zoufale se jim to nepovedlo. Nan a Ben nakonec vyrazili nakupovat nějaké suvenýry do vedlejšího obchodu a oni zůstali sami.

„To nebyl můj nápad,“ řekl zachmuřeně.

„Já vím.“ Dívala se do šálku s kávou, ale skoro ho neviděla. Odjížděla. Odjížděl. Už se nikdy neuvidí.

„Sakra, víš sama, že takhle je to nejlepší,“ procedil mezi zuby. „Buď tak hodná a podívej se na mě!“

Zvedla oči a škubla sebou, když uviděla hněv v jeho pohledu. „Já vím, že je to nejlepší!“ sykla.

Přerývaně dýchal pootevřenými rty. Stříbrnýma očima se na ni díval, až zčervenala. „Chci tě,“ řekl nejisté.

Zamračila se na něj. „To je ono, jen se hezky omez na ty nejjednodušší výrazy!“

„A co víc je na tom než sex?“ obořil se na ni. „Než fyzická touha? Tu máme společnou. A ani to by nebylo, kdybys nestrávila celou dovolenou tím, že jsi mě sváděla!“

„No jenom do toho, shoď to všechno na mě!“ vybuchla. „Běž a vykládej celému světu, jak jsem tě svedla!“

„A ne snad?“ odsekl. Sevřel rukou skleničku s vínem tak pevně, že hrozilo, že nožka praskne. „Kdykoliv jsem se otočil, dělala jsi na mě oči.“

„Řekla jsem ti proč…“

„Lhala jsi,“ řekl bezvýrazně, s unaveným, cynickým úsměvem. „Myslíš, že nepoznám, když se o mě nějaká žena zajímá? Jsem bohatý. Celý život jsem strávil tím, že jsem odháněl příliš ochotné ženské.“

„Včetně Marie?“ zeptala se sladce, ale její světlé oči metaly plameny.

„Marii odhánět nemusím,“ odsekl. „Ta má svoje postavení.“

„Chceš říct, že ho mají její rodiče,“ nedala se.

„To je totéž.“

„Ne, to není,“ odpověděla vážně. „Život znamená dělat vlastní rozhodnutí, sám riskovat, žít po svém. Životní styl by se měl získat, ne zdědit.“

„Aha,“ zavrčel sarkasticky. „Socialistka v rozpuku.“

„To těžko.“ Zamračila se na něj. „Copak jsi mě neposlouchal? Myslím si, že to, co lidé mají, by si měli vydělat.“

„Marie si to vydělává,“ řekl a v jeho hlase byla jasná narážka.

Vzpomněla si na to, jak se cítila v jeho náruči, a začervenala se a odvrátila oči.

„Vždycky zapomenu, jak jsi mladá, když mě vyprovokuješ,“ řekl rozzlobeně. Dopil sklenku.

„Nejsem tak mladá, abych nevěděla, co jsi tím chtěl naznačit,“ řekla krátce. „Jestli stojíš o ni, tak proč jsi mě líbal na pláži?“

Podíval se jí do očí. Jeho pohled byl zastřený vzpomínkami. „Třeba jsem chtěl vědět, jak daleko až zajdeš.“

Cítila, že se ještě víc červená. „Jak jsi sám řekl, jsem mladá,“ řekla tiše. „To je pro každého zkušeného muže dost velké lákadlo,“ dodala jedovatě.

Byl by tomu rád věřil, ale nemohl. Hrál si s prázdnou vinnou sklenkou a sledoval, jak se v broušených hranách odráží světlo. „Ne,“ odpověděl. „To bylo mnohem víc, pro oba.“ Podíval se jí znovu do očí a ucítil, jak jím projela vlna horka, uviděl, jak se jeho vlastní žádostivost odráží v jejích něžných očích.

Dech se mu zrychlil. „Chci se s tebou milovat, jednou, naposled.“

Pootevřela rty. „Faulknere…“

Zamával na číšníka a zaplatil. O chvilku později požádal Nan, aby se postarala o Bena, kterého to zjevně potěšilo, a on a Shelly vyrazili k tmavé, opuštěné pláži.

Shelly si byla příliš vědoma toho, jak krátké jsou její zelené plážové šaty s úzkými ramínky, které si oblékla k sandálům na vysokém podpatku. Cítila se hrozně zranitelná při pouhé představě, jak se jí dotýkají jeho velké, mozolnaté ruce. Ale nezbyla jí už žádná hrdost, nedokázala předstírat, že to nechce. Je to naposledy.

Obrátil se k ní, když došli na malý krytý kousek pláže. Vypadal v bílém saku a černých volných kalhotách ohromně elegantní. Vypadal nějak větší, tyčil se nad ní, neusmíval se.

„Přišla jsi se mnou,“ připomněl jí. „Nepřitáhl jsem tě sem za ruku.“

„Já vím.“ V dunění příboje se její hlas skoro ztrácel. V matném světle se mu podívala do očí. „Nic neberu,“ řekla náhle.

Dlouze se nadechl. „Shelly, tady se milovat nemůžeme. A nemůžu tě ani vzít do svého pokoje, protože Ben se mohl rozhodnout, že se tam vrátí a že nepůjde s Nan k vám.“ Chytil ji za ramena a přitáhl ji k sobě. „Jsi panna,“ šeptal něžně, omamoval ji svým pevným objetím a mužnou vůní kolínské. „Nejsem zas takový lotr…“

Jeho ústa se otevřela, když se dotkla jejích. Ucítil, jak se její rty zachvěly, když zesílil tlak. Zasténala, přitiskla se k němu a on ucítil, jak jeho tělo ostře reaguje na její blízkost.

„Neboj se,“ šeptal jí. „To je příjemné. Nechtěj na mně, abych přestal.“

I jí to bylo příjemné, ale zároveň ji to uvádělo do rozpaků. Snažila se mu to říct, ale jeho ústa byla stále naléhavější a ona se ho zoufale zachytila, protože z polibku se náhle stalo cosi velmi blízkého tělesnému spojení.

Přes pevnou látku saka vnímal její nehty, ale přál si je cítit na nahé kůži.

Vydal chraptivý zvuk a začal si rozepínat knoflíky, hřbety rukou přitom přejížděl přes bradavky jejích ňader. Vzápětí si už přitáhl její ruce do husté kožešiny na své hrudi a nechal ji, aby ho hladila.

„Proboha, to je všechno málo,“ zašeptal otřeseně. Jeho ústa teď byla tvrdší, hladovější. „Shelly!“

Jeho ústa znovu přikryla její. Shrnul jí tenká ramínka a úspornými, rychlými pohyby jí stáhl šaty k pasu. Dřív než se zmohla na protest, přitiskl si ji k sobě, do záhybů saka a košile, a bradavky jejích ňader se začaly třít o jeho hruď.

Zatímco ji líbal, hladil ji palci na ňadrech, lehce ji kousal do rtů, jeho jazyk vnikal hluboko do jejích úst. Chvěl se stejně jako ona a hučení příboje nebylo hlasitější než prudké bušení jejich srdcí.

„Prosím!“ vzlykala ústy přitisknutými na jeho.

Skoro ji neslyšel. Všude, kde se jeho tělo dotýkalo jejího, cítil touhu palčivou jako bolest. Jeho ruce ji hladily a zkoumaly měkké křivky jejího těla v naprostém a ochromujícím tichu. Žádné rozdíly mezi nimi nebyly podstatné, když si byli takhle blízko. Nikdy nic takového nepoznal. Dokonce ani se svou ženou v samých počátcích jejich lásky.

Oddálil trochu hlavu a podíval se jí do vzrušeného, zranitelného obličeje.

„Kdybys brala prášky,“ řekl chraptivě, „nechala bys mě?“

„Nevím.“ Opřela se čelem o jeho hruď, chvěla se. „Je to velký zlom. Vždycky jsem byla přesvědčená, že to patří až k manželství, že se to má stát mezi dvěma lidmi, kteří jsou spolu spojení na celý život.“ Zvedla k němu oči. „Je to moc nerealistická představa ve světě, kde láska je jenom eufemismus pro sex?“

„To je moc těžká otázka.“ Usmál se smutně. „Ale já nejsem ten pravý, kdo by na to mohl odpovědět. Ostatně,“ dodal s nuceným humorem, „kde bychom se mohli milovat? Tady moc soukromí není a ve tvém pokoji je Nan a Ben. A jít ke mně…“ Těžce povzdechl. „Nemůžu. Chci to, a kdybys byla jen o něco zkušenější, tak bych to udělal. Ale tohle pro tebe není, Shelly. Už jsem ti říkal, že ti nemám dál co nabídnout.“

Přitiskla se tváří k jeho teplé hrudi, v níž slyšela prudce bušit srdce. Husté chlupy na hrudi ji lechtaly na nose, jak tak spolu stáli beze slov v polotmě.

„Kdybych byla starší,“ začala. „Bohatší…“

„Pořád bys byla panna,“ odpověděl prostě. „A já už jsem měl manželství až dost.“ Zvedl jí bradu. „Téhle noci budu až do smrti litovat.“

„Že jsi mě políbil?“

Zavrtěl hlavou. „Ne, to ne. Že tě nemůžu svlíknout až na tu tvou hedvábnou kůži a položit si tě tady do písku,“ zašeptal a přejel jí prstem po měkkých, nateklých rtech. „I když jeden druhého tak moc chceme, myslím, že bych ti neublížil.“

Jemně mu okusovala spodní ret, prsty čuchala chloupky na jeho hrudi. „Trvalo by to dlouho, viď?“ zašeptala. „Myslím mně.“

„Ano.“ Políbil ji, pomalu a něžně. Jeho ruce našly její měkká ňadra a začaly je hladit.

„To je příjemné.“

„Co?“

„Jak mě hladíš,“ řekla s ústy přitisknutými k jeho. „Ještě… víc.“

„Nemůžu.“

„Proč?“

Špičkou prstu jí objel kolem úst. „Víš dobře proč. Máš jemná, citlivá ňadra a já nejsem sadista. Nechci ti ublížit.“

Usmála se. „Neublížíš mi. Myslela jsem takhle.“

Vedla mu palec a ukazováček ke ztvrdlé bradavce a ukázala mu, co si přeje. Zalapala po vzduchu, protože jí projela vlna horka.

„Shelly,“ zašeptal chraplavě, „Když dělám tohle, máš najednou pocit, že celá hoříš?“ zeptal se. Pak se zeptal ještě na něco jiného, velmi důvěrného a konkrétního. „Ano?“ chtěl vědět.

„Ano,“ přiznala stydlivě.

Nebylo to rozumné. Věděl to, ale přesto sklonil hlavu a vzal její bradavku do zubů. Ty pocity, které popisovala, velmi připomínaly naplnění. Vzrušovala ho představa, že ji může uvést do extáze takovou malou ukázkou milostné hry. Musel vědět…

Když ucítil, jak se v jeho náruči otřásla, a uslyšel její výkřik, zasténal a pomalu, úzkostně ji políbil. Nic takového nikdy s žádnou jinou ženou nedokázal. Reagovala na jeho laskání tak divoce proto, že byla panna? Nebo v tom bylo něco víc?

Zvedl hlavu a ona mu bezvládně spočívala v náručí, tvář zčervenalou rozpaky a studem.

Postavil ji, vytáhl jí šaty a pomalu znovu zavázal ramínka. Chvěly se mu ruce. Byl pořád prudce vzrušený.

„Neměl jsi…“ vypravila ze sebe rozčileně.

„Myslím, že měl.“ Zvedl jí tvář, až se mu musela podívat do klidných, moudrých očí. „Chápeš, co se to stalo?“

Začervenala se a odvrátila pohled. „Hm, ano…“

„To není nic, za co by ses měla stydět. Jsi jedna z miliónu,“ řekl něžným, tichým hlasem. „Většina mužů by byla ochotna vraždit pro ženu tak vášnivou, jako jsi ty.“

„Je to trapné!“ zasténala.

„To, že jsi dosáhla vyvrcholení, protože jsem ti laskal bradavku?“ zeptal se bez obalu, ale znělo to kdovíproč konejšivě. „Shelly, já mám pocit, jako bych měřil tři metry. Nikdy jsem si nepřipadal tak moc chlap.“

Pomalu vzhlédla. „Myslíš, že jsem divná?“

„Myslím, že jsi dynamit.“ Uhladil jí rozcuchané vlasy – stále ještě neměl docela klidné ruce, i když už ho touha mučila o něco méně. „Lichotí mi, že mě tak moc chceš.“

Sklopila oči. „Ale to je všechno.“

„Ano.“ Držel ji dlouho v objetí, vychutnával si její vůni, její blízkost. „Shelly?“

„Ano?“

Políbil ji do vlasů. „Ať se stane cokoli, pořád máme Paříž.“

I přes svůj smutek se usmála.

Příští den odjížděli. Shelly už Faulknera neviděla a ani se o to nesnažila. Rozloučila se s Benem, když se vrátili do hotelu, ukápla přitom i nějaká slza. Ben navrhoval, že se budou ve Washingtonu scházet, ale Shelly si netroufla souhlasit. Nemohla riskovat, že zjistí pravdu o jejím zázemí, o jejích rodičích. Washington je velký, a přestože její otec byl bohatý a vlivný, byl to jen jeden z mnoha bohatých investičních bankéřů v městě. Nevzpomínala si, že by se její otec byl kdy zmínil o Faulkneru Scottovi, takže bylo nepravděpodobné, že se znají. Faulkner koneckonců přiznal, že hlavní problém je to, že se nechce vázat. Chtěl románek a ona chtěla vztah navždycky. Dva tak odlišné požadavky bylo těžko skloubit.

Bude se jí po něm stýskat. A po Benovi. Celý svůj život prožila docela spokojeně, aniž by jednoho nebo druhého Scotta znala, ale věděla, že na ně do konce života nezapomene.

Nan si všimla, že je její přítelkyně bledá a nepřirozeně tichá, ale nekomentovala to.

Nasedly do letadla a protože měly sedadla vedle sebe a kousek dál od ostatních studentů, měly čas si povídat.

„Mrzí mě, že to nevyšlo,“ řekla jí Nan. „Fakt mě to moc mrzí. On byl ohromný a ten kluk byl moc fajn.“

„Díky. Mě to taky mrzí.“ Opřela se v sedadle a zavřela oči. „Nan, kdybych jenom neměla takové staromódní názory.“

„Vždyť nemáš.“

„Víš, jak to myslím.“

„Tím chceš říct, že jsi staromódní, protože nemáš chuť strávit jednu noc výbušné vášně a pak z ní žít celý zbytek života?“

Shelly se na ni zamračila. „Přestaň mě plést.“

„Z jedné noci se celý život žít nedá, i kdyby byla jako dynamit,“ řekla Nan pevně. „A za tu jednu noc můžeš chytit nemoc, která tě zabije nebo znemožní. Mohla bys taky obětovat všechny své zásady a nedostat za to nic než vědomí, že muž, kterého jsi zbožňovala, s tebou zacházel jako s táckem z bufetu.“

„S táckem?“

„No, jako s něčím, z čeho se najedl a pak to zahodil.“

„Nan!“

„Ale je to pravda,“ řekla tmavá dívka pevně. „Já bych tedy neriskovala život a zdraví kvůli jedné romantické noci. To rozhodně ne. Já si to všechno pěkně schovávám pro jednoho šťastlivce, který bude vstávaje lehaje na kolenou děkovat bohu, že jsem čekala zrovna na něj.“ Naklonila se k ní. „Tohle je romantika.“

Shelly se ušklíbla. „Ty mluvíš tak, že si připadám jako odpad lidstva.“

Nan se zamračila. „Když mluvíme o odpadu lidstva, kde je Pete?“

„Nastupoval do letadla těsně za tebou,“ zasmála se Shelly. „Styď se, takhle o něm mluvit.“

„Ale on je odpad lidstva,“ řekla druhá dívka vážně. „Svedl jednu holku z prváku a druhý den se tvářil, že ji nezná.“

„Tak to máš pravdu! Je to odpad lidstva!“ vykřikla Shelly.

„Ale to je spousta mužských. Kdekdo šeptá sladké lichotky, jen aby dosáhl svého.“

„Všichni ne,“ řekla nešťastně Shelly. „Někteří muži mají chuť chránit ženy, které nemají pud sebezáchovy.“

„Aha, tak proto se včera večer tak díval,“ přemítala suše Nan.

„Jak se díval?“

„Zničeně. Zmateně. Nejisté. Potěšené,“ dodala měkce. „Kdybys viděla, jak se na tebe díval, když ses nekoukala!“ Povzdechla. „Shelly, Shelly. Ještě týden a zvonily by svatební zvony.“

„Asi ne. Nechce se ženit.“

„A který muž chce?“

Shelly zavřela oči. „No, to už je teď jedno, ne? Jarní prázdniny skončily a já už ho nikdy neuvidím.“

„Ví, že studuješ na Thorn College,“ poznamenala Nan. „A taky bydlí ve Washingtonu.“

„To je jedno.“ Shelly to řekla přesvědčeně, ale v duchu doufala, že se mýlí.

Semestr se konečně uzavřel a Shelly doma s napětím čekala na výsledky zkoušek. Byla si dost jistá, ale přesto měla obavy.

„Miláčku, musíš opravdu jít v těchhle šatech?“ protestovala její matka.

„Jsou naprosto vhodné…“

„Ale tak staromódní, Shelly,“ odpověděla paní Astorová a zamračila se na tmavomodrý samet, ktrý pokrýval Shelly od hrdla ke špičkám prstů až na svůdný hluboký rozparek na zadním díle.

Tonia Astorová měla na sobě černé hedvábné šaty, které lichotily její dosud mladě vypadající postavě a podtrhovaly kontrast mezi přirozeně černými vlasy a stříbrným pramenem v nich. Shelly si toužebně přála, aby jednou měla matčinu neotřesitelnou společenskou jistotu.

Astorovi pořádali večer gala večírek na počest nového prezidenta jedné z bank, v nichž byl Bart Astor členem správní rady. Matka přesvědčila Shelly, aby jí pomohla jako hostitelka. Neměla žádnou výmluvu, protože letní semestr na univerzitě se rozhodla vynechat.

„Nedávno jsi byla na prázdninách,“ připomněla jí její matka. „Tohle je jenom takové malé setkání, miláčku. Budeš se bavit. Je načase, abys přestala s těmi nemožnými nápady, nechala univerzity a vdala se. Charles je milý mladý muž, vlivný a spolehlivý.“

„S Charlesem je nuda. Ze všeho nejradši mi vykládá o změnách kursů na burze.“

„Je spolehlivý,“ opakovala matka.

„Není divu, když žije se svou matkou.“

„Ale Shelly! A vida, Ted!“

Matka vyrazila a táhla Shelly za sebou přeplněnou místností, v níž hrál velký orchestr. Shellyina nevtíravá elegance, vysoko vyčesaný, umělecký účes a decentní, ale nákladný safírový náhrdelník a náramek dobře ladily s tónem večírku.

„Ted Dumarris!“ vykřikla Tonia a vzala obě jeho ruce do svých. „To vás ráda zase jednou vidím,“ dodala, aniž by si všimla šokovaného výrazu na Shellyině tváři a její náhlé paniky. Vysoký, tmavovlasý muž s povědomou hubenou brunetkou v patách se prodírali davem k Antonii Astorové a k Shelly. „A to je ta dcera, o které jste mi vyprávěl?“ vykřikla Tonia nadšeně.

„Ano, to je moje Marie a její… náš… přítel Faulkner Scott. To je Antonia Astorová.“

Faulknerův výraz byl mírně zvědavý. Neviděl Shelly, která stála trochu stranou a za svou matkou. Zřejmě si jen spojoval jméno.

„To je od vás tak milé, že jste nás pozvala,“ švitořila Marie. „Máte nádherný dům. Tak působivý! Zbožňuju ho!“

Na Shelly to neudělalo dojem. Z Mariiných tirád se jí dělalo špatně. A opětovné setkání s Faulknerem jí taky moc nepřidalo.

„Kdepak je Shelly? Tady jsi, miláčku, pojď, ať tě představím. Je v prvním ročníku vysoké školy, víte, ve čtyřiadvaceti! Naprosto jsme se zhrozili…“

Její matka pokračovala ve vodopádu řeči, ale Shelly neposlouchala představování a vysvětlování. Byla ztracená ve Faulknerově stříbrném pohledu. Zíral na ni s ohromením a pomalu mu to docházelo. Skoro nevnímal ani Shellyinu matku, ani své okolí.

„Čtyřiadvacet?“ skoro zavrčel.

„Ano, viďte, v takovém věku začínat s univerzitou!“ zasmála se Tonia. „Ale má výborné výsledky a jsme na ni pyšní. A co děláte vy, slečno Dumarrisová?“ zeptala se Marie.

„Když zrovna nekouká na ostatní lidi svrchu, tak bych řekla, že chodí na večírky, že, slečno Dumarrisová?“ Shelly konečně odtrhla oči od Faulknera a chladně se podívala na šokovanou Marii. „Zrovna nedávno se slečna Dumarrisová zmiňovala o tom, že by mohla využít svého vlivu a nechat mě vyhodit z univerzity.“

„Shelly,“ začala Tonia nejistě, protože to bylo poprvé, co viděla svou dceru ztratit klid.

Marie polkla, zčervenala a ustoupila o krůček zpátky. „Tak jsem to přece nemyslela!“ Nervózně se zasmála a brebentila dál. „Určitě jste mi musela špatně rozumět!“

„Rozuměla jsem vám výborně každé slovo, bohužel pro vás.“

Obrátila se k Marii zády a očima našla Charlese. Pokynula mu, ignorovala Faulknera i Mariiny žalostné pokusy vysvětlit svůj nepřátelský postoj v Daltona Bay Shellyině matce.

Shelly vzala vysokého, plavovlasého Charlese za ruku a obrátila se k ostatním. Byla bledá, ale naprosto klidná.

„Ráda bych vám všem představila Charlese Barringtona,“ řekla s vynuceným, zářivým úsměvem. „Je to můj snoubenec!“

ŠESTÁ KAPITOLA

„Ani se mi nechce věřit, že ses konečně rozhodla si mě vzít,“ vyrazil ze sebe Charles, jakmile byli z doslechu. „To je překvapení, Shelly!“

„Doufám, že tě moc nezklamu, ale já jsem to nemyslela vážně, Charlesi,“ řekla tiše. „Mrzí mě to, ale byla jsem v hrozně nepříjemné situaci. Já ti to potom vysvětlím.“

Vypadal, jako by váhal, zda má být zklamán nebo zda se mu má ulevit. Pohledem zalétl k mladé ženě jménem Betsy, k níž pozvolna začínal pociťovat stále hlubší náklonnost. „Co řeknou lidi?“ zeptal se.

„Vůbec nic,“ ujistila ho. „A já prostě řeknu, že jsem pro tebe nebyla dost dobrá, když se někdo zeptá, proč jsme zrušili zasnoubení.“

„To je od tebe hezké,“ řekl překvapeně.

„Vůbec ne. Mrzí mě, že jsem tě do toho musela zatáhnout. Ale už jsme tak dlouho přátelé, že jsem doufala, že to pochopíš.“

„Samozřejmě.“

„To jsem ráda.“ Usmála se, když se začervenal. Byl to svým způsobem moc milý mládenec, ale neměl ani trochu fantazie a nebyl bojovník. Shelly instinktivně věděla, že by v jejich manželství celý život „nosila kalhoty“ ona. A to by neprospělo ani jednomu z nich, zvlášť Charlesovi ne.

Povšimla si povědomé mladé ženy, která sledovala Charlese oddanýma očima, a dostala nápad. „Běž si dát něco k pití, Charlesi, a promluvíme si později. A podívej, Betsy. Pamatuješ se na ni? Vypadá hrozně osamělá. Buď tak hodný a vyzvi ji k tanci, ano?“

„Ano, ovšem,“ souhlasil dychtivě.

„No výborně. Ona je moc milá.“

Charles kývl. Nikdy Shelly nerozuměl. Ale Betsy byla opravdu ohromně milá a jak se zdálo, on se jí moc líbil. Zatím se znali jen z večírků, kde s ní občas tancoval. Usmál se na ni a ona se začervenala. Když bral zářící Betsy do náruče k tanci, napadlo ho, jestli vlastně celou tu dobu nezaměřoval svůj zájem špatným směrem.

Shelly zatím odešla k baru a nalila si velkou brandy. Upila a ušklíbla se.

Vedle ní se objevila velká štíhlá ruka, vzala jí skleničku a postavila ji zpátky na stůl. „Neumíš pít. Nech toho.“

Prudce se obrátila.

„Ty mi nebudeš říkat, co mám nebo nemám. To se mi nelíbí.“

Zvedl obočí. „No páni, ty ses ale změnila. Mladá, panenská studentka prvního ročníku bez halíře v kapse – tak to bylo, ne?“

„Samé lži,“ řekla a usmála se. „Bavila jsem se. Ty ne?“

„Ne samé lži,“ odpověděl, protože pod její hranou odvahou vycítil strach. Sklopila oči. „Možná nerozeznám chudou studentku od dívky ze společnosti, ale rozhodně poznám pannu, když se s ní miluju.“

„Nemilovali jsme se,“ odpověděla ostře. „Ne,“ připustil tiše. „Je ti čtyřiadvacet a jsi bohatá. Všechny překážky padly. To čekáš, že řeknu?“

Zvedla oči. „Já pořád ještě věřím na lásku až do smrti, a ty se nechceš ženit.“ Vypadal ohromeně. Chladně se zasmála. „Já nevěřím na pohádky. Řekl jsi mi, že skutečná překážka je závazek, ne moje zázemí. Nebo spíš to, co jsi považoval za moje zázemí.“ Cynicky se usmála. „Já mám poměrně dost nápadníků, víš? Muže přitahují peníze mého otce.“

„Tak proto.“

„Co proto?“

„Proč ses vrátila do školy a neřekla jsi nikomu, kdo jsi.“

„Být soustavně na jídelníčku předkrmů unavuje.“

Zkoumavě se podíval do její zardělé tváře. „Tvůj snoubenec tančí s jinou ženou. A drží ji trochu moc těsně,“ dodal s pohledem na Charlese a Betsy. „Nevadí ti to?“

„Vadilo by, kdybych měla v úmyslu si ho vzít. On si myslí, že mám. Můj otec taky – on to ostatně vymyslel. Otec by mě rád viděl jako paní Barringtonovou. Bez urážky,“ dodala jemně, „myslím si, že bankéř by v jeho žebříčku budoucích zeťů nebyl moc vysoko. Samozřejmě leda by ti ta banka patřila.“

Zamračil se na ni. „Nevíš o mně vůbec nic, finančně ani jinak. A kdybych si tě chtěl vzít, tak by sakra jediný názor, na kterém by mi záleželo, byl tvůj.“

„Můj otec už si poradil s většími chlapíky, než jsi ty. Já jsem s ním tvrdě bojovala, než mě pustil na univerzitu.“ Podívala se se smutnou rezignací za Charlesem. „Už se s ním nemám chuť porvat znova. Měl jsi pravdu. Žádné… a žili šťastně až do smrti… neexistuje. Něco se mi zdálo.“

Chytil ji za paži. Bolelo ho, že ji vidí takhle, tak cynickou, smutnou a zklamanou. Cítil se sám, ale zdálo se, že pro ni ty uplynulé týdny byly ještě horší.

„Shelly,“ řekl něžně.

Odstrčila jeho ruku a usmála se tím společenským úsměvem, který se nedotkl očí. „Je od vás moc milé, že jste přišel, pane Scotte,“ řekla sladce. „Ale teď mě prosím omluvte, musím se věnovat hostům.“

Vzala Charlese z náruče Betsy s mumlanou omluvou. „Nevadilo by ti strávit se mnou zbytek večera? Já to s Betsy urovnám.“

„Ne, jistě – jistěže ne,“ zakoktal Charles.

Položila mu tvář na rameno a zavřela oči. „Tak tancuj, Charlesi. Tancuj.“

Příští den odletěla do Nassau a zapsala se v hotelu nad Cable Beach, pláží s jiskřivým bílým pískem a neuvěřitelně jasnou tyrkysovou vodou. Než odjela, řekla Betsy, jakou musela sehrát komedii, a doufala, že bude mít Charles dost zdravého rozumu a všimne si, že ta mladá žena je do něj blázen.

Sama nestála ani o Charlese, ani o vdavky. Nové setkání s Faulknerem zničilo její těžce nabytý klid. Teď ho musela znovu najít a nevěděla, jak to dokáže. To, co k němu cítila, nezmizelo. Spíš naopak.

Její žluté bikiny byly skutečně minimální, ale všichni ostatní měli na sobě právě tak sporé oblečení. Zavřela s povzdechem oči a poddala se slunci, které jí hřálo záda.

Sprška chladné vody na zádech ji probrala. Prudce se zvedla a obrátila.

Uviděla dvě mladé šedé oči – smějící se oči. „Ahoj, mami!“ řekl se smíchem Ben. Byl celý mokrý, měl na sobě plavky a přes ruku plážový ručník. „To je ale klika, že jsme se potkali!“

„Bože můj,“ zasténala a hlava jí zoufale klesla na předloktí.

„Tak moc to přehánět nemusíš,“ ozval se za ní hluboký, pobavený hlas.

Nevzhlédla. Nemusela. Věděla, kdo to je. „Co tady děláte?“

„Prázdniny. Marie odletěla s otcem služebně do Anglie a já jsem měl už nárok na pár dní volna. Benovi zrovna skončila škola. A na Bahamách se nám líbí, viď, Bene?“

„Na Bahamách je sedm set ostrovů,“ podotkla. „Nemohl se vám líbit nějaký jiný?“

„Tenhle je skvělý,“ řekl. „Dokonce tu mají kasino. Hraješ někdy?“

„Nehraju. Prohrávám. Nic jiného.“ Zvedla hlavu a zamračila se na něj. „A v poslední době už mě to opravdu přestává bavit.“

„To je škoda,“ odsekl a udělal krok k ní. Vypadal stejně uvolněně jako jeho syn. Měl na sobě tmavé plavky s bílým pruhem na boku, tu nádhernou hruď měl nahou a hrály mu na ní svaly. Díval se, jak se na něj dívá, a zasmál se. „Hoď po mně ten ručník, Bene,“ řekl a posadil se vedle ní. „Hezký hotel. To jsem rád, že sis vybrala hotel blízko u vody.“

„Všechny jsou blízko u vody.“

„Kdepak. Jednou jsme tu s Benem bydleli v hotelu nahoře na kopci nad zálivem. Moc hezký. Bazén a pětihvězdičkové jídlo. Ale žádné moře.“

„Je to pravda. Tohle je moc príma hotel, mami. Táta musel obvolat půlku hotelů v Nassau, aby tě našel…“

„Nechceš si jít zaplavat, Bene?“ přerušil ho Faulkner.

„Aha. No jo, jasně!“ zasmál se Ben. „Uvidíme se potom, mami!“

Shelly zasténala a vzdala se naděje, že ho někdy odnaučí jí tak říkat. Nikdo to stejně neslyšel.

Faulkner si lehl na záda, protáhl se a zkřížil nohy. „Tvoje matka říkala, abych ti vyřídil, že Charles pozval Betsy na rande. Tvůj otec je bez sebe.“

„Chudák táta,“ řekla pramálo nadšeně.

„Chce jenom, abys byla šťastná.“

„Kdyby o to opravdu stál, tak by mě nechal žít vlastní život.“

„Občas to dá trochu práce přesvědčit rodiče, že jejich děti jsou schopné rozhodovat se samy. Já to vím podle sebe,“ připomněl. „Určitě tě potěší, že spolu teď s Benem vycházíme čím dál lip. Moc se změnil.“

„Doufám, že to tak zůstane,“ řekla upjatě. „Připadá mi, že tvoje Marie chce každého předělat podle sebe.“

„Nebývala tak zlá,“ odpověděl. „Pěkně jsi ji usadila. Prospělo jí to. Teď si dvakrát rozmyslí, než bude zase urážet někoho, koho nezná.“

„Kdy bude svatba?“ zeptala se konverzačně a snažila se ze všech sil nedat na sobě znát, že jí puká srdce.

„Nevím.“ Převalil se na břicho a podíval se na ni. „Kdy chceš, aby byla?“ Polkla. „Nedělej si legraci.“

„Nedělám.“

Zvedl ruku a špičkou ukazováčku začal pomalu sjíždět po ramínku jejích bikin a po hladké pleti jejího ramene.

„Nech toho!“ zašeptala.

„A proč, hočičko?“ podíval se jí do očí, zatímco jeho prst ji dál hladil, sváděl – bylo to k zbláznění. Pod jeho dotyky se jí bradavka viditelně napjala a ztuhla a Shelly se musela kousnout do rtu, aby nevykřikla.

„Faulknere, nech toho,“ zalykala se.

„Nechal bych, kdyby se ti to tak moc nezamlouvalo.“ Usmál se a pokračoval v laskání, až ucukla. „To se mi líbí,“ řekl chraplavě. „Líbí se mi, jak se tváříš, když se tě dotknu.“

„Všude kolem jsou lidi, to sis nevšiml?“ Hlas měla rozčilením skoro ječivý.

„To jsou, ale koupají se a sluní. Nikdo se na nás nekouká. Dokonce ani Ben.“ Pohnul se lehce, tak, aby ji svým tělem zakryl pohledům ostatních lidí na pláži. „A to znamená,“ řekl skoro neslyšitelně, „že můžu udělat tohle…“

Sklouzl něžně dlaní pod žlutý trojúhelník a sevřel její levé ňadro. Ucítil, jak se zachvěla a zaryla mu nehty do paže. I přes vlastní vzrušení se usmál. Byla ohromně smyslná a on miloval způsob, jakým se pod jeho rukou chvěla.

„Faulknere, ne!“ zašeptala.

Palcem a ukazováčkem něžně laskal napjatou bradavku a ona ho odstrčila, protože ji děsily pocity, které jí probíhaly tělem.

Vzrušená však nebyla jen ona. Když se díval na její reakce, cítil ve vlastním těle napětí.

Se zasténáním se od ní odtrhl, lehl si na břicho a snažil se dýchat normálně.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se, když mohla zase promluvit.

„Nemám se na tohle ptát spíš já?“ Pomalu se nadechl a podíval se na ni s lítostivým, potměšilým úsměvem. „Chceš hádat, proč teď zrovna ležím na břiše a ne na zádech?“

„Ani snad ne,“ odpověděla a odvrátila oči.

„Zbabělče.“

„Měl by ses stydět, snažit se svádět nevinné ženy na přeplněných plážích,“ vrčela. „Ne ženy. Ženu. Jenom tebe.“

„I tak…“

„Ale poprvé by to mělo být na pláži, nemyslíš?“ uvažoval nahlas. Zvedl hlavu a podíval se na ni. „Ve světle měsíce. Jenom my dva, naše těla jako stvořená jedno pro druhé…“

„Já se z tebe zblázním,“ syčela mezi zaťatými zuby.

„Já mám taky dost nepříjemné pocity,“ poznamenal. „V mém pokoji je jacuzzi. Ben má vlastní pokoj. Mohla bys jít se mnou nahoru, než ho přestane bavit plavat, a mohli bychom se milovat ve vířivé lázni.“

„Faulknere!“

„To byl jen takový zoufalý nápad.“ Upřel oči do písku. „Bílá svatba bude strašná. Děsím se toho. Mezi námi, známe oba příliš mnoho lidí. Bude to znamenat správné šaty, správného dodavatele, recepci ve venkovském klubu…“

„Tak proč s Marií neutečete?“ zeptala se a snažila se, aby na ní nebylo znát, jak je nešťastná.

„Neberu si Marii a ty to víš. Věděla jsi to už tu noc, kdy jsme na pláži málem zašli příliš daleko,“ řekl tiše. „Asi jsem to věděl i já, ale tehdy jsem to ještě nedokázal přijmout. Musel jsem si srovnat v hlavě, co je pro mě důležité. A nejdůležitější jsi ty a Ben.“

Svět se kolem ní točil. Byla si tím jistá. Přinutila se mu podívat do očí. „Co tím chceš říct?“ zašeptala.

„Nevíš to?“ Natáhl se k ní a políbil ji. Byl to měkký, pomalý, dlouhý polibek. „Miluju tě,“ zašeptal. „Řekni ano a přestaň mě trápit.“

„Ale… ale Marie, a Charles…!“

„Mlč!“ spíš vydechl než řekl s ústy těsně u jejích, přitáhl si ji blíž a políbil ji, div nepřišla o rozum.

Něco mokrého na ně kapalo. Otevřela oči a trochu zmateně vzhlédla.

„Tak co?“ zeptal se netrpělivě Ben.

„Řekla ano,“ vypravil ze sebe chraplavě Faulkner a znovu si ji k sobě přitáhl.

„Jupíííí!“ zařval Ben. Obrátil se a rozběhl se po pláži vykládat kdekomu, že bude mít úplně novou maminku. Všichni se smáli a gratulovali mu. Tedy všichni kromě té dvojice na pláži, která nevnímala nic než jeden druhého.

Svatba byla za měsíc ve velkém presbyteriánském kostele, poblíž kterého Shelly a její rodiče bydleli. Její rodina chodila do tohoto kostela už po tři generace, takže tam vlastně byla doma. Obřad provedl kněz, který Shelly křtil, když jí byly tři měsíce, a Ben dělal otci družbu. Nan byla samozřejmě první družičkou.

Byly to nejdelší čtyři týdny v Shellyině životě a byla si jistá, že Faulkner má stejný pocit. Během celého zasnoubení byli až neuvěřitelně obezřetní. Shellyin nápad to nebyl. Opakovaně se ho snažila svést a dostat ho do postele, dokonce zašla až tak daleko, že mu připomněla, že ani puritáni neodsuzují sex před svatbou, pokud jde o snoubence. Ale nepomohlo to. Byl pevně rozhodnut, že budou mít bílou svatbu a svatební noc.

Velký den přišel. Shelly se skoro třásla, jak měla nervy napjaté k prasknutí, a zdálo se, že její čerstvý manžel není o mnoho klidnější. Na svatební cestu odlétali na Jamajku a Shelly si v duchu myslela, že jí to bude připadat jako roky, než budou konečně mít trochu času pro sebe.

„Dýchej zhluboka,“ zašeptal jí v polovině recepce. „Teď už to přežijem.“

„Doufám.“ Mrkla na něj. „Nepolíbil jsi mě u oltáře.“

Podíval se jí něžně do očí. Zvedl jí závoj, ale nepolíbil ji. Políbil jí dlaně obou rukou a vrhl na ni pohled, na kterém by se dala smažit vajíčka.

„To, jak jsem tě měl chuť políbit, by bylo v kostele neslušné,“ řekl tiše. „Proto jsem si to schoval na potom.“

Pootevřela rty. Hladově hltala pohledem jeho ostrý, štíhlý obličej. „Chci tě,“ řekla přerývaně.

„Já tě taky chci.“ Přejel jí po rtech dlouhým prstem. „Už to nebude dlouho trvat.“

„Já vím.“

Její rodiče jim přišli znovu gratulovat. Její otec byl jejich spojením mnohem nadšenější, než se Shelly odvažovala doufat. Dokonce i její matka pěla ódy na Faulknera i na Bena. Od chvíle, kdy oznámili své zasnoubení, neslyšeli nic než chválu a gratulace. Shelly to trochu překvapovalo, ale své pocity si nechala moudře pro sebe.

Konečně mohli odjet v bohatě vyzdobeném autě. Výzdoba byla pozornost od Bena, který měl po dobu jejich svatební cesty zůstat u rodičů své nové matky, a od Nan a pár dalších spolužáků. Když je Faulknerův šofér vezl na letiště, Shelly nespouštěla pohled plný obdivu na široký zlatý kroužek, který jí Faulkner navlékl na prst.

Byla to dlouhá, únavná cesta. Než se dostali do svého hotelu v Montego Bay a zapsali se, byl čas něco sníst. Shelly neměla moc chuť k jídlu, ale seděla se svým manželem v jídelně a rýpala se v mořské směsi, zatímco on si pochutnával na pořádném steaku.

Cestou zpátky se prošli po pláži a dívali se na západ slunce nad oceánem. Pak se Faulkner obrátil a vedl ji zpátky do jejich pokoje.

Pokoj měl balkón, z kterého byl výhled na zátoku – velmi soukromý balkón, vysoko a skrytý pohledům. Faulkner ji tam zavedl. Velká pohovka byla už přikrytá plážovým ručníkem.

Něžně ji svlékl a uložil ji tam. Postavil se vedle ní a hltal ji očima, které zářily jako majáky plné lásky.

„Chceš mít dítě hned, nebo chceš pár měsíců počkat?“

Šokovaně se nadechla. O tomhle spolu nemluvili. Uvedlo ji do rozpaků horko, které se jí po jeho slovech rozlilo po těle, při představě, že by měla jeho dítě. Zachvěla se, oči utopené v jeho.

„Chceš to, viď?“ zeptal se chraplavě.

„Promiň,“ zašeptala. „Ano… chci!“

„Nemáš se za co omlouvat,“ řekl něžně a pomalu. „Já to chci stejně jako ty.“

„Nebude to Benovi vadit?“

Usmál se. „Ne. Nebude mu to vadit.“

Dotkl se rukama košile. Svlékal se velmi pomalu, nechal ji, aby se dívala. Jeho dech se zrychlil, když spadl poslední kousek látky a ona viděla změněné obrysy jeho silného těla. Zírala na ně fascinovaně.

„Jaké to je vidět mě takhle?“

Zalapala po dechu. „Intimní,“ zašeptala. „Hrozně intimní. A hrozně vzrušující. Skoro se to nedá vydržet.“

„S tím se dá něco dělat,“ řekl a něžně se usmál.

Svezl se k ní na pohovku a začal ji líbat. Nejdřív to byly pomalé a něžné, neuspěchavé polibky. Ale pak se jí dotkl a s každým tím dotykem se její tělo víc a víc chvělo, tisklo se k němu, volalo ho s touhou tak divokou jako letní bouře.

Vychutnával si její blízkost, zkoumal ji ústy i rukama, které ji hladily a vzrušovaly a objevovaly její nejdůvěrnější tajemství. Když byla připravená, položil ji jemně na záda a svým tělem se přitiskl k jejímu.

Něžně ji líbal, zatímco vnikl mezi její měkká stehna a pomalu se spouštěl dolů. Trochu sebou trhla, ale za chvilku se uvolnila a pohnula se, aby se k ní dostal snáz.

„Bojíš se,“ zašeptal a podíval se jí do očí. „Mám tě ještě trochu vzrušit, než si tě vezmu?“

Začervenala se při tak konkrétní otázce. „Ale vždyť už jsi…!“

„Ne.“ Políbil ji na zavřená víčka a pohnul se. Ucítila dotek a ztuhla. „Bude to těžké,“ zašeptal. „Potřebuješ víc času. To nic,“ dodal, když se chystala protestovat, protože i on sám se chvěl touhou. „Já můžu počkat. Neboj se, Shelly…“

Začal znova, jeho ústa i ruce byly tak něžné, tak pozorné, že ji brzo přivedl k bouřlivému vrcholu napětí. Neměla ani jednu myšlenku na to odstrčit ho, šílela touhou po něm. Vzlykala s ústy přitisknutými k jeho a vzepnula boky, naplnila jejich spojení dřív, než si stačil uvědomit, co má v úmyslu.

Otřásl se, ale náhle tu byl rytmus, divoká naléhavost, která vymazala moře a oblohu a noc. Slyšela jeho hlas, ale stoupala, stoupala, stoupala…

A pak divoká exploze žáru, na kterou nebyla připravena. Zaryla mu nehty do zad, prudce se vypjala, zatímco si uvědomovala prudký pohyb, chraplavý výkřik a křečovité otřesy těla tak důvěrně spojeného s jejím. A pak se svět začal pomalu vracet.

Ležela pod ním vyčerpaná rozkoší, příliš otřesená na to se pohnout, bojovala o dech.

„Tak z pohledu nováčka,“ vypravila ze sebe, „a na desetibodové stupnici, tohle bylo aspoň dvacet.“

„I z pohledu zkušeného to bylo aspoň dvacet,“ vydechl jí do ucha. „Jsi v pořádku? Není to moc zlé?“

„Vůbec to není zlé.“ Přitiskla se k němu, vychutnávala si svou i jeho nahotu, jeho blízkost. „A teď se převalíš na druhou stranu a budeš spát?“

„Ano, a ty taky.“ Zasmál se.

Vstal, zvedl ji do náruče a odnesl ji do postele. Přikryl ji, přitáhl si ji něžně do náruče a zhasnul. „Snaž se trochu si odpočinout,“ zašeptal. „Ráno to budeš potřebovat.“

Potěšeně se zasmála a položila mu tvář na rameno.

„Shelly?“

„Hmmm?“

„Neřekla jsi mi, že mě miluješ.“

„Ale řekla,“ mumlala ospale. „Řekla jsem to asi stokrát, ale ty jsi to neslyšel. Šíleně tě miluju. A vždycky budu.“

Usmál se a přejel jí rty po čele.

„To jsem rád. Protože ty jsi teď můj život.“

Povzdechla si a přitulila se blíž. „Faulknere.“

„Hmmmm?“

„Pořád máme Paříž.“

Zasmál se. Těsně předtím, než zavřel oči, pocítil záchvěv lítosti nad tou literární postavou, které toho zbylo pro útěchu tak málo. On měl něco mnohem, mnohem lepšího. Měl Shelly… a Bena… a před sebou život plný lásky.

BYT

Debbie Macomberová

PRVNÍ KAPITOLA

Svoboda. Hilary Wadsworthová si vychutnávala ten nejsladší ze všch pocitů. Asi jsem se zbláznila, usoudila, ale hlava se jí točila nadšením.

„Vážně, drahá maminko, mně je to ale úplně jedno!“ vykřikla do větru, když přejížděla po mostě Golden Gate a bez příčiny se smála. U svého malého červeného autíčka měla staženou střechu, vlasy jí šlehaly do obličeje, a jí bylo docela jedno, co jí ostrý vítr provede s vlasy, pletí, očima, hodila za hlavu všechny nepříjemné následky, které jí vypočítala její matka.

Louise Wadsworthová, její oddaná, dokonalá matka, byla šokována, když si Hilary koupila své první auto. Nebylo to bezpečné, byla to smrtící past. Sluneční paprsky jí zničí její dokonalou, růžovou a smetanovou pleť. Lidé na ni budou zírat. Seznam se zdál nekonečný. Hilary naslouchala s trpělivostí Joba, pak stručně oznámila, že přijala místo v Portlandském symfonickém orchestru, a šla si sbalit.

Byla konečně sama. Poprvé za celých třiadvacet let unikla ze sevření své matky. Konečně jí nikdo nebude koukat přes rameno a komentovat všechno, co řekne a co udělá. Konečně se bude Hilary moci scházet s kým bude chtít a kdy bude chtít, bez cenzury a bez křížových výslechů. Bude moci nosit černé boty v létě a bílé na podzim. Už ji nebudou svazovat konvence a staromódní pravidla její matky.

Hilary měla vlastní byt, vlastní místo a nebyla už závislá na své pánovité matce.

Když Hilary druhý den dojela do Portlandu, pocítila první výčitky svědomí. Její matka to myslela dobře. Všechny ty obavy vyplývaly z hluboké, svazující lásky.

Hilary zaváhala, když vykládala věci z auta; věděla, že Louise bude čekat, že jí zavolá, ale odmítla se tak snadno vzdát. Louise Wadsworthová by se jí dokázala pověsit na krk i na dálku, kdyby jí to Hilary dovolila.

Zaváhala. Nemůže přece matku úplně ignorovat jen proto, že se od ní odstěhovala. Připadala si hloupě, že jí takové nepodstatné rozhodnutí může připadat tak těžké. Popadla poslední tašku, dotáhla ji do bytu, který vlastně tvořil polovinu dvojdomku, a sáhla po telefonu.

„Tak jsem ve zdraví dorazila,“ ohlásila do sluchátka.

„Hilary, miláčku! Měla jsem o tebe takový strach! Byli Greerovi –“

„Mami, přece jsem ti vysvětlovala, že Greerovi budou šest týdnů pryč.“ Její matka zjevně předpokládala, že jí majitelé dvojdomku budou dělat chůvu.

„Ale Hilary…“

„Mami, prosím tě, já jsem úplně a naprosto schopná se o sebe postarat.“

„Proč sis nemohla najít místo blíž k domovu? Copak na tobě chci tak moc?“

„Mami…“ Hilary si lehce, ale ne nezdvořile povzdechla. „Já ti nechci ubližovat, ale bylo na čase, abych odešla z domova. Je to lepší pro nás pro obě.“ Portland byl výborný. Dost daleko od San Francisca, aby to zabránilo její matce objevovat se jí neočekávaně u dveří a zavalit ji dárky a radami. Ale dost blízko, aby se daly naplánovat občasné návštěvy.

„Já jenom že se mi bude po tobě tak moc stýskat.“ V hlase starší Wadsworthové se ozvala rezignace. „Budeš aspoň často telefonovat, viď?“

„Samozřejmě…“ Hilary si uvědomila, že souhlasila bez rozmyšlení. „Každý týden.“

Louise zaváhala. Bylo zjevné, že je zklamaná. Hilary si byla jistá, že matka čekala, že bude volat aspoň jednou denně. „Já… mám tě ráda, Hilary.“

„Já vím, mami. Já tebe taky.“

Hovořily ještě několik minut, než Hilary telefon ukončila. Stála uprostřed své nové kuchyně a vychutnávala si ten kouzelný pocit nezávislosti. Měla co dělat, aby nerozpřáhla ruce, bláznivě se nezatočila a nezačala si zpívat.

Všechno se jí dařilo. Po několika beznadějných měsících čekání na místo flétnisty v sanfranciském symfonickém orchestru se Hilary dozvěděla o místě v Portlandu. Když o něj žádala, byl to napůl vtip, ale přátelé i její vlastní vzrůstající pocit nespokojenosti ji povzbudili natolik, že nakonec přece jen letěla na sever ke konkursu. Matka měla samozřejmě od samého začátku celou spoustu námitek, které Hilary ignorovala.

Konkurs šel až překvapivě dobře. V prvním kole hrála Hilary část z Mozartova Koncertu v G moll, stejnou skladbu jako ostatní. Později ji pozvali ke druhému kolu, ve kterém měla zahrát několik úryvků z Debussyho Faunova odpoledne. Po dalším čekání, které jí připadalo nekonečné, jí nabídli místo.

S pomocí ředitele orchestru si Hilary našla zaměstnání na půl úvazku v obchodě s gramodeskami, protože její plat v orchestru byl víc než skromný. I když měla Hilary slušný vlastní příjem ze svěřeneckého fondu, měla pocit, že je důležité, aby žila jen z toho, co si sama vydělá. Byla to otázka hrdosti. To byl rys – musela si to připustit – kterému se naučila od své matky. Rys, který do ní vtloukala od narození.

Když se Hilary vrátila do San Franciska, zařídila, aby správci jejího jmění její příjmy reinvestovali. Chtěla za sebou spálit mosty, aby jediný směr, který jí zbýval, byl vpřed. Jejím cílem bylo stát se docela nezávislou na své rodině, postarat se sama o sebe.

Přijetí v portlandském orchestru byl první krok na její cestě ke svobodě. Jestli měla stát úplně na vlastních nohou, bude muset také sama za sebe rozhodovat. Během pár hodin po tom, co místo přijala, najala si malý byt. Majitelé, manželé v důchodu, žili v jedné polovině dvojdomku a druhou polovinu pronajímali.

Hilary očekávala, že o přestěhování bude muset se svou matkou svést pravidelnou bitvu. Nemýlila se; souboj skončil matčiným pláčem a tím, že Hilary byla ještě pevněji rozhodnutá odstěhovat se. Její matka ji dusila. Louise řídila Hilary život, a Hilary byla přesvědčená, že jestli se brzo neodstěhuje, zalkne se a umře.

Nebylo by to všechno bývalo tak zlé, kdyby ještě žil její otec. Hilary bylo třináct, když se její báječný, veselý tatínek zabil při autonehodě. Ta havárie uvrhla pohodlný, útulný svět Hilary a její matky do zmatku.

Její matka už nikdy nebyla jako dřív – a vlastně ani Hilary. Louise se od té doby nezbavila soustavného strachu, že se Hilary také něco stane. Celé roky Hilary snášela ochranitelské postoje své matky. Vždycky byla tichá, neprotestující dcera. Hodná dcera. Uzavřená, inteligentní a nadaná. Trvalo jí roky, než sebrala dost odvahy se osvobodit. A teď byla volná – a nikdy jí život nechutnal tak sladce.

Trvalo jí několik hodin, než vybalila. Byt byl ideální a teď se jí líbil ještě mnohem víc, než když ho poprvé viděla. Zabrala si větší ložnici, ale byla vděčná za ten druhý pokoj, kde hodlala cvičit.

Jako třetí flétnistka bude muset zkoušet dvě až pět hodin denně. Ne že by toho času litovala. Hudba byla jediná skutečná láska jejího života. Její způsob úniku.

Hilary samozřejmě během těch let chodila na schůzky, ale nikdy neměla žádný vážný vztah. Leda že by počítala Williama, což rozhodně odmítala. Jen ona sama byla vinna tím nedostatkem romantiky ve svém životě. Nikdy nerozuměla mužům. Tak dlouho žila sama s matkou, že ji přítomnost muže uváděla do rozpaků.

Myslela si o sobě, že je dost hezká – štíhlá a křehká. Zdědila tmavou krásu svého otce, jeho barvy, ale měla matčiny krásné šedomodré oči. V posledních několika měsících odmítla několik pozvání na schůzky, protože měla silné podezření, že je zařídila její matka. Jestli si jednou najde nějakého muže, najde si ho raději sama.

Hilary byla k smrti unavená, když dokončila vybalování, ale přesto si uvařila večeři, malý špenátový nákyp, který snědla se sklenicí bílého vína a plátky čerstvé broskve.

Pak plných čtyřicet minut blaženě odpočívala ve vaně plné horké vody, zatímco její kazeťák hrál Šeherezádu od Rimského-Korsakova. Takhle asi vypadá nebe, usoudila.

Teď by si měla odpočinout, protože ji čeká zvlášť nabitý den. Ráno nastupovala do práce v obchodě a odpoledne měla první zkoušku s orchestrem.

Předpokládala, že se jí bude špatně usínat, ale pletla se. Oči se jí zavřely, jakmile položila hlavu na polštář, a spánek na sebe nedal dlouho čekat. Stála na prahu největšího dobrodružství svého života.

Stála na vlastních nohou. Ve vlastním bytě. Byla pryč ze sevření své milující, pánovité matky.

Hilary měla pocit, že slyší podivný zvuk. Přicházel z obýváku, nebo jí to aspoň tak připadalo. Znělo to, jako kdyby někdo upustil něco těžkého, což byl samozřejmě nesmysl, protože tu byla sama.

Nedělalo jí to starosti, zvlášť když pak už neslyšela nic jiného. V nočním tichu se zvuky dobře nesou. Chvíli napůl poslouchala, ale pak usoudila, že to byla buď její fantazie, nebo že se byt usazuje a vítá ji do nového domova…

Sean Cochran stál v obýváku dvojdomku, jeho vojenský pytel ležel před ním na podlaze. Byl k smrti unavený. Let z Bostonu se zdržel skoro o dvě hodiny, takže navazující spojení v Chicagu samozřejmě zmeškal. Což dohromady znamenalo, že měl za sebou dlouhý den. Naštěstí ho Dave, kamarád z Operace Pouštní bouře, mohl i tak vyzvednout na letišti. Mrzelo ho, že se nesetkal s Allenem Greerem. Ten člověk, od kterého si pronajal půlku dvojdomku, byl přátelský a ochotný.

Bude to otrava být nepojízdný, ale armáda mu sem dodá jeho vlastní auto během týdne. Sean nevěděl, kdo to parkuje na jeho místě, ale ať je to kdokoli, nedělal si s tím hlavu. Však on už to podruhé nezkusí. Bylo dost nepravděpodobné, že by se s ním měl někdo chuť hádat. Měl skoro metr devadesát a téměř sto kilo svalů a obvykle stačilo, když se zamračil.

Takže s armádou je definitivně konec, uvažoval Sean a na chvilku mu to přišlo líto. Proti svému zvyku otevřel lednici.

Byl hladový a unavený, což byla obzvlášť nepříjemná kombinace. Měl v úmyslu koupit si něco na letišti, než přijede Davy, ale neměl čas. Nevěděl sám, co čeká, že v lednici najde. Zázrak?

A přesně to se stalo. V lednici bylo několik věcí, včetně řezu nákypu, malé lahvičky francouzského vína a krabice mléka.

Než domácí odjeli, musela mu paní Greerová nachystat do lednice něco k jídlu. To bylo od ní milé. Nebylo to nutné, ale bylo to příjemné a Sean to oceňoval.

Kdyby se s ním paní Greerová byla někdy setkala, byla by věděla, že plátek nákypu je pro něj jako slonovi malina. A ani jemná francouzská vína neměl rád. Když už by si dal nějaký alkoholický nápoj, bylo by to pivo.

Sean stál před otevřenou ledničkou, sáhl po plátku nákypu a snědl ho na čtyři sousta. Přemýšlel, zda má vypít to víno, ale pak raději sáhl po mléku a lokl si přímo z krabice.

To se tedy musí jeho domácí přiznat, kuchařka je to báječná. Ten nákyp byl skvělý. Klidně by si dal víc.

Na kuchyňských hodinách bylo skoro jedenáct, což byly na východním pobřeží dvě ráno. Byl unavený. Příliš unavený na to, aby se rozčiloval, že mu někdo zabral parkovací místo. Příliš unavený, aby hledal ještě něco dalšího k jídlu. Toužil jedině po posteli.

Neobtěžoval se ani vzít si s sebou pytel, prošel halou a vstoupil do první ložnice. Ani se nenamáhal rozsvítit.

Svlékl se a odhodil přikrývku, vděčný za to, že je postel ustlaná. Ráno bude mít spoustu času pořádně si popřemýšlet o všech těch změnách, ke kterým v jeho životě v posledních dnech došlo. Cestoval dva tisíce mil, aby začal znovu. Už nebyl příslušníkem elitních zvláštních jednotek, už nenosil zelený baret. Skončila i jeho úloha vyhledávaného poradce.

V armádě se teď šetřilo. Kdysi si myslel, že vojenská kariéra bude pro něj to pravé, ale když mu teď nabídli, aby v armádě zůstal, odmítl. Jak teď věci vypadaly, s povýšením by to asi nebylo moc slavné.

Dave Krier ho ujišťoval, že v Portlandu je spousta pracovních příležitostí pro piloty vrtulníku. Byla to nejslibnější nabídka, kterou Sean měl, takže se rozhodl návrh svého přítele přijmout.

Dave mu pomohl si všechno zařídit. Našel ten byt a předal Allenu Greerovi Seanovu zálohu. Tomu to připadalo ideální. Starší manželský pár, který hodně cestuje ve svém trajleru a pronajímá polovinu dvojdomku. Seanovi se líbila ta představa, že jeho domácí budou většinu času pryč. Měl rád své soukromí.

Spánek k němu přišel jako vítaný přítel. Měl z toho všeho dobrý pocit. To, že odešel z armády, bylo možná jeho nejlepší rozhodnutí za několik let.

Ale jako skoro u všech věcí v životě, to se uvidí až časem.

Hilary se vzbudila brzo, otevřela oči krátce po svítání. Dny se prodlužovaly, slavné portlandské růže se obalovaly poupaty a vzduch byl plný teplé jarní vůně.

Hodila přes sebe tenký župan a loudala se do kuchyně, aby si udělala pravidelný ranní šálek bílé kávy. Espreso byl dárek na rozloučenou od její matky. Hilary při té myšlence pocítila osten výčitek svědomí, ale pak se cílevědomě pustila do ohřívání mléka.

Když si připravila nápoj, opatrně usrkla a vrátila krabici s mlékem do lednice. Přitom si všimla prázdného talíře. Zaváhala. Když tak o tom uvažovala, mléka byla vlastně taky jen polovina.

Kam proboha zmizel ten zbytek nákypu? Kdo jí vypil mléko?

Zamračená a zmatená zavřela dvířka a obrátila se. Ten zvuk. Vzpomínala si jasně, že včera v noci slyšela něco divného, ale to byla příliš unavená, než aby vstala a zjišťovala, co se to děje.

Zřejmě nějaký… nějaký lupič se dostal do jejího domu a snědl jí nákyp a vypil mléko.

Srdce jí začalo prudce bušit, jak se rozhlédla po místnosti po nějakých důkazech. Zdálo se, že nic nechybí.

Podívala se do obýváku a prudce se zarazila, když uviděla veliký… pytel s pískem. Nebo to aspoň vypadalo jako pytel s pískem, i když si vždycky myslela, že ty se dělají z juty. Tenhle byl zřejmě z nějaké maskovací látky.

Jak se zloděj snažil honem utéct, zjevně ho tady zapomněl.

I když byla víc než trochu vyděšená, odmítla volat policii hned první den, kdy je sama. Připadalo jí rozumné nejdřív si pytel prohlédnout, než udělá nějaké závěry.

„No tak,“ řekla nahlas, aby si dodala odvahy. „Tak zlé to nebude. Čeho se tak bojíš?“

Pomalu a opatrně došla do obýváku. Pytel s pískem ležel rovnou ve dveřích. Když si ho Hilary prohlídla blíž, usoudila, že v něm přece jenom nebude písek. Pravděpodobnější bylo, že ten, kdo se jí vloupal do bytu, tu zapomněl pytel ukradených věcí.

Něco nebo někdo ho vyplašil a on ty věci odhodil nebo upustil. Teď se s tím už nedalo nic dělat. Neměla jinou volbu. Bude muset zavolat policii a všechno ohlásit. Jen se modlila, aby se to nedozvěděla její matka. Přesně něco takového by přivedlo Louise k šílenství.

Hilary se rozhodně otočila a vzápětí stála tváří v tvář největšímu muži, jakého kdy viděla. Tyčil se nad ní jako budova World Trade Center, hrozivý a rozzuřený.

Hilary se panicky rozbušilo srdce.

„Kdo k sakru jste?“ zařval hlasem, který duněl jako čínský gong.

DRUHÁ KAPITOLA

„Kdo jsem já?“ vykřikla Hilary rozčileně. „To bych se snad měla ptát já vás!“ Sama se divila, že neomdlela hrůzou. Jak si tenhle… tenhle násilník dovolí vniknout do jejího bytu – jejího prvního bytu – a ještě na ni křičet! „A co vůbec děláte v mém bytě?“

„To se moc pletete, dámo. Tady bydlím já.“

Hilary založila ruce na prsou a výmluvně se na něj podívala. Tak pitomá nejsem, říkal ten pohled, a nenechám se zastrašit. Když zvládla svou matku, zvládne už klidně i King Konga.

„Tady čirou náhodou bydlím já,“ řekla mu tak důrazně, jak dovedla. Možná že má o padesát kilo a dobrých pětadvacet centimetrů víc, ale ani ji nenapadne ustoupit. „A teď bych vám navrhovala, abyste odešel. Jinak budu muset požádat o zásah úřady.“

Se zkoumavě přivřenýma očima naslouchal jejímu nejvybranějšímu „penzionátnímu“ tónu. Pomalu, vědoucně se usmál. „To vás navedl Dave Krier, co?“

„Ujišťuji vás, že žádného Dava neznám,“ informovala ho prkenně. „Teď buďte tak laskav a odejděte a vezměte si ten… ten pytel s sebou, dřív než zavolám policii.“

„Poslužte si.“ Zkřížil své mohutné paže, v tmavých očích měl chladný a arogantní výraz. „Mohlo by to být zajímavé, protože já mám na tenhle byt nájemní smlouvu.“

„To těžko,“ odsekla Hilary, „protože nájemní smlouvu mám já.“

„Dokažte to.“

„Vy to dokažte!“ nedala se.

Bylo zjevné, že ten chlap lže, ale netušila, co tím sleduje.

„Proč ne.“ Sáhl po pytli, který Hilary předtím zkoumala. Otevřel ho a vytáhl odtamtud silnou obálku. Prolistoval pár papírů, pak jeden oddělil a podíval se na něj.

„Podepsal jsem nájemní smlouvu na šest měsíců,“ řekl. „Tady to potvrzuje podpis Allena Greera.“

„Allen Greer,“ opakovala pomalu Hilary, jak studovala smlouvu. „Já… já jsem si tenhle byt pronajala od jeho ženy víc než před týdnem.“ Měla samozřejmě smlouvu také s sebou, ale byla teď v jejím pokoji.

„Paní Greerová vám pronajala tenhle byt?“

„Zřejmě došlo k nějakému nedorozumění,“ řekla Hilary pomalu a snažila se utřídit si myšlenky. Přečetla si ten papír znovu a všimla si jeho jména, úhledně naťukaného na stroji.

„Tak požádáme Greerovy, aby ho vyřešili,“ navrhl Sean. „Zřejmě každý z nich pronajal byt, aniž by o tom ten druhý věděl.“

„Ano, ale Greerovi nám bohužel moc nepomůžou.“

Sean se zamračil. „Proč ne? Stačí se s nimi spojit a tím to jednou provždy vyřešíme.“

„Protože,“ Hilary začínala být netrpělivá, „Greerovi tady nejsou. Když jsem naposledy mluvila s paní Greerovou, říkala, že budou šest týdnů pryč.“

„Šest týdnů!“ vybuchl Sean, a Hilary by byla přísahala, že jeho hlas duní v obýváku jako rány hromu.

„Nemusíte řvát.“

„Poslechněte, dámo, já mám důvod se rozčilovat. Nemám v nejmenším úmyslu se stěhovat.“

„Ale budete muset – nemáte na vybranou,“ řekla Hilary tak klidně, jak za daných okolností dokázala. „Já jsem se sem nastěhovala první a držení je devět desetin práva. Můžete být aspoň gentleman a –“

„Na to zapomeňte. Vy můžete být rozumná a odstěhovat se. Kdo ostatně dokáže, kdo tu byl dřív?“

„No samozřejmě já,“ prohlásila Hilary znechuceně, „protože jste mi snědl zbytek večeře.“ Znovu se zamračil a Hilary doufala, že proto, že si uvědomuje, že ona má pravdu.

„Vlastnictví je jediný způsob, jak rozhodnout, kdo má na byt právo. Doneste svou nájemní smlouvu a zkontrolujte si datum na stvrzence. Připadá mi rozumné, že byt bude patřit tomu, kdo za něj první zaplatil. Ten druhý se bude muset odstěhovat. Souhlas?“

„Dobře,“ řekla váhavě. Odhrnula si z obličeje dlouhé prameny vlasů a to nervózní gesto ji rozzlobilo. Sean v tom bude vidět náznak slabosti a ona mu nehodlala dát ani nejmenší výhodu.

Trvalo jí jen chvilku najít podepsanou smlouvu. Když se vrátila, stál Sean u sporáku. Na něm se vařil hrnek vody. Přidal do něj rozemletou kávu a pak tekutinu scedil do šálku. Hilary nikdy neviděla nikoho vařit kávu tak primitivním způsobem, ale musela připustit, že je Sean vynalézavý. Doufala jen, že stejnou vlastnost projeví při hledání nového bytu.

„Moje smlouva je z desátého,“ podala mu důkaz.

Sean jí vzal papír z rukou a pečlivě si ho pročetl, zatímco ona se podívala na jeho smlouvu. Ulehčeně si oddechla, když zjistila, že podepsala smlouvu o den dřív než Sean.

„Mrzí mě to, opravdu,“ řekla a snažila se zakrýt své ulehčení. „Ale tenhle byt je pro mě jako stvořený. Pracuju jen něco přes kilometr odtud.“ Zamračil se na ni, jako by naznačoval, že i jemu byt výborně vyhovuje. „Samozřejmě udělám, co budu moci, abych vám pomohla najít jiné bydlení,“ nabídla mu Hilary nepřesvědčivě.

Zamračil se ještě víc.

„Máte se kam odstěhovat?“ zeptala se Hilary s mírnou výčitkou svědomí. Chtěla celou věc zvládnout co možná velkoryse, protože bylo zřejmé, že to nebyla chyba ani jednoho z nich. Byla jen vděčná, že to není ona, kdo se musí stěhovat.

„Ne,“ řekl po chvíli přemýšlení. „Přiletěl jsem včera z Fort Davon. Můj kamarád Dave mě odvezl z letiště.“

„A co ten Dave? Přece byste u něj mohl nějaký čas bydlet, ne?“

„To těžko. Bydlí u rodičů své ženy. Když mi napíšete šek na zálohu a první splátku nájemného, tak odtud hned vypadnu.“

„Zálohu?“ opakovala Hilary. „A první splátku…“

„Tři sta padesát dolarů, plus šest set, to je –“

„Já nemám devět set padesát dolarů.“ Hilary se sevřelo srdce. Ke svěřeneckému fondu nemohla a nepřicházelo v úvahu požádat o ty peníze matku.

„Tak to je tedy problém, co?“ zavrčel Sean. „Protože já se odtud nehnu, dokud nedostanu zpátky svoje peníze.“

„To snad přeháníte,“ polkla Hilary s hrůzou. „Greerovi vám dluží peníze, ne já.“

„A jak si představujete, že si najmu jiný byt, když na to nebudu mít peníze?“ štěknul netrpělivě.

Hilary zamrkala nad tou prudkostí a pak ztuhla spravedlivým rozhořčením. „Já nevím… a nemám čas se s vámi hádat. Musím být ani ne za hodinu v obchodě. Pokusím se přes den něco vymyslet.“

„To bych vám radil.“

„A já bych vám radila, abyste trochu přemýšlel taky vy.“

Tohle je pěkný průšvih, přemítal Sean pod sprchou. Celé týdny se těšil na to, až bude zase sám. Věděl, že jeho rodina je zklamaná, že se rozhodl vyrazit na západní pobřeží, místo aby se vrátil do rodného Chicaga. Jeho nevlastní mladší bratr mu nabídl práci, ale Seanovi se nezdálo, že by v hutním průmyslu bylo moc velké uplatnění pro pilota vrtulníku.

Teď poprvé ho napadlo, jestli se rozhodl správně. Jeho matka zemřela tak dávno, že si na ni nepamatoval, a jeho otec se znovu oženil, když mu bylo pět. Sean se cítil ve vlastní rodině vždycky trochu nepatřičně.

Přihlásil se do armády, hned jak vyšel ze střední školy, a posledních devět let byl u zvláštních jednotek. Jeden z těch roků strávil v Saúdské Arábii. Mluvil teď arabsky tak, že by si ho spletli s tamním rodákem.

Dave telefonoval kolem desáté. Sean se mu nezmínil o tom zmatku s bytem. Celkem nebylo třeba, protože mu bylo jasné, co se stane.

Hilary se nechce odstěhovat. Ani on ne. A bylo nepravděpodobné, že ona dokáže odněkud vyčarovat devět set padesát dolarů.

Neměli na vybranou.

Hilary zažila málo tak nepříjemných rán, jako bylo to dnešní. A odpoledne nebylo o moc lepší. Zrovna když začala chápat, co od ní bude pan Murphy požadovat, vešel do obchodu Sean Cochran.

Slon v porcelánu! Neuměla si představit člověka, který by se sem hodil míň.

Pan Murphy se na ni klidně usmál, aby jí naznačil, že se má věnovat novému zákazníkovi, a Hilary vyrazila k Seanovi a snažila se, jak mohla, zakrýt své podráždění. Celá ta situace ji vyváděla z míry. Vypadalo to, že nikdy nebude volná. Nejdřív její matka a teď tenhle – Rambo.

„Čím vám posloužím?“ zeptala se chladně, i když z očí jí sršely jiskry.

„Máte pro mě devět set padesát dolarů?“ zeptal se.

Hilary na okamžik zavřela oči a snažila se sebrat každý gram sebeovládání, který jí její matka vtloukla do hlavy. „Už jsem vám vysvětlila, že ne.“

„A máte nějakou možnost je sehnat?“

Hilary strávila většinu dopoledne nad stejnou otázkou. Těžko si mohla říct o zálohu na plat, když byla zaměstnaná jen tři hodiny.

Uvažovala i o tom, že požádá o peníze svou matku, ale usoudila, že to nepřichází v úvahu. A ani banka jí pravděpodobně nedá úvěr, protože byla z jiného státu a účet si založila teprve nedávno.

Hilary nevěděla, co má dělat. „No?“ naléhal. „Můžete je sehnat nebo ne?“

„Ne tak rychle,“ připustila neochotně. „To jsem si myslel.“

„Dělám, co můžu,“ procedila mezi zuby.

„Nějaký problém?“ zeptal se pan Murphy.

„Ne, ani v nejmenším,“ ujistil Sean majitele obchodu se spokojeným úsměvem.

„Chcete, aby mě vyhodili?“

„Nechci. Dlužíte mi skoro tisíc dolarů.“

„Já vám nedlužím vůbec nic. Dluží vám Greerovi.“ Ten chlap to už vážně přehání. Teď ji rozčiloval ještě víc než předtím.

„Ale Greerovi tady nejsou, kdežto vy ano,“ připomněl jí lehce Sean.

„Dala bych vám je, kdybych je měla.“ Hilary věděla, že to není moc velká útěcha, ale víc mu nabídnout nemohla.

„Poslechněte,“ řekl a mnul si rukou zátylek. „Něco mě napadlo. V téhle chvíli nic jiného dělat nemůžu.“

„Dobře,“ kývla a jen doufala, že ho napadlo něco víc než ji. Jak to viděla Hilary, nebylo z téhle situace východisko. Ona ty peníze neměla a on se nechtěl stěhovat, dokud je nedostane.

„Budeme tam bydlet spolu,“ řekl, „dokud se Greerovi nevrátí.“

Bydlet spolu! Konec nezávislosti. Konec svobody. Šlápla z bláta do louže. „Ale to je šest týdnů,“ řekla s hořkou chutí porážky na jazyku.

„Já vím, jak dlouho budou Greerovi pryč,“ odsekl Sean. „Půjdu vám z cesty a vy půjdete z cesty mně. Ostatně se tam nehodlám moc zdržovat. Nemám ještě místo, jinak bych neměl takovou starost o peníze.“

„Já budu taky mít co dělat,“ dodala Hilary, protože si uvědomila, že jiné východisko není a že se musejí pokusit se z té nepříjemné situace dostat co nejlíp.

„Takže souhlasíte, že budeme bydlet spolu?“ Hilary zaváhala. Věci šly úplně jinak, než plánovala. „No?“ chtěl vědět.

Vztekle a nešťastně kývla. Zamračila se a dodala: „Ale jen pod jednou podmínkou.“ Zaťal zuby. „A to?“

Hilary se ohlédla přes rameno, aby se přesvědčila, že pan Murphy neposlouchá. „Za žádných okolností nebudete brát telefon. Moje matka se o tom nikdy nesmí dozvědět… jasné?“

TŘETÍ KAPITOLA

Hilary se vzbudila rytmickým tleskáním. Nevěděla, co to Sean zase provádí, ale byla přesvědčená, že je to něco nepříjemného. Něco obzvlášť rafinovaně vymyšleného, aby ji to rozčílilo. Proč proboha kdy na tuhle dohodu přistoupila!

Vyhrabala se z postele, hodila přes sebe župan a dovlekla se do obýváku. Sean, oblečený do šedých tepláků, dělal na podlaze kliky. Vždycky, když se zvedl z koberce, tleskl a zase se opřel rukama právě včas, aby nedopadl na podlahu. Vylepšuje si sebevědomí, pomyslela si Hilary, dokazuje, jak je silný.

Než stačila něco podotknout, obrátil se a začal dělat sedy-lehy tak rychle, že se zdálo, jako by se jeho tělo od pasu nahoru tou rychlostí rozostřilo.

„Je tohle bezpodmínečně nutné?“ zeptala se, došla do kuchyně a začala si vařit bílou kávu.

Ignoroval ji, což bylo dobře. Většinu předchozího dne strávila tím, že předstírala, že tam Sean není. Ne že by ta hra nějak pomohla. Sean ji ujistil, že jí půjde z cesty, a ona si naivně myslela, že to znamená, že se spolu moc neuvidí. Je pravda, že spolu netrávili mnoho času, ale i půlhodina byla víc, než mohla snést. Jeho přítomnost se pro ni rychle stala soustavným zdrojem podráždění.

„Zase už jsi nechal rádio naladěné na té countryové stanici,“ poznamenala a nenamáhala se ani skrýt své znechucení. „Jestli jsi zapomněl, jako že asi ano, tak já dávám přednost klasické hudbě. A protože je to moje rádio, tak bych byla ráda, abys ho laskavě přeladil, než ho vypneš.“

„Ano, vaše výsosti.“

„Přestaň mi tak říkat.“ Hilary nesnášela ty přezdívky, které jí dával. Zdálo se, že nachází potěšení v tom nazývat ji nejrůznějšími královskými jmény. Když nebyla Fergie nebo Diana, byla kněžna Grace. Normálně by mu nedopřála to zadostiučinění vědět, jak ji ty přezdívky rozčilují, ale teď si nemohla pomoci. Co jí vadilo nejvíc, bylo to, že oblíbená přezdívka, kterou jí dávala matka, byla „princezna“. Nelíbilo se jí to o nic víc, než když jí tak říkal Sean, ale matčina „princezna“ byla aspoň výrazem lásky. Sean jí to dělal naschvál, dráždil ji tím, a ona zatím nedělala nic, než že si bránila svůj životní prostor.

„Žádala jsem tě jenom, abys… To je jedno.“ Vůbec se s ním nedalo mluvit.

„Nechala jsi viset ve sprše troje punčocháče,“ podotkl. „Jak si představuješ, že zatáhnu závěs, když mě do obličeje plácají mokré nylonky?“

„Mohl jsi je dát jinam.“

„Jestli si dobře vzpomínám, tak jsi mi zakázala dotýkat se tvých věcí.“

„Snědl jsi mi večeři.“ Měla na něj hroznou zlost a měla proč. Po namáhavé tříhodinové zkoušce s orchestrem dorazila domů, hladová a vyčerpaná, a zjistila, že jí Sean snědl krevetový salát. Tvrdil, že omylem, ale nevěřila mu.

Vzrůstalo v ní podezření, že toho muže na ni jakýmsi záhadným způsobem poslala její matka. Když nemohla přesvědčit Hilary, aby se vrátila domů, najala tohohle Ramba, aby jí znepříjemnil život.

„Ty máš paměť jako slon, co?“ zeptal se Sean a pokračoval ve cvičení s intenzitou, která ji rozčilovala ještě víc.

„No dobře,“ řekla Hilary, zhluboka se nadechla a zavřela na chvilku oči, aby se uklidnila. „Jak já to vidím, máme jenom dvě možnosti. Buď na sebe můžeme štěkat celé dopoledne nebo vyhlásit příměří. Zatím jsme dokázali nejvýš tak znepříjemňovat jeden druhému život.“

„No to bych řekl.“

Hilary se zachvěla, ale pak si uvědomila, že příčinou nebyly jen soustavné urážky, nejen to, že se k sobě prostě nedokázali chovat normálně. V bytě byl mráz – doslova. Začaly jí cvakat zuby.

Zuřící Hilary došla k termostatu a pak se prudce obrátila, aby Seanovi vmetla do tváře tohle nejnovější zvěrstvo. „Ty jsi vypnul topení!“

„To se nedalo vydržet. Nastavila jsi to tak, že by se tady daly pěstovat orchideje.“

„Ty jsi to zase nastavil tak nízko, že by se v obýváku dala skladovat zmrzlina,“ odsekla. Už se vůbec neovládala. Než potkala Seana Cochrana, málokdy zvýšila hlas. A teď se z ní za necelý týden stala dračice. „Neopovažuj se ještě sáhnout na ten termostat.“ Zamračil se, ale ona ho ignorovala a nastavila znovu teplotu. Nebylo divu, že se třásla.

Sean vzápětí vstal, natáhl jí ruku přes rameno a nastavil ho znovu tak jako předtím.

Hilary měla chuť začít ječet, ale uvědomila si, že by to k ničemu nebylo. „Tohle nejde,“ řekla a neměla přitom daleko k slzám zlosti a zoufalství. Snažili se. Oba se snažili, jak se dalo, ale tahle dohoda se prostě nedala uvést do praxe.

„To mi povídej,“ procedil Sean zaťatými zuby. „Žít s tebou je jako tancovat na vejcích. Máš víc pravidel než Pentagon. Ono by to šlo, kdybys nebyla tak zatraceně neústupná!“

„Já? Tak abys věděl, ty supermane, já jsem jedna z nejvyrovnanějších a nejpříjemnějších ženských, které můžeš v životě potkat! Nebo jsem aspoň bývala, než jsem potkala takového zatvrzelého, nelogického, nemožného svalovce.“

„No tak když se chceš bavit takhle, tak prosím,“ zařval a založil si mohutné ruce na prsou. „V celém svém životě jsem nepotkal nikoho tak chorobně pořádkumilovného, jako jsi ty. Netroufnu si ani nechat otevřený časopis, protože ty ho zavřeš a uložíš na konferenční stolek.“

„Já čirou náhodou mám ráda doma pořádek. To je takový hřích?“

„Jo,“ odsekl zuřivě. „A kromě toho jsi maminčina hodná holčička. Tak strašně se bojíš udělat něco, s čím by nesouhlasila.“

„O mé matce a o mně nevíš vůbec nic!“

„Tak moc se bojíš, aby se o mně nikdy nedozvěděla, že si nesmím ani dovolit zvednout telefon.“

„Nebojím se.“

„Nedopouštěj panebože, aby zjistila, že její holčička žije s nějakým mužským.“ Vzteky už mluvil skoro falzetem.

„Moji matku z toho vynech!“ ječela Hilary a vztekle si dupla pantoflíčkem.

„S radostí. Jestli je ti podobná, tak o ní chci vědět co nejmíň.“

Hilary zkřížila ruce na prsou a přitiskla je k sobě, aby se zahřála. Měl pravdu. Přesto, že se snažila žít po svém, na dálku se pořád držela matčiných sukní.

Ona se opravdu bála, že se její matka dozví o Seanovi. Mělo by jí být jedno, co si Louise myslí. Ale proč z toho má Hilary takové obavy? Mezi Seanem a jí přece není žádný romantický vztah.

A ještě víc ji znepokojovalo, co řekl Sean o její pořádkumilovnosti. Její matka byla taková. Celý život šlo Hilary strašně na nervy, že za ní matka pořád chodí a uklízí po ní. A teď ona sama dělá totéž. Nasadil jí brouka do hlavy.

„Nenecháš mě půl noci spát, protože cvičíš na tu svoji flétnu, a pak si stěžuješ, když si jenom pustím televizi,“ pokračoval Sean.

„No dobře, tak to ukončíme hned,“ zuřila Hilary a švihla do vzduchu jako karatistka, až ji zuřivost toho gesta vyvedla z rovnováhy. „Odstěhuju se. S potěšením. Jestli jsi mě odtud chtěl vyhnat, tak si můžeš gratulovat, protože se ti to povedlo. Napiš mi šek na zálohu a můj podíl na činži – a já si víc než ráda najdu jiné bydlení.“

Sean zmlkl. Vzal ručník, který měl pověšený na krku, a otřel si pot z čela. „Já ty prachy nemám.“

„Ty je nemáš,“ opakovala Hilary a k její hrůze jí selhal hlas: „A co mám tedy podle tebe dělat?“

„Já nevím.“

„Žít tady s tebou se prostě nedá.“

„Ono žít s tebou taky není procházka růžovým sadem.“

„Ale já si nehraju s tvým rádiem.“

„Já nepoužívám tvůj holicí strojek na svoje nohy,“ odsekl.

„Neudělala jsem to schválně, myslela jsem, že je to můj vlastní.“

„Jak jsem měl vědět, že tři mrňavé krevety a pár salátových listů je celá tvoje večeře?“ zeptal se Sean, už méně vztekle. „Připusť si to, oba jsme spáchali nějaký ten hřích. Na tom, co jsi řekla předtím, rozhodně něco je.“

„Že se odstěhuju?“

„Ne,“ řekl váhavě. „Že vyhlásíme příměří. Oba jsme dospělí – nebo bych si to aspoň rád myslel.“

„To já taky,“ zamumlala a překvapilo ji, že se jí chvějí ruce. Schovala je za zády, aby si toho Sean nevšiml.

„Určitě to spolu nějak zvládneme, když se oba budeme snažit,“ řekl a dlouze si povzdechl. „Jsi ochotná to zkusit ještě jednou?“

Hilary pomalu, váhavě kývla. „Dobře.“

„Fajn, v tom případě já taky. Už to nebude dlouho trvat – pět týdnů přece není tak moc.“

„Radši si to ani nechci představovat,“ zavrčela pro sebe. Nebyl čas diskutovat o podmínkách příměří, protože ani ne za hodinu musela být v práci. Dvakrát týdně jezdila rovnou z obchodu na zkoušku. Nebyla si jistá, jestli si Sean už všiml jejího rozvrhu. Na cestě ke dveřím zaváhala.

Sean seděl u stolu a jedl obrovskou snídani, sestávající z vajec, toastu, ovoce a kukuřičných lupínků. Za jediné jídlo spolykal víc potravy než Hilary za celý týden.

„Přijdu… přijdu večer pozdě,“ řekla a doufala, že to nezní poraženecky. „Mám po práci zkoušku s orchestrem… myslím, že by to mohlo líp klapat, kdybychom věděli, jaký časový rozvrh má ten druhý.“

„Dobrý nápad. To znamená, že nebudeš doma dřív než pozdě večer?“ Hilary kývla. „Asi v jedenáct.“

Kývl také. „Dlouhý den, co?“

Hilary se usmála. „Mně to nevadí. Mě hrozně baví to, co dělám.“

Sean odložil vidličku a otřel si ústa ubrouskem. „A taky jsi dobrá. Já muzice moc nerozumím, ale slyším tě po večerech cvičit. Je to fakt krása.“

Hilary se musela usmát. „Kompliment, Seane?“

Zdálo se, že sám sebe trochu překvapil. „Jo. Ty jsi fakt výborná muzikantka.“

„Díky. Ty jsi zase výborný… svalovec.“

Usmál se skoro chlapecky. „Jinými slovy, když nenajdu rychle práci, vždycky se můžu živit jako gorila.“

Hilary se zasmála. „Jasně, proč ne?“

Sean se na ni zeširoka usmál a ona si nemohla pomoci, aby mu úsměv neoplatila.

„Tohle už nebylo tak špatné, co?“ zeptal se jemně.

„To ne.“ Hilary neměla ani ponětí, čím se Sean celé dny zabývá. To byl jeden z důvodů, proč sama začala o svém pracovním programu. Jestli vůbec kdy mají začít věřit, musí to být teď. Zaváhala; nechtěla se ptát, ale na druhé straně to chtěla vědět.

Podíval se jí do očí. „Mám se v jednu přijít představit na jedno místo. Vypadá to slibně.“

Hilary cítila, jak jí spadl kámen ze srdce. Když se budou hodně snažit, mohou se z nich nakonec přece jen stát přátelé. „Zlom vaz.“

„Dík.“

Hilary se nechtělo odejít. Byl to první srdečný rozhovor, který spolu za celý týden vedli. Pokud se pamatovala, Sean se na ni nikdy předtím neusmál. Měl hezký úsměv. Moc hezký. V tmavých očích mu jiskřilo a Hilary by byla přísahala, že je to jako vidět blesk mezi bouřkovými mraky.

Není tak špatná, přemítal Sean, když Hilary odešla z bytu. Byla ironie, že ty věci, které jej na ní rozčilovaly nejvíc, ho zároveň přitahovaly. Pravda, cvičila na flétnu pozdě do noci, ale na druhou stranu obdivoval její vytrvalost a disciplínu. To byly vlastnosti, které pěstoval sám v sobě a obdivoval u jiných.

Ze začátku viděl Hilary jen jako snobku, ale možná, že se v ní spletl. Nevzpomínal si, že by až do dnešního rána vedli spolu jediný rozhovor, jehož hlavním tématem by nebylo vyčíst jeden druhému chyby.

I když se Hilary snažila nedat to na sobě znát, věděl Sean, že ji rozčiluje, když ji oslovuje Vaše výsosti. Musel obdivovat způsob, jak se ovládala. Málokdy zvýšila hlas, málokdy dala na sobě znát, že se zlobí. Kdyby si občas nezastrčila nervózně pramen vlasů za ucho, možná by to na ní ani nepoznal.

Hilary byla taky hezká, hezká takovým jemným způsobem. Byla to křehká kráska, jakou muži rádi rozmazlují. Sám nikdy o takové typy nestál. Měl radši ženy, které měly na kostech trochu víc masa, a takové, které na něj kladly menší nároky.

Ne že by byl nadšený tou její puntičkářskou pořádkumilovností. Posledních deset let strávil v armádě. Když chtěl mít boty v obýváku, bylo to jeho právo. Nebyl zrovna nadšený, když sebrala jeho špinavé ponožky do kuchyňských kleští a odnesla je k pračce. No dobře, tak byly trochu cítit, ale ona to rozhodně přeháněla. Chovala se, jako kdyby to byla žumpa, navíc s nějakým vysoce nakažlivým virem.

Líbila se mu. Nebo se k tomu poprvé aspoň přiblížil. Je pravda, že žít tak těsně vedle sebe bude od obou vyžadovat dost snahy, ale nějak to půjde a rozhodně to bude čím dál lepší.

Hilary Wadsworthová ho naučila spoustu věcí o opačném pohlaví, které nevnímal, než se s ní setkal. Bylo lepší, že se to naučil s ženou, na kterou nebyl citově vázaný, než s takovou, na které by mu záleželo.

Časem si najde vlastní byt, ale doufal, že i potom bude s Hilary vycházet přátelsky. Teď poprvé měl šanci.

Dobrou šanci.

Hilary se nemohla dočkat, aby byla doma. V úterý a ve čtvrtek měla vždycky těžký den. Její program v ty dny byl dlouhý a obvykle neměla čas se před zkouškou navečeřet, takže než se dostala domů, umírala hlady. Což znamenalo, že její nálada bývala někde mezi panterem a dikobrazem.

Dnes si ovšem udělala čas na salát a misku polévky, než vyrazila do koncertního sálu. Nebyla si jistá, proč tak pospíchá domů.

To ráno se mezi ní a Seanem stalo něco podstatného. Oba to cítili. Hilary doufala, že dokážou v tomto duchu pokračovat. Hrozně by pomohlo, kdyby se dokázali jeden ke druhému chovat slušně.

Když se blížila k dvojdomku, všimla si, že před ním parkuje několik aut. Viděla Seanova blazera, který dorazil den předtím, ale byla tam ještě dvě další auta, která neznala.

Nevěděla, co ji čeká uvnitř, když vcházela do bytu. Sean seděl u kuchyňského stolu se třemi dalšími muži přibližně stejného stáří. Hráli karty. Na stole stálo několik otevřených lahví piva a hromádky modrých, červených a bílých žetonů. Nikdo si jí nevšiml.

„Seane, chci s tebou mluvit,“ řekla tiše a vešla do kuchyně. Srdce jí prudce bušilo. A ona si myslela, že spolu opravdu budou vycházet lip! Ona si myslela, že spolu najdou nějakou společnou řeč. Zuřila tak, že skoro nemohla mluvit.

Vzhlédl od karet a po obličeji mu přelétl ohromený výraz. „Hilary… jak to, že jsi doma?“

„Já tady bydlím, jestli to nevíš.“

Její prohlášení komentovalo několik zapísknutí a dalších zvuků. „Ona tady bydlí?“

„No jo, to by ani nebyl Cochran, aby si nenašel ženskou.“

„To není špatný, kamaráde, to teda ne!“

„Seane, můžeme si promluvit… soukromě?“ zeptala se a nevšímala si poznámek jeho přátel.

Šel za ní do prádelny. „Já myslel, že dneska přijdeš pozdě.“

„Já jsem přišla pozdě. Jestli sis nevšiml, je deset.“

„Ale… ty jsi nešla na večeři s kamarády?“

„Jedla jsem předtím. Kdo to je?“ chtěla vědět a ukázala ke kuchyni. „A co tady dělají?“

„Já bych řekl, že to je snad jasné. Hrajeme poker. Poslechni, já vím, že jsi rozčilená –“

„Mohl jsi mi aspoň předem něco říct. Byla by to slušnost.“

Sean se dlouze nadechl. „Máš pravdu, ale nečekal jsem tě ještě nejmíň hodinu.“

„Takže ty si myslíš, že je v pořádku, když mi přitáhneš do bytu úplně cizí lidi?“

„Je to taky můj byt.“

„Já bych nikdy nic takového neudělala, aniž bych se tě předem zeptala.“

„Přestaň,“ odsekl. „No tak, Hilary. Už to zase přeháníš.“

„Zase?“

Jeden z jeho pivních a karetních přátel v tričkách zavolal z kuchyně. „Hej, Seane, zvoní telefon, mám to vzít?“

„Ne,“ vykřikl Sean netrpělivě.

Ale kamarád už měl sluchátko u ucha, dřív než ho Hilary nebo Sean stačili zarazit. „Joeův masážní salón,“ vtipkoval. „Ženy jsou naše specialita.“

Hilary zavřela oči a opřela se o pračku.

„Joe,“ zařval Sean, „dej sem ten telefon.“

„Ne!“ vyjekla Hilary a vylétla.

Dřív než se kterýkoli z nich dostal k telefonu, Joe už položil sluchátko. „Žádný strach,“ šklebil se, „to byl omyl. Nějaká stará dáma z Friska hledala svou dceru. Vy se náhodou nejmenujete Hilary, že ne?“

ČTVRTÁ KAPITOLA

„Ahoj, mami,“ řekla Hilary, když telefon vzápětí zazvonil podruhé. „To je překvapení… takhle pozdě.“

„Před chvilkou se na tomhle místě ozval nějaký mladík. Kdo to byl?“

„Mladík… ty myslíš… Seana,“ řekla a zamračila se na svého společníka. Joea by své matce nevysvětlila vůbec. Koneckonců to stejně byla Seanova chyba. Její matka samozřejmě měla její číslo na automatické volbě, takže ji nešlo přesvědčit, že se dovolala někam jinam. „To je můj… soused.“ Hilary se obrátila zády k Seanovi a jeho kamarádům. Slyšela, jak tiše sbírají své věci a plíží se ke dveřím, nepochybně pod dozorem jejího provinilého spolubydlícího.

„Soused, říkáš,“ opakovala její matka pomalu. „Je hezký?“

„Mami, prosím tě. Povídali jsme si, a když zazvonil telefon, tak jsem Seana poprosila, aby ho vzal. On je trochu šašek.“

„To jsem si všimla.“ Matčin hlas změkl. „Začínám si myslet, že to přece jen nebyl špatný nápad, že ses přestěhovala do Portlandu.“

„To určitě nebyl,“ řekla Hilary napjatě, protože si uvědomila, že matka začíná používat obrácenou psychologii. Kdyby ji Louise dokázala přesvědčit, že je v podstatě hrozně spokojená s tím, že se Hilary odstěhovala, tak by její dcera mohla změnit názor a vrátit se domů. Tenhle trik Louise používala až moc často.

„Stýská se ti po mně aspoň trochu?“ chtěla vědět Louise.

„Samozřejmě, ale…“

„Vzpomínáš si, jak jsme spolu sedávaly a povídaly jsme si a přitom se koukaly na zprávy? Ráda sis namáčela takové ty malé pěnové bonbóny do čokolády.“

„Mami, to mi bylo deset!“

„Já vím… já jen že se teď nemůžu koukat na zprávy, abych nezačala brečet. Bojím se o tebe, když žiješ úplně sama.“

Kdyby tak matka věděla.

„Vždycky jsme si tak rozuměly.“

Hilary se po těch důvěrných sezeních s matkou stýskalo také, ale vůbec neuvažovala o tom, že by se vrátila do San Franciska. Zvykala si na svůj nový život, na nový režim. Zvykala si na muže!

„Já si žiju docela dobře. Nemusíš se o mě bát,“ řekla Hilary v naději, že uklidní matku a zároveň že ukončí tuto výměnu názorů.

„Volala jsem ti zatím jenom jednou, co ses odstěhovala. Dostala jsem od tebe odpoledne dopis, ale to víš, to není totéž.“

„Měla jsem moc práce, mami. Mám strašně málo času.“

„Nepřeháníš to s tou prací, princezno? A určitě taky pořádně nejíš.“

„Mami,“ řekla Hilary úsečně, „nemohla by ses přestat chovat jako matka, aspoň pro jednou?“

„Přestat se chovat jako matka,“ opakovala

Louise tichým, bolestným hlasem. „Já… já nevím, jestli to dokážu.“

„Já už nejsem malá holčička. Jsem dospělá a byla bych ráda, abys se mnou taky tak jednala.“ Doba, kterou strávila mimo domov, jí dodala odvahy k tak otevřené řeči.

„Aha.“ Její matku skoro nebylo slyšet.

Hilary odolávala lítostivému povzdechu. „Nepotřebuju už, abys mě každý večer ukládala do postele.“

„Já vím. Já jen že se mi po tobě tak stýská.“

Hilary už to začalo unavovat. „Předpokládám, že když mě voláš po desáté večer, že k tomu máš nějaký důvod.“

„No, ano… mám pro tebe takové malé překvapení. Myslela jsem, že bych přiletěla do Portlandu, abychom byly na Den matek spolu. Jestli ti to nevadí.“

„Samozřejmě že ne,“ odpověděla Hilary, protože ji čím dál víc mrzelo, že tak vybuchla.

„Já vím, že nemůžeš přijet, protože máte koncert, tak mě napadlo, že bych mohla já přijet za tebou. Už jsem si zamluvila letenku, ale teď si uvědomuju, že to bylo asi trochu předčasné.“

„Ale vůbec ne. Budu se moc těšit, že přijedeš.“

„To jsem ráda,“ pokračovala Louise. „Dostala jsem odpoledne od tebe dopis a hrozně mě mrzelo, že spolu nebudeme na Den matek. Až teprve potom jsem si uvědomila, že když nemůžeš ty přiletět ke mně, že můžu já letět k tobě. Zamluvila jsem si letenku a čekala jsem, až budeš doma, abych ti to řekla.“

„Určitě si to užijeme, mami.“

„Určitě, princezno. Můžeš mi ukázat svůj byt, a budeme spolu pít čokoládu, jako jsme to vždycky dělaly. Určitě to bude báječné.“

„To zní skvěle, mami,“ řekla Hilary, zavřela oči a přitiskla čelo na stěnu. Za pár minut rozhovor ukončily.

Ticho v bytě řeklo Hilary, že Sean už vyprovodil své kamarády z bytu.

„Nebylas na ni trochu moc tvrdá?“ řekl Sean, když viděl, že Hilary skončila.

„Jak to myslíš?“

„Nemusela jsi s ní mluvit tak útočně.“

„Nemluvila jsem útočně,“ odsekla, protože neměla chuť připustit, že možná mluvila. „Ty to nechápeš,“ dodala téměř prosebně. „Moje matka mi chce řídit život.“

Sean dál uklízel kuchyňský stůl, shraboval žetony do kulaté krabice. „Asi máš pravdu. Moje matka umřela, když jsem byl malý – skoro se na ni nepamatuju.“

„Tvůj otec se znovu neoženil?“

Sean kývl. „Oženil, ale se svou nevlastní matkou jsem nikdy moc nevycházel.“

„Dusí mě tou svou láskou.“

Sean trochu sevřel rty a kývl, ale Hilary vycítila, jak se ovládá. Nechápal to. Nemohl. Neměl ani tušení, jak nesvobodná se posledních pár let cítila.

Zastrčil balíček karet do přihrádky v krabici se žetony. „Pokud jde o ten poker –“

„Jo,“ přerušila ho, ruce v bok. „Co kdybychom si promluvili o tom, jak to, že mi vodíš do bytu úplně cizí lidi.“

Zaťal zuby. „Chceš se hádat, Hilary? Protože jestli ano, tak já ti s radostí vyhovím.“

Nahrbila ramena a pomalu zavrtěla hlavou.

Udělali první kroky k přátelství a ona to nechtěla zničit.

Sean vzdychl a zavrtěl hlavou. „Máš pravdu. Asi jsem si neměl zvát kamarády, ale netušil jsem, že je to takový problém.“

„Ale není,“ připustila pomalu.

Trochu naklonil hlavu ke straně, jako by si nebyl jistý, že ji dobře slyšel. „Měl jsem ti to nejdřív říct.“

„Neměla jsem udělat takovou scénu,“ zašeptala chvějícím se hlasem. Hilary, k smrti unavená, došla ke kalendáři a přelistovala na příští měsíc.

„Hil, co se stalo?“ Znělo to tak něžně, tak znepokojeně.

Obrátila se a udělala nerozhodné gesto. „Jsme v pěkné kaši, Seane. Moje matka se rozhodla přijet na návštěvu.“

Sean se zamračil. „Kdy?“

„Na Den matek.“

„Žádný problém,“ odpověděl, a znělo to velmi sebevědomě. Prošel kolem ní a zkoumavě se zadíval na kalendář, odpočítával týdny, které zbývaly do svátku. Ukazováčkem se zastavil na druhé neděli v květnu.

„Greerovi budou v té době ještě týden pryč,“ řekl zamyšleně.

„Já vím.“

„Nic se neděje. Sbalím si věci a odstěhuju se na ten víkend do hotelu. Možná bych mohl pár dní bydlet i u Craiga. To je taky můj kamarád. Ten v té baseballové čepici.“

Hilary si ho pamatovala – to byl ten, který hvízdl na prsty, když Sean prohlásil, že Hilary je jeho spolubydlící. „Udělal bys to?“ Jeho nabídka ji překvapila ještě víc než účinný způsob, jak vypoklonkoval své kamarády z bytu.

„Samozřejmě.“

„Já… já nevím, co mám říct.“ Nejen že se chtěl na ten víkend odstěhovat z bytu, ale že byl ochoten si i sbalit všechny své věci. Jedna věc byla spát pár nocí někde jinde a druhá věc úplně se odstěhovat.

„Vůbec nebude vědět, že jsem tady kdy byl,“ slíbil Sean.

Hilary zalila vlna vděčnosti. Zamumlala několik oceňujících slov a pak se odloudala do svého pokoje. Když se osprchovala a převlékla, vrátila se do kuchyně a našla Seana, jak uklízí kuchyň. Většina jídla už zmizela a on zametal podlahu.

„Doufám… doufám, že jsem tě před kamarády neztrapnila,“ řekla, protože měla výčitky svědomí, že na něj tak vyjela.

Sean pokrčil rameny. „Nedělej si s tím hlavu.“

„Jsem unavená a chovám se hrozně,“ připustila. Z něj i ze své matky. „Neměla jsem dělat takovou scénu.“

Sean se otočil, v každé ruce prázdnou láhev od piva. „Slyšel jsem dobře? Opravdu jsi připustila, že jsi udělala něco špatně?“ Úsměv, který se mu chvěl v koutcích úst, ho prozradil. Hilary mu proti své vůli odpověděla úsměvem.

„Co takhle kafe, než si půjdeš lehnout?“ zeptal se Sean.

„Kdybys řekl horkou čokoládu s pěnovými bonbóny, tak bych byla pro.“

„Horkou čokoládu?“

„Dělám si legraci,“ řekla a bylo jí lip než za celou tu dobu, co přijela domů. „Trochu čaje bych si dala.“ Uvařila ho a odnesla konvici do obýváku. Seděli proti sobě, oba trochu nesví. Ani jednomu nebylo do řeči.

Sean se pohodlně rozvalil v křesle, ruce natažené, v pravé ruce se mu houpala láhev piva. Jeden kotník měl opřený o koleno.

Hilary seděla na přecpané židli, záda rovná, kolena vedle sebe, v obou rukou držela šálek a talířek. Konvice stála na konferenčním stolku mezi nimi.

Usmál se a podíval se jinam.

„Stalo se něco?“ ptala se Hilary. Přece neřekla ani neudělala nic legračního.

„Ne, já jen, že… páni, ty máš moc hezké nohy. Proč sedíš jako industriální učitelka?“

Hilary cítila horkost v tvářích. Poposedla a zastrčila nohy pod sebe.

„To je lepší,“ řekl, usmál se a napil se piva. Pak se naklonil dopředu a postavil láhev vedle keramické konvice. „Dostal jsem to místo.“

„No Seane, to gratuluju!“ Hilary byla opravdu nadšená. Jeho schůzka s kamarády byla zřejmě něco jako oslava.

„Ti tvoji kamarádi byli docela… milí,“ řekla, aby nějak začala rozhovor.

Sean kývl. „S Joem, Craigem a Davem jsem se potkal v Saúdské Arábii. Jsou to fajn chlapi.“

„Ty jsi byl v Zálivu?“

Zhluboka povzdechl. „To bych řekl.“

„A měl bys chuť mi o tom povídat? S maminkou jsme celou dobu koukaly jenom na zprávy z války. Proseděly jsme u televize celé hodiny, ve dne v noci.“

Celou příští hodinu fascinovaně naslouchala Seanovu vyprávění o Saúdské Arábii, o nebezpečných únicích, o dalších dobrodružstvích v armádě. Hilary se ho vyptávala, okouzlená životem, který vedl. O svém dětství moc nemluvil, jen tolik, že usoudila, že jako dítě nebyl šťastný. Stručně se zmínil o své matce a o tom, co pro něj znamenalo být bez ní. Hilary mu vyprávěla o smrti svého otce a o tom, jak drasticky změnila život jí i její matce. Obvykle si nedokázala s žádným mužem moc dlouho povídat, ale se Seanem to bylo jiné. S ním se mluvilo snadno, byl zajímavý a zábavný. Neměla ponětí, proč si to neuvědomila dřív.

Sean ji zajímal. Nemohla by tvrdit, že je hezký, dokonce ani neměl romantický vzhled desperáta. Ale bylo na něm něco ohromně přitažlivého. Jeho slušnost, jeho takt, jeho ochota vyrovnat se s nepříjemnou situací, jak nejlépe to jde. Třeba to nakonec nebude tak nesnesitelné.

Druhý den ráno spala Hilary dlouho, vzbudila se až ve čtvrt na jedenáct. Protože ve středu pracovala až odpoledne, nijak se vstáváním nepospíchala. Neslyšela Seana a usoudila, že odešel.

Zarazila se před dveřmi do koupelny. Zvědavě vešla a zapnula rádio. K jejímu překvapení se z něj ozvaly měkké, melodické tóny Rossiniho předehry k La Gazza Ladra. Hilary se pro sebe usmála, příjemně překvapena. Sean přeladil stanici, jak slíbil.

Došla do kuchyně, sáhla po telefonu a vytočila číslo své matky. Byla jí dlužna omluvu. Když dotelefonovala, cítila se mnohem lip, a šla si do koupelny vyčistit zuby.

„Jo, promiň,“ ozval se za ní Seanův hlas, když skončila. „Nevěděl jsem, že si tady.“

„Dobrejtro,“ usmála se na něj. Zřejmě venku pracoval na autě, protože měl na rukou mastnou špínu.

„Nedívej se na mě tak znechuceně,“ popichoval s vědoucím úsměvem. „Já to umyvadlo potom umeju,“ dodal a protáhl se kolem ní. Mezi umyvadlem a dveřmi byl jen malý kousek místa a jak se míjeli, její ňadra se otřela o jeho svalnatou hruď. Oba zaváhali a Hilary prudce vzhlédla k Seanovi. Zdálo se jí, že zadržuje dech.

„To bylo od tebe hezké,“ řekl skoro šeptem.

„Co?“

„Že ses omluvila matce.“ Hilary sklopila oči.

„Nechtěl jsem poslouchat, ale okno v kuchyni bylo otevřené. Myslím, že to pro ni moc znamenalo, že jsi zavolala.“

Hilary pokrčila rameny.

Jako by se dohodli, odtáhli se od sebe. „Musím… jít do práce.“ Hlas se jí třásl, jak kolem něj proklouzla.

Později v práci jí pořád nešla z hlavy ta ranní scéna se Seanem. Stáli tam v koupelně, hruď na hrudi, a konverzovali, jako by si vůbec neuvědomovali, co se děje. Její ňadra se víc než dotkla jeho těla. Přitom se jí bradavky bolestivě napjaly a on to viděl. Nemohl si toho nevšimnout.

Hilary nevěděla, co si o tom Sean bude myslet. Třeba byl zvyklý na to žít se ženami. Měl za ty roky pravděpodobně několik milenek. Při té myšlence se jí sevřel žaludek.

Zalila ji druhá vlna zmatku, tentokrát silnější než ta první. Oba se tolik snažili spolu vycházet, najít způsob, jak se k sobě chovat srdečně a nedostávat se do konfliktů. Jenže teď byl na obzoru další konflikt. Sexuální.

I když o tom nikdy nemluvili, nikdy si nestanovili žádná pravidla pro jakékoli fyzické styky, bylo zřejmé, že nesmí k ničemu takovému dojít. Ale dnes ráno tu hranici překročili.

Dotkli se jeden druhého. Její ňadra se dotkla jeho hrudi, jeho stehna přejela po jejích, a ten lehký dotek ji pálil ještě teď. Ještě stále ho cítila tak zřetelně, jako by se to všechno opakovalo.

Hilary se zhluboka nadýchla a v duchu se modlila, aby se na ni pan Murphy zrovna nedíval.

Ještě něco jiného se s ní dělo, něco stejně podivného a nevysvětlitelného. Hilary začínala mít vůči Seanovi divně vlastnické pocity. Nedávalo to smysl – co ona věděla, mohl se scházet s deseti jinými ženami. Neměla právo k němu nic takového cítit. Neměla. Nejen že to bylo nelogické, ale mohlo to ještě navíc vést k celé spoustě problémů.

Tušila, že se spolu zapletli, jak se říká. Lidé nemohou žít spolu, aniž by je to nějak ovlivnilo. To bylo něco, co ani jeden z nich nevzal v úvahu.

Sean byl doma, když se vrátila. Náhlou vlnu radosti jí zkazila vzpomínka na jejich poslední setkání.

„Ahoj,“ pozdravila ode dveří, opatrně, skoro bázlivě.

Její spolubydlící stál u sporáku, za páskem kalhot zastrčenou utěrku. Právě zvedl k ústům dřevěnou lžíci a ochutnával svůj výrobek. Když ji uviděl, usmál se a políbil si špičky prstů, aby naznačil, že to je dobrota.

„Doufám, že máš hlad,“ řekl.

„Proč?“ Zatím si každý vařil sám.

„Protože jsem udělal hrnec světově proslulé Cochranovy omáčky na špagety, pozor, neplést s tím hercem, co si tu svoji dává dokonce nalévat do lahví a prodává. Čirou náhodou máme stejný recept.“

„Chceš tím říct, že mě hodláš nakrmit?“

„Má milá, já tě hodlám vykrmit. Ženská, která říká třem hubeným krevetám večeře, to je ženská, která nikdy neochutnala moji špagetovou omáčku.“

Hilary se zasmála. „Večeři zadarmo jsem nikdy v životě neodmítla.“

„Kdo říká, že je to zadarmo? Já vařím, ty myješ nádobí.“

„Jsem pro.“

Seanova světoznámá omáčka na špagety byla tak dobrá, jak tvrdil. Hilary si nevzpomínala, kdy jí nějaké jídlo víc chutnalo. Povídali si a smáli se a vtipkovali, až si Hilary s hrůzou uvědomila, že už měla hodinu cvičit.

„Díky,“ řekla a přitiskla si ruku na žaludek. „To jídlo bylo božské.“

„Dlužil jsem ti večeři, ne?“

„V takovém případě mi klidně sněz krevetový salát, kdy se ti zachce.“ Vstala, aby naskládala nádobí do myčky, když si vzpomněla. „Já… něco jsem ti přinesla. Takovou maličkost.“ Teď si připadala hloupě a přála si, aby to byla neudělala.

„Dárek?“

„Něco takového. Jako dík za to, že jsi ochotný se odstěhovat, aby ta návštěva mojí matky proběhla hladce.“

„Tos nemusela, Hilary.“

„Já vím. Ale prostě jsem ti chtěla poděkovat.“ Prohrábla kabelku a vytáhla z ní malou bílou obálku.

„Co to je?“ zeptal se Sean.

„Lístek na koncert symfonického orchestru na Den matek.“

Chvíli bylo ticho. „Já? Na koncert?“ Pak se Sean rozesmál. „Na to zapomeň, miláčku.“

PÁTÁ KAPITOLA

Sean si prakticky okamžitě uvědomil, že Hilary ublížil. Neměl to vůbec v úmyslu, stejně jako nechtěl ohrozit to jemné vlákénko jejich přátelství.

„Nechtěl jsem se smát.“ Už když mluvil, věděl Sean, že je pozdě. Škoda už se stala. „Já jenom že jsem nikdy v životě nešel nikam, kde se nedá koupit pivo a pražená kukuřice.“

„Já… to chápu,“ zamumlala, ale nepodívala se mu do očí. „Omluv mě, musím cvičit. Zavřu dveře, abych tě nerušila.“

„Kruci, Hilary, já jsem tě nechtěl urazit.“

„O tom nepochybuju,“ odpověděla s klidnou důstojností.

Sean počkal, až Hilary odejde do kuchyně, a pak vztekle praštil utěrkou o podlahu, dokonale znechucen sám sebou. Tohle pěkně zvoral, včetně té omluvy.

S překvapením zjistil, že mu bylo ve společnosti Hilary příjemně. Nikdy předtím nepoznal žádnou dívku z vyšší společnosti. Jeho rodina se se smetánkou příliš nestýkala. I když se Hilary nikdy nezmínila o tom, že její rodina je bohatá, bylo to zřejmé. Kultura z ní čišela na dálku – její chování bylo bez poskvrnky a její slovník vyšel přímo z drahé soukromé školy.

Její puntičkářství ho zpočátku tak dráždilo, že nevnímal nic jiného. Sean byl ochoten připustit, že na většině problémů nesl vinu on sám. Úmyslně ji provokoval, mnohem víc, než bylo normálně jeho zvykem, aby zjistil, jak dlouho to bude trvat, než vybuchne. Hledal nějakou cestu, jak prolomit tu její strnulou zdvořilost a neobvykle slušné chování. Ale ať ji provokoval jakkoli, nikdy nezvýšila hlas, nikdy na sobě nedala znát ani náznak hněvu.

Udržovala si svou rafinovanou eleganci. Ale až teprve když ztratila svůj klid, uvědomil si Sean, jak moc je mu s ní dobře. Teprve v té chvíli se pro něj stala lidskou. Ovšem byl tu jeden problém – její vztahy k matce. Stačilo se o té ženě jen zmínit a Hilary se naježila jako arizonský kaktus.

Nechtěl, aby ten večer skončil takhle. Ta příhoda v koupelně mu celý den nešla z hlavy. Ten krátký, smyslný dotek ho docela zmátl, a byl si jistý, že ona na tom není lip.

Ne že by s tím chtěl něco dělat. Jeho spolubydlící byla tabu. Sean nebyl blázen. Uměl dobře poznat, kdy se řítí do potíží, a Hilary Wadsworthová znamenala průšvih s velkým P.

Šel do obýváku, plácl sebou do křesla a sáhl po dálkovém ovládání televize. V té chvíli k němu dolehly první tóny flétny. Zarazil se s prstem na knoflíku televize. Její hudba byla tak okouzlující a krásná, jemná jako ona sama.

V mysli se vrátil k večeři, kterou spolu jedli. Líbilo se mu, jak si úhledně rozložila ubrousek na kolenou, a způsob, jakým nesla vidličku k ústům, jako by byla tak výjimečná jako to jídlo. Když vařil večeři, schválně vybral špagety, aby viděl, jak zvládne ty dlouhé provázky příborem. A ona to dokázala bez nejmenšího zaváhání.

Zručnost, s níž zacházela se lžící a vidličkou, ho ohromila.

A pak udělal tu strašnou pitomost. Smál se jí.

Sean si zamnul čelo rukou. Sakra, vždyť se chová, jako by byl do ní zamilovaný nebo co. No, to by byla pěkná katastrofa. Jejich situace už takhle byla samý problém, a ten zodpovědný z nich dvou bude muset být Sean. Hilary byla dost naivní, aby si vzala do hlavy nějaké sny o lásce a jabloňových květech. Až si jednou najde toho pravého, bude to muset být někdo o moc kulturnější než on. Někdo, kdo bude umět ocenit symfonii. Někdo, kdo bude vědět, že polo není jenom styl košile.

S tou myšlenkou Sean začal mačkat knoflíky, až našel program, který se hodil k jeho náladě: zápas. Chvíli na něj zíral a pak vypnul televizi.

Byl na nohou dřív, než si uvědomil, co dělá. Došel skoro až k Hilaryině ložnici. Dveře měla zavřené a sladká melodie nějakého popěvku byla něžná jako pohlazení. Sevřel pěst, aby zaklepal na dveře, ale pak zaváhal.

„Ale kruci,“ zavrčel a šel pryč. Snaha vycházet s Hilary měla i svou odvrácenou stranu. Když spolu bojovali a štěkali na sebe, neměli zdaleka tolik problémů. Ve skutečnosti se těmi potyčkami docela bavil. A jak on to viděl, přátelství jim prostě nepůjde.

Kruci, přemítal zachmuřeně, v tom to právě všechno vězí – přátelství jim jde až příliš dobře. Musí si zachovat chladnou hlavu, teď ještě víc než dřív.

Hilary pospíchala domů, v náručí dva těžké sáčky s potravinami. Stačila jen tak tak doběhnout ke kuchyňskému stolu, než se sáčky rozsypaly.

Se vzrůstajícím nadšením poodstoupila a spokojeně si oddychla. Večer bude oslava. Dnes Sean poprvé nastoupil do zaměstnání u Halfaxu. Byl pilotem helikoptéry a dopravoval geology a další vědce na Mount Saint Helens, kde zkoumali důsledky zničující sopečné erupce z roku 1980. Ale pro tuhle večeři bylo víc důvodů než jen nové místo.

Atmosféra mezi nimi byla napjatá od chvíle, co mu dala ten lístek na koncert. Dnes ráno byl nervózní kvůli novému zaměstnání. Hilary chtěla udělat něco, co by jejich vztahy znovu uvedlo do klidnějších vod.

Litovala celé té záležitosti s koncertem a věděla, že Sean také. Nebyl ten typ člověka, který by si s potěšením poslechl symfonii, a ona to měla vědět dřív. On měl výčitky svědomí, že se smál, a ji mrzelo, že ho přivedla do tak nepříjemné situace. Bylo načase trochu uklidnit situaci.

I když se Sean snažil nedat na sobě znát, že je ze svého nástupu do zaměstnání nervózní, Hilary věděla, že je. To místo pro něj bylo jako stvořené, bylo v něm právě tolik dobrodružství, aby ho to nezačalo nudit.

Byla by asi měla starost z nebezpečí, jaké s sebou mohou takové lety přinést, kdyby nebyla měla bezmeznou důvěru v Seanovy schopnosti pilota. Létal ve válečné zóně, přežil několik záchranných operací. Taková maličkost jako hora ho nemohla vyvést z míry.

Hilary strávila většinu odpoledne, když v obchodě zrovna nebyli zákazníci, sestavováním menu. Musela projet půlku Portlandu, aby dostala všechno, co potřebovala. Večeře začne šunkovou rolkou s chřestem a pak bude čerstvý pečený platýz se šampaňskou omáčkou. Jako dezert koupila v jednom speciálním pekařství neapolský dort.

V půl sedmé bylo její dílo hotové a připravené. Hilary pečlivě prostřela, doprostřed postavila tři tenoučké svíčky do misky plné karafiátů. V předsíni pověsila plakát s velikým nápisem GRATULUJU!

Když uslyšela, jak Sean zavírá dvířka auta, nasadila si na hlavu špičatou papírovou čepičku. Když otevřel vchodové dveře, zapískala na papírovou píšťalku a vykřikla: „Překvapení!“

Sean ztuhl a vypadal, jako by právě stoupl na našlápnou minu.

„Gratuluju,“ řekla Hilary, udělala dva kroky k němu a vzala jeho ruce do dlaní. „Doufám, že jsi připraven na jedno z nejlepších jídel, jaké jsi v životě ochutnal.“

Sean se stále ještě nepohnul. „Hil, tos neměla…“

„Jsi překvapený?“

Pomalu a lítostivě kývl. Netvářil se vůbec tak nadšeně, jak čekala. Jestli vůbec něco, tak vypadal hrozně rozpačitě. Nevěděla, jak si to má vyložit. Přešla ke stolu a začala vyjmenovávat menu.

„S tím bude ale problém,“ řekl Sean stejně váhavě jako předtím.

„Jaký?“ Obrátila se k němu.

„Už jsem si udělal nějaké plány s kamarády, a…“

Hilary okamžitě pochopila, jaký byla blázen. Vůbec neměla něco takového naplánovat a nezeptat se ho předem. Přinutila se usmát. „Tak to běž s nimi.“

„Ale –“

„Nedělej si s tím hlavu, Seane.“ Dělala, co mohla, aby se dokázala přesvědčivě usmát. Ano, byla zklamaná, ale byla to jen její vlastní chyba.

„Já bych to zrušil, ale oni na mě už čekají venku v autě… a…“

„Nesmysl,“ řekla a myslela to vážně. Jak tak stála před ohromným neapolským dortem, nevzpomínala, že by se kdy cítila takhle hloupě. „Běž s kamarády, a tu večeři si spolu dáme některý jiný večer.“

„Vydrží?“

„Samozřejmě,“ lhala statečně.

„Všechno to vypadá báječně,“ řekl s pohledem upřeným na stůl.

„To nic není,“ přidala další svatou lež. Těžce polkla a v duchu se modlila, aby dokázala udržet na rtech přesvědčivý úsměv.

„To od tebe bylo moc milé, Hil,“ řekl Sean.

Milé! Mluví s ní, jako by byla šestnáctka a snažila se ho ulovit. Milé, no to je nádhera! Chtěla něco říci, ale než stačila otevřít pusu, vrzly dveře a jeden Seanův kamarád, ten, co tak pronikavě hvízdal, strčil dovnitř hlavu.

„Co se děje? Přece nechceš nechat Carlu čekat, ne?“

Carlu, opakovala Hilary v duchu. Její sebevědomí přece jen nevydrželo všechno, a ted se právě nebezpečně přiblížila té kritické hranici.

Sean se na ni podíval a očima ji prosil o pochopení.

„Běž, trvám na tom,“ řekla a vyčerpala zbytek energie na to, aby to znělo vesele. „Ať na tebe kamarádi nečekají.“

„Ty jsi taky moje kamarádka.“

Ta slova trochu uhladila její zklamání. „Já vím, ty zase můj, ale prostě jsem udělala chybu. Oslavíme to jindy, ano?“ Sean váhavě kývl.

„Bav se dobře a popovídáme si o tom zítra.“

Jeho kamarád podruhé nakoukl do dveří. „Tak jdeš nebo ne?“

„Už jdu,“ ujistil ho Sean. Přešel přes pokoj, vzal Hilary jemně za ramena a políbil ji na tvář. „Děkuju.“

„Nedělej si s tím hlavu.“ Počkala, až za ním zapadnou dveře, a pak se svezla na kuchyňskou židli. Chvěla se jí kolena a nebyla si jistá, jestli je to proto, že vyčerpala tolik energie na to, aby skryla své zklamání, nebo jestli ji tak vyvedl z míry ten Seanův krátký polibek.

Ze samé podstaty jejich situace vyplývalo, že jejich vztahy musejí zůstat čistě platonické. Hilary to od samého začátku přijala. A Sean také, i když o tom spolu nikdy nemluvili. Nemohla si dovolit riskovat srdce. Ale riskovala víc než jen srdce. Zasáhl její sebevědomí. Řekl o ní, že je „milá“, a odešel strávit večer s ženskou jménem Carla.

Nemělo by jí to tak vadit. Ale vadilo.

Večer se Hilary hrozně táhl. Snědla z večeře, co mohla; jídlo bylo výborné, ale skoro neměla chuť.

Když uklidila kuchyň, dvě hodiny cvičila na flétnu, pak se naložila do vany, nalakovala si nehty a šla do postele. Když tak ležela ve tmě, oči upřené na strop, přemýšlela, jestli se Sean vůbec bude obtěžovat vrátit se domů nebo jestli stráví noc se svojí přítelkyní. Ta myšlenka ji tížila jako mlýnský kámen. Těžko se jí dýchalo a ona tu představu zahnala, protože byla pro ni příliš bolestná.

Sean si nepamatoval, že by kdy zažil tak otravný večer. Kdykoli se podíval na blond krásku, která mu visela na paži, viděl místo ní Hilary, jak se usmívá tak, jak ji ještě nikdy předtím neviděl, a volá Překvapení!

Šel s Davem a Craigem, protože na něj čekali v autě, ale skoro hned si uvědomil, že udělal chybu. Mnohem spíš měl zůstat s Hilary.

Byla tak zklamaná a tak moc se snažila nedat to na sobě znát. Vůbec ho nenapadlo, že by mohla něco takového udělat. Po tom fiasku s lístky na koncert kolem ní chodil po špičkách, aby to všechno napravil, ale nepomohlo to. Ať řekl nebo udělal cokoli, atmosféra zůstávala napjatá. Oba se asi příliš snažili. A teď tohle.

Sean zůstal s kamarády do půlnoci a pak se omluvil a odešel. Kamarádi, zvlášť Craig, vypadali překvapeně, že končí tak brzo.

Na zpáteční cestě Sean zlomil všechny rychlostní rekordy, protože doufal, že bude Hilary ještě vzhůru. Potřeboval s ní mluvit, všechno jí vysvětlit, chtěl udělat, co bylo v jeho silách, aby to napravil. Ale jediné světlo, které svítilo, byla lampa na zápraží.

Vstoupil do ztichlého domu a zastavil se. Obývák byl tichý a temný. Prohrábl si vlasy rukou a pocítil další vlnu zklamání. Bylo pro oba důležité, aby si promluvili, hned teď. Ne protože se cítil provinile – neměl důvod se tak cítit – ale chtěl poděkovat Hilary za její péči, uklidnit ji, říct jí, jak moc si váží toho, co udělala.

Když procházel tmavou halou, všiml si, že její dveře jsou napůl otevřené. Chvíli tam stál a čekal, až si jeho oči zvyknou na tmu. Tvrdě spala. Svět se zastavil. Sean cítil, jak mu těžce buší srdce, a než si uvědomil, co dělá, vklouzl do Hilaryina pokoje a posadil se na kraj postele.

Okamžitě věděl, že je vzhůru. Jejich oči se ve tmě setkaly.

„Neměl jsem sem chodit,“ zašeptal skoro hněvivě. Vůbec tady neměl co dělat.

„Měla jsem se s tebou domluvit, než jsem naplánovala tu večeři.“ Její hlas byl křehký jako kolibří křídlo.

Podíval se na její ústa, na její sladká, měkká ústa, a věděl, že se nedokáže ovládnout. Sean zasténal, bojoval sám se sebou vší vůlí, kterou měl, ale dřív než stačil vstát, Hilary vztáhla ruce, ovinula mu je kolem krku a přitáhla si jeho ústa ke svým.

ŠESTÁ KAPITOLA

Hilary ucítila, jak Sean ztuhl, jak se jí vzepřel, ale nevěděla, jestli bojuje s ní nebo se sebou. Nadzvedla se tak, že byli jen pár centimetrů od sebe a dívali se jeden druhému do očí. V jeho očích viděla pochybnosti, lítost a ještě něco, co nedokázala rozeznat. Strach? Tenhle muž, který stál mnohokrát tváří v tvář smrti, který se smál, když se chvěla při jeho vyprávění o dobrodružstvích v Perském zálivu, se bojí? To nedávalo smysl.

Teď se chvěl Sean, chvěl se jako člověk, který sám se sebou bojuje příliš tvrdě.

„Polib mě,“ zašeptala, šokována vlastní odvahou.

„Nevíš, o co si to říkáš,“ odstrčil ji. „Ale vím.“

„Hil, kruci, tohle se nemělo stát.“

Zasténal a objal ji. Hilary se zastavilo srdce a vzápětí se prudce rozběhlo, když se ústy dotkl jejích. Rukou pomalu přejel po jejích vlasech a dolů po zádech až k pasu, přitáhl ji vzhůru, vstříc polibku.

Zvedl hlavu, cítila na tváři jeho rychlý, horký dech. „Proč to musíš být zrovna ty?“

Hilary zamrkala. „Já a ne Carla?“ zašeptala.

„Ne,“ řekl chraptivě. „Ne,“ opakoval hlasem zastřeným touhou. Vzal její tvář do dlaní a políbil ji hladově a vášnivě. Nerozuměla mu, nerozuměla jeho otázce, ale bylo jí to jedno, pokud byla v jeho náruči, dokud ji držel.

Líbal ji tak, jak ji ještě nikdo nikdy nepolíbil, vnikl jí do úst jazykem, vynutil si na ní odpověď. Přitahoval si ji blíž a blíž, až se k sobě zoufale tiskli hrudí. Otřel se o ni a bradavky ňader se jí napjaly bolestnou touhou. Hladil ji nepokojně nahoru a dolů po zádech, jako by stále nemohl věřit tomu, že se jí dotýká, jako by se bál, že mu zmizí.

„Já věděl, že budeš chutnat takhle,“ řekl, když konečně odtrhl ústa od jejích. „Jako ten nejsladší anděl v celém božím nebi.“

Cítila, jak se chvěje, vzal jí bradu do dlaně a lehce jí přejížděl mozolnatým palcem po vlhkých ústech.

„Už ne,“ řekl.

„Seane…“

Ale byl pryč dřív, než ho stačila zastavit. Hilary seděla náhle sama v tichu a přála si, aby se vrátil. Cítila v uších bušení krve a pomalu zvedla ruku k ústům, jako by chtěla prozkoumat, co se to vlastně stalo.

Rty měla maličko nateklé – jinak by byla věřila, že jeho polibky byly jen divoce romantický sen.

Příští ráno Sean ještě pořád zuřil, ale nevěděl, co ho rozčiluje víc – jestli Hilary nebo on sám. Za to, co včera provedl, by zasloužil postavit před popravčí četu. Vstoupit k Hilary do ložnice bylo jako vytáhnout jehlu z ručního granátu. Situace mezi nimi byla výbušná a s každou minutou to bylo horší.

To, že Hilary políbil, byla jedna z nejbláznivějších věcí, kterou udělal za posledních patnáct let. Vždycky si zakládal na disciplíně, uměl se výborně ovládat. Armáda ho dobře vycvičila. Deset let byl příslušníkem nejelitnějších armádních jednotek; pyšně nosil zelený baret. A za necelý měsíc celé to jeho slavné sebeovládání zničila jedna sladká malá panna. Slabost, kterou k Hilary cítil, ho přiváděla k zuřivosti.

Nebyl v tom ale sám. Ona neudělala nic, aby mu pomohla. Prakticky ho prosila, aby ji políbil. Jeho spolubydlící nevěděla skoro nic o důvěrnostech, které spolu sdílejí muž a žena. Myslela si, že je to všechno voňavá romantika, kdežto on znal pravdu. Milování je žhavé a fyzicky náročné, křeče těl a souboje rtů. Nevěděla, o co si to říká, a Bůh uchovej, on nebude ten, kdo ji uvede do obřadů lásky. To nechá na manželovi, kterého jí jednoho dne vybere matka.

Balil si oběd, když Hilary vešla do kuchyně v županu, něžná a růžová. Ignoroval ji, jak mohl, zatímco si obkládal sendvič, ale vnímal její přítomnost tak jasně, jako ve válce cítil nebezpečí.

„Dobré jitro,“ pozdravila tiše. Vydal nějaký neutrální, nic neříkající zvuk. „Doufala jsem, že si budeme mít čas promluvit.“

Podle toho, jak zněl její hlas, byla jen kousek od něj. Trošku moc blízko na to, aby se mohl uklidnit.

„Za pět minut musím být pryč.“ Úmyslně se neobrátil a nepodíval se na ni, protože věděl, že všechno sebeovládání, které měl, by se rozplynulo při pohledu na ni.

„O včerejší noci,“ řekla tím svým jemným způsobem. Její slova hladila jako hedvábí.

Sean připlácl oba chleby k sobě s takovou silou, že na tom vrchním zůstal otisk prstů.

„Já nehodlám předstírat, že se to nestalo,“ dodala.

„V tom případě na to zapomeň, protože se to nebude opakovat.“

Zabalil zkřivený sendvič do igelitového sáčku a nacpal ho do malé hnědé tašky, kterou měl otevřenou na stole.

„Jak si tím můžeš být tak jistý?“

„Protože já k tomu nenechám dojít.“

Dal si záležet, aby to znělo rozhodně a neochvějně.

„Seane?“

„Kam zmizely všechny pomeranče?“ zeptal se u otevřené lednice. „Byl bych přísahal, že tam nějaké –“

„Seane?“

„– zbyly. Ještě tuhle tam byly.“

Došla k němu a objala ho v pase.

„Budeš tak laskav a budeš mě poslouchat?“

Srdce mu začalo divoce bušit, když ho objala a rukou mu přejela po tuhých svalech na břiše. Bylo by snadné vyprostit se z jejího sevření, ale zjistil, že to nedokáže, a nenáviděl za tu slabost sám sebe.

„Hilary, nech toho,“ řekl svým nejpřísnějším hlasem, takovým, kterým hovořil se svými muži. Ti by ho byli následovali třeba do pekla, ale ta něžná dívenka ho nehodlala poslouchat. Slyšel, jak za ním povzdechla, a ucítil její tvář na svých zádech.

„No dobře,“ řekl a vytrhl se jí. Prudce se otočil a podíval se jí do tváře. „Chceš si promluvit o včerejší noci. Dobře, ale ty budeš poslouchat a já budu mluvit. Jasné?

Kývla a usmála se na něj. „Nikdo mě nikdy nepolíbil tak, jako ty.“

„Poslyš, Hil, jestli stojíš o nějaké ty zkušenosti, tak si najdi někoho jiného. Uvádět panny do lásky pro mě ztratilo půvab už před lety. Jsi sladká a nevinná, ale upřímně řečeno, nevzrušuješ mě. Já mám radši trochu pikantnější ženské.“

Ustoupila a z tváří jí zmizela barva. Při každém jeho slově trochu škubla hlavou, jako by ji opravdu fackoval. Zuřivě mrkala, aby nezačala plakat.

Sean sám sebe nenáviděl za tu krutost, ale byl to jediný způsob, jak tohle šílenství ukončit.

Někdo musel Hilary vrátit zpátky na zem, jinak by celý den chodila s hlavou v oblacích. Jeden z nich musel mít rozum, než se jim oběma soužití stane peklem.

„Ty… pomeranče jsou ve spodní přihrádce,“ řekla s očima upřenýma na podlahu.

„Dala jsem ti tam všechno tvoje jídlo… moje je v té horní.“

Sean cítil, jak mu na čelisti zaškubal sval. Popadl jídlo a vyrazil ze dveří.

Co bolelo nejvíc, uvědomila si Hilary po cestě do práce, bylo to, že Sean měl pravdu. Nejen že ze sebe před ním dvakrát udělala blázna, ale navíc ještě přehlídla ten nejpodstatnější fakt: Že o ni Sean nestojí.

Polila ji hrůza, kdykoli si vzpomněla, jak se mu vrhla kolem krku, jak ho objala a políbila. Nikdy v životě se k žádnému muži nechovala tak vyzývavě. Není divu, že si Sean myslel, že stojí o nějaké ty zkušenosti. To ona sama mu vnukla myšlenku, že ho využívá.

Byl starší, moudřejší, víc toho znal. Ona byla poprvé z domova. Bylo docela logické, kdyby měla chuť rozpřáhnout křídla. Měla by vlastně být vděčná, že je natolik gentleman, že toho nezneužil.

Bydleli teď spolu skoro tři týdny. Jak rychle to uteklo. Za chvíli se odstěhuje a je hodně nepravděpodobné, že by se jejich cesty ještě někdy zkřížily.

Překvapilo ji, jak moc toužila promluvit si o tom všem se svou matkou. Bylo by jednoduché sáhnout po telefonu a vylít si srdce, ale Hilary tomu pokušení odolávala. Záleželo jí na tom, aby stála na vlastních nohou. Dokonce šla až tak daleko, že požádala matku, aby ji přestala pořád ochraňovat. Kdyby jí zavolala teď, při prvním náznaku potíží, byla by to známka slabosti. Hilary se po telefonu toužebně podívala, když odcházela z kuchyně, ale nedotkla se ho.

Sean měl velkou výhodu, přemýšlela při oblékání. Měl v Portlandu několik přátel. Hilary byla uzavřená a ostýchavá a tak si zatím moc známých nenadělala. Slíbila si, že se bude víc snažit.

Dostala šanci dřív, než čekala. Arnold Wilson, violista v orchestru, ji po zkoušce pozval na kávu. Byl vysoký a hubený a měl veliký nos. Mile se usmíval. Byl to gentleman a Hilary o něm měla vysoké mínění, i když spolu zatím mluvili jen krátce.

„Na kávu… proč ne,“ odpověděla potěšené Hilary.

„Po zkouškách se nás obvykle pár stavuje u Lennyho, v té kavárně na rohu. Doufal jsem, že bys třeba chtěla přijít.“

„Přijdu moc ráda.“ V orchestru bylo několik hráčů, kteří byli Hilary blízcí věkem. Rita, která hrála čtvrtý klarinet, už ji jednou zvala, aby s nimi šla, ale Hilary byla moc unavená a odmítla. Ale teď už si zvykla na svůj těžký denní rozvrh s prací v obchodě a zkouškami dlouho do večera.

Večer, když v koncertní síni skončili, se sesedli Hilary, Arnold, Rita a Bill u malého stolku v noční kavárně. Hilaryini noví přátelé byli veselí a za chvíli už mluvili jeden přes druhého a neustále vtahovali Hilary do rozhovoru. Bylo jí s nimi báječně.

Hilary překvapilo, že Rita, manželka a matka pětiletého dítěte, je jen o tři roky starší než ona sama. Hilary si sama sebe nedokázala představit jako matku. Jak Rita vyprávěla nejnovější historku o kouscích své dcery, vzpomněla si Hilary, jak měla ráno chuť promluvit si se svou vlastní matkou. Někdo jí ublížil a ona se instinktivně toužila uchýlit k jedinému člověku na celém světě, který ji mohl uchlácholit.

Sean měl pravdu – její vztah k matce byl složitější, než si uvědomovala. Nikdy by si nebyla pomyslela, že se jí bude po ní tak stýskat.

Její matka ovšem nebyla jediná osoba, kterou se Hilary v myšlenkách zabývala. Byl tu taky Sean, odvážný a drzý, nevrlý a netrpělivý. Dal jí najevo bez nejmenších pochybností, že lituje toho, že ji políbil. Problém byl, že Hilary sama prostě nepociťovala žádné výčitky svědomí. Myslela na to celé dny, přemýšlela o tom, jaké by to bylo,

kdyby se jí dotkl. Ta příhoda v koupelně všechno ještě zhoršila.

Arnold něco řekl a ostatní se zasmáli. Hilary se na něj podívala. Byl přátelský a chytrý, pomohl jí zapomenout na tu bolest, kterou cítila po většinu dne, ale nepřitahoval ji. Krev se jí nezačala vařit, když se na violistu podívala. Jak by si byla přála, aby to tak bylo. Jak by si byla přála, aby dokázala přestat myslet na Seana. Nestojí o ni, sám to řekl. A Sean je člověk, který nemluví do větru. To, co řekl, myslel vážně. Ona byla komplikace, které se chce vyhnout.

Až se odstěhuje, i když ho třeba už nikdy neuvidí, stejně mu bude vděčná. Naučil ji něco o ní samé, vzbudil v ní něco, co až příliš dlouho spalo – její vlastní ženskost.

Poprvé v životě byla něco víc než jen dcera Louise Wadsworthové. Víc než talentovaná hudebnice. Byla žena se srdcem zralým pro lásku. Sean jí jemně dokázal, že je s ní všechno v pořádku; ukázal jí, jak nádherné mohou být fyzické stránky lásky mezi mužem a ženou. Jak by mu mohla nebýt vděčná?

Když Hilary dorazila zpátky do bytu, byla skoro jedna. Světlo na zápraží svítilo, osvětlovalo prázdné parkovací místo před dvojdomkem.

Sean byl pryč.

Hilary se sevřelo srdce nejistotou. Bála se, že ho tak znechutila, že se rozhodl odstěhovat se, odejít od ní. Kousla se do spodního rtu, odemkla dveře a vešla do bytu. Bylo tu na několika místech rozsvíceno. V kuchyni. V hale. V Seanově ložnici. Přešla halou a viděla, že dveře Seanova pokoje jsou dokořán. Jeho postel byla nedotčená.

Stačila se právě vrátit do obýváku, když se otevřely hlavní dveře. Sean vrazil do obýváku jako plamenomet spuštěný na plný výkon. Oči se mu nebezpečně zúžily, když ji viděl.

„Seane?“

Jeho výraz nezměkl. „Kde jsi sakra byla?“

SEDMÁ KAPITOLA

„Kde jsem byla?“ opakovala Hilary, ohromená tím, že to neví. „Na zkoušce, jako každý čtvrtek večer.“

„Do jedné do rána?“ Tu otázku zařval tak, že div nezadrnčela okna.

Rozhodila rukama, protože nechápala, proč se tak zlobí. „Pak jsem šla ještě s přáteli na kávu.“

„Na tři hodiny?“

„Ano.“ Stále ještě nechápala jeho podivnou náladu.

„Napadlo tě vůbec, že bych mohl mít starost? Mohlas mít havárku nebo tě mohl někdo přepadnout. Co já věděl, třeba tě mohl někdo unést.“

„Ale jdi, Seane,“ snažila se zlehčit jeho obavy, „já už jsem velká a nosím plynový sprej. Nemusíš se o mě bát.“

Sean si zajel oběma rukama do vlasů a sevřel je tak prudce, jako by to byl její krk. Zavřel oči, jak se vší silou snažil ovládnout.

„Nerada to říkám, ale ty už mluvíš skoro jako moje matka,“ řekla.

„Možná je to proto, že tě má tvoje matka ráda. Napadlo tě to vůbec někdy?“ chtěl vědět. „Umíš si vůbec představit, co se mi honilo hlavou, když jsem jezdil po městě a hledal tě? Máš ponětí, jak mi bylo?“

Hilary udiveně zavrtěla hlavou. I když na ni tak křičel, i když se tak zlobil, nemohla si pomoci: Jeho slova ji zahřála. „Má to snad znamenat, že ty mě taky máš rád?“ zeptala se tichým, měkkým hlasem. Skoro se bála odpovědi.

„Jo sakra, mám tě rád,“ připustil s těžkým povzdechem. „Něco takového už nikdy nedělej. Chceš jít po zkoušce na kafe, dobře, ale měj aspoň tolik slušnosti, abys nejdřív zavolala a řekla mi to.“

„Dobře,“ souhlasila a vyrazila ke svému pokoji. Zaváhala ve dveřích. „Seane?“

„No?“ vyštěkl. „Promiň.“

Stiskl rty, ale neřekl už nic.

Než se Hilary příští ráno probudila a vstala, odešel už Sean do práce. Nevěděla, jak moc se stačil vyspat a měla kvůli tomu výčitky svědomí, i když by ji nikdy nebylo napadlo, že o ni bude mít takovou starost. Vůbec ji nenapadlo, že by mu měla dát vědět, i když jak o tom teď přemýšlela, asi to měla udělat.

Když večer dorazila z obchodu, Sean seděl v obýváku a četl noviny. Vlasy měl mokré, jako by právě vylezl ze sprchy. Nedal najevo, že si jí všiml, když vešla, ale byla si jistá, že o ní ví.

„Ahoj,“ řekla opatrně a snažila se, aby to znělo lehce a vesele. „Jak ses měl?“

„Dobře.“ Neodložil noviny a zdálo se, že nemá náladu na hovory. Hilary to nevadilo – ona na tom byla podobně. Aspoň si to říkala. Když se převlékla, šla do kuchyně a vytáhla z ledničky láhev studené minerálky.

Když ji Sean slyšel, odložil noviny a přišel do kuchyně. Zamračil se na ni a pak řekl: „Je načase, abychom si to všechno vyjasnili jednou provždy.“

„Dobře,“ řekla klidně, i když jí prudce bušilo srdce.

„Nechci, aby sis špatně vykládala, co se stalo.“

„Když jsi mě políbil?“ Nespouštěla z něj oči, ani když usrkla chladnou, osvěžující vodu.

„Ne,“ řekl a zašklebil se. „Mluvím o včerejší noci.“

„Aha… a jak bych si to mohla špatně vykládat?“ Nemyslela to jako jedovatost, byla jen zvědavá. „Byl jsi rozčilený. Je to pochopitelné… měla jsem ti dát vědět, že přijdu pozdě.“

„Uvědomuju si, že mi nemusíš nic vysvětlovat.“

„Já vím, ale kdybys ty chtěl někde zůstat až pozdě do noci, tak bych taky ocenila, kdybys mi to řekl prostě z obyčejné zdvořilosti.“ Znovu si lokla vody a vychutnávala si její chlad.

Sean se zase mračil, jako by ho její odpověď překvapila. Skoro jako by čekal, že se s ním bude hádat.

„Večer hrajeme s klukama poker.“

„Tady?“ Vzpomněla si, jaká katastrofa to byla minule.

„Ne, jdeme k Davovi. Jeho tchán bude hrát s námi.“ Sean si zastrčil ruce do kapes a sledoval Hilary. Prudkost toho pohybu vyvolávala dojem, že potřeboval rychle udělat něco s rukama, aby je nevztáhl po ní. Byla to odvážná myšlenka a neodvažovala se ji moc rozebírat. Taky to mohlo být zbožné přání, protože tolik toužila, aby ji objal.

„Bav se dobře,“ řekla upřímně.

„Určitě budu.“

Za chvilku odešel a jí se zdálo, že s ním odešla všechna její radost. Chápala Seanovo váhání, pokud šlo o fyzické stránky jejich vztahu. Sama ho cítila také. Bylo nebezpečné žít tak, jak žili, sdílet drobné důvěrnosti života. Byli spolu jen chvilku a Hilary si už nedokázala představit, jaké to bude bez Seana. Ale měla by si na to rychle zvykat, řekla si. Až se za další tři týdny Greerovi vrátí, bude pryč a ona zůstane sama.

Sean špatně spal. Už tři noci za sebou se obracel a házel sebou, až se jeho postel změnila spíš v pelech. Tenhle problém dřív neznal; to bylo nejspíš tím civilním životem. Jenže hned při té myšlence věděl, že klame sám sebe. Jeho problémy se spaním měly docela jiný důvod. Hilary Wadsworthovou. Pokud počítal s tím, že čas zmírní napětí mezi nimi, přepočítal se. Jeho spolubydlící se mu dostávala pod kůži tak, že si připadal zranitelný, a co horšího, bezmocný. Ani deset let armádní disciplíny mu nepomohlo udržet se a nemyslet na ni. Hilary ho pronásledovala, a co ho znepokojovalo nejvíc, bylo to, že neměla ani tušení, co s ním dělá. To by ještě scházelo, aby ztratil srdce pro slečinku, která chce jen něco dokázat sama sobě, své matce a celému světu.

Žít s Hilary, být jí blízko, den po dni, to dalo docela nový obsah slovu „muka“. Byla jemná a něžná a on se k ní nedokázal ani přiblížit, aby se jí nechtěl dotknout. Ten jeden dotek, těch několik cudných polibků otevřelo Pandořinu skříňku touhy. A teď tu byla a pronásledovala ho každou minutu, kterou strávili spolu.

Vedl tvrdý život – jednak z nutnosti a jednak z vlastní volby. Být tak blízko někomu tak něžnému, tak křehkému v něm otevřelo skrytou přehradu. Žil tak dlouho bez vší něhy, až si tahle drobná, krásná dívka prolomila cestu k jeho srdci.

Nelíbilo se mu to. Bojoval s tím všemi způsoby, které znal, a zaplatil za to. Co ho dráždilo nejvíc, bylo to, jak moc prohrával. Sean neuměl dobře prohrávat. Neuměl přijmout porážku, protože na ni nebyl zvyklý. Rozhodně nikdy nečekal, že by nad ním nějaká žena měla takovou moc, a popravdě řečeno, to ho znepokojovalo víc než co jiného.

Převalil se na druhý bok, zamračil se na světélkující ciferník hodin a zaťal zuby, když uviděl, kolik je.

Neusne. Kdykoli zavřel oči, naplnila jeho mysl Hilary a všechny ty věci, které s ní nikdy nebude mít. Myslel na milování s ní a na to, jak by ji pak držel v náručí a plánoval s ní společnou budoucnost. Násilím ty obrazy zahnal, odhodlán zavřít oči a spát.

Místo toho ale myslel na to, jaké by to bylo mít Hilary po boku, žít s ní, oženit se s ní, mít s ní děti. To všechno byly věci, s nimiž si muž jen tak nezahrává. Byl vždycky přesvědčen, že se jednou ožení, ale žádnou ženu si nikdy nepředstavoval v roli své manželky. Až teď Hilary.

Předpokládal, že to souvisí s tím, že jsou tak pořád spolu. Naplňovalo mu to mysl romantickými fantaziemi, a přitom on si vždycky myslel, že je proti takovému bláznovství imunní.

Bohužel on nebyl správný typ pro dívku ze společnosti. Hilary by si měla vzít prezidenta banky nebo někoho tak citlivého a kultivovaného, jako je sama, třeba nějakého hudebníka. Ne pilota vrtulníku, jehož rodina by se dala jen taktak označit jako středostavovská. A ani její matka by ho pravděpodobně nepřijala – a mezi Hilary a její matkou už tak bylo problémů víc než dost. Vůbec se mu nelíbila představa, že by se stal jen další příčinou konfliktů.

Úsvit rozprostřel na obzoru růžový stín, když se Sean vyhrabal z postele. Slyšel Hilary vstávat před chvilkou a teď byla zřejmě v kuchyni a vařila si bílou kávu. Byl by se jí rád vyhnul, jak to jen šlo, ale musel si zabalit oběd.

Měla na sobě župan, skláněla se nad kuchyňskou linkou, čelo opřené o skříňku. Oči měla zavřené a vypadala, jako by byla spala ještě míň než on.

„Hil?“

„Dobrejtro,“ zamumlala. „Proč jsou pondělky vždycky tak strašné?“

„Co já vím?“ zavrčel, protože si stejnou otázku položil už i sám.

Páni, ta byla ale krásná, když měla ty hebké tmavé vlasy rozcuchané na ramenou. Ten pohled mu bral dech, a ať se snažil jakkoli, nemohl od ní odtrhnout oči. Vypadala tak strašně k zulíbání. Bylo to víc, než dokázal snést.

Už to bylo skoro týden, co se jí Sean dotkl, a toužil mít ji znovu v objetí.

Jeho polibek ji překvapil, ale jeho ještě víc. Jednu chvíli si myslel, že by si měl radši sbalit oběd a utéct, a vzápětí už ji měl v náručí a naléhavě tiskl svá ústa na její. Nepamatoval si, že by to poprvé bylo takhle krásné. Údiv se mísil s touhou a z obou těch citů se mu zamžily smysly –

Hilary lehce zasténala a vyšla mu vstříc, jako by byli dlouholetí milenci. Ruce mu automaticky položila kolem krku a stulila se v jeho objetí, důvěřivá a jistá, že tam patří. Byla docela spokojená. Docela uvolněná.

Rukou si prorazil cestu houštinami jejích vlasů k zátylku. Polibek byl hluboký a dlouhý. Buď toho teď nechá, nebo ji svlékne a odnese do postele, dřív než se dokáže ovládnout.

Prudce se od ní odtrhl. „Tak teď,“ řekl, těžce dýchaje, „teď je to dobré ráno.“

A vyběhl z kuchyně.

OSMÁ KAPITOLA

Ten ranní Seanův polibek naplnil Hilary divokou nadějí. Skoro týden dělal Sean, co mohl, aby se jí vyhnul. A přesto ho občas přistihla, jak se na ni potají dívá, a byly to tak toužebné pohledy, že nemohla být na pochybách, co znamenají. Chtěl ji, možná ji dokoce miloval; ale ten cit ho děsil. Byl to muž, který prožil celý život bez lásky. Armáda splňovala všechny jeho potřeby. Byla to jeho jistota, jeho pýcha. Jako příslušníku speciálních jednotek mu už v životě nezbývalo mnoho času na nic jiného. Stejně jako ona, i Sean stál poprvé v životě na vlastních nohou. Byli dvě ztracené duše, které si hledaly svou cestu světem. Oba byli zranitelní. Oba byli nejistí, co jim přinese budoucnost.

Jednou věcí si byla Hilary jistá: Sean byl příliš gentleman, aby jí zneužil. Dnes ráno se prolomila bariéra jeho odhodlání. Přesně na to Hilary čekala, přesně v to doufala.

Příští krok musela udělat ona, a byla na to připravená. Víc než připravená.

Večer téhož dne, když se vrátila z obchodu, našla Seana klímat nataženého na pohovce. Neslyšel ji vejít, což bylo jen dobře.

Chvíli se dívala, jak spí, a vychutnávala si ten pohled. Ráda ho viděla tak uvolněného a spokojeného. Dlouhou dobu jen stála a dívala se; bušení jejího srdce se tak shodovalo s jeho, že by byla věřila, že bijí v unisonu. Už ho takhle mnohokrát viděla, ale pokaždé to pro ni bylo vzácné. Nelíbilo by se mu, kdyby věděl, s jakým potěšením si ho prohlíží. Musela se chovat tiše, Sean měl překvapivě lehký spánek – patrně z těch roků tréninku. Často ho podezřívala, že je vzhůru, ale předstírá spánek, aby se jí vyhnul.

No, ale těchle her měla dost. Přidržela si vlasy z obličeje, naklonila se nad Seanem a rty se lehce dotkla jeho.

V té chvíli Sean vztáhl ruce, obejmul ji a převalil si ji na sebe. Hilary překvapením vykřikla. Sean se poťouchle usmíval. „Tys byl celou tu dobu vzhůru!“ vyčetla mu.

„Ne tak docela, ale teď jsem. Úplně vzhůru.“ Podíval se jí upřeně do očí. „Proboha, Hilary, co to děláme?“

„Já… já už nevím,“ zašeptala a znovu ho políbila. Tentokrát to ale nebyl pouhý dotek rtů, ale plný, vášnivý polibek. Jazykem vnikl mezi její rty a ona mu dychtivě odpověděla. I když se k němu tiskla celou délkou těla, toužila ještě po těsnějším kontaktu. Začala pomalu vlnit boky.

„Hil… musíme toho nechat.“ Sjel rukama z jejích zad na boky v marném pokusu znehybnit ji. „Nevíš, o co si to říkáš.“

„Ale vím,“ zašeptala a znovu ho políbila, vášnivěji než předtím. Když polibek skončil, lapali oba po dechu touhou.

Vydal chraplavý, neartikulovaný zvuk a sáhl po zipu na jejích zádech. Hilary měla pocit, že umře, jestli si Sean nepospíší. I ve chvíli, kdy jí shrnoval látku z ramen, pokrývala Hilary jeho tvář a krk sprškou povzbudivých polibků.

Cítila, jak jí zručně rozepnul podprsenku. Jemně jí ji stáhl z ramen a převalil se na bok, takže teď oba leželi na pohovce, tváří v tvář.

Očima se vpil do jejích, ale ať tam hledal jakoukoli odpověď, zřejmě ji našel, protože jí dlaněmi sevřel nahá ňadra a vzdechl, když se jejich bradavky pod jeho dotyky vztyčily.

Hilary vydala něžné zasténání, které ho ještě víc povzbudilo. Jeho ústa, horká a vlhká, jí sklouzla po prsu a přisála se k napjaté bradavce. Žádný muž se jí nikdy nedotýkal tak důvěrně, a když Sean začal bradavku laskat, Hilary proběhla tělem divoká vlna neznámých pocitů. Trochu sebou škubla, zavřela oči a vychutnávala si pocit, že mu může nějak vrátit všechno to, co jí dal.

Bylo to tak příjemné, tak báječně jiné než cokoli, co dosud zažila. Znovu zasténala, jak jí projížděly další vlny rozkoše.

„Seane… Seane, nikdy mi nikdo neřekl, že to bude takhle krásné.“ Rukama mu vjela do vlasů a prudce se proti němu vzepjala. Způsobil jí bolest, sladkou, pulzující bolest někde uvnitř, která se stupňovala do crescenda, až zoufale toužila poznat její závěr.

Hilary nejdřív nedokázala rozeznat ten zvuk, nepříjemný, opakující se zvuk, který ji dráždil. Sean zasténal a znehybněl.

„Ne,“ prosila ho. Nechtěla, aby ji pustil. Ještě ne, ne tak brzo. Nevěděla, co je to za hluk, ale určitě přestane, určitě zmizí.

„Hilary… proboha.“ Sean zhluboka vydechl. „Zvoní telefon.“

„Nech ho zvonit.“

„Ne, vezmi to,“ řekl jakoby z posledních sil.

Zvuk znovu prořízl ticho. „Ať je to kdo je to, on zavolá znovu,“ zašeptala.

„Možná, ale něco mi říká, že je to tvoje matka.“

„Moje matka,“ opakovala pomalu. Ta myšlenka ji konečně rozhýbala a ona se vyhrabala z pohovky tak rychle, že málem padla na podlahu. Naštěstí ji Sean zachytil.

Telefon znovu zaječel a ona se rychle zvedla. Vůbec nechápala, proč najednou tak pospíchá. Jestli je to opravdu matka, měla spíš o důvod víc to nebrat. Neměla naprosto náladu s ní mluvit.

„Haló,“ odpověděla bez dechu a provinile.

„Seana, prosím.“

Natáhla k němu sluchátko. „Ten telefon je pro tebe,“ řekla. Přimhouřil oči, jako by jí nevěřil.

Zatímco Sean vyřizoval telefon, Hilary si upravila šaty a byla si jistá, že tváře má signálně, ukázkově rudé. Měla tolik starostí sama se sebou, že vůbec nevnímala, co Sean říká.

Chvilku jí trvalo, než si uvědomila, že sice už skončil a zavěsil, ale pořád se dívá do zdi.

„Seane?“ řekla, když se k ní hned neotočil.

„Tohle se nemělo stát,“ řekl nevrle. „Nemělo. Hrajeme si s ohněm, a aspoň jeden z nás si musí udržet zdravý rozum.“

„Ale… proč?“ chtěla vědět Hilary. Dalo jí dost práce neovinout mu ruce kolem krku a neschovat se do jeho vřelého objetí. Takhle sama se cítila studená a opuštěná. Když ji Sean objímal, všechny její pochyby zmizely, všechny starosti se rozplynuly. Ano, byly mezi nimi rozdíly, velké rozdíly, ale žádný tak obrovský, aby se nedal vyřešit, když se o to budou oba snažit.

„Já… já tě miluju, Seane,“ řekla tiše za jeho zády.

Vydal hluboký, nevěřícný zvuk a otočil se k ní. Oči měl něžné, ale jediný pohled jí řekl, že se před ní uzavřel. Ať už teď Hilary řekne cokoli, nepomůže to.

„Už jsi byla někdy zamilovaná, Hil?“

„Ano. Jednou, v prvním ročníku na univerzitě. Nejsem tak úplně nezkušená, jestli ti dělá starosti tohle.“

Krátce, nevesele se zasmál. „Jsi příliš slušná a upřímná, než abys uměla dobře lhát. Kdyby nás teď nebyl přerušil ten telefon, víš, co by se bylo stalo?“

„Samozřejmě že vím,“ řekla znechuceně. „Byli bychom se milovali, a přesně k tomu jsem doufala, že dojde.“

Oči mu ztmavly, jako kdyby mu ta myšlenka dělala starost. „To by byla chyba.“

„Tomu odmítám věřit. Milovat tě není chyba… o tom mě nikdy nepřesvědčíš. Já vím, že ty si zakládáš na tom, že jsi tvrdý chlap, takže je pro tebe asi těžší připustit si nějaké city než pro mě, ale –“

„Hil, poslouchej,“ přerušil její monolog. Mluvil chladně a rozumně, takže se s ním těžko mohla hádat. „Máš vůbec ponětí, co by se stalo potom? Milovali bychom se znova a znova, čím dál víc bychom si spolu spojovali životy.“

„A to je něco tak špatného?“

„Ano, pro tebe určitě, a pro mě taky.“

„Ale proč?“ Byla rozčilená a ještě nešťastnější.

„Ty žiješ poprvé sama. Už bychom se nemohli vrátit. Nevyhnutelně bychom pokračovali dál a dál. Než bychom tomu stačili zabránit, už by ani jeden z nás neměl vlastní život.“

Hilary nevěděla, co říci.

„Strávil jsem posledních deset let v armádě,“ pokračoval Sean, „a nemám chuť se znovu vázat. A ty taky ne. Jestli máme něco společného, Hilary, tak to, že stojíme poprvé v životě docela na vlastních nohou. Nemůžeme věřit vlastním citům. Je to moc brzo, než abychom si mohli být jistí, že si to všechno jen nenamlouváme.“

Část toho, co říkal, měla smysl. Ona byla poprvé bez své matky, poprvé v životě byla docela soběstačná, poprvé měla skutečné zaměstnání. Rozhodla se dokázat něco sama sobě a, což bylo ještě důležitější, své matce. Dokázala to. Nebo aspoň chtěla věřit, že to dokázala.

Pokud šlo o to, že nemůže důvěřovat své lásce k Seanovi, té věřila bezpodmínečně. Možná byla naivnější, než si myslela, protože Seana milovala, bez otázek, bez rozmýšlení. Pravda byla, že neplánovala zamilovat se tak brzo, ale když už se to stalo, byla tím nadšená.

Jestli s ní o tom chce Sean debatovat, dobře, ona má celý dlouhý seznam argumentů, proč je správné být spolu. Ale nemohla mluvit za Seana. Jestli ji miluje tak, jak věřila, tak na to přijde sám. Jestli ji bude chtít ve svém životě, požádá ji o to. Udělala všechno, co uměla. Nedopustí se té chyby, aby ho do něčeho nutila, nebo aby jím manipulovala tak, jak to její matka dělala jí. To zažila na vlastní kůži a vzbouřila se proti tomu. Jestliže má získat Seanovu lásku, nemůže už udělat skoro nic, dokud na to Sean nebude připravený.

„Dobře,“ řekla pomalu a zamyšleně a bojovala s pochybnostmi. Poprvé si uvědomila, jak těžké to muselo být pro její matku nechat ji odejít, pustit.

„Co tedy navrhuješ, abychom teď udělali?“ zeptala se, když toho byla schopna. „Nic,“ řekl bezvýrazně.

To ji překvapilo. Nedávalo to smysl a nebyla si ani jistá, jestli je to rozumné. „Jinými slovy navrhuješ, abychom zapomněli na to, co mezi námi je.“

„Zapomněli?“ opakoval a náhle se zasmál. „Kdybych to jenom dokázal. Ne, říkám, abychom to ignorovali, abychom předstírali, že to neexistuje, abychom si dál žili svůj život, jak to jen půjde, dokud se to celé nějak nevyřeší.“ Vyrazil přes halu do svého pokoje. Hilary ho následovala a od dveří se dívala, jak Sean otevřel skříň a stáhl si košili. Šel pryč. „Za dva týdny odtud vypadnu,“ oznámil ploše.

„A pak co?“ Jak těžké bylo ukrýt zklamání.

„Pak budeme oba zase moci začít žít vlastní život.“

„Aha,“ řekla Hilary tiše.

Za dva týdny bude Sean pryč. Pryč z bytu, a podle toho, jak to znělo, také pryč z jejího života.

Hilary seděla v tmavém pokoji a sledovala ručičky na ciferníku hodin. Sean zuřil, když se zdržela, zuřil, protože mu způsobila starosti, ale sám si s něčím takovým hlavu nedělal. Odešel beze slova a byl pryč už skoro osm hodin.

Hilary během večera zavolala matce a příjemně si popovídaly. Bylo to poprvé, co si Hilary pamatovala, že s matkou mluvila, aniž by se kvůli něčemu rozčílila. Louise si byla vždycky tak jistá, že ví přesně, co je pro její dceru nejlepší. Teď si byla Hilary stejně jistá tím, co je nejlepší pro Seana a pro ni a pro jejich vztah.

Louise skoro okamžitě poznala, že něco není v pořádku, ale k Hilaryinu překvapení na ni nenaléhala. Hilary jí byla vděčná a když rozhovor skončil, cítila se osvěžená a byla ráda, že zavolala.

Teď, když o řadu hodin později seděla sama ve tmě, měla Hilary dost času utřídit si myšlenky. Trvalo jí to několik hodin, ale uvědomila si nakonec, že to, co Seanovi dělá největší starosti, mezi nimi zůstalo nevysloveno: Její jméno a její peníze.

Hilary si toho byla vědoma, protože se s tím už jednou setkala. Když jí bylo osmnáct, s Williamem Donahuem. Sean se jí sice ptal, jestli už byla někdy zamilovaná, ale nechtěl vědět detaily. Hilary si teď přála, aby mu je byla řekla.

Bylo jí osmnáct a zamilovala se až po uši do mladíka, který s ní studoval anglickou literaturu. Strávila s Williamem dlouhé hodiny diskusemi o bohatých významových vrstvách klasických děl. William byl Hilaryina první láska a ona mu dala celé srdce. Až později, když ji začal tu a tam žádat o malé půjčky, si uvědomila, že jej nepřitahuje ona, ale velké jmění, které jí bude jednoho dne patřit. Co bylo nejtěžší, byl fakt, že její matce se William od začátku nelíbil a udělala, co mohla, aby jejich vztah ukončila. Hilary se jí postavila a tvrdila, že William vůbec není takový, jak si o něm Louise myslí, dokonce ještě i když bylo zřejmé, že má její matka pravdu. Nakonec musela připustit svůj omyl.

Byla to pro Hilary bolestná a hořká lekce a od té doby se vyhýbala mužům a vztahům. Peníze a postavení už jednou stály mezi ní a mužem, kterého milovala. Tohle pro ni nebyla nová zkušenost.

William ji chtěl pro to, co pro něj mohla udělat, pro její jméno a její bohatství.

Sean ji nechtěl ze stejných důvodů.

Záblesk světla jí řekl, že je Sean doma. Světla auta zhasla a o chvilku později se otevřely hlavní dveře. Neobtěžoval se ani rozsvítit, prošel temným pokojem.

Zarazil se uprostřed předsíně a pomalu se otočil. „Hil? Jak to, že jsi vzhůru?“

„Přemýšlím,“ zašeptala.

„Jsou skoro dvě ráno.“

„Já vím.“

Došel k ní a klekl si před ní. Závan sladkého parfému ji uhodil do tváře jako políček. Hilary zavřela oči před náhlou ostrou bolestí a čekala, až trochu ustoupí.

„Jak se má Carla?“ zeptala se nenucené a dala si pozor, aby ani trochu té bolesti, kterou cítila, nebylo v jejím hlase znát.

„Jak víš, že jsem byl s ní?“

„Cítím její parfém.“

Sean se zamračil a něžně vzal její tvář do dlaní. „Nedotkl jsem se jí, Hilary. Přísahám. Neběžel jsem z tvého náručí rovnou do jejího.“

„To mi nemusíš říkat. Já to vím.“

Kolem úst se mu udělaly hluboké, nevěřícné vrásky. „Jak?“

„Protože,“ řekla něžně a přesvědčeně, „protože jsi nemohl. Ale chtěl jsi, viď? Chtěl sis něco dokázat, ale nepovedlo se ti to.“ Čekala, až její slova potvrdí nebo vyvrátí, ale neudělal ani jedno, ani druhé.

„Neměla jsi čekat,“ řekl prkenně a vstal. „Máš před sebou dlouhý den.“

„Prosím,“ řekla tiše, „odpověz mi.“

Neudělal to. Jen se obrátil a odešel, přesně tak, jak to měl v úmyslu, hned jak se Greerovi vrátí.

DEVÁTÁ KAPITOLA

„Jsi si jistá, že to zvládneš?“ zeptal se Sean Hilary následující pátek odpoledne. Její matka měla přiletět v sobotu brzo ráno. Sean už si sbalil své věci a chystal se na víkend odstěhovat.

„Samozřejmě že jsem si jistá,“ řekla Hilary a vřele se usmála. Podíval se jinam, udiven tím, jak si ho dokáže omotat kolem prstu jen pouhým úsměvem.

„Mám nepříjemné podezření, že jí o mně hodláš říct, a to by byla pěkná hloupost.“ Věděl, že se přitom zamračil, ale nemohl si pomoci. V poslední době se mračil skoro pořád. Miloval Hilary tak moc, že ho to děsilo, a v tom byl právě ten problém. Kdyby byla jen chvilkové potěšení, byl by ji měl v posteli hned první týden. Nebo řekněme druhý. Prvních sedm dní měl mnohem blíž k tomu popadnout ji za ten její labutí krk a uškrtit ji. Ale když překročili tu první překážku, zjistil, že bojuje téměř zoufalou bitvu. Protože ji tak moc miloval, nechtěl dopustit, aby udělala něco, co by jí mohlo ublížit.

Proto Sean také nebyl přesvědčen, jestli může důvěřovat jejím citům k němu. Hilary byla příliš nezkušená, než aby poznala lásku. Nepochyboval o tom, že ji fascinuje; byli tak různí, jak jen dva lidé mohou být. Ale bál se, že její zájem o něj opadne, až zmizí z jejího života. Potom, a teprve potom, bude opravdu schopná střízlivě posoudit své city.

Ještě horší bylo, že Hilary nějak dokázala, že se k ní skoro nemohl přiblížit, aniž by se jí chtěl dotknout. Nikdy nedávala příliš najevo, co chce, nikdy na něj neútočila, ale k tomu, aby dokázal číst její myšlenky, nepotřeboval, aby se mu věšela na krk.

Chtěla ho. A to bylo zoufalé, protože i on ji miloval a chtěl ji. Byl by se poddal tomu, co si oba přáli, kdyby nebyl přesvědčen, že se její city nakonec změní. Za pár týdnů na něj docela zapomene.

„Maminka nebude mít ani tušení, že tady bydlíš.“

Sean se na ni znovu zkoumavě podíval. „Nic jí neřekneš?“

„Ne.“

Pořád ještě nebyl přesvědčen. „Čestné slovo, Hilary?“

Jemně se zasmála. „Přísahám na svou čest a svědomí, že neřeknu své matce, že my dva žijeme spolu.“

Sean ještě váhal. Hilary a její matka byly neznámý prvek. Byly tu spory, ale byla tu taky hluboká láska.

„Netvař se tak nešťastně,“ popíchla ho vlídně. „Já ani nemůžu mamince nic říct. Potvrdilo by to její nejhorší obavy, co se mi stane, jakmile se odstěhuju. Podle ni je svět pro její vzácnou dceru hrozně nebezpečný.“

„A má pravdu,“ vybuchl Sean.

„Proboha, Seane, ještě ty začínej.“ Hilary si zhluboka povzdechla. „Jestli něco, tak jsem byla bezpečnější, protože jsi tady byl se mnou. Přestaň si dělat hlavu. Užijeme si s maminkou skvělý víkend.“ Podívala se na něj, jako by ho žádala o pochopení. „Musíme mezi sebou trochu vyčistit vzduch… Ani nebudeme mít čas rozebírat moje vztahy k tobě.“

Sean se nedokázal nemračit a nešklebit. Prošel už všechny místnosti nejmíň třikrát, odstranil z nich každý náznak své přítomnosti v bytě. Přesto se nemohl zbavit dojmu, že na něco zapomněl.

„Budu ti chybět?“ zeptala se Hilary tiše a podívala se na něj široce rozevřenýma očima.

Sean neodpověděl, protože bylo až příliš zřejmé, že ano. Greerovi se vrátí za týden, a je nejvyšší čas. Měl v úmyslu si najít přes víkend nový byt. Měl jen jednu podmínku. Pro klid jeho duše to muselo být nejvýš deset minut autem od Hilary. Čím blíž, tím lip. Kruci, proč si tak strašně zvykl na život s ní. Na to, že ji každé ráno najde v kuchyni a že bude večery trávit v její společnosti. Takový život si vždycky představoval, že bude mít… jednou.

„Ty mně budeš chybět strašně moc,“ pokračovala, když mlčel.

I když ho tím jasně ponoukala k odpovědi, nedal se.

Doprovodila ho k autu, šla pomalu a neochotně. „Chtěla bych tak moc, kdybych tě požádala o pusu pro štěstí?“

Skoro zapomněl, že bude mít o Dni matek svůj první koncert se symfonickým orchestrem. To byl vlastně důvod návštěvy Louise Wadsworthové.

Bože mě netrestej, já jí nedokážu odolat, pomyslel si nešťastně a přitáhl si ji do náručí. Srdce se mu rozbušilo, když se mu dychtivě uvelebila v objetí a zvedla k němu tvář. Cítil, jak se mu někde hluboko v hrdle rodí zasténání ještě dříve, než se jejich rty setkaly. Její něžný výkřik rozkoše splynul s jeho. Jestli měl být tenhle polibek pro štěstí, musí jeden z nich vyhrát hlavní cenu v loterii.

Odtrhli se od sebe, oči zavřené, prudce dýchali, chvěli se.

Sean musel sebrat svou sílu do posledního zrníčka, aby ji dokázal pustit. „Vrátím se v neděli večer,“ řekl slabě.

Kývla. Oči měla přivřené a smutné.

Sám neměl ponětí, jak vydrží tu strašně dlouhou dobu, než ji zase uvidí.

Hilary s kytičkou růžových poupat čekala v letištní hale, až její matka vystoupí z letadla.

Dodrží své slovo a to, že žije se Seanem, si nechá pro sebe, ale ne z těch důvodů, pro které ji o to žádal.

„Mami.“ Hilary se rozzářily oči, když Louise vystoupila z letadla. „Hilary, holčičko.“

Vzápětí už se s matkou nadšeně objímaly. Bylo to krásné, lepší, než si Hilary myslela.

Netrvalo dlouho vyzvednout Louisin kufr. Když Hilary vezla matku do svého bytu, povídaly si o nedůležitých věcech – o počasí, o starých přátelích. Když se blížily do její čtvrti, matka se zamračila, ale Hilary byla rozhodnutá, že se s matkou pohádá, pokud začne mít poznámky. Tohle byl její domov, její život, a ona nebude nečinně přihlížet, jak jí ho matka haní.

„Tak tohle je můj byt,“ řekla Hilary, když vešly do obýváku. Držela oběma rukama matčin kufr.

„Ale je to můj domov a já jsem tady moc spokojená,“ dodala už předem jakoby na obranu.

Její matka se mile usmála a rozhlédla se. „Moc hezký.“

„Jsem tady šťastná, mami, a na tom záleží, ne? Já vím, že ten byt je menší než některé tvoje skříně, ale je můj.“

Louise Wadsworthová kývla. „Podle toho, jak mluvíš, sis na život beze mě výborně zvykla.“

„O to přece šlo, mami, ne?“ Hilary neměla v úmyslu začít tuhle debatu tak brzo, ale bude to patrně nejlepší. „Dítě, každé dítě, si jednou musí vytvořit vlastní život mimo svou rodinu.“

Matka sevřela rty a vyrazila do kuchyně. „Nemusela ses stěhovat do Portlandu,“ řekla, otočila se znovu k Hilary a mnula si ruce o sebe, jako by jí byla zima.

„Ale přestěhovala,“ protestovala Hilary. „Ze spousty dobrých důvodů. Zaprvé, našla jsem tady práci. Zadruhé, bylo to dost daleko od tebe.“

„Hilary!“

„Já to neříkám proto, abych ti ubližovala. Nikdy jsem tě dost neoceňovala, mami. Stydím se za to, ale dívala jsem se na tebe spíš kriticky. Byla jsem přesvědčená, že jestli zůstanu v San Francisku ještě chvíli, udusíš mě láskou. Musela jsem utéct a jsem ráda, že jsem to udělala. A ty bys měla taky být ráda.“

Hilary si všimla, že se matce chvějí ruce.

„Za těch posledních pár týdnů jsem se o sobě dozvěděla hrozně moc věcí, které bych nikdy nezjistila, kdybych zůstala doma.“

„Já jsem taky pár věcí zjistila,“ zašeptala Louise a vztáhla k Hilary ruku. „Hlavně jsem zjistila, jak moc jsem na tebe pyšná, že jsi měla odvahu se mi postavit. Já vždycky nevím, co je nejlepší… jenom si to myslím.“

Obě se zasmály a znova se objaly se slzami v očích, tentokrát ale jedna druhou mnohem víc oceňovaly.

Když se uklidnily, vedla Hilary svou matku do Seanovy ložnice. „Spát budeš tady.“

Matka se rozhlédla po veselém pokoji. Pak začichala; prozradily ji drobné pohyby nosu.

„Děje se něco?“ zeptala se Hilary.

„Ne… jen jsem měla dojem, že cítím nějakou pánskou vodu po holení.“

„Minulý nájemník byl muž.“ Už měla na jazyku zmínku o Seanovi, ale bylo trochu brzo šokovat matku zprávou o tom, že se zamilovala.

Louise kývla a zdálo se, že její vysvětlení přijala.

„Nedala by sis kávu?“ zeptala se Hilary.

„Hrozně ráda,“ odpověděla matka a šla za ní do malé kuchyňky. Zatímco Hilary vařila kávu, matka otevřela ledničku a vytáhla odtamtud krabici s mlékem. Postavila ji na linku a zaváhala.

„Víš, že tam máš šest plechovek piva?“

„Piva?“ opakovala Hilary a zaťala zuby. Bylo tam celé týdny, ještě od Seanova pokerového večírku. Zapomněla na něj a on zjevně také. „Aha… už si vzpomínám. Koupila jsem ho pro kamaráda a zapomněla jsem na něj.“

„Pro kamaráda,“ opakovala matka pomalu. „Z orchestru?“

„Ne.“ Zůstala k matce zády, pevně semkla víčka a přemýšlela, co dělat. Louise byla v domě jen čtvrt hodiny. Bylo by tak snadné zmínit se o Seanovi, jen tak, jako by nic. A kdyby tu nebyl ten problém s bydlením, byla by to udělala.

„Co je to za kamaráda, Hilary?“ Hilary neuměla dobře lhát a mohla se z téhle situace dostat jenom pravdou. „To pivo je Seanovo.“

„Aha, ano,“ řekla její matka, „toho souseda. Už ses o něm jednou zmiňovala. Doufám, že se budu mít příležitost seznámit s mladým mužem, který si skladuje pivo v ledničce mé dcery.“

„Odjel na víkend,“ řekla Hilary rychle, ale vzápětí toho litovala.

„Na návštěvu k vlastní matce?“

„Ne,“ řekla Hilary a přenesla dva vysoké šálky kávy s mlékem ke stolu, u kterého seděla její matka. „Umřela, když byl malý. Skoro si na ni nepamatuje.“

„Ty o tom mladíkovi dost víš, viď?“

Hilary si sedla naproti své matce a sevřela oběma dlaněmi tlustý keramický šálek. „Ano… dost jsme se spřátelili. To Sean mi pomohl lip pochopit moje vztahy k tobě.“

„Ano?“

Odvrátila pohled a něžně se usmála. „Řekl mi, že jsem příšerně puntičkářská a pořádkumilovná, a já jsem si díky tomu uvědomila, jak moc podobné si my dvě jsme. Skládám ručníky v koupelně tak pečlivě, že ho to přivádí k šílenství, a já jsem si uvědomila, že ty to děláš přesně stejně.“

Její matka chvíli mlčela. „Ten… soused používá tvoje ručníky?“

Hilary se zmocnila panika a rychle se podívala na matku. Nevěděla vůbec, co má říct nebo udělat. Možná by se z toho dokázala vylhat, ale dělala to nerada. Nejlogičtější bylo všechno vysypat, a Hilary by to byla udělala, kdyby její matka nepromluvila první.

„Povídej mi o tom místě v obchodě a o orchestru a o těch nových přátelích, co máš.“

Hilary matku poslechla, ale brzo zjistila, že mluví víc o Seanovi než o kom jiném. „Choval se ke mně úplně báječně.“

„Říkáš, že nedávno odešel z armády?“

Hilary kývla. „Byl důstojníkem u zvláštních jednotek. Oba jsme se sem přestěhovali ve stejnou dobu a… dost jsme se spřátelili.“

Její matka to nekomentovala. „A v orchestru taky máte nějaké mladé muže?“

Hilary se naježila. „Ještě jsi Seana ani neviděla a už ho odsuzuješ.“

Zdálo se, že Louise překvapilo, jak prudce to Hilary řekla. I Hilary sama vypadala trochu překvapeně.

„Je to bývalý voják, Hilary. Vycvičený zabíjet a…“

„Nikdy s nikým jsem se necítila tak bezpečně. Je veliký a tvrdý a občas mrzutý, ale nikdy v životě jsem nepoznala citlivějšího muže.“

Její matka dlouho mlčela a pak řekla jen: „Aha.“

„Taky jsem si vyšla s jedním… kolegou z orchestru,“ dodala Hilary. „Jmenuje se Arnold. Zítra na koncertě se s ním budeš moci seznámit.“

„To bude nejhezčí dárek, jaký mi můžeš dát ke Dni matek, Hilary.“

„Jaký, mami?“

„To, že budu moci sedět v hledišti a dívat se, jak hraješ. Tvůj otec by na tebe byl hrozně pyšný.“

Hilary kývla, ale srdce měla těžké, protože v hloubi duše věděla, že matka kategoricky odmítla Seana, aniž by ho kdy viděla.

Odpoledne šly nakupovat, ale Hilary byla myšlenkami jinde. Dovolila matce, aby jí koupila nové šaty. Ale byla skoro šťastná, když přišel čas odjet na poslední zkoušku před nedělním koncertem.

Sean si nevzpomínal, kdy měl naposledy na sobě oblek a kravatu. Teď to taky udělal jen proto, že usoudil, že se to od něj čeká. Symfonický koncert byl pro smetánku a Sean by na něj rozhodně nešel, kdyby nebylo Hilary.

Dala mu ten lístek už před několika týdny. Neměl v úmyslu ho použít a nebyl by to udělal, kdyby nebyl tak strašně zvědavý. Původní důvod, proč sem přece jen šel, bylo přání vidět Hilary poprvé koncertovat. Přitom bude mít taky možnost pořádně si prohlídnout Hilaryinu matku. Pak možná přijde na to, jak bude reagovat, jestli se dozví, že se její dcera zamilovala do takové nuly, jako je on.

Uvaděčka mu ukázala na jeho místo a on s ulehčením zjistil, že je to na kraji řady. Nerad se mačkal.

Začal si číst program, ale byl docela ztracený. Sean si o sobě myslel, že je inteligentní člověk, ale u každého skladatele byl v programu seznam čísel a písmen a on vůbec neměl ponětí, co to má znamenat. Ten program mu nepomůže ani trochu.

„Promiňte,“ řekl atraktivní ženě, která seděla vedle něj. „Mohla byste mi to pomoct rozluštit?“

„Ráda,“ řekla vřele.

Když skončila vysvětlování, Sean jí s úsměvem poděkoval a přejel si rukou pod krajem límce. Ta hrozná věc ho pomalu dusila. Všiml si, že se ta žena na něj dívá. „Pokud jste to ještě nepoznala, já jsem na symfonickém koncertě poprvé. Připadám si tady jako kuře v orlím hnízdě.“

Tiše se zasmála. Teprve když se k němu otočila, všiml si Sean, že není zdaleka tak mladá, jak si myslel. Předpokládal, že jí bude tak stěží ke třiceti, ale když si ji prohlížel lépe, zjistil, že bude mít asi blíž ke čtyřicítce.

„Mám v orchestru přítelkyni,“ řekl Sean, pyšný na Hilaryino nadání. Normálně nebyl zvyklý povídat si s cizími lidmi, ale teď se cítil nesvůj a byl proto hovornější. „Je to třetí flétnistka.“

„Aha,“ řekla tiše ta žena. „Je to dobrá přítelkyně?“

„Výborná.“ Sean se uvolnil, zkřížil dlouhé nohy a přejel pohledem obecenstvo. „Její matka je taky někde tady.“

„Doufáte, že se s ní seznámíte?“

„To zrovna ne,“ řekl Sean a potlačoval smích. „Jednou by se na mě podívala a tím by moje vztahy s Hil definitivně skončily.“

„Proč myslíte?“

„Hilaryina rodina má peníze, spoustu peněz.“

„A to vám vadí?“

„Ani ne, ale myslím, že její matka by jí neschválila někoho, jako jsem já. Ne že bych jí to měl za zlé – kdyby byla Hilary moje dcera, tak bych pro ni taky chtěl to nejlepší.“

„A to vy nejste?“

Ten rozhovor začínal být osobnější, než měl Sean v úmyslu. „Ano, v jistém smyslu jsem. Ale pochybuju, že by si to myslela i její rodina.“

„Takže ji milujete, ať má peníze nebo ne?“

Sean se podíval jinam, překvapen tím, že dokáže přiznat své city úplně cizímu člověku a ne Hilary. „Miluju ji.“

„Aha. Předpokládám, že si ji chcete vzít?“

Dlouho přemýšlel, než odpověděl. „Ne, asi ne.

Měla by si vzít někoho z její ligy. Třeba jako je ten člověk, co hraje na violu. Jmenuje se Arnold Kdovíjak. Podle toho, co o něm Hilary říkala, je to slušný chlapík. Párkrát ji někam pozval, ale ona se vždycky vymluvila. Myslím, že jak se odstěhuju, začne s ním Hilary chodit. Pokud jde o Hilary a o mě, rozhodl jsem se, že prostě počkám, jak se věci vyvinou. Chci jí dát čas, aby si byla skutečně jistá tím, co chce, než se zmíním o manželství.“

„Až se odstěhujete?“ opakovala. „Vy spolu žijete?“

„Dost netradičně,“ vysvětloval rychle a doufal, že to nebude znít moc polekaně. „Došlo k nedorozumění a oba jsme si najali stejný byt. Ti manželé, co jim to patří, jsou na pár týdnů pryč. Neměli jsme jinou možnost než se o ten byt podělit, než se vrátí majitel a vrátí mi zálohu a činži.“ Cítil, jak se jeho sousedka uvolnila. „Umíte si představit, co by řekla její matka, kdyby se o tom dozvěděla?“

„To si umím představit moc dobře. Já mám totiž taky dceru. Je jí něco přes dvacet.“

Seanovi se nechtělo věřit, že ta žena je dost stará, aby měla tak velkou dceru, a řekl to.

„Díky za kompliment, ale je to tak. Vím přesně, jak by té… druhé matce bylo.“

„Takže určitě chápete, že je pro všechny lepší, aby se o mně Hilaryina matka nedozvěděla.“

Ta žena se zamračila. „S tím bych nesouhlasila. Jestli ta mladá žena – jak jste říkal, že se jmenuje?“

„Hilary.“

„Ano. Kdyby se Hilaryina matka o vás dozvěděla, co myslíte, že by se stalo?“

„Především by se strašně zlobila na Hilary a ony ty vztahy mezi nimi už teď nejsou nejlepší. Hilary se totiž rozhodla, že matce dokáže, že je schopná se postarat sama o sebe. Víte, ona Hilary je tvrdohlavá a umíněná. Tvrdí, že to obojí zdědila po matce.“

„Aha,“ zasmála se tiše ta žena. „Víte, ono být matka není tak jednoduché, jak to vypadá.“

„To máte určitě pravdu. Já se na svou vlastní matku nepamatuju, takže když mám Hilary radit, jak se má chovat k té svojí, tak jsem ztracený.“

Jeho společnice se uvolnila. „Být matka, to znamená víc než jenom vyměnit pár plínek a objevit se párkrát na třídní schůzce. Abych pravdu řekla, tak to je pěkně nevděčná záležitost. Člověk je miluje, opatruje, vychovává, dá jim svoje srdce a pak je má nechat jít.“

„Takhle jsem o tom nikdy nepřemýšlel,“ řekl Sean.

Ta žena se mile usmála a povzdechla.

Nechápal vlastně, proč si tak volně povídá s docela cizí ženou – možná proto, že jeho samotného ta otázka tak tížila.

„Ono být matka je vlastně pořád totéž… já vím, že to zní divně, ale je to tak,“ pokračovala, a znělo to skoro naléhavě. „Pořád se opakuje zrovna ta nejtěžší část celého rodičovství. Mám kvůli tomu věčné pochybnosti a obavy, většinou nepodložené. Já to vím, ale stejně si nemůžu pomoct, abych se kvůli ní netrápila. Já vím, že to nesnáší, a celkem se jí ani nedivím.“ Způsob, jakým ta žena povzdechla, řekl Seanovi, že to, o čem právě mluví, ji tíží stejně jako jeho to, co jí vyprávěl on.

„Nejtěžší část?“ opakoval Sean.

„Ano… Doufám, že vám nevadí, že tak otevřeně povídám.“

„Já jsem se vám taky svěřil,“ připustil Sean a udivovalo ho to pouto, které se mezi ním a docela cizí ženou najednou vytvořilo.

„Já si toho vážím, protože mi to pomohlo přebrat si vlastní pocity. Je to zvláštní, jak člověk může potkat někoho, koho nikdy neviděl, a dozvědět se při tom tolik věcí sám o sobě.“

Sean kývl, protože měl sám stejný pocit.

„Všechno je to ještě horší o to, že je jedináček. Asi na ní visím víc než jiné matky, protože ona je všechno, co mám. Už když se učila jezdit na kole, bylo to pro mě hrozné. Bála jsem se, že spadne a ublíží si, ale to byl jenom začátek.

Pak šla na univerzitu a mně se po ní strašně stýskalo. Hned v prvním roce se zamilovala a tak ošklivě se zklamala, že chtěla ze školy odejít. Nedovolila jsem jí to, i když bych si byla hrozně přála být s ní a ochraňovat ji.“

„To jste udělala dobře.“

Mile se usmála. „Nebylo to jednoduché. O nic víc než teď nedávno.“

„Nedávno?“

„Ano, teď se zamilovala podruhé. Myslím, že má v úmyslu si toho mladíka vzít. Nevím, jestli on si to už uvědomil, ale on asi neví, jak umí být moje dcera tvrdohlavá.“

„Vy jí ho neschvalujete?“

„Je mladá, ale na druhé straně jsem v jejím věku byla už rok vdaná a každou chvíli jsem ji čekala. Jen… jen moc neznám toho muže, kterého si vybrala. Vlastně jsme se zrovna seznámili, ale podle toho, co jsem zatím viděla, to pro ni bude dobrý manžel. Ale uvědomujete si, co to znamená, ne? Znamená to, že ji budu znovu muset nechat jít.“

„Pořád to bude vaše dcera.“

„Ano, já vím. Je to jenom další krok v tom pořád stejném koloběhu. Stát při ní, nechat ji jít. Víte, ta první část je snadná, jenom to ‚nechat ji jít‘ je tak strašně těžké.“

V té chvíli se otevřela opona a obecenstvo začalo tleskat. Sean mrknul na program, právě na ten program, který byl prapříčinou tohohle podivně důvěrného rozhovoru s cizí ženou. Prozradili jeden druhému hodně ze sebe.

„Děkuju vám,“ řekl Sean s pohledem upřeným do očí té ženy.

„Ne,“ řekla a vrátila mu pohled se stejnou intenzitou, „já děkuju vám.“

Potlesk utichl a ozvala se hudba. Sean předpokládal, že se bude k smrti nudit. Nikdy nebyl na ničem takovém jako na symfonickém koncertu a ani teď by byl nešel, nebýt Hilary.

Asi v půlce programu musel připustit, že je to příjemné. Ne že by na něco takového vzal kamarády. Ten zážitek byl… Hledal správné slovo. Příjemně jiný, usoudil nakonec.

V druhé půli koncertu zjistil Sean, že se docela uvolnil, zapomněl na svět a vychutnával hudbu. Zavřel oči a bezprostřednost hudby ho ohromila. Připadal si jako malý vor unášený po rozbouřeném moři. Pevně se chytil podniček svého křesla, překvapen silou citu, který v něm hudba vyvolala. Houpala ho a unášela jako nic, co v životě zažil.

Když orchestr dohrál, Sean vyskočil a tleskal ze všech sil. Za chvíli už stáli i ostatní, včetně té ženy vedle něj. Bylo zřejmé, že i ona našla v hudbě stejné bohatství jako on, protože si otírala oči hedvábným kapesníčkem.

„Bylo to krásné, že?“ zeptala se přes hluk.

„Ohromné!“

„Tak byste to měl té mladé dámě říct.“ Zaváhal.

„Běžte, řekněte jí to,“ naléhala. „Zaslouží si vědět, jak moc se vám líbila její hudba.“

Sean usoudil, že má pravdu. Když se koncertní síň začala vyprazdňovat, vyrazil k jevišti. Ta žena ho vzápětí následovala.

Hilary se oči rozšířily potěšením, když ho viděla. „Seane,“ řekla a protáhla se k němu mezi ostatními hudebníky. Oči jí svítily radostí. „Ty jsi přišel… ty jsi přišel.“

„Byla to nádhera,“ řekl a políbil ji na tvář. Toužil ji vzít do náruče a vyprávět jí všechno, co při hudbě zažil, ale nebyl si jistý, že by našel ta správná slova.

„Chtěla bych tě představit své matce,“ řekla Hilary, vzala ho za ruku a pevně ji sevřela.

Koledoval si o to, když přišel na jeviště, ale koneckonců si to může klidně odbýt hned, usoudil Sean. Ta žena, se kterou si předtím povídal, mu dala nahlédnout do mateřského srdce. Poprvé od chvíle, kdy se Hilary zmínila o své matce, se Sean na setkání s ní těšil.

„Mami,“ řekla Hilary a vzala ho kolem pasu, „to je Sean… ten soused, o kterém jsem ti povídala. Seane, to je moje maminka. Louise Wadsworthová.“

Sean měl pocit, jako by ho někdo kopl do žaludku. Louise Wadsworthová byla ta žena, která při koncertě seděla vedle něj.

DESÁTÁ KAPITOLA

„My už jsme se viděli,“ odpověděl Sean strnule. „Viďte, paní Wadsworthová.“ Hilary cítila, jak je napjatý, a nebylo jí jasné proč.

„Ano, je to tak,“ pokračovala její matka a něžně se na Hilary usmála. „Pomohl jste mi vyřešit složitý problém, mladý muži. Začínala jsem mít o svou dceru vážné starosti.“

„Jaké, mami?“

„První podezření, že v tom bytě není všechno v pořádku, byla ta vůně vody po holení. Pak jsem našla v lednici to pivo.“

„Já tam zapomněl pivo,“ proklel se polohlasem Sean a bylo znát, že má sám na sebe strašný vztek.

„Ale jistá jsem si byla, až když jsem zapnula rádio a zjistila, že tam nějaký muž zpívá příjemným nosovým hlasem, že je klaun rodea. Já znám svou dceru a vím, že její hudební vkus nezahrnuje country.“

Sean vypadal jako myš, která se ocasem chytila v pasti.

„Myslím, že je na čase, abychom šli všichni na večeři. Rezervovala jsem stůl v Ritzu.“

„Myslím, že bude lepší, když vy dvě půjdete beze mě,“ snažil se vymluvit Sean.

„Nesmysl,“ odsekla Louise. „Vylila jsem si vám srdce, mladíku, takže jestli si připadáte hloupě, tak nemáte proč. Náš rozhovor mi řekl mnohem víc než deset hádek s Hilary.“

„Rozhovor?“ chtěla vědět Hilary. „Co se mezi vámi dělo?“

„Řekni mi, srdíčko,“ zeptala se její matka se širokým úsměvem, „to jsi úmyslně zařídila, abychom seděli vedle sebe?“

„Abyste seděli… chceš říct…“ Podívala se z matky na Seana a zase zpátky. „Ne… neměla jsem ponětí… ani jsem netušila, že Sean přijde… doufala jsem, ale…“ Nedokončila větu.

„Zrovna jsem se chtěl zeptat na totéž,“ řekl Sean Louise. „Vymyšlené to bylo dokonale.“

„Ale já jsem ne… asi jsem měla, ale vůbec mi to nepřišlo na mysl.“

„Neboj se, holčičko, my ti to věříme.“

„Líbí se ti, viď?“ zeptala se Hilary a vzala matku pod paží. Mrkla na Seana. „Ani zdaleka nenahání strach tolik, jak sis myslela, viď?“ Volnou rukou se zavěsila do Seana.

Louise se tiše zasmála. „Musím říct, Hilary, že když ty se odstěhuješ, tak to rozhodně uděláš se vší parádou.“

„Počkejte,“ vmísil se do jejich hovoru Sean. „Dneska je Den matek. Rušil bych vás.“

„Nesmysl.“

„Jednu věc o mé matce brzo zjistíš,“ usmála se na něj Hilary. „Neuznává odpověď Ne. Jednak je tvrdohlavá a jednak má pořádně silnou vůli.“

„Nesmysl. To Hilary má silnou vůli a je tvrdohlavá. A zdědila to po svém otci,“ prohlásila Louise. „Sám pánbůh ví, že po mně to nemá.“

Sean si nebyl docela jistý svými pocity, když večeřeli v jedné z nejluxusnějších restaurací ve městě. Rozhodně byl překvapený, ale do značné míry se mu také ulevilo.

Byl by býval raději, kdyby se Hilaryina matka nedozvěděla tak brzo, že spolu žijí. Byl by rád věděl, zda věří tomu, že spolu skutečně jen bydlí a nespí. Nebyl si jistý, zda by tomu v takové situaci věřil on.

Louise Wadsworthová ho překvapila. Nevěděl, co si vlastně představoval, ale rozhodně to nebyla tahle ohromně atraktivní žena, které se představil na koncertě. V duchu si ji představoval mnohem starší a panovačnější. Ale zjistil, že je docela jiná. Objevil v ní ženu, která se snaží vyrovnat se svou mateřskou rolí, jak nejlépe to dokáže.

Ještě víc ho překvapilo, že se mu líbila. Upřímně se mu líbila, a když o tom tak přemýšlel, nemělo by ho to vlastně překvapovat tak moc. Byl blázen do Hilary a tak bylo docela přirozené, že mu bude sympatická žena, která ji vychovala. Překvapovalo ho spíš, že si to neuvědomil dřív.

Otázka byla, co dál. Hilaryina matka dala jasně najevo, že všechna rozhodnutí o jejich vztahu nechává na Hilary a na něm. I když si toho Sean vážil, protože věděl, co ji to muselo stát, stejně mu pár věcí dělalo starost.

Večeře byla výborná, ale Sean byl nesvůj. Byl vetřelcem v den určený pro matky a děti. Jakmile to šlo, omluvil se a odešel. Když vycházel z restaurace, cítil, že ho Hilary sleduje pohledem, ale nemohl ji nijak uklidnit. Miloval ji, ale to bylo všechno, co jí mohl nabídnout.

„Seane!“ vykřikla Hilary s rozzářenýma očima, když v pondělí brzo ráno vešel do bytu. „Kde jsi byl…? Čekala jsem tě už včera večer.“ V těch slovech nebyla výčitka, jen úleva a velká dávka radosti. Ovinula mu ruce kolem pasu a přitiskla se k němu.

Bojoval se svou touhou sevřít ji v náručí, pak pochopil, že je to marný boj, a objal ji. Zavřel oči a vychutnával její teplo a vůni.

„Maminka si myslí, že jsi báječný. Povídaly jsme si a povídaly a povídaly. Já nevím, co jsi jí řekl, ale ať to bylo cokoliv, všechno se tím změnilo.“

Sean se zamračil. „Nic jsem jí neřekl.“

„Maminka tvrdila něco jiného. Říkala, že si díky tobě uvědomila, že už jsem dospělá a že se dokážu rozhodovat sama za sebe. A že je načase nechat mě létat na vlastních křídlech.“

„Tvoje matka je neobyčejná žena, Hilary. Stejně jako ty.“

„Ohromně jsme si to užily. Nevzpomínám si, že bych se jí kdy cítila tak blízko.“

„To rád slyším.“ Věděl, že jeho hlas zní škrobeně a nepřirozeně.

Hilary se od něj trochu odtáhla, aby mu viděla do tváře. „Stalo se něco?“

Jak je krásná. Pohladil ji prsty po tváři, pak se obrnil vší svou silou a řekl: „Našel jsem si přes víkend byt, Hilary, a už jsem se tam přestěhoval.“

„Ale… co ta záloha a nájemné za první měsíc, co ti Greerovi dluží?“

„To si vyberu později.“

„Ale já jsem měla dojem, že jsi říkal, že nemáš další peníze. Říkal jsi, že si nemůžeš dovolit –“

„Nemohl jsem. V pátek jsem dostal první výplatu.“

Zdálo se, že jí z očí viditelně prchá slunce. „Jinými slovy mizíš.“ Odtrhla se od něj docela a stiskla si ruce tak, že jí zbělely klouby.

„Chci nám dát čas, Hil, chci, abychom byli chvíli každý zvlášť, abychom si byli jistí, že to všechno je opravdové.“

„Samozřejmě že je. Jak o tom můžeš pochybovat? Opravdovější už to nebude.“

„To, co cítíme, může být výsledek toho, že spolu žijeme. Když jsou dva lidé tak blízko u sebe –“

„Tomu přece vážně nevěříš, nebo ano?“

Sean vzdychl. Věděl, že to bude těžké, jen netušil, jak moc. „Ano, Hil, věřím tomu.“

„Ale to je –“

„Chci, abys mi slíbila, že se začneš scházet s jinými muži.“

Dlouho neřekla nic. Skoro viděl, jak si kolem sebe staví hradbu, aby nepoznal, jak je nešťastná. „Určitě to chceš?“ zeptala se monotónním, bolestným hlasem.

Nechtěl to, ale byl to nejlepší způsob, jak to všechno vyřešit. „Ano.“

„A co ty… budeš se scházet s jinými ženami?“

„Ano.“

V očích se jí objevily slzy. „Aha.“ Ze všech sil se snažila nasadit si veselou masku. „No dobře, jak si přeješ. Dopřejeme si pár dnů – nejvýš týden – a pak –“

„To bude muset být víc než týden, Hil.“

„Dva týdny?“

„Spíš dva měsíce. Sejdeme se na večeři v Ritzu.“ Došel ke kalendáři, obrátil dvě stránky a zaškrtl datum. „V sedm,“ řekl.

„Dva měsíce… Určitě chceš čekat tak dlouho?“ zasténala.

Kývl a myslel si, že šedesát dní je naprosté minimum. „Až přijde čas, chci, aby už nezbylo ani kousek místa na pochybnosti. Souhlasíš?“

Uplynula skoro věčnost, než váhavě přikývla.

Hilary by byla nikdy neřekla, že to tak uteče. Pomohlo jí, že měla ohromnou spoustu práce. Vzala Seana za slovo a vyšla si na několik schůzek. Jednak se sešla s Arnoldem a pak ještě s jedním mladíkem, s kterým se seznámila v obchodě přes pana Murphyho. Oba to byli moc příjemní mladí muži, ale s žádným z nich nezažila to jiskření, to vzrušení, které měla se Seanem.

Strašně jí chyběl a každý den přemýšlela, co asi dělá.

„Znáš přece to rčení,“ opakovala jí matka mnohokrát při pravidelných týdenních telefonických rozhovorech, „že když někoho necháš odejít a on se vrátí, je ti souzený.“

„Taky je takové rčení o tom, že když se nevrátí, budeš ho pronásledovat a uděláš mu ze života peklo,“ připomněla Hilary.

Louise se zasmála. „Ty ho miluješ, viď, holčičko?“

„Hrozně moc.“

„A už jsi přemýšlela o tom, co budeš dělat, jestli si najde někoho, koho bude milovat víc?“

Hilary se kousla do rtu a odmítla se takovou myšlenkou zabývat. „To se nestane.“

„Nerada bych viděla, jak se trápíš.“

„Já bych tím taky nebyla nijak nadšená.“ Hilary si v posledních dvou měsících připadala své matce blíž než kdy předtím. A za to měla co děkovat Seanovi, a až ho uvidí, tak to taky udělá. „Ať se stane cokoliv, nezapomeň, že máš vždycky mě.“

„Ano, mami. Pořád máme jedna druhou.“

Ten večer, kdy se měla sejít se Seanem, byl jasný a teplý. Čekal na ni před restaurací, přecházel netrpělivě po chodníku a vypadal tisíckrát hezčí, než jak si ho pamatovala. Když se k němu blížila, měla srdce až v krku. Sevřela ruce v pěst a přitiskla je k bokům, protože toužila se ho dotknout, ale neodvažovala se to udělat.

„Ani nemám moc hlad,“ řekla a podívala se ke dveřím do restaurace. „Co kdybychom se šli místo toho projít?“

„Dobře.“

„No tak,“ řekla, když ušli několik kroků. „Dodržel jsi slovo a scházel jsi se s jinými?“ Kývl. „Se spoustou. A co ty?“ Kývla. „Se dvěma.“

„S Arnoldem a s kým ještě?“ zeptal se příkře a pak se omluvil.

„S Carlou a s kým ještě?“ odpověděla.

Zasmál se a nacpal si ruce do kapes.

„No tak,“ řekla, když už to nemohla vydržet, „co myslíš?“

„Že bych si asi zvykl poslouchat symfonickou hudbu.“

„A co zvyknout si na třetí flétnistku?“ zeptala se tiše.

„Já nevím, jak se to stalo, Hilary, ale dostala ses mi pod kůži. Ať se propadnu, jestli vím, co s tím budu dělat.“

To bylo to, nač Hilary čekala. Než se Sean vzpamatoval, skočila mu do náruče. „Ty hlupáku, s tím se dá dělat jenom jedno. Vezmi si mě.“

Objal ji pevnýma rukama a vyzdvihl z chodníku. „Asi nebude jiná pomoc. Jsem do tebe blázen, Hil.“

Smála se a plakala zároveň, zasypávala jeho obličej sprškou polibků. „Můžeme zavolat mojí matce? Sedí u telefonu a čeká.“

„Myslíš?“

„Určitě. Znám svou matku.“

Hilary a Sean se vzali o pět měsíců později, v prosinci. Kostel byl vyzdoben záplavou bílých a červených poinsettií. Když přišel čas odevzdat nevěstu, postoupila Louise Wadsworthová o krok vpřed a se šťastnými slzami v očích zašeptala: „Dávám ti svou dceru.“

Byl to další malý krok podobný těm ostatním, které udělala za ty roky, co se učila nechat ji jít.

ZVLÁŠTNÍ PŘÁNÍ

Judith Duncanová

PRVNÍ KAPITOLA

Čtvrtek 4. května

Milý dědo,

asi víš, že jsem měl zrovna narozeniny. Máma mi dala na dort svíčky, víš, takové ty, co vždycky začnou znova hořet, když se je snažíš sfouknout. Mohl jsem se ufoukat, jak jsem se snažil, aby všech devět zůstalo zhasnutých. Máma se smála – však víš, jak když se moc směje, tak až brečí.

Nedostal jsem k narozeninám to, co jsem doopravdy chtěl. Víš, ty tři věci, co jsem ti o nich říkal. Zase jsem si přál psa, ale máma řekla ne, a myslí to vážně. Neřekl jsem jí (když tu teď nejsi, dědo), že bych moc chtěl tátu. To by určitě brečela. A nevím, jestli někdy dostanu podpis Wayne Gretzkyho. Pro ten bych udělal skoro všechno. Scot Lauder říká, že si myslí, že je to hloupost, ale on jenom žárlí, protože každý říká, že Wayne Gretzky je nejlepší hokejista, co kdy byl. Scot je občas takhle pitomý.

V úterý jsem měl ve škole průšvih. Měli jsme se učit tu pitomou násobilku a paní Martinová mě přistihla, jak si prohlížím ty zmačkané hokejové karty s Wayne Gretzkym, co mi nabízel Jason Smith. Když jsou zmačkané, tak nejsou na nic, nedají se vyměňovat, víš, dědo? Ale ona stejně zavolala mámě, že už jsem byl zase roztěkaný. Co to znamená roztěkaný, dědo? Chtěl jsem se zeptat mámy, ale ta se zlobila, že jsem už zase nedával pozor. Já myslím, že paní Martinová už učí asi sto let. Jimmy Manson říká, že vypadá jako suchá švestka. Víš, celá vrásčitá. Smál jsem se, ale pak jsem se styděl. Paní Martinová byla na mě moc hodná, když jsi odešel. Bylo to jako by věděla, že je mi vevnitř zle, a dávala mi dělat různé věci, třeba umýt tabuli, abych nemusel o přestávkách ven.

Máma neví, že ti píšu, dědo. Neřekl jsem jí to, protože by z toho byla smutná. Myslím, že se jí po tobě pořád stýská. Proto taky potřebujeme tátu. Nejenom pro mě, ale taky pro mámu. Kdybych tak mohl dostat tátu, psa a podpis Wayne Gretzkyho, páni, jak já bych byl šťastný! Taky bych rád Nintendo Game Boy, ale na to si šetřím. Ale s tím ostatním bych možná potřeboval pomoct, dědo. Víš, jako tenkrát, když si mě učil pískat na prsty. Protože já ještě tak docela neumím dělat věci sám. No, asi budu muset skončit. Máma říkala, že musíme jet do Miliardu nakupovat. Zas ti brzo napíšu, jo?

Tvůj Davy

Pátek 5. května

Davy Jeffries se loudal postranní ulicí, plátěná taška, ve které měl zbytek novin, mu bouchala o stehno. Páni, to byl ale den. Stará paní Prowská ho sjela, protože jí našlapal bláto na zápraží, když jí nesl noviny, a pak se na něj rozzuřil pan Olsen, protože mu přešel přes trávník. Jak bude rád, až dost vyroste, aby si mohl najít opravdovou práci a aby se na něj lidi pořád nekoukali jako na malého kluka. A navíc ještě paní Martinová.

Davy povzdechl a poposunul si popruh, který mu klouzal z ramene. Neměl brát tu myš do školy. A určitě ji neměl pouštět v holčičí umývárně, ale k tomu ho popíchl Jimmy Manson. Proti své vůli se zasmál. Ale byla to psina, když Marcy Brownová vylítla do haly a ječela a mávala rukama jako blázen. Dobře jí tak, proč na něj žalovala. Měl jí tu myš dát do kapsy kabátu, to by jí bylo dostalo ještě lip.

Přešel na druhou stranu ulice, aby se mohl probrouzdat tou velkou louží před Mansonovic garáží. Jen ho mrzelo, že tu kulatou díru, co v ní bývala, pan Manson spravil. Bývala to legrace, brouzdat se louží a hledat tu díru. Někdy se to nepovedlo.

Když Davy vyšel z louže, začal vyrývat podpatkem v blátě a zbytcích ledu síť kanálů, aby voda z jedné louže mohla téct do druhé. Až bude velký, bude inženýrem a bude stavět přehrady a kanály a takové věci. Zahlédl na žlutém trávníku ležet kus měděné trubky, popadl ji a zamžoural do ní. Představoval si přitom, že sestřeluje z oblohy mimozemský koráb. Možná bude jednou spíš kosmonautem.

Sarah Jeffriesová se opřela o zábradlí na verandě, vychutnávala vůni jara, vítr, který jí pronikal těžkým svetrem a hnal jí do tváře zcuchané pramínky vlasů. Obrátila se tváří proti větru, nechala svěží vánek, aby jí sfoukl vlasy z obličeje, vychutnávala si ten pocit. Jaro odjakživa milovala.

Milovala vůni vlhké země a tajícího sněhu, milovala zvuk vody kapající z okapů. Na jaře měla vždycky pocit, že stojí za to žít.

Usmála se pro sebe, znovu se opřela o zábradlí a rozhlédla se po nebi ztěžklém vláhou. Vždycky měla ráda ten první jarní déšť, který spláchl poslední chmurné připomínky zimy. A tenhle rok si ho zvlášť vychutná. Už se jí dělalo zle z těch věčných závějí, které se měnily v nepravidelné ledové kry, vzápětí pokryté další tlustou vrstvou sněhu, která vytvářela závěje ještě hlubší a větší než byly ty předešlé.

Ale teď už bylo ve vzduchu opravdu jaro, a když zavřela oči a zhluboka se nadechla, už cítila jeho příchod – vůni zelené trávy, vůni pučících listů, vůni –

Pizza! Zapomněla na pizzu! V duchu zaklela, vletěla do domu, prudce se vracející dveře ji uhodily do paty. Zevnitř se vyvalil štiplavý pach spáleného sýra. Popadla chňapky, které ležely na kuchyňské lince, a prudce otevřela dvířka trouby. Oblak modrého dýmu vylétl ke stropu a detektor kouře se rozječel. Mávala před sebou rukou, aby si aspoň maličko pročistila vzduch, otevřela okno a s rozmachem vyhodila zčernalou pizzu na dvorek. Pak strčila pánev do výlevky. Se slzami v očích mávala utěrkou kolem kouřového detektoru a snažila se ho ztišit, než ho uslyší všichni sousedé. Sakra, to bylo tenhle týden už druhé jídlo, které spálila, protože byla duchem jinde. Nebyla o nic lepší než Davy.

Poplašný signál konečně přestal ječet a ona těžce povzdechla. Její dům byl patrně jediný na celém širém světě, kde se kouřový signál pravidelně dával do řvaní kvůli spálenému jídlu. Znovu znechuceně vzdechla, odhodila utěrku na linku a otevřela dvířka skříňky pod výlevkou. Našla v ní velký sprej politury na nábytek a začala ji rozstřikovat po místnosti, protože ze zkušenosti věděla, že to je to jediné, co dokáže účinně přehlušit ten pach spáleniny. Její matka by byla hrozně ráda – konečně pro její dárek našla nějaké použití.

Kouř se usadil a ona už připravovala nové jídlo, když bouchly zadní dveře a vešel Davy. Odkopl v předsíni holínky, vešel do kuchyně a bouchl taškou o stůl. Otřel si nos do rukávu a sáhl po sušence.

Sarah se na něj přísně podívala. „Polož tu sušenku a vezmi si kapesník, Davide. Nebudeš jíst sladké pět minut před večeří a nebudeš si utírat nos rukávem.“

Obrátil oči v sloup a odevzdaně si vzdychnul. Ale vrátil sušenku a vytáhl z krabice papírový kapesník. Otřel si nos, aby se neřeklo, a pak se opřel o kuchyňskou linku. V očích mu vzrušeně zazářilo. „Hádej, co jsem viděl, mami! McGregorovic pes běžel z našeho dvorku a měl v zubech pizzu. Takovou tu velikou, víš, jak vždycky kupuješ.“

Předstírala, že o tom nic neví. „Vážně?“

Celý zaujatý tím dobrodružstvím si znova přejel rukávem přes nos a skoro bublal nadšením. „Jo. Vypadalo to jako taková ta dvojitá se sýrem, paprikou a houbama.“

Sarah měla chuť bít hlavou o zeď. Proč jí nikdy nic neprojde?

Neměla na vybranou, musela se pokusit všechno zapřít. „Aha,“ řekla sladce. „A tohle všechno jsi viděl z ulice, ano?“

Toužebně se podíval na krabici se sušenkami a pak znovu vzhlédl. „Jo. A vypadala vespod spálená.“

„Vážně?“

Nadechl se k odpovědi, pak přivřel oči a rozhlédl se po kuchyni.

„Ty už jsi tady zase stříkala tu leštěnku na nábytek,“ řekl obviňujícím tónem.

Sarah se k němu obrátila zády a začala míchat dusící se kukuřici. Jestli jí přišel na tu pizzu, tak si ji pořádně vychutná. Tohle bude mít na talíři ještě za deset let.

Když znovu promluvil, znělo to už ostřeji. „Stříkala jsi leštěnku, viď?“

„Hm.“

Davy ten trik s leštěnkou znal. Skočil po koši na odpadky, který stál pod výlevkou, a nadšením skoro ječel. „Ty jsi úplně červená, mami! Já vím! Vsadím se, že v tom koši je prázdná krabice od pizzy.“

Sarah v duchu proklínala svůj zrudlý obličej a v zoufalé snaze ochránit svou, už tak pošramocenou reputaci, se mu postavila do cesty. Snažila se ho zahnat od koše. „Ne! Kruci, Davy, pusť to!“

Davy držel koš jako klíště, nadšený tím, že ji dostal. Jak se tak spolu prali, zahlédl Davy poslední důkaz, který ji definitivně prozradil. „Ve dřezu je pánev, mami,“ oznámil a doslova se pověsil na výlevku. „A je celá připálená!“

Vítězně se Sarah vykroutil a jásal, jak si to všechno dával dohromady. „Páni, mami, ty to schytáš! McGregor nemá rád, když mu někdo krmí psa!“

Sarah se opřela o výlevku, rozesmátá a bez dechu, a měla pocit, jako by ji praštil palicí. Přerývaně ze sebe vypravila: „Tak ti pěkně děkuju, ty šerloku.“

Protože věděla, jak obrovské potěšení působí jejímu synovi, když ji při něčem přistihne, přemýšlela o tom, co s tím může dělat. Bylo jí jasné, že zítra ráno to bude vědět celé město, jestli se s tímhle malým baziliškem nějak nedomluví. To byla jedna z nevýhod života v tak malém městě jako byl Alton. Každý každého znal – a každý se zajímal o to, co ostatní dělají.

Opřela si ruku v bok, přísně se podívala na syna a snažila se ho zahanbit. „Víš, co je to zrádce, viď?“

Zeširoka se usmál, opřel se lokty o linku, položil si bradu do dlaně a kývl.

Zkusila to s prosbami. „Přece bys mi neudělal něco takového.“

Jiskřičky v jeho očích jí moc naděje nedávaly. Znovu kývl.

Přivřela výhružně oči a pokusila se ho zastrašit. „Jestli někde řekneš jen slovo, tak dostaneš na týden domácí vězení, Davy.“

Zavrtěl hlavou. Bylo vidět, že se ohromně baví. „Kdepak, nedostanu. Říkáš, že dostanu, ale nedostanu. Domácí vězení dostanu jenom, když provedu něco fakt špatnýho. Nebylo by to fér a ty vždycky říkáš, že člověk má hrát fér.“

Dostal ji. Ten kluk na to začíná být expert. Zle se po něm podívala a pak vyzkoušela další možnost, kterou sama pro sebe označovala jako vyjednávání. Ale ve skutečnosti to bylo obyčejné podplácení. „No dobře, tak co mám udělat, abys mlčel? Upražit kukuřici? Nechat tě dlouho vzhůru? Pomoct ti roznášet noviny? Nebo co?“

Díval se na ni s dokonale kamenným obličejem.

„No, já jsem na to už myslel. Vyber si: Buď psa, nebo tátu.“

Tohle byla rána pod pás, ale Sarah věděla, že si nemůže dovolit to dát na sobě znát. Odpověděla suše: „No tak jsme se zasmáli, a teď vážně.“

Zase se usmál a ve tvářích se mu udělaly dolíčky, kvůli kterým už teď holčičky prováděly spoustu hloupostí. „Nojo, já jsem si to myslel.“

Sarah se na něj dívala a hrdlo se jí stáhlo. Jak hrozně má toho kluka ráda! Jeho odhodlání, jeho smysl pro humor, jeho radost ze života, jeho touhu vyzkoušet si život na vlastní kůži. Snažila se uvolnit tu křeč v prsou, vztáhla ruku a pocuchala mu vlasy. „Tak hochu, koukej se před večeří umýt. Už bude hotová. A učeš se.“

Davy obrátil oči v sloup a rezignovaně, těžce povzdechl. Odlepil se od linky. Sarah se na něj dívala, protože věděla, jak nemá rád, když ho vychovává. Davy byl přesvědčený, že to je pro holky a pro rozmazlence.

Chvilku se na něj dívala, pak se obrátila ke sporáku a znovu zamíchala kukuřicí. Mírným hlasem se zeptala: „Mimochodem, co bylo ve škole?“

Dave chvilku zaváhal a pak opatrně odpověděl: „Dobrý.“ Pak povzdechl a trochu se shrbil, protože věděl, co přijde. „Volala ti paní Martinová, viď?“

„Ne. Proč?“ Byla to pravda. Paní Martinová opravdu nevolala. O té příhodě s myší se Sarah dozvěděla v práci, když si školník přišel do banky uložit výplatu. Starý Joe si myslel, že to byla ohromná legrace. Sarah byla za takové drobné úlevy vděčná. Minule to byla sklenice plná vos, které Davy nachytal pro laboratoř a kterou jeden z jeho spolužáků upustil v knihovně; předtím to byli tři slepýši, protože probírali plazy; a ještě předtím to byla plechovka žížal, kterou vyklopil paní Martinové do terária, protože „žížaly jsou dobré pro hlínu.“ Pokoušela se mu trpělivě vysvětlit, že ne každý má rád vosy a hady a žížaly. Ale to Davy prostě nedokázal pochopit. Proč by se někdo měl bát žížal? Žížaly, to přece nic není. Usoudila, že ve srovnání s osmi dětmi, které dostaly žihadlo od těch vos, nejsou dvě myši nic tak hrozného.

Davy znovu těžce povzdechl. „Vzal jsem do školy dvě myši, na příroďák k panu Mathesonovi, ale pustil jsem je holkám do umývárny.“ Ještě jednou povzdechl a dokončil přiznání. „Věděl jsem, že je tam Marcy Brownová, a ona je na každýho tak hrozná.“

Sarah se musela zevnitř kousnout do rtu, aby se nesmála. Nejradši by se rozchechtala nahlas, ale musela přece pedagogicky zasáhnout. Jenže Marcy Brownová byla zhýčkaná, rozmazlená holka, která, nejen že byla na kdekoho zlá a nepříjemná, ale navíc žalovala a vytahovala se na všechny. Sarah usoudila, že to byl patrně důvod, proč jí nevolala paní Martinová. Zřejmě usoudila, že si o to Marcy koledovala. Odkašlala si a snažila se, aby promluvila přísně. „V holčičí umývárně nemáš co dělat, Davide. Mohl jsi někoho uvést do rozpaků.“

Koukal se k zemi. „Já vím.“

Sarah se na něj dívala se vzrůstající pýchou. Tohle ho naučil jeho dědeček – přiznat vlastní chyby a nést následky. Obrátila se zpátky ke sporáku a řekla selhávajícím hlasem: „Běž se umýt. Bude večeře.“

Sobota 6. května

Davy seděl u snídaně, hlavu v dlaních, a díval se, jak jeho matka krájí grapefruit. Nesnášel grapefruity. Ne, vlastně ne nesnášel. Když to byly takové ty růžové a ona na ně nasypala pořádnou dávku hnědého cukru, tak se daly docela jíst. Ale občas na hnědý cukr zapomněla, a potom grapefruity opravdu nesnášel. Vždycky mu po nich brněly zuby. Byl by si radši dal misku kukuřičných lupínků a banán jako ve dnech, kdy chodil do školy, ale máma vždycky o víkendech trvala na „opravdové“ snídani, i když mu nebylo jasné proč. Taky dělala topinky. Davy doufal, že je nespálila. Máma dělala nejlepší topinky na světě, když je nespálila. Usmál se, protože si vzpomněl na McGregorovic labradora, jak utíká ze dvorka s pizzou v zubech. Ta pizza trčela Trifflovi z čumáku jako prkénko.

Dave poposedl a zadíval se na vzorky, které sluneční paprsky vytvářely na zdi nad matčinou hlavou. Jimmy říkal, že jeho máma má vlasy jako mrkev, ale nebyla to pravda. To nebyla taková barva, jako má mrkev. Měla vlasy přesně takové, jako jsou měděné mince, a celé kudrnaté. Jimmyho starší sestra Alicia říkala, že jeho máma má „ohromné vlasy“ a měla přitom takový ten nepřítomný výraz. Ale to přece je hloupost. Jaké „ohromné vlasy“? Někdo může mít ohromný nos nebo ohromné nohy, ale ohromné vlasy?

Maminka donesla grapefruit ke stolu a ve slunečních paprscích, které jí hrály na pihách na nose a na pažích, vypadala skoro opálená. Davy měl ty máminy pihy rád. Vlastně jí moc slušely. Vypadala jako – jako toast se skořicí.

Podala mu talíř, sedla si a otevřela National Geographic, který si s sebou přinesla. Položila si ho vedle talíře. Davy věděl, že když chce, aby mu máma schválila něco, čím si nebyl tak docela jistý, byla na to nejlepší doba, když si četla National Geographic. Cítil se jako podvodník, když sklonil hlavu a začal dlabat lžičkou do ovoce. „Po snídani bych se šel projet na kole a pak si možná s klukama zahrajem pozemák, jo?“

Jeho matka ani nezvedla hlavu. „Dobře. Ale někdy dneska si musíš taky uklidit pokoj.“

Nemohl jí říct, kam opravdu jde. Věděl, že by ji to hrozně mrzelo. Kývl, ale hrdlo se mu svíralo. Nerad podváděl – a už vůbec ne mámu.

Těsně před železničním přejezdem cesta míjela malé bahnisko, lemované suchým rákosím a červenými vrbami. Davy slezl z kola a prolezl rákosím do močálu. Hledal tam žabí vejce. Loni se Jimmy Manson pokusil kouřit takový ten hnědý doutník z rákosu a spálil si přitom všechny řasy. Davy myslel, že se udusí smíchy, když si Jimmy ten doutník nacpal do pusy. Paní Mansonová si nedokázala vysvětlit, proč byla Jimmymu cítit bunda kouřem. Páni, to se tenkrát nasmáli!

Žádná žabí vejce nenašel, zato tam byly kočičky. Davy se rozhodl, že jich na zpáteční cestě pár natrhá pro mámu; kočičky měla hrozně ráda a Davy věděl, že je dá do té velké čínské vázy, co patřívala babičce. Davy si začal pohvizdovat. Sáhl do kapsy, ujistil se, že tam má ještě pořád ten dopis, pak nasedl na kolo a vyrazil k přejezdu.

Cesta končila křižovatkou ve tvaru T. Na sever vedla cesta k farmě Billyho Martina. Na jih, přes trať, byla hlavní silnice. A přímo před ním byl hřbitov. Davy dostrkal kolo po travnaté příjezdové cestě před velkou kovovou železnou bránu a opřel ho o jeden kamenný sloupek. Sundal z hlavy baseballovou čepici, protáhl se branou a šel po cestičce až ke dvěma šedým žulovým náhrobním kamenům.

Vytáhl z kapsy dopis a sedl si na opěrnou zídku. Násilím polkl ten divný knedlík, co se mu udělal v krku a pohladil rukou chladný kámen. „Ahoj, dědo,“ zašeptal tiše. „To jsem já, Davy. Donesl jsem ti zase dopis.“

Davy netušil, že by mu mohl někdo chybět tak, jak mu chyběl děda, když umřel. Na babičku si nepamatoval, ale děda byl kromě Jimmyho jeho nejlepší kamarád. Děda se nikdy nerozčiloval, když si zapomněl vyčistit zuby nebo když jedl s lokty na stole, a dokonce ani když přinesl domů plné kapsy žab. Děda s ním chodil na baseball a na hokejový trénink. A vždycky, vždycky se smál Davyho vtipům; někdy se smál dokonce i věcem, o kterých si Davy vůbec nemyslel, že jsou směšné. Ale pak to bylo hrozné, když se Davy v noci budil s tou velkou, bolavou, prázdnou dírou někde kolem žaludku. Nechtěl plakat, protože máma už tak byla strašně smutná, ale jednu noc, když si tak moc chtěl promluvit s dědou, když prostě nemohl neplakat, vešla máma do jeho pokoje. Dlouho ho objímala a řekla mu, že děda nejspíš v nebi chytá ryby a že tu s ním děda bude pořád, protože žije v Davyho srdci. Taky říkala, že si je jistá, že ho děda uslyší, když si s ním Davy opravdu bude potřebovat promluvit. Že stačí, když tomu bude Davy věřit.

Davy si tím nebyl tak jistý, ale cítil se pak lip, když si vzpomněl, jak děda sedí v nebi u řeky a chytá ryby. A trochu míň to bolelo, když myslel na to, že ho děda možná, možná, přece jen slyší. A tehdy mu začal psát – teď už mu psal skoro rok.

Davy se opřel o náhrobní kámen a podíval se přes zídku a přes pole na druhou stranu silnice. Když pořádně přimhouřil oči, uviděl špičku věže kostela. Jednou by se rád vyšplhal až na špičku té věže.

Pověsil si čepici na koleno a poklepal na kámen. „Tak jak se máš, dědo? My se máme celkem dobře. Máma dostala v práci přidáno, a mně to ve škole docela jde.“ Povzdechl a podrbal se na tváři. „Ale mám problém, dědo. Já myslím, že je máma hrozně sama, co s náma nejsi – píšu ti to v tom dopise – tak jsem myslel, že možná potřebujeme tátu. Ale máma se na mě vždycky tak divně podívá, když něco řeknu. A tuhle říkala, že by si třeba mohla vzít starého Boogie Crutherse. Starému Boogiemu musí být už aspoň sto, dědo. Ona se mnou o tom prostě nechce mluvit vážně.“ Davy znovu povzdechl, tentokrát smutněji. „A hrozně bych chtěl psa, dědo. Ale máma pořád říká, že ne, že na něj nemáme místo.“ Koukal se do prázdna a přemýšlel o svém problému. Hrozná škoda, že mu děda nemůže dát nějaké znamení.

Ozvalo se zahvízdání a Davy se otočil, aby viděl nákladní vlak s rachotem vyjíždět ze zatáčky. Velký dieselový motor s hučením zdolával mírné stoupání. Davy počítal vagóny a opíral se přitom o vyhřátou zídku. Jak tak sledoval projíždějící vagóny, byl z toho tepla a monotónního hučení vlaku jako omámený.

Víčka mu ztěžkla. Když náklaďák konečně předrkotal, sevřel se mu najednou žaludek. Nevěřil svým očím. Na druhé straně přejezdu uprostřed silnice seděl nejkrásnější pes, jakého Davy kdy viděl. Byl to veliký černobílý husky. Když vstal, ocas se mu nádherně kroutil. Zvíře zvedlo hlavu a podívalo se na Davyho, pak se obrátilo a vyrazilo k městu. Davy seděl jako zkamenělý a ten divný pocit sílil. Alton bylo malé město a on v něm znal každého psa. A mezi nimi nebyl ani jeden husky. A kromě toho na druhé straně kolejí nebylo nic než stará cesta a hlavní silnice. A mezi cestou a silnicí nebylo nic než pár žlutobílých trajlerů, ve kterých bydleli stavitelé silnice.

A Davy věděl. Prostě věděl. Ten pes, co utíkal k městu, byl jako Lassie. Bylo to znamení. Docela určitě to bylo znamení.

Davy promluvil – polohlasem, víc mu úcta nedovolila. „Páni. Díky, dědo.“

DRUHÁ KAPITOLA

Nathan Cassidy opatrně vylezl z terénního auta, zašklebil se, jak si přitom pohnul žebry, a snažil se vůlí zahnat ty skvrnky, co mu tancovaly před očima. Začal si přát, aby tohle prokleté město nikdy nebyl ani okem spatřil. Vlastně si začínal přát, poslat Kennera Bensona do háje, když poprvé navrhl, aby Nat přijel na pár měsíců do Alberty.

Tenkrát to Natovi připadalo jako dobrý nápad. Hydroelektrárna v severním Quebecu, na které Nat tři roky pracoval, byla hotová, a na stavbu té obrovské přehrady v Jižní Americe musel Nat odjet až koncem června. Měl spoustu času a Kenner byl v úzkých. Dostal kontrakt na šedesát kilometrů nové čtyřproudové dálnice na západ od hranic Saskatchewanu. Dva dny poté, co začal se stavbou, zlomil si jeho předák nohu. Kenner potřeboval někoho, kdo by ho dočasně nahradil, někoho s příslušnými zkušenostmi. A ty Nat rozhodně měl. S těžkými stroji pracoval od sedmnácti. Vlastně vystudoval tak, že si na celý rok vždycky vydělal o prázdninách právě prací na těžkých zemních strojích. Jo, on byl vůbec hvězda. Zvlášť teď, s tím zatraceným otřesem mozku a dvěma zlomenými žebry.

Nat se cítil docela odepsaný. Sebral radiotelefon a zabouchl dvířka auta, znechucený sám sebou. Dobře mu tak, proč se pokoušel spravit tu hydrauliku na D9 sám. Dobře mu tak, sakra. Ten zatracený francouzský klíč musel mít aspoň tři kila, a ta rána na temeni hlavy to dokazovala.

Vyrazil k trajleru určenému pro předáka, na boty se mu nabalovalo bláto a pulzující bolest hlavy se stupňovala. Kdyby byl nepotřeboval tu hlavu zašít, nebyl by se vůbec obtěžoval s tím jet do Miliardu do nemocnice. Strávil tady zatím tři zatracené dny a jak se situace vyvíjela, pochybuje, že přežije ještě ty dva zatracené měsíce. Kdyby věřil na znamení, byla by mu už ta cesta sem přes celou Kanadu řekla, že se řítí do katastrofy. Bylo to jako noční můra. V severním Ontariu mu ukradli autorádio, v Manitobě dostal dvě pokuty za rychlou jízdu, v Saskatchewanu vjel do krupobití, které nechalo na voze stopy velké jako třešně. A potom, potom, dorazil za soumraku do Alberty, a musel vletět do příkopu, aby se vyhnul jelenovi na silnici. A teď měl rozbitou hlavu, zlomená žebra a vražednou náladu.

Nadával v duchu na celý svět a na boty se mu nabalovalo čím dál víc bláta. Celý ten tábor byla jedna velká bažina. To místo bylo příjemné – těsně vedle Altonu – ale to byl taky jediný jeho klad. Bláto, bláto, pořád to zatracené bláto.

Nat se zastavil u trajleru, zhluboka se nadýchl a snažil se ovládnout. No dobře. Tak zatím se nedařilo. Zítra je taky den. Zítra to bude lepší.

Znovu se nadechl a vydechl, narovnal se, ale v žebrech ho tak píchlo, že se zašklebil bolestí. Zatracená žebra. Opatrně se nadechl a sáhl po dveřích. Najednou mu došlo, že tu není Scout. Lítostivě se usmál. Ten pes byl chytrý; patrně se odstěhoval někam do vyšších poloh. Jedna věc se musela Scoutovi přiznat: držel se doma. Nat ho před třemi roky zachránil z moc ošklivé situace. Byl tenkrát ještě štěně a Nat ho uviděl ve spřežení tažných psů uvázaných před takovou starou boudou ve Fort Churchill. Všichni psi byli zuřiví, divocí, napůl šílení hlady, ale na Scoutovi bylo něco, co Nata dojalo. Rozzuřilo ho, že někdo může takhle zacházet se zvířaty, a tím spíš se štěnětem. Zaplatil tomu lovci sto dolarů, zabalil Scouta do bundy a odnesl si ho do tábora. Od té doby se od něj pes prakticky nehnul. A jediný důvod, proč ho Nat dneska nechal doma, bylo to, že nevěděl, jak dlouho mu to bude na pohotovosti trvat, a nerad nechával psa dlouho zamčeného v autě.

Nat pískl a čekal, že se Scout vyřítí někde mezi trajlery. Nic. Ani zaštěkání. Nat trhnutím otevřel dveře trajleru. Jestli se tomu psu něco stalo, tak doopravdy někoho uškrtí.

Na kovovém schůdku Nat oklepal z bot nejhorší vrstvu bláta a vstoupil dovnitř. Kenner se skláněl nad poškrábaným kovovým stolem, před sebou měl kupu rozházených papírů. George, jeho hlavní mechanik, seděl proti němu, dýmal z doutníku, nohy položené na stole. Kenner se opřel, založil si ruce na prsou a přátelsky se zašklebil. „To je od tebe milé, že se ukážeš, Cassidy. I když jdeš o pět hodin pozdě.“

Nat na něj vrhl vražedný pohled. Neměl chuť vysvětlovat Kennerovi, kde strávil odpoledne. To poslední, co teď potřeboval, bylo kázání. „Kde je Scout?“

George sundal nohy ze stolu a naklonil se k němu, popel z doutníku oklepal do staré krabičky od sardinek. „To nevím. Zahlídl jsem ho na přejezdu s nějakým dítětem. Viděl jsem, jak se s nima zastavil ten novej – Vic Jaksejmenuje – Manson.“

Nat si dal ruce v bok a upřeně se podíval na strop. Kdyby to, co si myslel, vyslovil nahlas, bylo by to na zavření. Potřeboval teď tak jedině osmnáct aspirinů a postel; a místo toho tohle. Teď aby šel ještě hledat psa. Copak se ani tři hodiny nemůže nic nestat?

Když strávil hodinu tím, že projížděl městem a hledal psa – a to nebylo nijak velké město – byl doslova zuřivý. Alton měl tak nejvýš osm ulic na osm ulic a pár nových domů na jižní straně trati. Ani v nejbujnější fantazii to nebyla vzkvétající metropole. A vůbec v ničí fantazii to nemohlo být než mrňavé provinční městečko. Ale přes to všechno neviděl ze svého psa ani chlup. Jestli se Scoutovi něco stalo, docela určitě někoho uškrtí.

Když narazil na skupinku chlapců hrajících na silnici hokej, byla už skoro tma. Nat viděl už ve chvíli, kdy se zmínil o Scoutovi, že vědí přesně, o jakém psu to mluví. V té době už skoro neviděl bolestí hlavy a jeho žebra přímo volala po vodorovné poloze. Neměl nejmenší chuť na nějaké hrátky. I když měl chuť z nich tu informaci vytřepat, nabídl jim místo toho deset dolarů. Usoudil, že za to toho kluka, co mu ukradl psa, prozradí nejlepší kamarád.

Stmívalo se, když Sarah kličkovala mezi loužemi v jejich ulici, mateřskou intuicí poplašená na nejvyšší míru. Strávila odpoledne v seniorském klubu, kde pomáhala s přípravou tradičních jarních čajů. Joyce Mansonová, Jimmyho matka, která Davyho hlídala po škole, volala právě, když dojídali snídani, a ptala se, jestli by Davy nechtěl přijít odpoledne k nim. Mansonovi bydleli přes ulici, ale když se tam Sarah po cestě domů stavila, řekla jí Joyce, že Davyho přestalo bavit koukat na televizi a že šel domů, protože prý musí shrabat dvorek. Sarah věděla, že by Davy koukal na televizi třeba pořád, kdyby mu to dovolila, a okamžitě pojala podezření. Věděla také, že by její syn radši chodil po rozbitém skle než hrabal dvorek. Když tak o tom přemýšlela, Davy se choval divně, už když se vrátil z té své vyjížďky na kole, ale ona tak pospíchala, aby už byla pryč, že si toho nevšímala. Ale teď jí to došlo.

Její syn měl něco za lubem, o tom nebylo pochyb. Jen doufala, že ten příměr o rozbitém skle nebyla předtucha. Davy naposledy dobrovolně hrabal dvorek, když prohodil baseballový míček oknem garáže pana McGregora.

Světlo z okna kuchyně vytvářelo v časném soumraku matný obdélník a Sarah se zamračila. Dave neměl v domě co dělat, když ho Joyce hlídala – leda že by mu to Joyce dovolila.

Obešla šeříkový keř na rohu a skoro zakopla o hrábě. Uprostřed travnatého dvorka uviděla velkou hromadu staré shrabané trávy. To nebylo dobré znamení.

„Ahoj, mami.“

Sarah vzhlédla. Dave seděl na zadních schodech a rukama si objímal kolena.

Sarah se zastavila pod schody a podívala se na něj, ale než stačila promluvit, ozval se sám a chvějícím se hlasem ji ujišťoval, že neporušil dohodnuté pravidlo. „Jen jsem si šel dovnitř dát něco do pokoje, mami. Nezůstal jsem tam.“

Sarah se cítila provinile. Nerada toho chlapce peskovala. Přes všechny ty eskapády to byl dobrý kluk. Polkla, aby uvolnila náhle stažený krk, vyšla po schodech a její úzkost ještě vzrostla, když uviděla poplašený výraz na chlapcově obličeji. Sklonila se k němu, shrnula mu vlasy z obličeje a zastřeným, měkkým hlasem se zeptala: „Tak co je, loupežníku?“

Vzhlédl, pak rychle vstal, otřel si ruce o džíny, oči nervózně rozšířené. „Musím ti něco ukázat, mami.“

Sarah, dojatá jeho úzkostí i nadějí, která mu blýskla v očích, mu otřela špinavou šmouhu z obličeje a pobídla ho, aby šel dovnitř. Sundali si kabáty a byli už na půl cestě halou, když Davy konečně sebral odvahu. „Našel jsem ho, mami. Neměl kam jít. Nemohl jsem ho tam nechat. Tak jsem ho přivedl domů. Prostě jsem ho musel přivést domů.“

Sarah už věděla, co přijde. Zavřela oči a připravila se na nejhorší. Naposledy „prostě musel“ něco přinést domů loni na jaře. Tenkrát to bylo sedm žab, které usídlil v akváriu pod její postelí. Trochu ji uklidňovalo, že na žáby je ještě moc brzo.

Ne, rozhodně to nebyly žáby. Byl to pes. Veliký pes, který se rozvaloval na Davyho posteli, hlavu na předních tlapách, a tvářil se, jako by právě objevil psí nebe. Když Davy vešel, pes vztyčil uši, zvedl hlavu a ocasem začal otloukat postel. Davy si vedle něj kleknul a zabořil obličej do huskyho srsti. Pes si třel čenich o Davyho hruď a Sarah obrátila oči k nebi. Pes. Prokristapána, jak mu rozmluví tohle?

Davy pohladil psa po hlavě. „Tohle je moje máma, Buddy,“ řekl významně, jako by Sarah byla námětem jejich předchozí konverzace. Buddy s šarmem politika zvedl hlavu, podíval se na Sarah a usmál se na ni tak neodolatelným, poťouchlým psím úsměvem, že něco takového nikdy neviděla. Skoro se zasmála. To jí tak ještě scházelo, další podvodník.

Pobaveně zavrtěla hlavou a opřela se o dveře. „Nepřeháněj to, pejsku. A ty,“ zvedla na syna varovně ukazováček, „mi to koukej vysvětlit.“

Davy cítil, že se situace vyvíjí příznivěji než čekal. Mohl se přerazit, jak vysvětloval. Řekl jí, jak našel psa, jak se toulal kolem kolejí, jak si byl jistý, že nemá kam jít. „Vsadil bych se, že ten člověk, co mu patřil, už ho nechce, a že jel po silnici a uviděl město.“ Celý vzrušený svou teorií Davy pokračoval, oči dokořán. „Nemá kam jít, mami. A měl hlad a žízeň a byl strašně rád, když jsem ho vzal dovnitř. Vsadil bych se, že byl dlouho ztracený, a nemá ani obojek ani nic.“ Věděl přesně, na kterou strunu zahrát, a vyrazil do posledního útoku. „A nemá nikoho, kdo by se o něj staral, než nás. A přece ho nemůžeme nechat venku.“

Sarah si založila ruce na prsou a zkoumavě se zahleděla na svého syna. Věděla až moc dobře, co na ni hraje. Znovu se podívala na psa, který měl zvednutou hlavu, uši nastražené, jako by dychtivě čekal na odpověď. Sarah potlačila úsměv. Proboha, ten je ještě horší než Davy. Znova se podívala na syna a přemýšlela, co dělat. Nakonec promluvila. „No dobře, kamaráde. Domluvíme se takhle. Může tady zůstat dneska večer a zítra. Ale v pondělí ráno se poptám, jestli někdo ví, čí je. Když nic nezjistím, dám inzerát do Miliard Times.“ Když uviděla, jak se její syn smutně nahrbil, vysvětlila mu měkce: „Je dost možné, že ho někdo ukradl jeho pánovi, Davy. A nějaký jiný chlapec ho třeba hledá.“

Davy sklonil hlavu a tiše si popotahoval za díru v tričku. Dlouho bylo ticho, pak Davy projel rukou psí srst. Zvedl hlavu a podíval se na matku se směsí naděje a zklamání. „A když si pro něj nikdo nepřijde,“ řekl tiše, „necháme si ho?“

Sarah se na něj dívala a cítila, že ho nemůže připravit o tu naději. „Když se o něj nikdo nepřihlásí, budeme o tom přemýšlet.“ Podle toho, jak se její syn zatvářil, pochopila, že se domnívá, že ji dostal. A nebyla si jistá, jestli to není pravda.

A David Jones Jeffries rozhodně pracoval na tom, aby si to nerozmyslela. Po večeři se on a pes natáhli v obýváku na podlahu a pustili televizi. Byl na ně hezký pohled, jenže Sarah se nemohla zbavit dojmu, že je to jen další zbraň proti ní. Davy ležel s hlavou opřenou v psí srsti, nepřítomně drbal to zvíře za ušima a pronášel k němu věty, které byly víc než zjevně určeny především matčiným uším. A pes taky nebyl žádný hlupák. Kdykoli Sarah vešla do pokoje, zvedl hlavu, zavrtěl ocasem a lichotně se zašklebil – zkrátka dělal po psím způsobu, co mohl, aby se jí vlísal do přízně. Povzdechla a začala přemýšlet, kolik bude stát plot kolem zadního dvora.

Položila na koberec před Davyho mísu pražené kukuřice a suše podotkla: „Předpokládám, že bude chtít vlastní mísu.“

Davy nespustil oči z televize a zasmál se. „Kdepak, může jíst z mého talíře.“

Sarah povytáhla obočí; měla chuť se usmát, ale neodvážila se to udělat. David James už si teď myslel, že má vyhráno. „Ale aby bylo jasno – jestli se mu udělá zle na koberci, tak to utřu tvým nejmilejším hokejovým tričkem.“

Dave se prudce obrátil a pohoršeně se na ni podíval. „Chceš říct, že bys mým trikem s Wayne Gretzkym utřela psí blití?“

„Jestli mu bude zle na koberci, tak to udělám.“

Davy chtěl něco říct, když pes zvedl hlavu a nastražil uši; pak se vydrápal na všechny čtyři právě ve chvíli, kdy někdo prudce zaklepal na přední dveře. Pes se rozštěkal a Sarah projela panika. Tohle bylo malé město v Albertě. Nikdo tady nechodil předními dveřmi.

Nat stál ve tmě na zápraží, připraven rozsekat ty zatracené dveře na kousky. Neměl náladu na žádné nesmysly. Hlava mu hrozila výbuchem, bolest v žebrech byla nesnesitelná a už měl sakra až po krk všech těch podělaných nepříjemností, které si dneska užil. A až dostane do rukou toho zatraceného kluka, tak –

Světlo nad dveřmi se rozsvítilo a Nat přitiskl pěsti k bokům, připraven k boji. Jestli tomu psovi zkřivili jediný chlup –

Dveře se otevřely a Nat se chystal začít řvát, ať už za nimi bude kdokoli. Ale nezmohl se na jediný zvuk. Měl pocit, že přišel o všechnu rovnováhu.

Silnější vítr by ji byl odfoukl. Štíhlá, málem až hubená, tam stála v malé loužičce světla, oči doširoka otevřené, měděné vlasy jako divokou svatozář kolem vážného, jakoby opuštěného obličeje. Ten způsob, jakým stála, jednu ruku na dveřích, to, jak jí kolem štíhlého těla visel obrovský zelený svetr, to mu z hlavy vyhnalo všechno, co chtěl říct, a Nat dokázal myslet jen na Johanku z Arcu.

Byl v ní podivný náznak válečníka, pod upřeným pohledem jejích chladných šedých očí si připadal podivně bezvýznamný. Nat se nerad cítil bezvýznamný.

V jejím hlase byl chlad, který ho dráždil. A Nat už byl dost podrážděný. Zahnal pocit, že s ním někdo právě otočil hlavou dolů, zhluboka se nadechl, ale žebra se mu připomněla tak, že toho v polovině nechal. To ho rozčílilo ještě víc. „Bydlí tady Jeffriesovi?“

Trochu zvedla hlavu a podívala se mu přímo do očí. „Ano, bydlí.“

„Máte syna jménem Davy?“

Malinko přivřela oči, jako by se chtěla bránit. „Ano.“

Nelíbilo se mu, jak se na něj zvysoka dívala. Nat přešlápl a zamračil se na ni. „Dámo, váš syn mi ukradl psa, a já chci –“

Oči se jí zúžily ještě víc, založila ruku v bok a přerušila ho. „Můj syn vám neukradl psa. Myslel –“

Přerušilo ji hlasité štěkání a kolem ní proletěl Scout, nebo se spíš prodral úzkou štěrbinou mezi jejíma nohama a zdí, a skoro jí podrazil nohy. Čtyřicet kilo v pohybu vylétlo do vzduchu, aby přivítalo Nata, a zasáhlo ho přímo do prsou. Nat potlačil zasténání. Zavřel oči a zaklel. Měl pocit, že ten zatracený pes mu právě dorazil to, co mu ze žeber ještě zbylo. Zaťal zuby, aby nezačal brečet bolestí, přitiskl si ukazovák na kořen nosu a v duchu si říkal, za co si tohle zasloužil. A to všechno proto, že chtěl pomoct kamarádovi.

„Stalo se něco?“

Podrážděný celou tou podělanou situací, podrážděný svou vlastní reakcí při prvním pohledu na ni, podrážděný svým podrážděním, ale obzvlášť podrážděný tím jejím soucitným tónem, opatrně vydechl, pak zvedl hlavu a sveřepě se na ni podíval. „Chci jen svého psa,“ procedil zaťatými zuby. „Pak chci sednout do auta, vrátit se do tábora a vdechnout celou lahvičku kodeinu.“ Luskl prsty a mávl na Scouta, aby šel s ním, a pak ji ještě naposled varoval. „A koukejte říct tomu svýmu klukovi, ať dá od mýho psa ruce pryč.“

Ozval se tichý, nejistý, plačtivý hlásek, lítost v každé slabice. „Mrzí mě to, pane. Nevěděl jsem, že je to váš pes.“

Nat si najednou připadal jako prvotřídní hulvát. Obrátil se a uviděl malého chlapce. To se ti povedlo, Cassidy, pomyslel si znechuceně. Teď si vyléváš svou špatnou náladu na malých dětech.

Než měl možnost odpovědět, zkusit se omluvit, ta žena si přitáhla chlapce k sobě ochrannýrn, chlácholivým gestem. Naposledy se na Nata zamračila, ustoupila a zavřela dveře. Světlo zhaslo a Nat vzhlédl k nebi a zaklel. Krucinál, vždyť to byl malý kluk, ne nějaký zločinec. Těžce povzdechl, sklonil hlavu a promnul si oči. V duchu uznal, že se choval jako naprostý pitomec. Vyděsit toho kluka by bylo už dost špatné, ale že vyděsil ještě ji, to bylo příliš. A on ji vyděsil. Viděl na její tváři ten divný výraz, když zavírala dveře. To je nádhera. Tak teď ještě bude vyhrožovat ženským a dětem.

Znovu těžce povzdechl, mávnul rukou na psa a znechuceně polohlasem zavrčel. „Vypadnem odtud, Scoute. Když to takhle půjde dál, tak příště budu řvát na staré babičky.“

Sarah stála u okna v obýváku, ruce založené na prsou, a dívala se, jak suchými větvemi stromů probleskuje pouliční světlo. Bylo jedenáct a ona by už měla být v posteli, ale věděla, že stejně nedokáže usnout.

Nestávalo se jí často, že by ji pronásledovala minulost. Ale ten tmavý, rozzuřený cizí člověk, který se jí objevil u dveří, kdoví proč otevřel dveře dávno zapomenutým citům, vzpomínkám na to, jak osamělá a zničená se cítila, když Davyho otec, sám skoro ještě chlapec, od ní odešel a nechal ji bez peněz a s dvouletým dítětem. Bylo jí teprve jednadvacet a byla tak vyděšená, tak citově zraněná, tak se styděla, že když se přestěhovala zpátky do Altonu, nedokázala se podívat nikomu do očí. Byla přesvědčená, že to, že Jeff odešel, byla jen její chyba, a byla si jistá, že všichni ti slušní lidé v Altonu si myslí totéž. Samozřejmě že si to nemysleli, ale ona se cítila tak ponížená tím, co považovala za svůj osobní neúspěch, že se prakticky zhroutila. Trvalo jí celé roky, než zase získala sebevědomí, než si uvědomila, proč se to vlastně stalo, než si uvědomila, že Jeff zmizel, protože byl nedospělý a neunesl zodpovědnost. Ale občas, když se stalo něco, proč se cítila hloupě nebo nepatřičně, pocítila záblesk staré nejistoty. Najednou jí zase bylo jednadvacet a cítila se sama a nepatřičně a hloupě. A z nějakého důvodu v ní ten rozzuřený člověk vyvolal právě tyhle pocity.

Podívala se jinam, sebrala si z rukávu domácích šatů smítko a začala ho zamyšleně válet mezi prsty. Vždyť to byl úplně cizí člověk, neměla by se kvůli němu cítit takhle. Kvůli ničemu by se neměla takhle cítit. Pohrdlivě se usmála; však on taky nebyl dokonalý. Pravda, měl tvář jako na plakáty – tmavý, divoký, vypadal jako neoholený desperát. Ale dokonalý? Byl to trochu moc velký hrubián, než aby byl dokonalý. Přivřela oči. Hrubián, který obvinil jejího syna, že mu ukradl psa. „Mami?“

Otočila se a zalila ji vlna soucitu, když uviděla Davyho stát ve dveřích. „Máš být v posteli,“ odpověděla, ale znělo to něžně.

„Já vím. Ale mě to s tím psem vážně mrzí,“ řekl nejistým, přeskakujícím hláskem. „Já myslel, že je to tulák, mami. Nikdy bych nikomu psa nevzal.“

„Já vím,“ řekla tiše.

Davy si otřel oči rukávem pyžama a pak nešťastně řekl: „Říkal ‚tábor‘. Myslíš, že myslel ten nový stavební tábor tam u silnice?“

„Asi ano.“ Bylo jí ho líto. Šla a sklonila se k němu, pohladila ho po vlasech. „Snažil ses udělat jenom to, co jsi považoval za správné, Davy,“ řekla měkce. „Myslel sis, že ten pes potřebuje, aby se o něj někdo staral, tak jsi ho přivedl domů. Nemusíš si to vyčítat.“

Tvářil se nešťastně a těžce polkl. „Já nemám rád, když se na mě někdo zlobí.“

Pohladila ho prstem po krku a trochu křivě se na něj usmála. „Ani já ne.“

Chlapec jí položil ruce kolem krku, a bylo to pro něj tak netypické gesto, že ho Sarah objala a stiskla ze vší síly. Občas měl Davy na tak malého kluka moc veliké svědomí. Polkla knedlík, který se jí zase už udělal v krku, a pomalu kolébala syna v náručí.

Rodil se v ní vztek. Tak Pán z plakátu bydlí v táboře, co? No, až si přijde do banky uložit výplatu, ještě mu to spočítá.

TŘETÍ KAPITOLA

Nedělní ráno bylo snad ještě horší. Bylo zima a zataženo, lezavě a nepříjemně mrholilo. Déšť vytvářel na oknech tenký závoj mlhy, a aby to bylo ještě horší, byla plynová bomba v trajleru prázdná. Nat vysypal umletou kávu zpátky do plechovky, praštil konvicí na vařič a sáhl po bundě. Slyšel, jak Kenner v ložnici chrápe, a to mu na náladě nepřidalo. On sám spal ani ne dvě hodiny.

Scout ležel v kuchyni pod stolem a Nat ho poplácal po stehně a pokynul mu, aby se zvedl. „Tak pojď, ty zvíře. Ať si tu bombu vymění sám. My pojedem do města na kafe.“

Topení v jeho terénním voze dělalo co mohlo, ale Nat se přesto chvěl. Schoulil se do své kožené bundy. Fyzické následky mizerného dne. Auto dostalo trochu smyk, když Nat vyjížděl na cestu, a Scout nastražil uši. Nat natáhl ruku a pocuchal psovi srst. Překodrcali se přes železniční přejezd a zrovna se chystali najet v ostrém úhlu na cestu k městu, když Nata zaujal pohyb u hřbitovní brány. Zabrzdil a jeho výraz se změnil, když poznal chlapce, který se protáhl vraty. Začal se ho zmocňovat neklid, když se díval, jak hoch jde ke hrobu s nějakým kusem papíru v ruce. Nat už si zase připadal jako mizera, ale díval se dál; zajímalo ho, co přivádí tak malého kluka na hřbitov takhle časně ráno, zvlášť v tak nepříjemném dešti. Chlapec se na chvilku zastavil u náhrobního kamene, pak se sklonil a zmizel mu z dohledu. Když zase vstal, byl ten kus papíru pryč.

Nat popojel s autem tak, aby ho zakrývaly vrby a vypnul motor. Neklidný pocit se zesiloval, když se díval, jak se Davy protáhl zpátky bránou a sebral svoje kolo. V tom okamžiku se Scout, který ležel na sedadle, zvedl, nastražil uši a začal vrtět ocasem. Podle Scoutova postoje Nat poznal, že se pes chystá zaštěkat. Vztáhl ruku a položil ji psovi na čumák. „Ticho, Scoute. To bys tomu dal.“

Nat se se zamyšleným výrazem díval, jak se chlapec vyhoupl na kolo a vyrazil zpátky k městu. Chvíli se ani nepohnul a pak sáhl po kličce dveří. „Zůstaň, Scoute. Jsem hned zpátky.“

Stopy malých nohou v zhnědlé trávě vedly Nata k rodinnému hrobu ohraničenému malou zídkou. Hrob byl poměrně nový a potvrzoval to i pohled na nápis. Matthew James „Scotty“ Beaumont, milovaný manžel, otec a dědeček.

Nat nacpal ruce do kapes bundy a zachmuřeně studoval data. Scotty Beaumont zemřel v červnu minulého roku a bylo mu třiašedesát. Nat se podíval dolů a hledal ten papír, který měl chlapec v ruce.

Nikdy by ho neviděl, kdyby ho nebyl hledal. Ale uzoučký krajíček, jen tenká bílá čárka, byl vidět ve škvíře mezi náhrobním kamenem a zídkou. Veden něčím, co nedokázal pojmenovat, sáhl do džínů po kapesním noži a opatrně ten papír vytáhl. Když si uvědomil, že je to obálka, sevřelo se mu srdce. Jeho výraz ještě víc zvážněl, když obálku obrátil. Byla adresovaná „Dědovi“.

Děda. Nat odvrátil oči, protože náhle pochopil.

Ten chlapec sem jel, protože potřeboval donést dědečkovi dopis. Opřel se loktem o stehno a promnul si oči a snažil se uvolnit si sevřené hrdlo. Připadal si jako největší lump pod sluncem.

Od této chvíle to šlo s Natovým ránem z kopce. Káva byla slabá, vajíčka nedodělaná, topinka studená, ale usoudil, že si zaslouží mizernou snídani. Byl by dal nevímco za to, kdyby věděl, co Davy v tom dopise dědečkovi napsal, ale vrátil ho na jeho místo neotevřený. Aspoň tohle pro toho kluka musel udělat.

Kenner naplánoval na to dopoledne schůzku s projektantem, ale když diskutovali o jednom obtížném úseku podloží, Nat se přistihl, že poslouchá jen na půl ucha. S nohou přes nohu se houpal v židli a tvářil se zadumaně. Pořád musel myslet na toho kluka. Nat si odcvrnknul kousek bláta z džin. Normálně nebyl prudký. Kdyby včera nebyl tak zničený a otrávený, nikdy by neztratil takovýmhle způsobem nervy.

„Hele, Cassidy, bylo by od tebe ušlechtilý, kdyby ses na tohle podíval. Tyhle tři kanály budou fuška, A nějakým tím návrhem od stavebního experta nepohrdnem.“

Nat zvedl hlavu a podíval se na svého přítele, který se na něj provokativně šklebil. „Já navrhuju, abys je všechny tři vzal a strčil sis je –“

„Hele, Nathane!“ George strčil hlavu do dveří trajleru, doutník mezi zuby. „Někdo s tebou chce mluvit.“ Vytáhl doutník z pusy a ukázal rukou. „Říkal, že chce mluvit s tím pánem, co má psa. Tak jsem si řek, že to budeš ty, ledaže by mluvil o mý bejvalý ženě.“

Kenner považoval vtípek o bývalé ženě za povedený a zařval smíchy ve stejné chvíli, kdy přední nohy Natovy židle dopadly na podlahu.

Davy stál před trajlerem, nervózně drbal Scouta v srsti a pihy na nose mu jasně vystupovaly z popelavé pleti. Vypadal k smrti vyděšený. Hned vedle něj seděl Scout, opíral se mu o nohu a zjevně úzkostně čekal, jak Nat přijme návštěvu jeho malého přítele.

Natovi se objevil v očích pobavený výraz. Zřejmě přeceňoval psův smysl pro věrnost. Strčil ruce do kapes a podíval se na chlapce. „Ty jsi chtěl se mnou mluvit?“

Davy polkl a pak promluvil, ale hlas se mu chvěl strachem. „Já jsem vám přišel říct, že mě to s tím psem mrzí, pane.“ Polkl znova a promluvil ještě tišeji a zahanbeněji. „Vzal jsem ho domů, protože jsem myslel, že se ztratil. Nechtěl jsem ho ukrást.“

Nat si vzpomněl na dopis, který ráno našel, a vážně se díval na chlapce, protože věděl, jakou odvahu musí ten kluk mít, že sem přišel. Napadlo ho, jestli Davyho rodiče o tomhle jeho výletě vědí. Nepřítomně se prohraboval drobnými v kapse a pak se chlapce tiše zeptal: „Řekl jsi tátovi, že sem jdeš?“

Davy se podíval na Scouta a zatahal ho za ucho. „Já nemám tátu.“ Zaváhal, pak vzhlédl a podíval se Natovi do očí. Když pokračoval, chvěl se mu hlas ještě víc. „Jsme s mámou sami – a jí jsem to neřekl. Nedovolila by mi to.“

Nata náhle přestala bolet hlava. Takže ten chlapec je s maminkou sám. Zajímavé. Zahodil staré párátko, které našel v kapse, sestoupil ze schodů a sklonil se k chlapci. Podrbal psa za uchem. Uvažoval o tom všem, co se stalo, a pak se vážně podíval na Davyho. „Já myslím, že omluvit bych se měl já, Davy. Bylo mi včera večer hrozně mizerně a neměl jsem tak vybouchnout.“ Odmlčel se a jak Scoutovi otíral bláto z čenichu, dostala jeho tvář přemýšlivý výraz. Konečně vzhlédl a v duchu se modlil, aby našel ta správná slova, která by vymazala ten skleslý a nešťastný výraz z chlapcových očí. Chvilku se jen mlčky díval a pak řekl: „Nemusíš se omlouvat za to, co jsi včera udělal, Davy. Že ses o Scouta postaral.“ Davy poplašeně opětoval jeho pohled, zjevně nejistý, jak to Nat myslí. Nat se na něj trochu usmál a vysvětlil: „Většina lidí by se vůbec neobtěžovala zajímat se o toulavého psa, tím méně aby ho vzali domů a postarali se o něj.“ Sklopil oči a začal psa hladit po hlavě. Vůbec se mu nelíbilo, jak se mu najednou špatně mluvilo. „Jenom jsem se bál, že se mu něco stalo.“

Davyho reakce byla okamžitá. Stačilo, že Nat připustil, že měl o psa starost, a Davyho smutek zmizel. Oči mu najednou ožily, padl na kolena a objal psa kolem krku. „On je to strašně vychovaný pes,“ řekl nadšeným hlasem. „Nevlezl mi na postel, dokud jsem mu neřekl, že smí, a šel a posadil se ke dřezu, když se chtěl napít. Já jsem to nepochopil, ale máma jo.“ Davy se zasmál a podrbal psa pod bradou. „A vždycky, když viděl, že se na něj máma kouká, tak se na ni tak šklebil – víte, když jsou mu vidět zuby. Říkala, že ví, na které straně je krajíc namazaný, a že je až moc chytrý, když jde o jeho prospěch.“

Nat se díval na chlapce a v očích mu pobaveně blýskalo. Takže Scout maminku dostal, co? Maminku, s těma záhadnýma šedýma očima, s tím náznakem vzdoru a divokými rudými vlasy, které z ní dělaly keltského válečníka. Ještě zajímavější.

„Co maminka říkala, když jsi ho přivedl domů?“

Davy rezignovaně povzdechl. „Říkala, že nejspíš někomu patří.“

„A chtěli jste si ho nechat, kdyby se o něj nikdo nepřihlásil?“

Davy nejisté pokrčil rameny a z očí se mu začala vytrácet radost. „Říkala, že si to ještě rozmyslí.“ Znovu povzdechl a pak se podíval Natovi do očí. „Já už ji dlouho prosím o psa, ale ona říká, že ho nemáme kde mít, protože nemáme oplocený dvorek.“ Rezignovaně se na Nata podíval.

Nat pochopil. Díval se na Davyho, přivřel oči, jak uvažoval, a v koutcích úst mu začalo pobaveně škubat. Ten kluk byl vážně číslo. Nat věděl, že pravděpodobně skončí na maminčině černé listině, ale protože viděl, že si chlapec a pes zjevně padli do oka, rozhodl se. „Měl bych pro tebe práci. Jak by se ti líbilo dělat psí chůvu?“

Davy prudce vzhlédl s překvapeným výrazem. „Prosím?“

Nat se usmál. „Psí chůvu. Já mám spoustu práce a nerad bych nechával Scouta moc dlouho zavřeného v autě. A protože včera se zatoulal, nemůžu ho nechávat tady.“ Odmlčel se a pozoroval, jak v chlapci zjevně roste nadšení.

„To myslíte vážně?“

Vějířky veselých vrásek kolem Natových očí se ještě prohloubily. „To se vsaď.“

Davy vyskočil na nohy a vzrušení z něj vyrazilo jako ohňostroj. „To beru!“

Nat vstal a zapnul si spodní druk na bundě. „Ale než ten obchod uzavřeme, tak bychom si to dřív měli nechat schválit od tvojí maminky, kamaráde.“

Davyho výraz se náhle změnil a v očích se mu objevil podivný, přemýšlivý pohled. „Chcete říct, že pojedete k nám domů za mojí mámou?“

Nat přemýšlel, proč se chlapcova nálada tak prudce změnila. „Já myslím, že by to byl docela dobrý nápad, ne?“

Davy se náhle usmál a v očích mu zazářilo. „Já myslím, že je to moc dobrý nápad.“

Nat si nebyl docela jistý, jak ten výlet do města zorganizovat. „Mám tě svézt domů?“

Davy zavrtěl hlavou. „Ne. Máma by se vyděsila. Mám tu kolo a znám zkratku. Sejdeme se v ulici za naším domem.“

Nat se usmál a kývl. Davy třel dlaněmi o stehna a tvářil se rozpačitě. „Možná že bych měl vědět, jak se jmenujete, pane. Víte – kvůli mámě.“

Nat se zasmál a napřáhl ruku. „Já jsem Nathan – Nat – Cassidy.“

Davy si s ním potřásl rukou a pak se na Nata poťouchle podíval. „Moje máma se jmenuje Sarah. Děda jí říkal Sarah Anne.“

Sarah Anne málokdy klela. Ale teď zaklela, protože si shodila ze stolu květinu, kterou právě přesadila. Když si uvědomila, že i ta kytka vedle se kácí, skočila po ní, protože věděla, že jestli taky spadne, poletí s ní i sáček země a kbelík štěrku, který používala na dno květináčů jako drenáž. Květináč se jí podařilo zachytit, ale rozlila přitom doširoka špinavou vodu ze starého tácu, na kterém nechávala okapávat květináče. Na chvilku si myslela, že odvrátila katastrofu, ale pak se kbelík se štěrkem zahoupal a převrátil a s ním se sesunul i sáček se zemí, který štědře rozhodil svůj černý obsah po zemi. Celá rozčílená měla chuť seknout s květináčem, který držela, navrch na tu spoušť, ale těsně předtím, než to udělala, si uvědomila, že je to její oblíbená růžová azalka.

Znova zaklela, praštila s ní o stůl a polila se dalším gejzírem špinavé vody. Zaťala zuby, zavřela oči a snažila se zůstat klidná. Co to s ní proboha je, jak se jí podařilo udělat z takové jednoduché věci katastrofu?

Nešťastně, dlouze vydechla, překročila hromádku hlíny a střepů a šla k výlevce najít něco, čím by si otřela z tváře skvrnky bláta. Právě když pustila vodu, vzhlédla a srdce se jí zastavilo. Velké černé terénní auto s tmavými okny a blýskavým chromem, bohatě postříkané blátem, zastavovalo za domem. Náhle se jí udělalo skoro špatně od žaludku a ona věděla, že se stane něco hrozného. Když poznala muže, který se vysoukal od volantu, zavřela oči a zakryla si obličej rukou. Zač ji nebe trestá? Přece sakra dostal toho svého zatraceného psa zpátky, ne? Co tady ještě chce, svou libru masa?

Zamnula si nos, pak těžce spustila ruku a z celého srdce si přála, aby tady nebyla. Znova se podívala z okna, aby si ověřila, jestli třeba nejde někam jinam. Ale tentokrát se o ni pokusil infarkt. Její syn, její jediný syn vyrazil za rohem garáže, tlačil kolo a povídal si s tím člověkem jako s dávným kamarádem, a pes okolo něj skákal jako šílený. Psa si skoro nevšimla, ale vyděsil ji spíš ten poťouchlý výraz na tváři jejího syna. A jak je proboha možné, že si s tím člověkem povídá?

„Proboha,“ vydechla, když si uvědomila, co to znamená. Ten pes. Davy šel za tím psem. A pan Velkomožný jí výslovně přikázal, aby ho od něj držela co nejdál.

Sklouzla na hlínou posypané podlaze a vyrazila k zadním dveřím, připravená bránit svého syna do posledního dechu. Když vešla do malé zadní předsíňky, něco ji napadlo. Proč se David James tak usmíval? Spokojeně jako kočka, která snědla kanárka?

Sarah se zmocnila panika a divoce se rozhlédla napravo a nalevo, jako by hledala únikový východ. Ale bylo pozdě. Dveře se rozlétly a ona stála tváří v tvář svému synovi. Ale nebyl to on, kdo způsobil, že se jí hrdlo sevřelo a srdce jí začalo prudce bušit; byl to ten tmavý vysoký cizí muž, který vyplnil skoro celé dveře. Páni, ten byl veliký. A nádherný.

Ta neočekávaná myšlenka ji přivedla do rozpaků. Sarah schovala ruce za zády a rozhodla se tvářit jako by nic.

Nat měl co dělat, aby se neusmíval. Ona tedy vážně je kus. A ta její malá špičatá brada je tak kouzelná, že se to ani vypovědět nedá. Jen by ho bylo zajímalo, proč má na tváři stříkance bláta a proč vůbec vypadá, jako by se vyválela v močálu. Jenže v takovéhle situaci bylo zjevně mnohem vhodnější tvářit se, že to nevidí.

Davy odkopl boty a přímo bublal nadšením. „Víš co, mami? Šel jsem se do tábora omluvit, že jsem odvedl Scouta, a víš co? Pan Cassidy mi nabídl, jestli bych se nechtěl občas starat o Scouta.“ Přitom si svlékal kabát, ale zarazil se v polovině a do nadšeného výrazu se mu vloudil stín obav. „Ale říkal, že bysme se nejdřív měli zeptat tebe. Že mi to dovolíš, viď? Že ti to nebude vadit? Jenom občas?“

Nat, palce zavěšené o kapsy džínů, sledoval vzrůstající zmatek na tváři Sarah Jeffriesové.

A zahlédl, jak se jí na krku rodí hluboký ruměnec. Měl náhle chuť ji obejmout, aby měla kam schovat zčervenalý obličej. Místo toho se jí ale podíval do očí a napůl se na ni usmál. „Jestli jsem přišel nevhod, tak já se zastavím později.“ Díval se jí do očí a jeho výraz zvážněl. „Ale než půjdu, chtěl bych se omluvit za včerejší večer. Trochu jsem ujel a mrzí mě to.“

„Bál se, že se Scoutovi něco stalo – tak se ten pes jmenuje, mami. Ale už je to dobrý. Moc dlouho jsme si o tom povídali.“

Ze zmateného výrazu Sarah Jeffriesové bylo víc než zřejmé, že neví, co se to proboha děje. Dívala se z jednoho na druhého a její ruměnec se prohluboval. Nat se na ni usmál a tiše řekl: „Myslel jsem si, že když si váš chlapec a můj pes tak zjevně padli do oka, možná bychom se mohli nějak dohodnout.“

Znovu se ozval Davy – bojácně a prosebně: „Prosím, mami. Prosím. Nebudou s ním vůbec žádné potíže. Slibuju.“ Pak jako by si vzpomněl, že se neprojevil jako dobře vychovaný mladý muž, dodal rychle: „Mami, pamatuješ se na pana Cassidyho – Nata Cassidyho – viď. Pan Manson s ním bude pracovat.“ Pak se podíval na Nata. „To je moje máma Sarah, pane Cassidy.“

To jméno se k ní hodí, pomyslel si Nat. Podle toho, jak Sarah Jeffriesová stála, hádal, že má ruce pevně sevřené za zády, jako by ji přistihl při něčem nedovoleném. Taky vypadala, jako by chtěla utéct. Podíval se jí do očí, usmál se a vztáhl ruku. „Moc mě těší,“ řekl tiše.

Zaváhala a v očích jí bleskla nejistota, když stiskla jeho ruku. „Já –“ Zhluboka se nadechla a pokusila se usmát. „Těší mě.“

Natovi byla její malá ruka v jeho příjemná, bylo mu příjemné její teplo. Ale vůbec nejpříjemnější bylo, že viděl, jak se jí na krku zrychlil puls. Vzpomněl si, jak jednou našel vlaštovku se zlomeným křídlem a jak cítil, jak ptáčkovi divoce buší srdce v jeho dlani. Tep Sarah Jeffriesové byl stejně divoký.

Dívala se na něj a oči jí tmavly ještě něčím jiným než nejistotou. Za dlouhý mlčenlivý okamžik polkla a sklopila oči. Nat nerad přerušoval ten fyzický kontakt, ale přece jen její ruku nakonec pustil.

Sarah se po něm poplašeně podívala, ustoupila o krok a znovu pevně sevřela ruce. Navlhčila si rty a obrátila se k synovi. „Dej ty boty na rohožku, Davy. Jsou plné bláta.“

Davy obrátil zoufale oči v sloup, ale udělal, co mu řekla a otřel si dlaně o džíny. „Že se můžu panu Cassidymu občas starat o Scouta, viď, mami?“ Vrhnul na Nata přes rameno významný pohled, zjevně čekal jeho podporu. Nat potlačil úsměv, položil chlapci zezadu ruku na krk a trochu s ním přátelsky zatřásl. „Já mám dojem, že jsme mamince přišli nevhod, kamaráde, takže já teď zmizím. Rozmyslete si to a pak mi dáte vědět, ano?“

Sarah Jeffriesová otevřela do široka oči a Nat by se byl vsadil, že v nich zahlédl provinilý náznak. „Já – no – asi –“ Zavřela oči a z jejího výrazu bylo zřejmé, že si připadá jako naprostý hlupák. Nat se usmál a už zase měl chuť ji obejmout. Konečně se zhluboka nadechla a znova se na něj podívala. Tváře jí zrůžověly rozpaky. „To je v pořádku. Opravdu. Můžeme si o tom promluvit hned.“

Ozvalo se hlasité zaklepání, dveře se rozlétly a dovnitř strčil hlavu Vic Manson. „Ahoj, Sarah. Přišel jsem vyzvednout pro Joyce ten friťák.“ Když uviděl Nata, vstoupil dovnitř a na tváři se mu objevilo překvapení a vzápětí úsměv. „No ne, Cassidy. Co ty tady děláš? Ztratil ses nebo co?“

Nat vycítil, že mu situace nahrává víc, než čekal. Zastrčil ruce do kapes a také se usmál. „Já se nikdy neztrácím, Vicu. Jenom si občas spletu cestu.“

Vic se ušklíbl a pak mávl ke kuchyni. „Zůstaneš tady na kafe? Protože jestli jo, tak já dojdu pro Joyce.“

Vic Manson to nevěděl, ale tímhle Sarah pěkně dostal. Natovi to bylo jasné, ale vůbec mu to nevadilo. Jemu teď stačilo jenom počkat.

Bylo zřejmé, že neví, co má dělat, ale když na ni její syn vrhl prosebný pohled, vzdala se. „Zrovna jsem udělala čerstvou kávu, jestli máte chuť.“

Davy vrhl na Nata triumfální pohled. Vic ukázal na krabici stojící u dveří. „Tohle je ono?“

Sarah trochu nepřítomně kývla. Vic sebral krabici a otevřel dveře. „Budeme s Joyce hned zpátky.“

Davy si pověsil kabát na věšák a vrhl na Nata další spiklenecký pohled. Nat se sám cítil trochu jako spiklenec, když si zul zablácené boty a vyrazil za Sarah a Davym. Ale u dveří do kuchyně se Sarah Jeffriesová prudce zarazila a zamumlala něco, co znělo podezřele jako „Krucihergotsakra“. Davy pošťouchl matku do zad a Nat viděl, jak ho Sarah pleskla přes tvář. Nat se na ni zadíval, protože ho zajímalo, proč už se zase červená.

Nakoukl do kuchyně a skoro se rozesmál. Ta místnost byla v katastrofálním stavu. Už viděl v životě pár džunglí, ale nikdy v ničí kuchyni. Vypadalo to, jako by někdo vzal skleník a obrátil ho rovnou na kuchyňský stůl a na podlahu.

„Mami! Proč máš na podlaze hlínu a štěrk?“

„Možná,“ řekl Nat se suchým humorem, „že staví silnici.“

Ramena se jí začala třást a Nat si na chvilku myslel, že pláče, ale ona vydala nejdřív potlačený, vzlykavý zvuk a pak vybuchla nejuvolněnějším, nejnakažlivějším smíchem, jaký kdy v životě slyšel. Potěšilo ho, že ji dokázal rozesmát, ale ještě víc ho potěšilo, že Sarah má smysl pro humor.

Konečně popadla dech, otřela si slzy a podívala se na něj, oči vesele rozzářené. „Silnici jsem původně v plánu neměla, ale možná, že to není tak špatný nápad.“

Ta odpověď ho pobavila a ještě víc ho zaujal hluboký důlek v její levé tváři. Nespouštěl z ní oči a to, co viděl, se mu líbilo čím dál víc. Tuhle dámu rozhodně stálo za to poznat blíž.

Sarah se mu chvilku dívala do očí, pak se jí do tváří vkradl další jemný ruměnec, podívala se stranou a drobným gestem pokynula k protějším dveřím. „Davy, vezmi pana Cassidyho do obýváku, a já donesu kávu tam.“

Nat se na ni díval a přemýšlel o příčinách jejích rozpaků. Měl najednou nezvyklou chuť ji ochraňovat. Chraplavě řekl: „Nemohli bychom vynechat toho ‚pana Cassidyho‘? Připadám si jako svůj otec.“

Sarah se na něj rychle, poplašeně podívala, ale v očích se jí objevil náznak pobavení. „Davy, vezmi – Nata do obýváku.“

Nat měl chuť jí nabídnout, že jí pomůže zlikvidovat tu lavinu hlíny a džungli květin a střepů, ale ucítil z její řeči ostražitý podtón, který ho přiměl mlčet. Tahle dáma je ráda soběstačná, to bylo víc než zřejmé. A on rozhodně neměl v nejmenším úmyslu něco zkazit tím, že bude pospíchat. Ta dáma ho zajímala.

Jestli už kuchyň ledacos naznačila, obývák byl ještě výmluvnější. Byl přecpaný, byl v něm zmatek – byl fantastický. Byl to staromódní pokoj s nábytkem z tmavého dřeva, širokými parketami a jemnými broskvovými a béžovými tapetami. Na stěnách bylo několik vynikajících reprodukcí – krásné cestovní plakáty z Řecka a Itálie, reprodukce scény z pařížské ulice od Renoira, skupina miniatur, mezi nimiž byla kresba švýcarské vesnice, rybářské lodi u pobřeží Louisiany a egyptské pyramidy. Knihovna po obou stranách krbu byla přecpaná knihami, které byly všechny ohmatané a zjevně hodně čtené, a v čínské váze stála veliká kytice kočiček.

Nat měl pocit, jako by vnikl do něčí tajné skrýše. Obcházel pokojem a prohlížel si tu spoustu nejrůznějších drobností. Většina nábytku byla stará – starý ořechový psací stůl s roletou přes zásuvky, třínohý stolek, houpací křeslo z rákosu a ohýbaného dřeva a dubová komoda musely být už aspoň stoleté. Ale mezi tím byl najednou moderní chromovaný skleník a několik zasunovacích servírovacích stolků, které zjevně pocházely z nějakého toho moderního, nepříliš drahého obchodu. Pohovka byla laciný kousek z tmavohnědého manšestru, menší pohovka byla tmavě rezavá a pocházela zjevně z třicátých let a veliké, staré kožené křeslo bylo už od pohledu pohodlné a lákavé.

Ve skleníku byla nejroztodivnější sbírka věcí – kameninový džbán, stará měděná čajová konvice, několik drobností z barevného skla, cínová konvice na čaj, která musela být aspoň padesát let stará, a otlučená cínová dóza plná burákových slupek smíchaných s nějakým suchým obilím.

Vlastně by to měla být katastrofa, ale nebyla. Místnost byla příjemná a útulná a pro Nata neuvěřitelně fascinující. Nevzpomínal si, kdy se naposled cítil někde tak dokonale doma.

Davy odstranil z jednoho konce pohovky hromádku knih a položil je na konferenční stolek. Na stolku muselo být snad padesát svíček – tlusté, dlouhé, tenké, pár dlouhých, bílých, elegantních kuželů – některé ve svícnech, některé v lahvích, pár větších na víčkách od zavařovacích sklenic. Taky tam stála staromódní mísa na cukroví plná domácího fondánu. Nat se usmál. Nebylo divu, že se sem Scout chtěl vrátit.

Davy ukázal na pohovku. „Sedněte si tady. Pak si budete mít kam dát kafe.“ Nacpal si do pusy kus fondánu, pak si vzpomněl na dobré vychování a podal mísu Natovi. „Chcete taky? Máma umí strašně dobrý fondán.“

Nat si kousek vzal, uvelebil se do pohodlného důlku v pohovce a natáhl si nohy před sebe. Fondán skutečně byl tak dobrý, jak Davy tvrdil. Davy si dal ještě kousek, odložil mísu, usadil se a položil zkřížené nohy na stůl. Zase si ukousl, chvilku žvýkal a pak dodal: „Aspoň obvykle. Občas zapomene, co dělá, a pak je to hrozný.“

Natovi škubalo kolem úst. „A jakou umí kávu?“

Davy pokrčil rameny a zašklebil se, v očích mu poťouchle zajiskřilo. „Já nevím. Ale paní Mansonová – ta mě hlídá, když je máma v práci – říká, že když to mámě jde, tak by mohla vařit v Paříži. Ale když ne, tak by to prase nežralo.“

Nat se bavil čím dál víc. Z nějakého důvodu ho tohle hodnocení nepřekvapilo. Vzal si další kousek fondánu, který mu Davy nabídl, a vychutnával si jeho příjemnou, bohatou chuť. „Do které třídy chodíš, Davy?“

Davy těžce povzdechl. „Do čtvrté. Ale chtěl bych být už v páté.“

Čím víc se Nat na Davyho díval, tím víc v něm nacházel rysy podobné jeho matce. A líbily se mu. „Co je špatného na čtvrté třídě?“

Davy znovu rezignovaně povzdechl. „Učitelka. Říká, že nedávám ve škole pozor, ale když já prostě jenom mám lepší věci na přemýšlení.“

Nat ho docela chápal. „Baví tě sport?“

Davy se rozzářil. „No jo. Všechny. Zvlášť baseball a hokej. Hraju pravé křídlo v hokeji a zadáka v baseballu, a mám celou sbírku hokejových a baseballových karet – takových těch, co se vyměňují.“ Vyskočil s nadšením v očích. „Chcete je vidět?“

„Ne, nechce je vidět,“ řekla Sarah, která právě vešla do pokoje s podnosem. „Ale mami –“

„Ne,“ přerušila ho matka a její tón naznačoval, že není přístupná jakémukoli smlouvání.

Davy obrátil oči v sloup a znechuceně povzdechl, a Nat se podíval na Sarah a usmál se. „Mámy člověku zkazí každou radost.“

Vyhnula se jeho pohledu, ale zahlédl kolem jejích úst náznak úsměvu. „Než se přidáte na jednu nebo na druhou stranu, tak byste možná měl vědět, že těch karet má pět set čtyřicet tři. A o každé z nich má co vyprávět.“

Nat se zašklebil a zvedl ruce, aby naznačil, že se vzdává. „Už je mi to jasné.“ Sarah se na něj pobaveně dívala a v té krátké spiklenecké chvíli Nat věděl, že je zle. Tahle dáma byla jiná než ty ostatní. Tahle byla výjimečná. A taky to byla hádanka. Hádanka, kterou si moc přál rozluštit.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Sarah stála za přepážkou, zastrkovala do gumiček balíčky jednodolarovek a připadala si sama taky jako příliš napnutá gumička. Byla tak zmatená, že vstala uprostřed noci a vyluxovala obývák. A jako by to nestačilo, ráno dělala kávu v kávovaru, ale přitom nedala do filtru kávu, a málem přišla do práce s každou botou jinou. Připadala si jako Alenka, když se propadla králičí norou.

Zarazila se a zírala na balíčky, protože si uvědomila, že ani jeden z nich nepřepočítala. Co ona věděla, třeba v každém tom balíčku bylo těch bankovek čtyřicet. Ba co hůř, nevšimla by si ani, kdyby jí místo bankovek někdo podstrčil dávno neplatné losy. Zhluboka se nadechla, pokusila se uklidnit. Byla sama sebou hlubce znechucena. Přála si, aby mohla jít domů a začít celý den znova.

„Stalo se něco, Sarah?“

Obrátila se a uviděla Edith Grahamovou, svou dlouholetou vedoucí, jak se na ni zvědavě usmívá. „Ne. Jenom jsem si dneska zapomněla doma mozek, to je všechno.“

Edith se zasmála a sebrala ze stolu složku papírů. Pobaveně se na Sarah podívala. „No, horší by bylo, kdyby sis doma zapomněla oběd, ne?“

Sarah se dívala, jak starší žena odchází, a měla náhle chuť praštit o stůl všemi těmi roličkami mincí, které měla v pokladně. Ano, něco se stalo. Ztratila rozum, to se stalo. Měla Davyho na týden zavřít doma za to, že šel do tábora sám. Měla mu zakázat to psí hlídání. Ale především nikdy neměla pustit Nathana Cassidyho dál než k zadním dveřím. Byla sama sebou čím dál znechucenější. Promnula si oči a přála si, aby měla aspoň trochu zdravého rozumu. Proč nedala synovi domácí vězení, proč souhlasila s tím, aby hlídal psa, a hlavně proč, proč si pustila do domu úplně cizího člověka?

Sarah se nešťastně rozhlédla po bance. Ona opravdu přichází o rozum. Pustila toho člověka do domu, protože měl starost o psa? Co to bylo za doporučení? Obrátila oči v sloup a nevěřícně zavrtěla hlavou. Proboha, vůbec by ji neměli bez dohledu pouštět z domu.

Začala rozbalovat balíček bankovek. No, možná, že přišla o rozum, ale obývák je aspoň pečlivě vyluxovaný a Davy je nadšený kvůli tomu psu. Ale Nat Cassidy? Ani náhodou. Ten chlap byl nebezpečný náklad. Znovu zavřela oči, vědomě, zhluboka se nadechla a nutila se ke klidu. No tak, teď bude počítat peníze. To je všechno. Nebude myslet na děti ani na psy, a nebude myslet na Nata Cassidyho, na to, jak u ní zůstal přesně hodinu, ohromně mužné tělo rozložené na její pohovce, jak jedl její fondán a pil její kávu – a okouzloval jejího syna.

Ale její mysl se odmítala podřídit. Joyce Mansonová ho přiměla, aby vyprávěl o tom, co dělal a kde všude byl. A Nathan Cassidy byl skoro všude – na všech kontinentech, na všech oceánech, na skoro každé větší řece světa – byl na místech, o kterých ona jen četla, na místech, o kterých mohla jen snít. Páni, to byla nádhera, když vyprávěl o peruánských džunglích, o ruských stepích, o širokých pampách Argentiny. Otevřel jí nové, fascinující světy, světy neznámých kultur a lidí a zvyků. Byla by ho poslouchala celou noc a ten jeho líný, hluboký hlas byl skoro tak podmanivý jako jeho vyprávění. Ale zůstal jen hodinu a nikdy jí žádných šedesát minut neuběhlo tak rychle. Když se zvedl, málem z ní vylétlo pozvání na večeři. Ta nečekaná reakce ji tak šokovala, že skoro nemohla mluvit studem. Lidé jako Nathan Cassidy nejsou její liga.

„Dobré jitro.“

Sarah nadskočila, bankovky, které držela v ruce, se rozlétly po přepážce, srdce jí začalo poplašeně bít. Skoro spadla z vysoké stoličky. Zavřela oči a přitiskla si dlaň na srdce, protože si byla jistá, že jí vyskočí z těla. Hluboce se nadýchla, otevřela oči a její srdce utrpělo ten den už druhý šok.

Nat Cassidy stál u jejího okénka, ruce opřené o přepážku. Ten postoj mu napínal košili přes široká ramena tak, že hrozila prasknout. Sarah cítila, jak jí rudnou tváře, a beze slova na něj zírala. Část její duše si přála utéct, zmizet, schovat se za přepážku, a druhá část – ta malá, svévolná část – byla fascinovaná jiskřičkami v jeho tmavohnědých očích. Páni, s takovýma očima by se před ním nezavřely dveře ani jedné ložnice v celém městě.

Pohoršena vlastními myšlenkami se Sarah znovu začervenala a intenzivně si přála, aby měla nějaký pytel, který by si mohla přetáhnout přes hlavu. Proboha, vždyť je jí devětadvacet – a chová se jako pitomá čtrnáctka, co se po uši zamilovala.

Cítila se jako naprostý, dokonalý hlupák. Přinutila se silou vůle podívat se mu do očí. „Dobré ráno, pane Cassidy.“

Opřel se o přepážku a dál se na ni upřeně díval. Veselé vrásky kolem očí se mu maličko prohloubily, jiskřičky v očích ještě maličko víc zazářily. „Já jsem myslel, že jsme se včera večer dohodli, že toho ‚pana Cassidyho‘ pošleme do háje.“

Chvíli se mu dívala do očí, pak sklopila oči a začala sbírat bankovky, které upustila. „No, ano –“ Zhluboka se nadechla a znovu se na něj podívala, bojovně zvedla bradu, odhodlaná tentokrát nesklopit oči, i kdyby ji ten pohled zabil. „Můžu pro vás něco udělat?“

Chvilku neřekl nic, jen se na ni díval a v očích se mu náhle objevilo něco jiného než jen pobavení. S pohledem zabodnutým do jejích očí nadzvedl jedno obočí a usmál se na ni tak svůdně, že se Sarah sevřelo srdce i žaludek. A moc dobře věděla, že ať myslí na cokoli, nemá to nic společného s bankou. Sarah měla pocit, že jí srdce vyskočí z těla. Jen doufala, že se pod ní nepodlomí kolena. Proboha, jestli se na ni nepřestane takhle dívat, tak Sarah určitě omdlí.

Zvuk zavírané registratury ji vrátil do reality a ona se pokusila vzpomenout, o čem to mluvili.

Nat trochu povzdechl, narovnal se a položil na pult koženou aktovku. „Jo, potřeboval bych pár věcí vyřídit.“ Vytáhl složku papírů. „Především si potřebuju otevřít účet a rád bych si na něj převedl nějaké peníze ze své pobočky v Edmontonu. Taky bych potřeboval vyplatit najaké šeky na účet Benson Construction a jeden na svůj vlastní.“

Sarah se vyhnula jeho pohledu, vzala papíry, které jí podal, a začala jimi listovat. Ale v téhle chvíli by pro ni mohly být klidně v řečtině. Když si uvědomila, že její zmatený mozek vůbec neví, co to vlastně četla, zaťala zuby a odhodlaně začala znova. Jestli se sakra nedá hezky rychle dohromady, bude z ní brzo troska. Konečně něco začalo dávat smysl. „Nebudete si muset otvírat nový účet. Když budete chtít, můžeme vám sem převést ten z Edmontonu.“

Bezstarostně pokrčil tameny. „To mi vyhovuje.“

Jí zase vyhovoval tón jeho hlasu, ten zvučný, lahodný, líný tón. Znechucena sama sebou se snažila ze všech sil koncentrovat. Tuhle transakci prostě musí nějak zvládnout.

Než skončila, přišli do banky dva další zákazníci a to jí pomohlo. Měla takový zvláštní, skoro lítostivý pocit, když Nat posbíral dokumenty, nacpal je do aktovky, poděkoval jí a odešel. Když si to uvědomila, v duchu se proklela. Proboha, takhle hloupě se nechovala, ani když jí bylo čtrnáct.

Rozhodnuta ignorovat své pocity obsloužila další dva zákazníky, přičemž na fakturu za údržbářské práce dala paní Wongové razítko „zaplaceno“ s trochu větším důrazem než obvykle. Když paní Wongová odešla, Sarah si nasadila důsledný plastikový úsměv, připravena obsloužit dalšího zákazníka. Úsměv jí na tváři zkameněl a její útroby se pustily do další série salt. Znova se dívala na Nata Cassidyho a znova bojovala s touhou obrátit se a utéct.

Opřel se o přepážku, položil si bradu do dlaně a díval se na ni s tím poloúsměvem, který ji přiváděl k šílenství. Sarah napadlo, jestli by neměla dát výpověď a odjet z města. Nespouštěl z ní oči, naklonil se trochu blíž a polohlasem zamumlal: „Máme problém, paní Jeffriesová.“

Problém? Celé dopoledne pro ni nebylo nic než jeden velký problém. Ta pitomá čtrnáctiletá husička, která se jí proháněla myslí, to byl problém. Jeho blízkost byla problém. Sarah se přinutila promluvit, ale znělo to spíš jako zapípání. „Problém?“

Pořád se na ni díval s tím úsměvem a kývl.

Neřekla nic a napjatě čekala, až jí to vysvětlí. Jeho pohled se nezměnil, jeho výraz byl pořád stejný. Sarah se musela přidržet pultu, aby se pod tím zkoumavým pohledem nezačala vrtět. Konečně promluvil. „Víte co? Uděláme spolu obchod. Když se mnou půjdete na kafe, já neřeknu vašemu šéfovi, že jste udělala zmatek na dvou účtech.“

Sarah na něj zírala a začínala mít zlost. Nikdy neudělala zmatek na účtech. Nikdy. Byla pevně rozhodnuta držet se svého podráždění a ignorovala ten hlásek, který jí říkal, že celé dopoledne nedělá nic jiného než zmatek.

Jako by vycítil její rozhořčení, přistrčil jí dva pokladní lístky a významně se na ni usmál. „Připsala jste můj šek na účet Bensonů a jeden z jejich šeků na můj.“

Zírala na něj a snažila se pochopit, co jí říkal, pak se podívala na ty dva kousky papíru, které před ni přistrčil. Ve chvíli, kdy uviděla čísla, věděla přesně, co provedla. Zírala na ty dva urážlivé pokladní lístky a v duchu se proklela. Měla zůstat doma s vysavačem. Připadala si naprosto hloupě. Přitáhla si oba papíry k sobě – ostře si přitom uvědomovala horkost, která se jí nahrnula do tváří. Od té chvíle, co se s tímhle mužem setkala, se pořád jenom červená.

„Sarah,“ řekl měkce.

Vzhlédla a v duchu si připravovala omluvu. Ale nedal jí šanci. Usmál se a očima ji tak teple pohladil, že se jí zase rozbušilo srdce. „To není nic tak hrozného,“ řekl stejně mile. Jiskry v očích se vrátily, pohled měl vřelý a důvěrný. „Vlastně mi to připadá jako pokyn osudu.“

Sarah na něj zírala, protože byla tak zmatená, že si nebyla jistá, jak to myslí. „Prosím?“ zašeptala, protože nevěděla, jestli mu dobře rozuměla.

Usmál se ještě víc. „Myslím, že to znamená, že máte jít se mnou na kávu.“

Sarah si zamnula ruce o stehna a připadala si ještě víc jako Alenka. „Já nemůžu.“

„Když řeknete ne, budu nucen jít za vaším šéfem.“

Pobavilo ji to; vypadal přesně jako Davy, když se snaží prosadit svou. „To neuděláte.“

„To udělám.“

Byla si jistá, že žertuje, ale on sebral dva pokladní lístky a vyrazil na druhou stranu haly, kde seděla Edith. Kývl hlavou, ukázal na Edith a pozvedl obočí v jasné otázce: Tak co bude? Sarah nevěděla, co má dělat. Když řekne ne, celá pobočka se dozví o její hloupé chybě, a bude to mít na talíři ještě za deset let. A jestli řekne ano – bože, jestli řekne ano, tak si sama na sebe přivolává citový otřes. A otřes to určitě bude, protože Nathan Cassidy je přesně ten muž, který by dokázal rozhoupat její dosud klidnou, malou, stabilní lodičku.

Sarah se na něj dívala a toužila podlehnout, kývnout, souhlasit. Ale věděla, že nesmí. Příliš podléhala té jeho mužné přitažlivosti, tomu ovzduší dobrodružství, které kolem sebe šířil, těm jeho tmavým, svůdným, jiskřivým očím. Ale jak strašně po tom toužila…

Promluvil tiše, jemně tázavě. „Sarah?“

Sarah si ani neuvědomila, že se rozhodla, když se najednou slyšela říkat chvějícím se hlasem: „Ale můžu se uvolnit jen na dvacet minut.“

Téhož dne pozdě v noci seděl Nat v kuchyňce trajleru, nepřítomně odlupoval nálepku z lahve piva, kterou měl v rukou. Jediné světlo byla malá lampička nad výlevkou. Vlastně ani nestál o to pivo. A docela určitě nestál o to vysedávat tady ve tři ráno a nemoci spát, protože se mu myslí honí pořád stejné obrazy. Měl pocit, jako by ho zachytil rychlík. Chtěl se Sarah Jeffriesovou dělat celou spoustu věcí, ale ani jedna neměla nic společného s tím jeho zatraceným bankovním účtem.

Zavrtěl hlavou, znechucený sám sebou, napil se z láhve a pak ji zase postavil na stůl a začal jejím dnem rozmazávat mokré kolečko. Nemohl se zbavit pocitu, že právě narazil na jeden z nejvýznamnějších mezníků svého života.

Těžce povzdechl a znovu se dlouze napil. Venku ponuře hvízdal vítr a lomcoval dveřmi trajleru. Musí si nějak srovnat myšlenky, nebo se už nikdy nevyspí. Ale to se snadněji řeklo, než udělalo. Sarah Jeffriesová nebyla prostě jen nějaká obyčejná žena, která ho trošku přitahuje – kdepak. Ale v tomto případě by jeho starosti nevyřešilo, ani kdyby si přiznal, že to je opravdu pořádná dávka přitažlivosti. Byl tu na dva měsíce a pak se musí odstěhovat. Do Kanady se po příští tři roky bude vracet jen na krátké návštěvy. A ona nebyla ten typ ženy, s kterou by si mohl jen příjemně užít a odjet – aspoň ne s čistým svědomím. Byla příliš zranitelná, příliš sladká a nezkažená. Uvědomil se, že to není malá bázlivá myška. Viděl v jejích očích jiskřičky odhodlání a bylo mu víc než jasné, že má svou hlavu. Ale to neznamenalo, že by se z nějakého krátkodobého dobrodružství snadno otřepala. Ostatně předpokládal, že už si nějaký ten šrám zažila, a neměl v úmyslu přidávat k nim další.

Nat odloupnul další růžek nálepky a ušklíbl se. Možná přelézá po mostech, které ani neexistují. Koneckonců ta dnešní svačina nebyl žádný ohromující úspěch. Měli tak nejvýš pět minut pro sebe, pak se tam objevil nějaký starý paprika – kamarád jejího otce – a usadil se u jejich stolu jako doma, mluvil o Sarah jako o „naší Sarah“, dával najevo, že ví, co je Nat zač, a pak měl milión řečí o nové silnici. Nat měl nepříjemný pocit, že si ho začne prověřovat půlka městečka, když se začne moc točit kolem „naší Sarah“.

Nat dopil pivo, odstrčil láhev a vyšel před dveře. Mezi holými větvemi stromů probleskovala světla města, v prvním šírání se začaly rýsovat mohutné tvary obilních výtahů u trati. Opřel se rukou o stěnu a se zachmuřeným výrazem se díval ven. Kdyby tu byl na šest měsíců, vůbec by neváhal a udělal všechno, co je v jeho silách, aby Sarah Jeffriesovou získal. Ale nebyl. Měl pouhé dva měsíce. To bylo všechno. Podepsal smlouvu na práci v Bolívii. A i když s ní nestrávil ani celé dvě hodiny, věděl, že je příliš výjimečná na nějaký obyčejný krátký románek. Sarah Jeffriesová byla žena, která ho nutila přemýšlet o rodinných vozech a bílých plaňkových plotech. A bílé plaňkové ploty se do bolivijských džunglí nehodí.

Středa 10. Května

Sarah stála u kuchyňského okna, svetr přitažený ke krku, a dívala se, jak Davy řádí se psem. Možná to tak bylo nejlepší. Možná to její anděl strážný zařídil, nějaký boží zásah, možná že on přivedl v pondělí ráno do kavárny George Prowskiho. Muž jako Nathan Cassidy se nikdy nemůže stát pevnou součástí jejího života – věděla to. Ale proboha, jak mladá a živá se s ním cítila! Lehce se usmála. Samozřejmě že to mělo taky druhou stránku: Cítila se ohrožená, nejistá a sama, a to přímo v rekordních dávkách. Ale co bylo nejhorší, že se s ním cítila maloměstská, hloupá a nevzdělaná.

Sarah si povzdechla, znechucena sama sebou. Co se snaží nalhat si do kapsy? Vždyž ona je maloměstská, hloupá a nevzdělaná. Většinu života prožila v Altonu a za hranice provincie se dostala snad – snad – desetkrát. To z ní těžko mohlo udělat oslňující ženu.

Znovu povzdechla a přála si, aby to aspoň pro jednou mohlo být jinak. Aby aspoň jednou prožila něco divokého a vzrušujícího. Aby aspoň jednou měla něco jiného než svůj malý přízemní život. Aspoň jednou.

Sarah si uvědomila, že je nebezpečně blízko k tomu začít se litovat. Narovnala se a podívala se jinam. To jen že se cítila tak zatraceně sama, ale to byla možná jen opožděná reakce na smrt jejího otce. Nebo čte moc milostných románů. Ta myšlenka ji trochu pobavila. Třeba prostě jen přichází o rozum.

Zahlédla u garáže nějaký pohyb, otočila se a srdce jí vyskočilo až do krku. Za rohem se objevil Nat Cassidy a její syn před ním poskakoval pozpátku. Neviděla Nata od pondělka a kdovíproč měla při té představě sucho v krku. Teprve teď si uvědomila, jak moc doufala, že se ozve.

Scoutův pán vzhlédl a jeho výraz se změnil, když ji uviděl stát u okna. Chvíli se na ni díval bez pohnutí, ruce hluboko v kapsách, a vítr mu čuchal vlasy. Byl vážný, nebezpečný, hranatou bradu mu pokrýval odpolední stín vousů a v jeho postoji byla mužná grácie, která nutila Sarah myslet na tmavou noc a na šelmy. A Sarah věděla – a při tom pomyšlení se zachvěla – že tohle je muž, schopný vyvrátit její život z kořenů, který ji může přimět znovu něco chtít, něco cítit. Něco, co nesměla cítit ani chtít. Jako vzrušení a očekávání a dobrodružství – a nemožné sny. Něco, o čem se ani neodvažovala přemýšlet.

Přivřel oči a ještě chvilku se na ni díval; pak sebou trhnul a znovu obrátil svou pozornost k Davymu. Sarah zkřížila ruce na prsou, zavřela oči a snažila se zahnat ty pocity, které jí zmítaly. Nemohla si dovolit topit se v takových snech, jaké se jí teď právě vytvářely v mysli. Rozhodně ne v takových, při kterých se jí zrychloval tep a srdce jí bušilo. Ne v takových, při nichž toužila osvobodit se ze svého klidného, jednotvárného života a vznést se. Ale proboha, jak ráda by se byla vznášela, vychutnávala život naplno. Aspoň jednou.

Nat stál na dvorku, ruce v kapsách, a jenom napůl poslouchal, jak mu Davy vypráví, co všechno za ty dvě hodiny se Scoutem dělali. Myšlenkami byl pořád u chlapcovy matky. Nata napadlo, jestli se už opravdu docela zbláznil. Takhle tady stojí na dvorku, mrzne, v prsou má pocit, jako by mu žebra odpadávala od páteře, a dokáže myslet jen na to, jak rád by se dotkl vlasů Sarah Jeffriesové. Možná do toho spadl hloub, než myslel. Když ji viděl stát u okna, s tou spoustou kudrnek kolem obličeje, něco jako by se mu uvnitř utrhlo. Něco, co se snažil udržet na uzdě od chvíle, kdy mu Davy řekl, že je s maminkou sám. Koutkem úst se ušklíbl. Sakra, co si to namlouvá? Myslel na ni celý den, a teď tady stojí, k smrti unavený a zmrzlý, a pořád myslí na věci, na které nemá právo myslet.

Jen tudy projíždí a musí se zatraceně snažit na to nezapomínat.

PÁTÁ KAPITOLA

Pátek 12. května

Milý dědo,

máma si myslí, že jsem v posteli – teda já jsem v posteli, ale mám pod peřinou baterku. Víš, tu, cos mi dal k Vánocům, než jsi odešel. Doufám, že se neudusím – Jimmy Manson říkal, že slyšel o klukovi, co se udusil, když si četl pod peřinou. Měli jsme dneska ve škole soutěž v pravopisu a já jsem vyhrál. Paní Martinová říkala, že umím pravopis nejlíp ze všech žáků, které kdy měla. Možná je to proto, že na mně máma vždycky chce, abych si našel každé slovo ve slovníku, když nevím, jak se píše.

Víš co? Billy Martin naučil mě a Jimmyho krkat. Marcy Brownová nás o přestávce slyšela a říkala, že je to nechutné. Ale já jsem jí řekl, že nechutnější je to, jak se šťourá v nose, když si myslí, že ji nikdo nevidí. Jimmymu se to hrozně líbilo a říkal, že jsem jí to řekl dobře.

Potřeboval bych s tebou mluvit, dědo. V neděli je Den matek a mě hrozně mrzí, že nemůžu pro mámu udělat něco zvláštního – víš, třeba ji vzít na večeři, jak jsme to dělali. Chtěl bych pro ni udělat něco moc hezkého. Víš, aby věděla, že jsem rád, že je moje máma. Koupil jsem jí ze svých peněz blahopřání a takovou tu voňavou věc do vany, ale chtěl bych udělat ještě něco.

Dneska jsem hlídal Scouta. Pamatuješ, říkal jsem ti o něm. Pan Cassidy je moc fajn. Jezdí ve velikém černém terénním autě a má moc hezkou koženou bundu – víš, takovou tu, co má spoustu kapes jako letecká bunda. Možná budu letec, až vyrostu. Já myslím, že by to muselo být hrozně príma pilotovat nadzvukové letadlo.

Musím končit, dědo. Slyším mámu zamykat přední dveře a musím zhasnout. Když mě naposled přistihla, jak si čtu v posteli, zabavila mi baterku na čtrnáct dní. Napíšu ti, jak to dopadlo o Dni matek.

Tvůj Davy

Sobota 13. května

Nat zaparkoval v ulici za domem Jeffriesových a všiml si, jak se za poslední dva dny všechno změnilo. Na stromech se začal objevovat nádech zeleně a když byl ráno venku se zeměměřiči, objevili celý záhon krokusů. Má Sarah ráda krokusy? Zavrtěl sám nad sebou hlavou a vyrazil kolem garáže. Potřeboval by si tu hlavu o něco otlouct a ne s ní jenom vrtět.

Zarazil se, když uviděl Davyho sedět na spodním schodě, bradu opřenou v dlaních, ramena shrbená. Ten kluk vypadal, jako by přišel o nejlepšího kamaráda. Scout seděl vedle něj a smutně se na svého malého přítele díval. Nat potlačil úsměv. Nevěřil ani jednomu z těch dvou.

Vrazil ruce do kapes a zadíval se na Davyho. „Ahoj. Tak jak to jde?“

Davy těžce povzdechl a malomyslně se na něj podíval. „Jo, dobrý.“

Nat skrýval své pobavení a vážně pokračoval: „Nevypadáš tak.“

Davy znovu povzdechl. „Zítra je Den matek, a já bych strašně rád pro mámu udělal něco hezkého.“

Nat chvilku neřekl nic, pak se tiše zeptal: „Myslíš dát jí něco?“

Davy znovu malomyslně pokrčil rameny. „Koupil jsem jí takovou tu voňavou věc do vany, co má ráda, a přání.“ Sklopil hlavu a roztřeseným hláskem dodal: „Ale jiné mámy chodí na večeři, nebo dostanou kytky a tak. Děda –“ Zarazil se a Nat viděl, jak těžce polkl. Jeho hlas se chvěl ještě víc, když konečně dopověděl: „Děda nás vždycky bral do Miliardu na večeři a vždycky jsme spolu koupili nějaký moc hezký dárek.“ Davy se vyhnul Natovu pohledu a začal si hrát se Scoutovým novým obojkem. „Jenom mě to mrzí, no.“

Nat se podíval jinam a v krku se mu udělal knedlík velký málem jako baseballový míček. Ten chlapec má rozhodně ohromně dobré srdce. Sám několikrát těžce polkl, než si přidřepl před Davym a chraptivým hlasem řekl: „Víš co? Co kdybychom vymysleli něco spolu?“

Davy prudce zvedl hlavu, v očích záblesk naděje. „Myslíte vy a já?“

Nat se na něj vesele zašklebil. „Přesně tak to myslím.“

Davy se na něj chvilku díval a pak se rozzářil: „Myslíte večeři nebo něco takového?“ Potom, jako by si uvědomil, že možná přivedl Nata do rozpaků, rychle dodal: „Nebo pizzu. Kdybysme ji vzali na pizzu, mohl bych to zaplatit. Mám peníze z kapesného a za roznášení novin.“

Nat nikdy netoužil žádné dítě obejmout tolik jako teď Davyho. „Víš co? Já se postarám o večeři a ty se postaráš o svoji maminku, ano?“

Chlapec přemýšlivě přivřel oči a na rtech se mu objevil potměšilý úsměv. „Myslíte, že by to jako bylo překvapení?“

Ten kluk nebyl hloupý. Nat měl silné podezření, že kdyby Sarah Jeffriesová věděla, co se to peče na zadních schodech jejího domu, hezky rychle by je hnala – oba. A Nat taky podezříval Davyho, že to moc dobře ví. Usmál se na něj. „Jo. Něco takového.“

Davy se na něj díval a v očích mu spiklenecky zasvítilo. „Já umím moc dobře zachovávat tajemství.“

Nat se zasmál a pocuchal mu vlasy. „Já jsem si to myslel.“ Vstal a ukázal na Scouta. „Můžeš ho ještě chvilku pohlídat? Já musím zajet do Miliardu.“

Davy objal psa, usmál se a kývl. „Ale nevolejte, jo? Kdybyste zavolal, tak by máma mohla něco tušit. Stačí, když mi řeknete v kolik a tak, až si přijdete pro Scouta.“

Nat se skoro usmál. Ten kluk si vážně dovede věci spočítat.

Neděle 14. května

Sarah seděla u kuchyňského stolu, soustředěná na figurky z těsta, které ležely před ní. Na kusu lepenky, která chránila stůl, byly skvrny jasných barev. Davyho škola pořádá příští týden jarní čaj a bazar a ona musí tyhle zatracené mrňousky dodělat. Byly to reliéfy malých tlustých lidiček, komické karikatury, které vytvářela ze speciálního těsta, pekla a pak barvila. Staly se ve městě oblíbeným předmětem sběratelů. Paní Berkowitzová, uklízečka, vykládala každému, kdo ji byl ochoten poslouchat, že jich má doma na kuchyňské zdi pověšených devatenáct.

Sarah měla těch věcí upřímně dost, ale školní knihovní fond na nich ohromně vydělával, takže byla přesvědčená, že je nadosmrti odsouzená vyrábět ty buclaté řezníky, pekaře a výrobce svíček.

„Mami?“

„Hmm?“

„Hm – budeš celý den dělat tyhlety figurky?“

Sarah si otřela štětec a vzhlédla. I když by přísahala, že v Davyho hlase zaslechla náznak úzkosti, díval se na ni velikýma nevinnýma očima. Ale kdo mu má věřit…

Přivřela oči a začalo se v ní rodit podezření. Vypadalo to, jako by se byl právě podruhé vysprchoval. Ráno šli do kostela a on se sprchoval, než vyšli. A teď tu stál čerstvě vydrhnutý a s učesanými vlasy. A Davy si nikdy neučesal vlasy, když mu to nepřikázala.

Povzdechla si, protože věděla, věděla, že Davyho nepopadl ten náhlý záchvat čistotnosti bezdůvodně. Odložila štětec. No dobře. Je Den matek. Vydal tříměsíční kapesné a celý týdenní výdělek za roznášení novin na láhev jejího oblíbeného koupelového oleje a na blahopřání, které bylo tak krásné, že skoro plakala. Ať se děje cokoli, nebude mu dělat kázání.

Ovšem i přesto se v jejím hlase ozval náznak zoufalství. „Tak co jsi provedl tentokrát, Davy?“

Podíval se na ni poplašeně a pak hned sklopil oči. „Hm-hm, ne, nic, mami. Jen jsem si myslel, že když je Den matek, že by ses možná mohla převlíct a že bysme mohli něco podniknout. Je pět, tak jsem myslel, že kdyby ses teď oblíkla, že bysme mohli jít třeba do kavárny na večeři nebo tak.“

Hrdlo se jí stáhlo tak, že nedokázala polknout. Dívala se na něj a srdce se jí svíralo citem. Ten chlapec s ní chtěl tenhle den oslavit, jak nejlíp uměl nebo mohl. V Altonu byla jediná restaurace, což byla v podstatě jen lepší kavárna, a její menu nebylo právě zdrojem epikurejských požitků. Ale přesto ho toužila obejmout za to, že je tak milý a pozorný.

Opatrně se nadechla, protože si nebyla docela jistá, jak daleko má k slzám. „To by bylo moc pěkné, Davide,“ řekla něžně. „To bych byla moc ráda.“

Davy přešlápl z nohy na nohu, podíval se k její ložnici, pak se na ni nadějeplně podíval. „No, myslíš, že by ses mohla převlíct hned?“

Podívala se na těstové figurky na stole a pak zpátky na něj. S lítostivým výrazem řekla: „Nemohla bych to dodělat, Davy? Už to bude trvat jen dvacet minut.“

Davy znova přešlápl, ale teď se podíval k zadnímu vchodu. „No, hm, nemohla bys to dodělat dřív?“ Podíval se z kuchyňského okna a oči se mu rozšířily.

Na zadní dveře někdo zaklepal a Davy vylétl. „To je pro mě, mami!“

Sarah se lehce zamračila a dívala se za ním. Co se to děje? Před chvilkou se nemohl dočkat, aby už šli, a vzápětí za ním přijdou kamarádi. Kdyby ho tak dokázali zdržet dvacet minut, byli by spokojení všichni.

Sarah slyšela nějaké šeptání, pak Davyho potlačený obdivný výkřik a nějaké šustění. Za chvilku uslyšela, že se Davy vrátil. „Mami? Hezký Den matek.“

Vzhlédla a zůstala jako přimražená. Vůbec svého syna neviděla, úplně se ztrácel za obrovskou kyticí – nádherně naaranžovanými fialovými kosatci, žlutými kopretinami a nejkrásnějšími oranžovými liliemi, jaké kdy viděla. Bylo to nádherné. A drahé.

Když se vzpamatovala ze šoku, chystala se něco říct, ale Davy ji přerušil a hlas se mu chvěl vzrušením. „To patří k překvapení, mami.“ Opatrně položil kytici na stůl a naklonil se tak, aby na ni viděl. V očích mu přečetla úzkost. „Ale to není všechno, mami. Jedeme do Miliardu na večeři.“

Nat usoudil, že to je jeho narážka, a postoupil tak, aby ho Sarah viděla. Pobavení zahnalo pochybnosti, které o celém tom plánu měl. Výraz na jejím obličeji stál rozhodně za to. Pochopil, že nemá nejmenší tušení, že tam je. „Dobrý den, Sarah.“

Vzhlédla se šokovaným výrazem, pak zamrkala, jak jí to došlo. Udělala rukama bezmocné gesto a zmateně se dívala ze svého syna na něj a zase zpátky. Nat čekal, kdy se začervená, a snažil se nesmát, když se to skutečně stalo. Jak dobře už ji znal – za tak krátkou dobu… Zastrčil ruce do kapes a pobaveně řekl: „Máme rezervaci na šest hodin.“

Podívala se znovu na Davyho a pak zpátky na něj. Překvapením koktala. „Re-rezervaci?“

Nat se usmál nad její reakcí. „Na večeři. Je přece Den matek, ne?“

Zvedla poděšeně ruce, podívala se na svůj pracovní plášť plný barevných cákanců. Pak zavřela oči a zakryla si obličej rukou. Krk jí zrůžověl ještě víc. „Proboha.“

„Tak pojď, mami,“ pobízel ji Davy. „Musíme si pospíšit. Do Miliardu je to půl hodiny.“

Nepohnula se, prostě jen seděla s rukou na obličeji. Nat se usmál ještě víc. „Já myslím, Davy, že jí bude chvilku trvat, než se vzpamatuje. Řekl bych, že jsme ji docela překvapili.“

Davy se na něj zasmál s potěšením a uspokojením v očích. „To jo, že jo?“

„Já myslím, že jo.“

Sarah se zhluboka nadechla, spustila ruku, vyhnula se Natovu pohledu a podívala se na květiny. „Jsou nádherné,“ řekla a hlas se jí přitom zrádně chvěl. „Hrozně moc děkuju.“

Davy k ní přiběhl a objal ji, pak rozpačitě ustoupil. „Není zač. Jsou ode mě a od Nata.“

Nat věděl, co úsilí ji stálo, aby se na něj podívala, ale nakonec to udělala a jemu se srdce obrátilo naruby. „Děkuju,“ řekla tiše.

Díval se na ni a hruď se mu svírala silou citu. Když odpovídal, zněl jeho hlas zastřeně. „Bylo mi potěšením.“ Neuhnula pohledem; v jejích očích se objevilo něco sladkého, zvláštního a podivně důvěrného, a Nat věděl, že všechna jeho rozhodnutí, že se bude od ní držet dál, právě vylétla oknem. Ať je to dobře nebo špatně, využije toho krátkého času, který před sebou mají, jak nejlépe bude umět.

„Tak pojď, mami,“ naléhal Davy a zatahal ji za paži. „Přijdeme pozdě, když si nepospíšíš.“

Ještě chvilku se Natovi dívala do očí, pak udělala další rozpačité gesto a znovu se objevil známý ruměnec. „Ano – ano – já už jdu.“ Podívala se na ten nepořádek před sebou, pak na svůj plášť, a konečně vstala a nervózně si oprášila ruce. „Nebudu – nebude mi to trvat dlouho.“

Davy vyrazil z pokoje hned za ní, ale za chvilku byl zpátky s dvacetidolarovkou v dlani. Podal ji Natovi. „To je za tu kytku.“ Pokrčil v rozpacích rameny a zavrtěl se. „Já vím, že to není dost, ale až příští týden vyberu za noviny, dám vám víc.“

Nat mu chtěl říct, aby na to zapomněl, ale vycítil, že je pro chlapce důležité převzít část zodpovědnosti. Váhavě vzal peníze. „Díky. Ale nedlužíš mi už nic.“ Složil bankovku a dal ji do kapsy kalhot, pak zalhal: „Tohle stačí na polovinu té kytky, a domluvili jsme se přece, že večeře je na mě.“

Dave se na něj chvíli díval, jako by přemýšlel, jestli je ta dohoda spravedlivá. Nakonec kývl. „Dobře, ale nebudete mi nic platit za hlídání Scouta, ano?“

Nat byl náhle na chlapce hrozně pyšný. Kývl. „Ujednáno.“

Davy také kývl a pak se zašklebil. „Musím se jít taky převlíct. Musel jsem počkat, dokud nepřijdete, protože jinak by určitě něco tušila.“ Obrátil se k odchodu. „Kdybyste chtěl trochu kafe, tak je myslím ještě v konvici.“

Nat, ruce pořád v kapsách, přecházel po prostorné kuchyni plné květin a prohlížel si reprodukce na stěnách. Pak se vrátil ke stolu a podíval se zblízka na figurky rozložené na lepence. Vytáhl jednu ruku z kapsy, sáhl po jedné plaketě a obrátil ji. Usmál se, když rozeznal podsaditého farmáře s tlustým prasátkem pod paží. Byla to krásná práce – veselá, hezká, rozhodně originální. Prohlédl si i ostatní figurky a ohromilo ho, jak jsou krásně a do detailů propracované. Nebylo pochyb – ta paní má talent.

Stál u okna a díval se na sojku u krmítka, když Sarah vběhla zpátky do kuchyně. Obrátil se a zažil takový šok, že se nebyl schopen vůbec pohnout.

Měla na sobě světle žluté šaty s bohatými dlouhými rukávy, měkká látka zdůrazňovala její štíhlost. Vlasy měla stejně divoké jako vždycky, ale stáhla si je z obličeje dvěma velkými hřebeny, což jen zdůraznilo její jemné kosti, štíhlý krk a srdcovitý obličej. Nebyla v klasickém smyslu krásná, ale byla to osobnost, byla originální, bylo v ní něco neobyčejného, co ho až neuvěřitelně fascinovalo. A náhle strašně toužil se jí dotknout.

Zdálo se, že i ona myslí na něco jiného, když nepřítomně zamumlala: „Kde mám zase ty zatracené boty?“

Nat se snažil nevšímat si citů, které mu bouřily v hrudi, a rozhlédl se. Zahlédl boty na jedné židli, sáhl po nich a zvedl je. „Jsou to tyhle?“

Znechuceně zavrčela a sáhla po nich. „Ano.“

Vzala je od něj a obula si je. Když se zvedala, zalesklo se jí ve vlasech světlo. Nat neměl neomezenou sílu vůle a teď mu právě rychle docházela. A když pohodila hlavou, aby se zbavila vlasů, které jí padaly do obličeje, ztratil ji úplně. Dlaně ho pálily a on věděl, že je prostě musí zabořit do těch vlasů.

„Sarah.“

Podívala se na něj, zjevně překvapená tím, jak je blízko. Pootevřela rty, v očích se jí objevil poplašený výraz, ale dorazilo ho, když zaslechl, jak zalapala po dechu. Žaludek se mu stáhl, vzal jí obličej do dlaní, nadzvedl jí bradu. Hrozilo mu, že se mu rozskočí plíce, když se lehce dotkl svými rty jejích. Na okamžik se zdálo, jako by pod jeho dotekem zkameněla, jako by ji šokovalo, co se právě stalo, ale pak ucítil, jak se celé její tělo uvolnilo, jak hluboce vzdechla; její ústa byla na jeho rtech náhle měkká a poddajná. Ta reakce na něj působila jako rána elektrickým proudem. Sevřel pevněji její tvář a srdce mu mohlo vyskočit z hrudi. Proboha, na tenhle okamžik myslel tak dlouho, že jeden malý polibek nestačil. Ani zdaleka nestačil.

Protože věděl, že se Davy může každou chvilku vrátit, odtáhl se od ní a podíval se na její obličej, obrácený vzhůru. Měl pocit, jako by byl opilý. Stála nehybně, oči zavřené, rty pootevřené, ale jeho odhodlání ničil ten prudce bušící tep, který viděl na jejím krku, a to, jak se jí prudce zvedala a klesala hruď.

Nebyl schopen se ovládnout. Zase ji sevřel, zamotal prsty do jejích vlasů, znova ji políbil, jeho ústa se proti jejím pohybovala s vláčnou, zdlouhavou pomalostí, z níž mu bušilo srdce. Byla tak zatraceně sladká a tak zatraceně jemná, měkkost jejích rtů mu prudce zvyšovala tlak. Bojoval s touhou přitisknout ji k sobě, poddával se její chuti, teplu jejího těla, které měl tak blízko. Zdálo se mu, že se mu rozskočí srdce, když jí pomalu olízl spodní ret a pak ji znovu políbil, dlouze a hluboce. Plíce se mu mohly rozskočit, jak mu v hrudi narůstal divoký zmatek.

Uvědomil si, že musí přestat, než se mu všechno vymkne z rukou. Váhavě odtrhl ústa od jejích a přitáhl si ji konečně do náruče docela, její hlavu si schoval na krku. Těžce polkl, přejel jí dlaní po zádech, pak jí vtiskl jemný polibek na spánek. Uvědomil si, že jí srdce buší stejně divoce jako jemu. Zajel jí rukou do divoké houštiny vlasů a přitáhl si ji ještě blíž. Usmál se, když si uvědomil, že se Sarah chvěje.

Toužil vzít ji do náruče a někam ji odnést. Ale místo toho ji jen znovu políbil na spánek a začal ji hladit po rameni. Měkce, zastřeným hlasem zašeptal: „Tenhleten Den matek se mi začíná líbit.“

Nejisté se zasmála a pokusila se odtáhnout, ale Nat věděl, že by se zase uzavřela a polekala, kdyby ji pustil. Objal ji oběma rukama a políbil ji na krk.

„Nathane, já –“

Způsob, jakým spíš vydechla než vyslovila jeho jméno, mu znova rozbušil srdce. Zavřel oči a pevně ji k sobě přitiskl. Mimovolně se usmál. Panebože, ta je tak sladká, že se to vypovědět nedá.

Zaslechl spláchnutí na záchodě a věděl, že Davy každou chvíli vletí do kuchyně. Sjel jí dlaněmi po pažích a trochu se zaklonil, aby jí viděl do obličeje. Překvapila ho, protože jeho pohled opětovala – trochu váhavě, ale neodvrátila oči. Uvědomil si, že Sarah neví, co má říci, a pomohl jí. Znovu ji lehce políbil na nos a odhrnul jí vlasy z čela. „Šťastný Den matek, Sarah,“ řekl polohlasem.

Dívala se na něj, pak se nejisté usmála. „Děkuju, Nathane.“

Podívala se na něj tak, že se mu zase sevřelo srdce a musel sebrat všechnu sílu, aby si ji znovu nepřitáhl do náruče. Místo toho se jen dotkl její malé perlové náušnice a pohladil ji po paži. „Vůbec není zač.“

„Mami, mami! Kam jsi mi dala bundu?“

Sarah se na Nata trochu lítostivě usmála a pak od něj neochotně ustoupila. A Nat ji neochotně pustil.

Věděl, že to, co se mezi nimi stalo, Sarah otřáslo, a skoro celou dobu výletu do Miliardu jí trvalo, než se trochu uvolnila. Ale docela přirozená začala být teprve, když Davy se směsí pobavení a úcty v hlase poznamenal, že jejich číšník chodí, jako by měl v prádle cihly.

Sarah se snažila vypadat přísně a začala syna peskovat, ale Nat se rozesmál. Částečně proto, že Sarah vypadala k pomilování, když se snažila být přísná, a částečně proto, že ten číšník opravdu chodil, jako by měl v kalhotách celý náklad cihel. Než dojedli, peskovala Sarah jeho, a začervenala se jen jednou, když jí shrnul z tváře pramínek vlasů.

Chtěl je po večeři vzít do kina, ale Davy se začal ošívat a tvářit se rozpačitě. Zašeptal Natovi, že to radši ne, že v televizi běží večer nějaký program, který chtěla jeho maminka vidět. Nat tušil, že Davy má výčitky svědomí. Zahlédl, jak se chlapec úkradkem podíval na účet, a zahlédl také výraz, který Davymu přelétl přes obličej, když uviděl celkovou částku. Ale Nat nedal najevo, že si toho všiml. Jakmile k tomu bude příležitost, musí tomu chlapci vysvětlit, že měl stejně v úmyslu pozvat jeho maminku na večeři a že mu k tomu Davy poskytl jen dobrou záminku.

Když se vraceli do Altonu, nezbyla už po napětí ani stopa, a během cesty se toho Nat o Sarah spoustu dozvěděl. O Davyho otci nepadla ani zmínka, ale Nat měl podezření, že právě on je příčinou její ostražitosti. Ten chlap by zasloužil uškrtit, zlobil se v duchu.

Natovy černé myšlenky o Davyho otci přerušila Sarah tím, že ho pozvala na kávu, a Davy, který spustil takový vodopád nadšených výkladů, že se Nat musel usmát. Když nic, tak aspoň v tom klukovi bude mít spojence.

Na Davyho naléhání dojel Nat do trajleru pro Scouta. Než se vrátil, Sarah udělala kávu a praženou kukuřici a převlékla se do chlupatého šedého svetru, který měl přesně stejnou barvu jako její oči. Davy si natáhl hokejové triko s Wayne Gretzkym a vytahané tepláky a přivítal psa nadšeným objetím a starým tenisákem. Scoutovi bylo zřejmě jasné, o co jde. Přikrčil se, nastražil uši, a Davy se zasmál a hodil míček do předsíně. Sarah udělala jediné opatření, zavřela dveře do koupelny, aby se oba nezabili.

Ale pro Nata večer doopravdy začal, když Sarah přišla do obýváku s druhou mísou kukuřice. Když vešla, seděl na pohovce a listoval televizním programem. Odhodil ho, vzal jí mísu z rukou, postavil ji na stůl, pak ji chytil za zápěstí a přitáhl si ji k sobě. „Pojď sem, Sarah Jeffriesová,“ řekl něžně.

Dívala se na něj stejným pohledem, jak se dívávala na Davyho, se stejným náznakem smíchu v očích. „Budeš se chovat slušně?“

Propletl prsty s jejími a poťouchle se usmál. „To záleží na tom, jak moc másla je na té kukuřici.“

„Na té kukuřici není vůbec máslo, Nathane,“ řekla stejným káravým hlasem.

Pobaven jejím tónem si ji přitáhl vedle sebe a pak si přehodil její nohy přes klín. „Kruci,“ řekl a pohladil ji po kotníku. „Ale na druhou stranu,“ podíval se jí přímo do očí, „nezůstal jsem tady kvůli kukuřici.“

Slyšel, jak zalapala po dechu. „Nate…“

Vzal jí bradu do dlaně a přejel jí palcem přes pootevřené rty. „Pst.“ Sklonil se nad ní a dotkl se jejích rtů polibkem lehkým jako pírko. I jemu v té chvíli začal vynechávat puls. Odtrhl se od ní, pomalu zvedl hlavu a čekal, až otevře oči. Usmál se na ni a znovu jí palcem pohladil spodní ret. „Budeme tady sedět, jíst suchou kukuřici a koukat na televizi. Pak se zvednu a pojedu domů. Ano?“

Těžce polkla a její úsměv byl víc než nejistý. „Dobře.“

Dal jí ruku kolem ramen a přitáhl si ji blíž. Sáhl po dálkovém ovladači, přepnul stanici, pak si natáhl nohy na konferenční stolek a pohodlněji se uvelebil na pohovce.

Napůl čekal, že se Sarah odtáhne, když do pokoje vešel Davy se psem, ale jen svého syna požádala, aby zhasnul světlo v předsíni. Davy se na ně významně zadíval a trochu zmateně se usmál. Nat mu úsměv vrátil; pokud jde o chlapce, je všechno v pořádku. Poklepal na prázdné místo vedle sebe. „Pojď si sednout k nám, kamaráde.“

„Hm-hm,“ zavrtěl hlavou Davy a stáhl z druhé pohovky velký polštář. „My budem se Scoutem ležet na zemi.“ Podíval se na Nata. „Můžu mu dát kukuřici?“

Nat lehce šťouchnul Sarah pod žebra. „No, když na ní vůbec není máslo, tak asi ano.“

„Máma říká, že moc másla není zdravé.“ Přitáhl si svou mísu blíž a dal Scoutovi hrst kukuřice. „Víte to, že je pražená kukuřice dobrá na zuby?“ Zakřenil se. A Scout v téže chvíli zvedl hlavu a vycenil zuby v přesně stejném potměšilém úšklebku.

Sarah zvrátila hlavu a rozesmála se, a v té chvíli – přesně v tom okamžiku – Nat věděl, že se do ní až po uši zamiloval. Týden – sakra, znal ji přece jenom jeden jediný týden – a už si ho omotala kolem prstu. Něco takového se přece nemůže stát tak rychle – a rozhodně se to nemělo stát teď, když odjíždí na tři roky do ciziny.

Zahnal tu nepříjemnou myšlenku, přitáhl si ji blíž a opřel si bradu do jejích vlasů. Nebude myslet na to, že odjíždí – ne teď, když ji má v náručí, horkou a sladkou.

Sarah si položila pohodlněji hlavu na jeho rameno, pak mu sjela rukou kolem pasu a propletla svoje prsty s jeho. Nat těžce polkl, zavřel oči a stiskl její ruku. V krku mu vyschlo. Moc málo času. Mají moc málo času. Políbil ji do vlasů, pohladil ji po paži a zahnal všechny myšlenky na to, co je čeká. Ze dne na den. Bude brát věci ze dne na den.

ŠESTÁ KAPITOLA

Čtvrtek 25. května

Milý dědo,

tohle zase píšu pod dekou, takže jestli to bude trochu naškrábané, tak víš proč. Chtěl jsem to udělat po večeři, ale měl jsem úkoly, tak jsem nemohl.

Musím ti toho moc napsat, dědo. Pamatuješ, jak jsem měl starosti se Dnem matek? Tak víš co? Nat – to je pan Cassidy, ale řekl mi, abych mu říkal Nate. No, a já jsem mu řekl, že je mi líto, že nemůžu pro mámu udělat něco hezkého – víš, jak jsme to dělávali. Tak jsme se dohodli. Koupili jsme jí velikou kytku – byla vážně strašně veliká a strašně krásná. A pak nás vzal na večeři. Chtěl jsem polovinu večeře zaplatit, ale on řekl, že ne, že to je jeho starost. Páni, ale máma ti byla překvapená! Pak byl ještě u nás a koukal se na ten pořad o dešťových pralesech. Já myslím, že se mu máma líbí, a myslím, že on jí možná taky. Seděli spolu na pohovce, a zahlídl jsem je – no, myslím, že jí dal pusu, když si myslel, že se nedívám. Líbil by se ti, dědo. Pan Manson u něj pracuje a říká, že Nathan Cassidy je rovný a spolehlivý a taky že je „zatraceně správný chlap“. Že to nevadí klít, když jenom říkám, co řekl někdo jiný, že ne? Proto jsem to dal do uvozovek, jenom abys věděl. Byl jsem moc rád – skoro jako by to byl můj táta.

No a máma ho párkrát pozvala na večeři, a včera večer nás vzal do kina, a dvakrát za mnou přišel na baseballový trénink. A když nepřijde, tak každý večer volá a utahuje si z mámy. Vsadím se, že hrál moc dobře baseball, dědo. Dohodí míček ze středového pole až domů.

Tenhle pátek a sobotu máme závody. Nat nebude moct přijít, protože pracuje, ale vezme mámu a mě v sobotu večer tancovat. Máma říkala, že můžu taky na chvilku jít. Jimmy taky jde a já pak budu spát u nich. Je tam jeho babička, tak nás bude hlídat.

Už se mi chce spát, dědo, tak už toho nechám a zhasnu baterku. Zase ti brzo napíšu. A taky ti napíšu, jak jsem dopadl v pátek na závodech. Pan Benson říká, že by náš tým měl vyhrát svou kategorii. Doufám. Ten tým z Barryville nemám rád – jsou to samí nafoukanci.

Tvůj Davy

Sobota 27. května

Sarah stála před zrcadlem, něco si mumlala pro sebe a snažila se uvést si vlasy aspoň trochu do pořádku. Ale moc se jí to nedařilo. Strávila celý den na závodech a vypadala hrozně. Ráno pršelo, odpoledne pálilo slunce a zvedl se vítr, takže její vlasy vypadaly, jako by prolezla roštím. Už po sté byla v pokušení nechat si je ostříhat. Znechuceně si vzdechla a sekla kartáčem. Jedno lepší než druhé – když se nechá ostříhat, bude zase vypadat jako siroteček.

„Mami! Nat je tady!“

Sarah zavřela oči, zhluboka se nadechla a snažila se ignorovat ten nepříjemně chvějivý pocit v prsou. Byla strašně nervózní. Bude to poprvé, co s Natem půjdou v Altonu někam společně. Ano, tenkrát ji vzal na kávu, a vzal je taky do Miliardu do kina, ale to nebylo totéž. Dnes poprvé všichni zjistí, že Sarah Anne Jeffriesová netráví večery doma sama a nevyrábí ve volném čase figurky z těsta.

„Mami! Tak pojď!“

Sarah se posilnila dalším hlubokým nádechem, otevřela oči a podívala se na sebe do zrcadla. No to je nádhera – ještě ke všemu jí po tom dni na sluníčku naskákala nová sada pih.

Ozvalo se zaklepání na dveře ložnice a Davy zavolal: „Mami, proč ti to trvá tak dlouho?“

Připravila se v duchu na ten stále ještě přetrvávající šok z prvního setkání, narovnala se a otevřela dveře.

Davy se na ni podíval, oči se mu rozšířily obdivem. „Páni,“ zašeptal zbožně. „Ty ale vypadáš krásně, mami!“

Sarah se dívala na svého syna a začala se usmívat. Škoda že tu schůzku nemá s Davym. Schůzku. Za pár minut vejdou ona a Nathan Cassidy bok po boku do školní tělocvičny, a to, co bylo soukromé, se náhle stane veřejným. Motýlci, kteří se jí třepetali v žaludku, se náhle zpateronásobili.

Nat listoval časopisem, který ležel na kuchyňské lince a užíval si ticha. Po deseti hodinách v rámusu těžkých strojů, kdy musel řídit své lidi a vyrovnávat se s náročnými situacemi, které se v jeho práci vyskytovaly každou chvíli, mu tohle připadalo jako ráj. Odhodil časopis, strčil ruce do kapes a zadíval se z okna. Vlastně každá hodina, kterou strávil v domě Sarah Jeffriesové, mu připadala jako ráj. Začal si tady připadat až příliš jako doma.

Uslyšel ve dveřích kroky, otočil se a uviděl Sarah. Jeho výraz se okamžitě změnil. Vzala mu dech. Jestli se mu líbila ve žlutém, v růžovém vypadala jako sen. No, ona ta barva byla asi spíš meruňková než růžová, ale ten odstín jí ohromně slušel k pleti a zvýraznil jí vlasy. Ty šaty byly velmi ženské, měly pletenou sukni a hluboký výstřih do V, zdůrazněný ještě velikým límcem. Droboučké bílé květy jen zdůrazňovaly ženský dojem. Vypadala, jako by právě prošla večerními červánky a zahalila se do jejich barvy.

Měl pocit, že ze sebe nedokáže vypravit ani slovo. „Vypadáš nádherně, Sarah,“ řekl chraptivě.

Sklopila oči a začala si hrát s látkou na sukni, pak se na něj podívala a nejisté se usmála.

Nat se na ni pobaveně díval. Tak ona se hodlá stydět a upejpat, ano? Vytáhl ruce z kapes, došel k ní a vzal jí z rukou bílý šál, který držela. Potřeboval se jí dotknout; přehodil jí šál kolem ramen a pak jí lehce uvolnil vlasy zpod měkké látky. Toužil ji políbit, ale Davy se na ně díval s tím svým poťouchlým úsměvem. Ten kluk není žádný hlupák.

Odhrnul jí z čela uvolněný pramínek vlasů a usmál se. „Tak co, Popelko, připravená na bál?“

Zajiskřilo jí v očích. „Tohle je Alton, Nathane. Tady na bály nechodíme.“

Bavil se čím dál víc. Hrál si s jejími vlasy a nespouštěl z ní oči. Byla tak zatraceně k pomilování a tak zatraceně bezelstná. Věděl, že je z dnešního večera nervózní, a věděl dokonce proč. Sarah Jeffriesová se musí ukázat na veřejnosti. Usmál se ještě víc. A on se ukáže s ní.

Škola byla ve vedlejší ulici, takže šli pěšky. Během cesty její nervozita zmizela, ale Nathan ji pevně držel za ruku, protože napůl očekával, že nakonec uteče. Z tělocvičny k nim dolétly zvuky kapely, která hrála něco mezi country a rokenrolem, a v široké chodbě před tělocvičnou stálo v hloučcích pár lidí.

Nat si byl dobře vědom těch pohledů a šepotu, který se ozval, když vešli do tělocvičny, a uvědomoval si také, jak Sarah znovu stoupá červeň do tváří. Nevěděl, proč ho ten náznak ostýchavosti tak potěšil, ale bylo to tak. Jak se na ni díval, viděl, jak maličko pozvedla hlavu, a skoro se zasmál. Byla to zatraceně lákavá kombinace, ta její stydlivost a ten náznak vzdoru. Jeho Sarah je možná ostýchavá, ale není to žádná měkkota.

Pustil její ruku, aby zaplatil vstupné, a srdce se mu sevřelo vřelou vděčností, když od něj Sarah neodstoupila, ale spíš se přitiskla ještě blíž. Pocítil najednou strašnou potřebu ji chránit.

Zastrčil peněženku do zadní kapsy kalhot a položil jí ruku kolem ramen, aby ji vymanévroval z proudu lidí. Davy ho vzrušeně zatahal za druhou paži. „Pojďte. Támhle na nás mávají Mansonovi. Vidíte je? Tam u toho stolu vedle dveří.“

Nat se podíval směrem, kterým Davy ukazoval, a přes hlavy lidí na tanečním parketu zahlédl Vica Mansona. I když věděl, že ještě víc lidí teď povytáhne obočí a začne si šeptat, položil druhou ruku Davymu na krk. „Asi to budeme muset obejít, kamaráde. Tím davem na parketu se nemůžeme prodrat.“

Nat vyrostl ve městě a většinu života strávil v nejrůznějších táborech na staveništích, takže tohle byla jeho první zkušenost s malým městem.

Ano, jeden druhému tady viděl do talíře, ale byl tu nefalšovaný duch sounáležitosti, ovzduší pohostinnosti, ve kterém se ani na chvíli necítil jako cizinec.

A když se lidé začali zastavovat u jejich stolu, vždycky tiše zasáhl Vic Manson, který Nata představoval jako svého šéfa. Nat by byl rád věděl, jak by ti dobří lidé z Altonu reagovali, kdyby se dozvěděli, jak se poprvé setkal se Sarah Anne Jeffriesovou. Předpokládal, že by ho hnali z města holí.

Choval se mile a přátelsky ke každému člověku, který se u stolu zastavil. Ale nechtěl být přátelský a milý. Chtěl tančit se Sarah. Konečně byl chvilku klid a on vstal a vytáhl ji ze židle. „Pojď, Sarah Anne. Pojď tancovat.“

Sarah mu pevněji stiskla ruku a už se jí zase zmocnila nejistota. Už to bylo tak dlouho, co naposledy tancovala, že si už nebyla jistá, jestli to ještě umí, a když si představila, že půjde na parket před celou tou spoustou lidí, rozbušilo se jí srdce. Ale strašně chtěla tancovat s Natem. Zhluboka se nadechla a nejisté zašeptala: „Trochu jsem vyšla ze cviku.“

Dotkl se jejích vlasů a v očích se mu objevil hřejivý úsměv. „Bylo by mi úplně jedno, i kdybys měla obě nohy levé,“ řekl něžně. „Chci mít jenom nějakou oficiální záminku tě obejmout.“

Dívala se na něj a bělásci v hrudi jí znovu prudce roztřepetali křídla. Znovu přerývaně nadechla, sevřela jeho ruku; věděla, že by mu nedokázala odpovědět, i kdyby na tom závisel její život. Odhrnul jí z čela pramínek vlasů, usmál se ještě víc, díval se na ni ještě vřeleji. Neřekl nic. Ale ani nemusel, ten úsměv mluvil za něj. Ještě chvilku se na ni díval, pak se obrátil a vedl ji na parket. Kapela hrála nějakou pomalou píseň o hvězdách a osamělosti, píseň stvořenou pro ploužák, píseň pulzující smyslností. Nat ji pustil. Pak jí přejel dlaní po zádech a přitáhl si ji do náruče. Sarah si nepamatovala, že by se někdy byla cítila tak nádherně. Hrdlo se jí stahovalo, srdce bušilo, a když mu položila ruku na rameno, měla pocit, že ji nohy neunesou. Nádherně? Proboha, to je slabé slovo. Takhle nějak asi vypadá ráj.

Když kapela dohrála sérii, Sarah měla pocit, že se vznáší. Naplnila ji nějaká zvláštní, tichá, jiskřivá radost, připadala si lehčí a šťastnější než kdy v životě. A nechtěla ani myslet na to, co ty pocity znamenají.

Nat ji neodvedl zpátky ke stolu. Místo toho se pomalu procházeli v davu na parketu, uzavřeni do své vlastní ulity soukromí. Hudba znovu začala hrát, tentokrát hit ze 60. let – čistý a nefalšovaný rokenrol, a Nat se na ni podíval s nebezpečnými jiskřičkami v očích. Vesele, potměšile se usmál, zachytil rytmus a začal houpat v jeho rytmu celým tělem. A Sarah věděla, že tenhle muž opravdu umí tancovat. Vzal ji do klasického tanečního držení, rozhoupal ji v rytmu hudby, jiskřičky v jeho očích ji provokovaly – troufneš si? Nedokázala odolat – jemu, jeho výzvě, tomu jiskřivému pocitu lehkosti. Jestli chce, aby se odvázala, jestli se chce bavit, tak sakra, ona se pobízet nenechá. Nathan Cassidy ji naučí létat.

Byl to nejfantastičtější zážitek celého jejího života. Zdálo se jí, jako by se v ní doširoka otevřely nějaké dveře, jako by ji osvobodily od všech zábran, které kdy měla. Držel ji na parketu, dokud se jí skoro nerozskočily plíce a celé tělo neměla mokré potem, a pak ji odtáhl zpátky ke stolu a smál se jí, když lapala po dechu. Srdce jí bušilo štěstím především proto, že se jí neustále dotýkal. Dělal to skoro bezmyšlenkovitě – opřel si paži o opěradlo její židle, lehce ji hladil palcem po rameni, zatímco si povídal s Vicem, přitáhl si ji k sobě, aby ji ochránil, když se ocitli v davu lidí. Bez jediného slova jí neustále dával najevo, že chce, aby byla u něj, a i docela obyčejnými doteky jí dokázal dát pocit výjimečnosti. Občas měla co dělat, aby se mu nevrhla do náruče a nepoložila si mu hlavu na rameno.

Kolem jedenácté odvezl Vic chlapce domů, ale dospělí zůstali až do samého konce. Sarah se ulevilo, když Nat odmítl Joycinu nabídku, aby se s nimi svezli domů a zašli ještě na kávu, a řekl, že se radši projdou. Společenská část večera skončila a ona měla pocit, že už nepřežije ani pět minut konverzace, tím méně půl hodiny nad kávou. Toužila jen po jediném: Jít s Natem domů a zavřít dveře před celým světem.

V okamžiku, kdy zašli na cestičku k jejímu domu a zastavili se na místě, kam nebylo odnikud vidět, položil jí Nat ruku kolem krku, přitáhl ji k sobě a dlouze, sladce ji políbil.

Srdce se jí zastavilo, dech vynechal, kolena podklesla. Jak moc po tomhle toužila, po jeho vlhkých ústech, hledajících její, po teplu jeho těla, tak svůdně blízkého, tak mučivě vzdáleného. Pomalu prohluboval polibek a ona se k němu přitiskla, rozbušené srdce ji připravovalo o poslední zbytky síly. Rozkročil se, obrátil ji a uchopil ji v bocích, přitáhl si ji do pevného, důvěrného objetí, až zasténala touhou. Rodila se v ní silná, pulzující vášeň, vzlykala s ústy na jeho, přála si, aby se do něj dokázala ponořit, ztratit se v něm. Cítila jeho napětí, cítila jeho vzrušený úd přitisknutý k svému tělu, a bušení v prsou se změnilo v zoufalou touhu.

Nat zasténal, odtrhl ústa a přitiskl jí hlavu ke svému rameni. Hruď se mu těžce zvedala a slyšela prudké bušení jeho srdce. Sevřel ji pevněji, zhluboka se nadýchl a zabořil jí svou tvář do vlasů. Přerývaně zašeptal: „Tak po tomhle jsem celý večer toužil.“

Sarah bojovala s vlastním těžkým dechem. Přitiskla obličej blíž k jeho rameni a zašeptala: „Pojď dovnitř.“

Pohladil ji rukou po zádech, políbil ji do vlasů a pak promluvil hlasem zastřeným lítostí. „Jestli půjdu dovnitř, tak bude zatraceně moc těžké odejít.“

Sarah věděla, že nedokáže odpovědět jinak. Hrála si s jeho vlasy. „Já nechci, abys odešel, Nathane.“

Uvolnil své sevření a lehce ji přiměl zvednout hlavu. Světlo z pouliční lampy před vchodem mu matně osvětlovalo tvář, díval se na ni vážně a zkoumavě, přejel jí palcem přes spodní ret. „Jsi si docela jistá, že to chceš?“ zeptal se chraptivě. „Nechci, abys někdy něčeho litovala, Sarah.“

Okouzlená teplem jeho doteku k němu vzhlédla a zašeptala, tentokrát ani trochu nejisté. „Chci to.“

Chvíli se na ni díval; pak ji divoce objal, šeptal její jméno. Cítila na krku jeho horký dech, když dodal s lehounkým náznakem humoru: „Proboha, kdybys věděla, jak moc jsem doufal, že to řekneš.“ Nedal jí šanci odpovědět. Obrátil se a táhl ji za sebou ke dveřím.

Byli už na půl cestě k ložnici, když jí začalo skutečně docházet, co se má stát. A zároveň s tím si uvědomila ještě něco. U dveří do koupelny se zastavila a vyvinula se mu z objetí. Sepnula pevně ruce. Nevěděla, jak to má udělat. Jak mu má říct, že nic ne – že nemůže bez – že musí nejdřív na chvilku do koupelny? Bylo to všechno tak hrozně trapné.

Nat ji vzal za ramena, obrátil ji tváří k sobě, vzal ji za bradu a donutil ji podívat se na něj. „Co se děje?“ zeptal se měkce.

Připadala si strašně hloupě, když se podívala na dveře koupelny a přitom se jí do tváří zase vkrádala červeň. „Já – musím ještě něco udělat.“

V očích se mu rozsvítilo vřelým, chápavým pohledem. S nekonečnou něžností vzal její tvář do dlaní. „Věříš mi, Sarah?“ zeptal se tiše.

Podívala se mu do očí. „Ano.“

„Věříš mi dost, abys to nechala na mně?“

Díval se na ni tak něžně, že se jí oči náhle naplnily slzami. Proboha, jak strašně moc ho miluje! Těžce polkla a zašeptala: „Ano.“

Nat sáhl za sebe, zhasl světlo v předsíni a pak si ji přitáhl do objetí. Pár vteřin ji nehybně držel, pak sklonil hlavu k její. „Jsi v pořádku?“

Byla si teď jistější než předtím. Zvedla hlavou, přejela rty po jeho. „Jsem.“

Cítila, jak se jí pod rukou prudce nadmula jeho hruď, ale nehýbal se, bral si jen to, co mu nabízela, vracel jí její lehké políbení s nezměrnou něžností. Jeho sebeovládání, jeho jemnost ji zbavily posledních zbytků strachu. Zachytila se jeho košile, protože si nebyla jistá, jestli ji unesou nohy. Ten jediný malý pohyb byla poslední kapka. Nat jí sevřel dlaněmi malý, pevný zadeček, zvedl ji, přitáhl si její nohy kolem boků a vyrazil k ložnici.

Jemnými záclonami na oknech dopadalo dovnitř světlo z ulice, vzor látky vrhal na postel stíny. Nat sklonil hlavu a znovu ji jemně políbil. Pak přerývaně povzdechl a pohladil ji po stehně. „Já nevím, jak dlouho se ještě dokážu ovládat, Sarah,“ řekl hlasem chraplavým od napětí.

Vzala jeho obličej do dlaní, sklonila se, znovu se dotkla svými rty jeho a zašeptala: „Já se nerozsypu, Nathane.“ Sevřela ho pevněji nohama, hlas jí selhával. „A nechci, aby ses ovládal.“

Ve chvíli, kdy ho sevřela nohama, se Nat zachvěl, přitiskl si ji pevněji k sobě a v jeho nitru se rozpoutalo peklo. Byla tak horká a poddajná, její žár cítil na svém vzrušeném mužství jako žhavé železo. Zasténal a téměř proti své vůli vyrazil boky proti jejím. Vydala hluboký, vzrušený zvuk. Odtrhl ústa od jejích, sjel jí rukou po vlasech a obličej se mu zkřivil téměř nesnesitelnou touhou. Zaťal zuby v agonizující rozkoši, pohyboval se v ovládaném kontrapunktu k jejímu pomalému, mučivému rytmu, celé tělo mu pomalu pokrývala tenká vrstvička potu. Jeho sebeovládání se drobilo s každým nárazem jejich těl, tiskl ji k sobě, zaplétal si prsty do jejích vlasů, jak se snažil zadržet pulzující hlad, který v něm narůstal. Nevěděl, jak dlouho se dokáže ovládat a nevybuchnout, a přitom nevěděl, kde najde sílu přestat.

Stiskla ho ještě pevněji, ještě jednou se k němu přitiskla a tělem jí projelo divoké chvění, přerývaným hlasem zavzlykala jeho jméno.

Ostře se nadýchl, zaťal zuby, obrnil se proti mučivému odloučení. Vzal ji pod kolenem, přitiskl tvář na její, zašeptal jí do ucha: „Pomalu, miláčku. Pomalu. Pojď do postele.“ Pevně ji uchopil v pase, jemně jí uvolnil sevřené nohy. Zachvěl se, když ho pustila a sklouzla po jeho těle na zem.

Nathan si nebyl jistý, kde vůbec vezme tolik sebeovládání, aby ze sebe dostal šaty. Přidržel ji, než bezpečně stála, a jak klouzal rukou vzhůru po stehně, vyhrnul jí přitom sukni. Sarah se chvěla po celém těle, přerývaně dýchala a schovávala mu tvář na prsou. Prsty zajela za pásek jeho kalhot, pak se na okamžik zarazila, jakoby poděšena vlastní odvahou. Nat měl pocit, jako by ho zasáhl blesk, a na okamžik ztuhnul. Horké, naléhavé pocity, které v něm narůstaly, ho přivedly na samý pokraj výbuchu a docela zničily jeho sebekontrolu. Zaťal znovu zuby, sykavě se nadýchl, snažil se uklidnit. Pot mu stékal po zádech. Ale když si už myslel, že to zvládl, rozepnula mu zip a hřbety prstů mu přitom přejela po horkém, naběhlém mužství. Nedokázal ovládnout chraptivé zasténání, popadl ji za zápěstí a odtáhl jí ruku. Byl si jistý, že by už nevydržel ani ten nejlehčí dotek. Snažil se znovu získat aspoň trochu sebeovládání. Rozepnul si košili a přitiskl její ruku na svou nahou hruď, pak zavřel oči a opřel se čelem o její. Uvědomil si, jak se mu chvějí nohy. Chvíli tak zůstal a sbíral každý drobeček sebekontroly, který mu ještě zbyl. Pak ji pohladil po tváři a zabořil prsty do hedvábné houštiny jejích vlasů.

Jemně, něžně ji políbil a zlehounka, jako pírkem se dotkl její tváře. „Pojď do postele, Sarah,“ zašeptal.

Sevřela mu prsty zápěstí a on ucítil, jak se zhluboka nadechla, aby se uklidnila. Cítil, jak jí na krku divoce tepe krev. Konečně se odtáhla a vzhlédla k němu. Oči měla v polosvětle tmavé a hypnotizující. Obrnil se trpělivostí na tu nadcházející těžkou zkoušku a začal rozepínat drobné perleťové knoflíčky jejích šatů.

Než svlékl své i její šaty, třásly se mu ruce tak, že se mu skoro nepodařilo roztrhnout ten malý balíček ve fólii, který vytáhl z kapsy kalhot. A poslední zbytečky jeho sebeovládání se rozplynuly, když mu vzala obsah balíčku z ruky; cítil její vlasy na své hrudi, když ho sama oblékla, cítil její chladivé, jemné doteky na rozžhavené tkáni, a při té mučivé péči se mu stahovaly všechny svaly na břiše. Byl si jistý, že se jí rozpadne v rukou. Odnesl ji na postel a když se jejich těla dotkla, neovládl se a chraplavě zasténal. Sarah vykřikla jeho jméno a pak ho s dalším výkřikem objala nohama kolem boků a zdvihla pánev.

Sjel jí rukama po zádech, přitiskl k sobě její hlavu a obličej vyzařoval touhu, když pronikla rukou mezi jejich spojená těla a uvedla ho do sebe.

Vydal přerývaný, divoký, hrdelní zvuk, celé jeho tělo se otřáslo křečí, když do ní pronikl docela, její nitro ho horce, pevně svíralo. Na pokraji – na samém krajíčku – ztráty vědomí Nat ztuhnul a snažil se vydržet, snažil se ovládnout. Ale Sarah se pohnula a on věděl, že nemá šanci. Ze nemá absolutně žádnou šanci.

Veden touhou tak divokou, tak všeobjímající, že se mu už docela vymkla z rukou, začal se pohybovat proti ní, hluboko, hluboko, touha a napětí v něm narůstaly tak, že si myslel, že její výbuch docela jistě nepřežije. To jediné, co ještě vnímal, byla Sarah a divoká vášeň, která ho ovládla.

Hlasem zastřeným napětím ji pobízel dál a dál, svíral ji vší silou. Prodral se jí rukou pod záda a zvedl její boky tvrdě proti sobě. Byla tak napjatá, že proti němu vyrazila, divoce a neovladatelně. Pak zdušené vykřikla, vzepjala se, celé tělo jí ztuhlo, jak se kolem něj křečovitě sevřela, a divoké svíjení jejího těla ho svrhlo přes okraj srázu. Nat se přestal ovládat, prudce ji k sobě přitiskl a divoce se rozechvěl křečí vysvobození. Cítil se vyčerpaný, bezvládný, třásl se. Nikdy, ani jednou za celý svůj život nezažil něco takového. Bylo to úplné a dokonalé, bylo to, jako by se dvě poloviny spojily v jeden nádherný celek. A on ji miloval – proboha, tak strašně ji miloval.

Realita se k němu vracela kousek po kousku a on si uvědomil, že Sarah ho svírá stejnou zoufalou silou jako on ji. Zhluboka, přerývaně se nadechl. Přitáhl si její obličej pohodlněji k svému rameni a v nitru se mu rodila veliká, nezměrná něha. Lehce ji políbil na spánek a poprvé si všiml, že jí po spáncích stékají slzy. Něžně jeden pramínek setřel prstem.

Dlouho ji tak držel, dokud se nepřestala chvět a dokud se mu neuklidnilo srdce. Pak jí shrnul vlasy za ucho, sebral sílu a zvedl hlavu, vzal její bradu do dlaně a políbil ji – něžně, chlácholivě, s nezměrnou péčí. Dlouze vydechl, konečně zvedl hlavu víc a podíval se na ni, vděčný za to matné světlo, které pronikalo do pokoje.

Sarah se na něj dívala, v očích se jí třpytily slzy a prsty se jí chvěly, když položila ruku na jeho. Pak se s povzdechem obrátila a políbila ho na vnitřní stranu zápěstí. V tom jediném malém gestu bylo tolik citu, tolik nevyslovených příslibů, že se Natovi znovu sevřelo srdce. Toužil jí říct, že ji miluje, ale tohle břemeno na ni nemohl uvalit. Teď ne. Ne teď, když jí nemůže nabídnout nic než svou nadcházející nepřítomnost. Pohladil ji na lalůčku, sklonil hlavu a lehce, dlouze ji políbil.

Hruď mu pukala citem. Pomalu zvedl hlavu a znovu se na ni podíval. Kolem úst mu zahrál úsměv. Otřel jí vlhký spodní ret palcem a řekl se směsí chvály a pobavení. „No, Sarah Anne, tak myslím, že už vím, jak to vypadá v centru jaderného výbuchu.“

Krátce, chraptivě se zasmála a její vlasy ho zašimraly na paži. Cítil se spokojenější, než si vůbec kdy uměl představit. Splnil si i poslední přání a začal se prsty probírat v té divoké, měděné houštině vlasů, vychutnával si jejich hedvábný dotek. Věděl, že je na ni příliš těžký, ale přesto se nedokázal přimět k tomu, aby se od ní odtrhl. Aspoň ne hned. Pohnul hlavou, našel její ústa, vychutnával si to čiré potěšení z dlouhého, pátravého polibku. Proboha, ta je ale sladká!

Spokojeně si povzdechl, pevně ji objal a znovu ji políbil. Sebral sílu a připravil se na to, že se přece jen bude muset od ní odtrhnout. Byl by si přál, aby ji takhle mohl držet celou noc, ale věděl, že nemůže. Nadechl se přes zaťaté zuby a prudce se zvedl. Sarah se pod ním vzepjala, jako by ho chtěla zadržet, a on ji vzal do náruče a počkal, až se uklidní. Teprve pak se převalil na záda. Objal ji znovu, položil si její hlavu na rameno, uvelebil se v polštářích a přitáhl si její nohu přes sebe. Bylo to skoro tak příjemné jako milování.

Odhrnul jí vlasy z obličeje, opřel si tvář o její hlavu, díval se do tmy a líně ji hladil po rameni. Bylo to tak hezké – vlastně to bylo nádherné – jenom ji moci takhle držet. Pohladil ji po paži, přitáhl si ji blíž. „Sarah?“

„Hmm?“

„Co se stalo s Davyho otcem?“

Zavrtěla se, pohnula hlavou. Ucítil zašimrání jejích řas, jak otevřela oči. Nakonec tiše odpověděla. „To je dlouhá historie.“

Pohladil ji hřbetem ruky po tváři, snažil se ji uchlácholit. „Rád bych ji slyšel,“ řekl měkce.

Těžce povzdechla. „Když jsem vyšla ze střední školy, šla jsem na městskou univerzitu do Miliardu studovat nástavbu z bankovnictví. V posledním semestru jsem potkala Jeffa a začali jsme spolu chodit. Nebyl odtud – hrál poloprofesionálně hokej za Miliard Devils. Vzali jsme se dva měsíce po tom, co jsem vyšla ze školy. Rok jsem pracovala, pak jsem přišla do jiného stavu.“ Odmlčela se a Nat věděl, že se nepřítomně dívá do tmy, ztracená ve vzpomínkách. Konečně vážným hlasem pokračovala. „Když se narodil, bylo nám oběma jednadvacet. Na začátku Jeffa strašně bavilo být otec. Ale když vyprchalo kouzlo novosti, začala mu vadit ta zodpovědnost. V té době už bylo taky dost jasné, že jeho hokejová kariéra nikam nevede, a to mu nepřidalo. Jenom pár týdnů po Davyho druhých narozeninách prostě zmizel. Vrátila jsem se domů z práce a on byl pryč. Od té doby jsem ho neviděla.“

„A co jsi udělala?“

„Bydleli jsme v Miliardu, tak jsem se přestěhovala zpátky sem. Bylo tady místo v bance a Joyce mi nabídla, že se bude starat o Davyho. A byl tady táta. Připadalo mi nejlepší, když bude Davy vyrůstat tady.“

Nat při jejím vyprávění jakoby náhle vystřízlivěl. Nepřítomně ji dál hladil po rameni a přemýšlel o celé situaci. Prozradila mu víc, než si uvědomila. Usadila se tady kvůli Davymu, kvůli tomu, že město jako Alton nabízelo jistotu a stabilitu. Ale co ho znepokojilo nejvíc, bylo to, že ji Davyho otec opustil. A za pár týdnů ji muž opustí podruhé – a tentokrát to bude on.

„Musím prvního července odjet, Sarah,“ řekl tiše.

„Já vím,“ odpověděla zastřeným hlasem. Políbila ho na krk, nadzvedla se na loket, vlasy divoce rozcuchané. Chlácholivě se na něj usmála a lehce ho pohladila po uchu. „To je jedno, Nathane,“ řekla něžně. Sklonila se, pohladila ho po tváři a políbila. „Už teď jsi mi dal víc, než jsem kdy doufala, že budu mít.“

Nat ji objal kolem krku a přitáhl si ji k sobě. Tohle nestačí. Ani ten lehký dotek jejích rtů na jeho, ani ta měkká plnost jejích ňader přitisknutých k jeho hrudi. Ani ten krátký čas, který jim spolu zbývá. Ani zdaleka to nestačí.

SEDMÁ KAPITOLA

Pátek 23. června

Nat stál před nárazníkem firemního terénního auta. Vytrvalý déšť chřestil na kapotě vozu, stékal po nové vozovce, vyrýval stružky v písčité půdě. Voda mu zatékala i za límec gumáku, jak tak stál a nepřítomně se díval na močál před sebou a na rozmazané obrysy těžkých strojů zamlžených deštěm. Krucisakra, to opravdu nemůže vůbec nic jít, jak má? Už prší skoro nepřetržitě celých čtrnáct dní, a v těch několika málo dnech, kdy se mohlo pracovat, se skoro zbláznil, jak se snažil udržet se aspoň napůl v plánu.

Znechuceně zavrtěl hlavou, otočil se a škubnutím otevřel dvířka auta. O stupátko si otřel z bot nejhorší bláto a vlezl dovnitř. Byl tak otrávený a nešťastný, až to začínalo být nebezpečné jeho okolí. Se zaťatými zuby otočil klíčkem a auto vyrazilo, motor řval, jak se kola prodírala hlubokým bahnem. V té chvíli by mu bylo úplně jedno, kdyby mu ten zatracený motor vybouchl a rozpadl se na kousíčky.

Když vyjel na silnici, rozlétlo se od kol bláto a zachmuřené ticho přerušovalo jen monotónní pleskání stěračů. Nerozčilovalo ho jenom to zatracené počasí. Rozčilovalo ho všechno. Byli zoufale pozadu proti plánu, došlo k několika poruchám a navíc měli problémy s některými zaměstnanci. Z toho by se zbláznil i archanděl Gabriel.

Ulevil si trochu těžkým povzdechem a zapnul rádio. Ale na všech stanicích někdo něco povídal, takže ho zase vypnul. Bez toho se teď docela dobře obejde. Protáhl se, opřel si loket o okénko a jeho nálada se zhoršovala čím dál víc. Neštvala ho jenom ta práce. Vlastně vůbec ne práce. Štvala ho ta věc se Sarah.

Od toho večera, co se konala taneční zábava, měl Nat pocit, že balancuje na nějakém vnitřním citovém laně, a vůbec nevěděl, co má sakra dělat. Jediný způsob, jak se vyvlíknout z té smlouvy v Jižní Americe, bylo umřít, takže tahle možnost nepřicházela v úvahu. Jo, může si se Sarah promluvit o budoucnosti, ale tři roky jsou dlouhá doba a takové odloučení je tvrdá zkouška pro každý vztah. Zvlášť když si Sarah v životě už užila dost. Jediná další možnost byla vzít ji a Davyho s sebou, ale to – aspoň z jejího hlediska – taky v podstatě nepřicházelo v úvahu. Samozřejmě že na takhle velké stavbě bude možné zařídit ubytování pro rodiny, ale to by znamenalo vytrhnout Davyho z jeho prostředí, od přátel a známých, od všeho, na co je zvyklý. Přestěhovala se zpátky do Altonu, aby mu poskytla stabilní, bezpečné zázemí, ve kterém by mohl vyrůstat. Chápal to. Kdyby on sám měl nějaké děti, přál by si pro ně totéž. A věděl, že kdyby ji požádal, aby s ním jela, měla by pocit, že se musí rozhodnout mezi ním a Davym, a to břemeno na ni nemůže uvalit.

Natovi se bolestně stáhlo hrdlo. Snažil se ten pocit vůlí zahnat, ale bylo to ještě horší. Nevěděl, jak to dokáže, nechat je oba tady, až přijde čas odjet. Proboha, jak strašně se toho děsil. Děsil se toho celý den. Děsil se toho v noci. Ten prázdný pocit se trochu zmírnil, jedině když byl s nimi. To dokázal předstírat, že je všechno v pořádku. Jenže nebylo. Celý ten zatracený život nebyl v pořádku. A on s tím nemohl vůbec nic dělat.

A navrch tu byl ještě ten kluk. Před dvěma dny u večeře Davy poznamenal něco o tom, že by ho třeba Nat mohl trénovat, až začne hokejová sezóna, a Nat i Sarah zmlkli, jako když utne. Sarah se prudce zvedla a odešla od stolu s výrazem tak zoufalým, že se Nat musel podívat jinam a chtělo se mu řvát nebo brečet nebo obojí. Připadal si jako naprostý parchant, když chlapci vysvětloval, že bude muset prvního července odejet a proč. Davy se na něj díval, oči poplašené, a pak i on odešel od stolu. Nat ho našel venku, schouleného u zdi garáže, obličej zabořený ve Scoutově srsti, oči dokrvava vyplakané.

Když si na to Nat vzpomněl, pousmál se. Davy tehdy vysvětlil Natovi velmi nevybíravými slovy, jak pitomá, pitomá, pitomá je ta jeho smlouva. Nat zjistil, že je jednodušší vyříkat si to všechno s Davym než s jeho matkou. Ale Sarah mu vlastně nikdy nedala šanci něco si s ní vyříkat. Kdykoli se o to pokusil, buď změnila téma nebo odešla z pokoje. A kdyby o tom byla chtěla mluvit, co by jí mohl říct? Že tři roky nejsou tak dlouhá doba? Že přijede, jen co se mu povede vymodlit si nějakou dovolenou? Že jí bude psát? Za těchto okolností byla všechna taková ujištění na nic. Bude muset za pár dní odjet a nemůže s tím dělat vůbec nic.

Nálada se mu zhoršovala každou minutou.

Znovu zapnul rádio. To pitomé povídání bude pořád lepší než jeho myšlenky.

Pátek 30. května

Sarah stála u kuchyňského okna, ruce založené na prsou, a bolest kolem srdce se nápadně podobala té, kterou cítila, když odešel její otec.

Hodiny. Zbývají už jen hodiny. Týdny se scvrkly na dny a teď už zbývalo jen pár hodin. Nat už měl odjet před dvěma dny, ale zkrátil svou plánovanou návštěvu u rodiny v Edmontonu na míň než den. Protahoval svůj pobyt v Altonu, jak nejdéle mohl, ale zítra ráno bude muset odjet a ona nevěděla, jak těch pár zbývajících hodin zvládne. Myšlenka na to, že se budou muset rozloučit, v ní vyvolávala tak zoufalý pocit ztráty, tak bolavou prázdnotu, že minulou noc skoro nespala.

Těžce polkla, otřela si slzy, které jí neustále stoupaly do očí. V hrdle měla takový knedlík, že se málem dusila. Nebyla se schopná odvrátit. I když to tak bolelo, sledovala Nata a Davyho. Nat opravoval jejímu synovi kolo, hlavy měli těsně u sebe. Znovu jí vyhrkly slzy, když si vzpomněla na všechny ty opravy, které Nat nadělal v domě, na tu práci, kterou věnoval jejímu autu a teď Davyho kolu. Ta myšlenka ji ničila. Věděla, že se tak svým způsobem stará o ni a o Davyho, že se ujišťuje, že jim tu nezůstane na krku celá fůra starostí, až on odjede.

Tlak v prsou se už skoro nedal vydržet. Pokusila se dostat přes ten strašný tenisák v krku aspoň jeden delší dech, ale oslepil ji nový příval slz. Rvalo jí to srdce, vidět je tam spolu a vědět, jak málo času zbývá. A nejen ona bude cítit tu hroznou ztrátu. Davymu se po něm bude taky stýskat. Včera v noci se vplížil k ní do ložnice, zabalený do přikrývky. Hlas se mu chvěl, když se ve tmě šeptem ptal, jestli Sarah spí.

Když se zeptala, co se děje, neodpověděl hned, ale zůstal stát ve dveřích se sklopenou hlavou. Nakonec se zastřeným a nešťastným hláskem zeptal, jestli by nemohli udělat něco, aby si to Nat rozmyslel. Sama bojovala se slzami, když se mu snažila vysvětlit, proč musí Nat odjet. Davy, schoulený na její posteli, se na ni podíval smutnýma očima a zeptal se, jestli si Sarah myslí, že se po něm bude Scoutovi stýskat. Musela sebrat všechnu svou sílu, aby se před synem ovládala, aby ho uklidnila, protože v té chvíli by byla dala duši za to, kdyby se mohla schoulit do Natovy náruče a vyplakat se.

A Nat. To ji snad ničilo ze všeho nejvíc, když viděla, co s ním tohle všechno dělá. A částečně to byla její vina. Několikrát se snažil si s ní o tom všem promluvit, ale ona mu k tomu nedala příležitost. Věděla, že kdyby to udělala, sesypala by se úplně, a to mu nechtěla udělat. Musel odjet. Věděla to. Věděla to od samého začátku. A i když jí bylo jasné, s čím se bude muset v nadcházejících měsících vyrovnat, nebyla by změnila ani jedinou minutu z té doby, kterou spolu strávili. Ani jednu nádhernou minutu.

Divoce zamrkala, vylovila z kapsy promáčený kapesník a vysmrkala se. Musí s tím přestat. Nechtěla strávit těch pár posledních společných hodin v slzách. A nechtěla, aby Nat věděl, že plakala.

Už skoro přesvědčila sama sebe, že se zase ovládá, když k sobě Nat přitáhl Davyho a ukazoval mu něco na kole. V té chvíli se docela sesypala. Skoro neviděla pro slzy. Dotápala do koupelny a zavřela za sebou. Všechno její odhodlání a rozumování bylo na nic. Potřebovala se pořádně vyplakat.

Když Nat a Davy přišli dovnitř, stačila si už přiložit dost studených obkladů, aby zakryla většinu stop po pláči. Nechtěla ale nic riskovat, takže se úmyslně zabrala do přípravy večeře. Slyšela Nata, jak nabádá jejího syna, aby si šel umýt ruce, protože je má špinavé, jak opravovali kola. Pak přišel k výlevce, vykasal si rukávy a začal si sám mýt ruce. Sarah začala krájet cibuli do omáčky, ne proto, že by měla ráda v omáčce cibuli, ale proto, že to byla dobrá výmluva pro opuchlé a červené oči.

Nat sáhl kolem ní pro ručník, který ležel na lince, opřel se o skříň a začal si utírat ruce. Nakonec tiše řekl: „Sarah?“

Sarah pocítila, jak se jí znovu hrnou slzy do očí, a odřízla další plátek cibule. „Hmm?“

„Rád bych nechal Scouta u Davyho, jestli ti to nebude vadit.“

Upustila nůž na prkénko, zavřela oči a snažila se zahnat knedlík, který se jí už zase udělal v krku. Chvilku jí trvalo, než byla schopná odpovědět. „To nemusíš,“ řekla nebezpečně nejistým hlasem.

Když odpověděl, byl i jeho hlas chraplavý. „Udělal bych to rád, ale nechci ti pověsit na krk moc velkou přítěž.“

Neviděla už vůbec nic. Namáhavě vydechla. „On nebude přítěž – a Davy bude nadšený.“

Nat odhodil ručník zpátky na linku, vzal ji za ramena, otočil ji k sobě a přinutil ji podívat se mu do očí. Kolem úst měl napjaté vrásky. „Strašně mě to mrzí, holčičko.“ Oči jí přetékaly slzami. Dívala se na něj a ze všech sil se pokusila usmát. „Nemusí tě nic mrzet, Nathane,“ zašeptala a myslela přitom vážně každé slovo.

Těžce se nadechl a chystal se promluvit. Křečovitě se soustředila na to, aby se vydržela usmívat, a beze slova zavrtěla hlavou a přitiskla mu prsty na ústa. „Ne,“ zašeptala a trochu jí selhal hlas. „Nemusí tě nic mrzet, Nathane. Já ničeho nelituju. Ničeho.“

Zavřel oči, jak bojoval proti vlastní vnitřní bolesti, a prudce ji políbil do dlaně. Utrpení, které z něj vycítila, ji jakoby posílilo. Položila mu ruce kolem krku, přitáhla si jeho hlavu na rameno a chlácholivě ho pohladila po vlasech. Přerývaně se nadechla a políbila ho na krk. „Zůstaň na noc,“ prosila nejisté.

Nat ji pevněji sevřel, strnulý napětím. Neřekl nic, jen ji držel, divoce i jemně, zoufale i ochranitelsky zároveň. Pohladil ji po vlasech, ještě jednou ji stiskl a pak ji začal hladit po zádech, pomalu, chlácholivě. Konečně promluvil. „Nechci, aby se Davy ráno vzbudil a ještě mě tady našel,“ řekl chraptivě. „Nebylo by to fér vůči němu ani vůči tobě.“ Přejel jí rukou po páteři a políbil ji lehce na krk. „Ale to neznamená,“ řekl o poznání lehčeji, „že to nemůžeme nějak zvládnout, až si půjde lehnout.“

Ten náznak humoru v jeho hlase jí trochu zvedl náladu a pevně ho stiskla. Na tomhle vždycky neústupně trval. Že když Davy vstává, on už v domě nebude. A taky nikdy nebyl, i když mnohokrát zůstal dlouho – hodně dlouho, a tahle noční setkání byla pro ni sexuálními objevy. Nat nebyl tichý milenec a ona nebyla ostýchavá milenka. Vymazal všechny zábrany, které kdy měla, miloval ji způsoby, o kterých předtím jen četla, a vynesl ji do závratných výšek, o jejichž existenci neměla dřív ani tušení. A přitom se s ním vždycky, vždycky cítila chráněná, obdivovaná a tak strašně moc hýčkaná.

Sarah se teď nechtěla zabývat ani minulostí, ani budoucností. Soustředila se na tu pobavenou jiskřičku, která mu blýskla v hlase. Chtěla, aby se smál. Chtěla, aby přestal myslet na zítřek. Ona sama nechtěla myslet na zítřek. Měli ještě dnešní večer a ona byla odhodlána udělat všechno, co je v jejích silách, aby zůstal veselý.

Pohladila ho rukama po krku, stoupla si na špičky a lehce a mučivě pomalu se dotkla svými rty jeho. „Zvládnout říkáš, Nathane?“ zašeptala provokativně. „To zní skoro jako práce.“

Zasmál se, chytil ji za zápěstí a položil si její paže kolem krku. „Ještě chvilku pokračuj a já tě nacpu do šatny a zamknu zevnitř.“

Zasmála se na něj potměšile a začala mu hladit dlaně palci. „Ale kdepak, nezamkneš.“

Popadl ji za ruce, takže ho musela přestat trápit, a veselá jiskřička v jeho očích byla ještě výraznější. Když promluvil, byla v jeho hlase jasná narážka. „To sis špatně načasovala, Sarah Anne.“

Sarah mu pevně stiskla ruce a zasmála se. Milovala ten lesk v jeho očích, milovala ten líný, důvěrný poloúsměv, při kterém se jí tep vždycky prudčeji rozběhl. „To máš pravdu,“ přiznala. „Budeš to muset zvládnout potom.“

Sarah byla rozhodnutá nenechat si večer zkazit strachem ze zítřka a dělala, co mohla, aby nálada vydržela veselá a nezávazná. Dokonce se jí podařilo i rozptýlit Davyho, který se odpotácel do postele v deset, šťastný jako blecha, protože mu dovolila vzít si s sebou Scouta. Ale když ho uložila a vrátila se do obýváku, její odhodlání se skoro rozpadlo, když našla Nata, jak se dívá z okna s tak bezútěšným výrazem, že se jí sevřelo srdce. Její sebeovládání se skoro rozpadlo, měla pocit, že se zadusí. Ale nějak se jí podařilo ten pocit vůlí zahnat a usmát se na něj.

Pokoušela ho tak dlouho, až se rozesmál. Až teprve mnohem později, když byli spolu za zamčenými dveřmi její ložnice, se nálada změnila. Milovali se tu noc s novou intenzitou – tiše, skoro zoufale, s podtextem konečnosti – jako by každý okamžik byl jejich poslední. Ale Sarah se nějak podařilo po celou tu dlouhou, osamělou noc zadržovat slzy. Na to bude čas zítra – a po všechny ty dlouhé, prázdné dny, které budou následovat.

Když se s prvním ranním svítáním probudila, Nat byl pryč. Zmocnila se jí panika. Oblékla se, ale ruce se jí třásly tak, že to skoro nedokázala. Pořád si říkala, že se vrátí, že by přece neodjel, aniž by se rozloučil. S mrazivým pocitem kolem žaludku stála u okna v obýváku a čekala, až jeho auto zastaví před domem. Ale jak slunce stoupalo nad obzor a oblaky na nebi měnilo v jásavou červenou a oranžovou zář, změnila se panika v chladný, prázdný strach. Zoufale ho potřebovala ještě jednou vidět. Popadla svetr a vyrazila k zadním dveřím, hruď tak staženou strachem, že skoro nemohla dýchat. Nemohla ho nechat odjet, aniž by mu řekla, jak moc ho miluje.

Ale v okamžiku, kdy vešla do kuchyně, svět se kolem ní zhroutil. Na kuchyňském stole stála obrovská kytice bílých růží, o křišťálovou vázu se opírala dlouhá bílá obálka, a ona věděla. Věděla. Strašnou silou ji zasáhla zničující bolest, která ji skoro zabila, hrozný, zoufalý pocit ztráty. Je pryč. A nevrátí se.

Nat zíral na šedou stuhu silnice pod sebou a oči ho tak pálily, že ji skoro neviděl. První záblesky světla formovaly krajinu do široké škály šedi. Celou minulou noc nespal. A tu noc předtím taky moc ne – ani tu ještě před tím.

Opřel si loket o okénko a trochu se protáhl, jako by chtěl rozehnat ten nepříjemný, svíravý pocit kolem žaludku. Nemohl přestat myslet na těch pár posledních hodin se Sarah. Když usnula, držel ji v náručí, dokud se bolest, která mu narůstala v hrudi, dala vůbec snést. Se srdcem těžkým strachem vstal, rozhodnut přečkat to do rána v sedě, ale úsvit se přibližoval a on najednou věděl, že v tomhle stavu prostě nedokáže říct to poslední, definitivní sbohem. Předešlého dne si vyzvedl v Miliardu objednanou kytici a měl původně v úmyslu donést jí ty růže ráno, před svým odjezdem, ale když ukládal kytici do auta, pochopil, že se prostě už nedokáže podívat Sarah do očí. Napsal jí tedy místo toho dopis, odvezl jej i s kyticí k Sarah domů a když za sebou naposledy zavíral dveře, připadal si jako zrádce. Byl tak zničený, že prvních sto kilometrů řídil jako omámený prázdnotou, jejíž bolestnost ho skoro oslepovala. Byla to strašná cesta.

Se sevřeným hrdlem si několikrát promnul oči, znechucen tím, že se mu na hřbetě ruky objevila podezřelá vlhkost. Takhle to bylo lepší. Muselo to být lepší. Ale stejně už to nemohlo být o moc horší. A to je pryč teprve hodinu a půl. Ještě jednou tolik a vjede do Edmontonu. A o půl hodiny později zastaví před bytem svého bratra. Celkem dvě hodiny. Snad se dokáže za dvě hodiny dát dohromady.

Když Nat zastavoval před panelákem, shlížejícím dolů na údolí řeky, bolela ho tak strašně hlava, že si nebyl jistý, jestli je ještě celý nebo ne. Ale docela jistý si byl tím, že je mu hrozně a že by se s chutí porval. Křivě se usmál. Rád by věděl, jestli ho Adam, který byl o čtyři roky mladší, poslechne.

Bolelo ho celé tělo – následek napětí a nevyspání. Vystoupil z auta a zabouchl dveře. V ranním tichu se rána prudce rozléhala. Podíval se na hodinky a kolem úst se mu objevil temný úsměšek. Třeba tu rvačku s bráškou ani nebude muset vyprovokovat. Adam, známý lev salónů, rozhodně nebude nadšený, když ho Nat vytáhne z postele v sobotu ráno v osm. Nat strčil klíče do kapsy a vyrazil ke dveřím do domu, ale pak se zarazil, protože si vzpomněl, že klíče od Adamova bytu nechal v bundě. Tiše zaklel a vrátil se k autu. Když ráno opouštěl trajler, naházel zavazadla na zadní sedadlo a matně si vzpomínal, že tam za nimi hodil i bundu, ale nebyla tam. Vylovil klíče z kapsy džínů, znechuceně vzdychl a obešel auto zezadu. Jestli není v kufru, tak je pěkně nahraný. Měl tu bundu rád. Odemkl kufr, škubnul za kliku a otevřel ho.

Jeho bunda tam byla. Ale taky tam byl tmavohnědý spací pytel – tmavohnědý neznámý spací pytel. Nat měl pocit, jako by ho někdo právě uhodil na solar. Popadl bundu a objevil pod ní světlou kštici vlasů. Bolest hlavy byla najednou asi stokrát horší. Sklonil hlavu, a unaveně si palcem a ukazováčkem promnul oči. Znovu zaklel. Sakra, co ten kluk dělá v kufru jeho auta? A jak si krucisakra má Nat poradit s tímhle?

Ruka mu klesla, jak tak zíral na Davyho Jeffriese. Ten kluk byl buď prvotřídní podvodník, nebo spal jako zabitý. Natovi zahrál kolem úst pobavený úsměšek. Tak tenhleten útěk po anglicku se mu tedy opravdu povedl.

Natovi se znovu sevřelo srdce. Sáhl po zachumlané postavě.

„Davy. Vzbuď se, kamaráde.“

Jedinou odpovědí mu bylo slabé nespokojené zavrčení. Natův výraz změkl. Odhrnul mu spací pytel z obličeje a popadl chlapce za rameno. „No tak, Davy. Vstávej.“

Davymu se zachvěly řasy, něco zamumlal a pomalu otevřel oči. Ospale se na Nata usmál. „Ahoj.“

Nat se opřel o zadní nárazník, sklonil se nad ním a nadzvedl obočí. „Ahoj. Co kdybys mi laskavě sdělil, co tady děláš?“

Davy se na něj díval, zřejmě zmaten Natovou otázkou, pak prudce otevřel oči, když uviděl ulici venku. „Propána.“

Nat se skoro usmál. Bylo zřejmé, že ocitnout se tak z ničeho nic ve městě neměl Davy v plánu. Díval se na něj a pak promluvil hlasem, který napovídal, že nemá náladu na vtipy. „Davy?“

Davy se na něj podíval. Obličej měl najednou bledý a v očích vyděšený výraz. „Kde to jsme?“

„Ve městě – u mého bratra. Takže si myslím, že by bylo načase, abys mi řekl, co to má znamenat, kamaráde.“

Davy se vyhrabal z kufru, výraz hrůzy v tváři. „No páni. Máma mě zabije.“

Nat uvažoval o chlapcově odpovědi. Jak to vypadá, máma ho nejspíš vážně zabije. Opatrně vydechl. „Tvoje maminka neví, že jsi tady.“ Nebyla to otázka. Opřel si ruce v bok a zadíval se nepřítomně do dálky, jako by tam mohl najít řešení tohohle zmatku. Konečně se zase podíval na Davyho a jeho obličej se trochu uvolnil, když viděl provinilý výraz na chlapcově tváři. Přehodil si bundu přes ramena a podal chlapci ruku. Tiše řekl: „Tak pojď. Bude nejlíp, když jí zavoláme a řekneme jí, kde jsi. Bude šílet strachem, když se probudí a zjistí, že jsi pryč.“ Pomohl Davymu ven a vyrazil k domu.

Koutkem oka Nat zahlédl, jak si Davy přejel přes oči rukávem, a znovu se mu sevřel žaludek. Sakra, tohohle kluka má tak strašně rád. Počkal, až se mu trochu uvolní stažené hrdlo, pak se otočil a přidřepl si k Davymu. „Chceš si o tom promluvit?“

Davy sklopil oči a sklesle pokrčil rameny. Z každého rysu tváře mu čišelo, jak je nešťastný. Nat pochopil chlapcovu neodpověď. Usmál se a pocuchal mu vlasy. „Neboj, kamaráde,“ řekl tiše a chlácholivě. „Bude vyděšená, ale má tě ráda, však víš.“

Davymu se zachvěla ústa. „Já vím,“ zašeptal.

Nat věděl, že když bude teď pokračovat, budou se brzo chvět ústa jemu samému. Vstal. „Tak pojď, jdeme telefonovat.“

Adamův byt byl tmavý a tichý, přesně jak Nat čekal. Postrčil Davyho dovnitř a zavřel dveře. Odhodil bundu na veliké kormidelní kolo, pověšené v předsíni. To šero ho deprimovalo, takže šel přímo k oknům a vytáhl rolety. Pak otevřel dveře na balkón. Opřel se rukou o jejich rám a měl pocit, jako by ho přejel parní válec. „Nate?“

Nat těžce povzdechl, obrátil se a podíval se na Davyho. Přestal se mračit, když uviděl chlapcův úzkostný výraz.

Davy se na něj poplašeně díval. „Zavoláš mámě?“

Nat o tom přemýšlel. Proboha, jak strašně se mu nechtělo Sarah volat. Jestli by loučení s ní bylo hrozné, tohle bylo ještě horší. Nic jiného mu ale nezbývalo. „Jo, zavolám jí.“

Vyhrabal telefon zpod hromady šatů a novin, zvedl ho a začal vyťukávat čísla. Držel telefon v ruce a přešel k oknu. Kolem žaludku se mu zase už usazoval ten známý těžký pocit. Co jí proboha řekne?

Nechal telefon několikrát zazvonit, ale nikdo to nevzal. Zamáčkl ho a obrátil se k Davymu. Napětím posledních několika okamžiků skoro chraptěl, když řekl: „Máma není doma, kamaráde. Jaké číslo mají Mansonovi?“

U Mansonů to vzali po prvním zazvonění. Podle tónu Joycina hlasu Nat pochopil, že ví, že je Davy pryč. Když jí řekl, kde chlapec je, vypravila ze sebe jenom „Proboha.“ Chvíli mu trvalo, než ji uklidnil. Pak mu řekla, že Sarah právě zjistila, že je Davy pryč, a že běžela do stavebního tábora, aby zjistila, jestli je tam. Nat věděl, že s tím chlapcem nemůže moc dělat. Letadlo mu letělo v šest večer. Dojet do Altonu a zpátky by trvalo šest hodin a on byl tak zatraceně utahaný, že neměl za volantem vůbec co dělat. A nedokázal se přimět posadit chlapce do autobusu a poslat ho domů.

A nechtěl, aby Sarah v tom stavu, v jakém asi je, sedla do auta. Zbýval Adam.

Zavřel oči a snažil se promyslet si to, hledal možnosti, ani neposlouchal Joycino vysvětlování. Adam. Musí to udělat Adam.

Narovnal se a podíval se na chlapce. „Joyce? Řekni Sarah, že je Davy v pořádku a že ho můj bratr někdy během odpoledne doveze domů.“

Přiměl ji, aby mu vzkaz opakovala, pak zavěsil. Lomcoval jím iracionální vztek. Sakra, tohle se nemělo stát.

Praštil telefonem zpátky na stolek silněji, než bylo nutné. Vzhlédl a uviděl Adama, jak se opírá o dveře do kuchyně, ruce založené na prsou, a významně se na něj šklebí. Hlavou ukázal na Davyho, který se nahýbal přes zábradlí balkónu, docela zaujatý výhledem. „To je tvůj?“

Nat odsekl: „Nech toho, Adame. Tohle sakra není vtip.“

Výraz jeho bratra se změnil. Přemýšlivě přivřel oči. „Ne,“ řekl tiše. „To vidím, že ne.“

Nat mu vysvětlil tak stručně, jak jen dokázal, co se stalo. Oči ho pálily tak, že skoro neviděl. Mlel z posledního a jestli se rychle trochu nevyspí, tak se nejspíš složí.

Adam vytáhl z lednice džbán pomerančového džusu a tázavě ho pozvedl. Nat zavrtěl hlavou. Ještě trochu kyselého do žaludku a bude slepý úplně. Adam si nalil do sklenice. „Tak co je s tím klukem? Jak to, že se ti tam schoval?“

Nat se opřel o linku, zavřel oči a promnul si je. Unaveně odpověděl. „Radši se ho neptám.“ Zvedl hlavu a podíval se bratrovi do očí. „Potřebuju, abys pro mě něco udělal, brácho.“

Adam se na něj vážně, zkoumavě díval. „Předpokládám, že ti ta cesta do Bolívie nějak zhořkla, co?“

„Jo,“ odpověděl tiše. „To tedy zhořkla.“

Adam se na něj napůl usmál. „Slyšel jsem. Jo, odvezu ho domů.“ Zase si založil ruce a pak naklonil hlavu ke straně. „Víš co? Ty si teď lehni a pár hodin se vyspi a já ho vezmu na snídani. Pak můžem vymyslet nějaký plán.“

Nat se skoro usmál. Adam měl vždycky nějaký plán. Nat se cítil k smrti unavený. Odlepil se od linky. „Řeknu to Davymu.“

Nat usoudil, že na té strašné únavě něco je. Omámeným mozkem neproniklo nic – ani vzpomínky, ani znepokojující myšlenky, dokonce ani podivné svírání v oblasti srdce. Kromě bolavé hlavy si připadal úplně mrtvý. Shodil košili a boty, padnul tváří dolů do Adamovy rozházené postele a jeho poslední vědomá myšlenka byla, že je strašně rád, že je prázdná.

O dvě hodiny později byl stále ještě ve stejné pozici, když k němu černotou spánku proniklo zabouchnutí vchodových dveří. Připadal si jako zajíc, omráčený autem. Zabořil hlavu pod polštář a strniště na tváři zaškrábalo po povlaku. Kristepane, připadal si hůř než zajíc; připadal si, jako by měl kocovinu po třídenním flámu.

Slyšel, jak se dveře do ložnice otevřely; pak se ozval opatrný, nejistý hlásek: „Přinesli jsme ti snídani, Nate.“

Nat se snažil ze sebe setřást ospalost. Vystrčil hlavu zpod polštáře a zamžoural na Davyho.

Chlapec se zmohl na nejistý úsměv, pak rozpačitě pokrčil rameny a odvrátil pohled. Konečně došel k posteli s bílým sáčkem v rukou. „Taky jsme ti přinesli kafe.“

Nat si pod záda naskládal polštáře a opřel se o čelo postele. Když se na Davyho díval, jeho výraz zvážněl. Bylo jasné, že ten kluk nemá daleko k slzám. Vzal od něj sáček, odložil ho vedle polštáře a popadl Davyho za ruku. „Pojď sem, kamaráde,“ řekl, hlas pořád ochraptělý spánkem. „Možná že bychom si měli promluvit.“

Davy chvilku vzdoroval a pak se Natovi s pláčem vrhnul do náruče. Nat zavřel oči, protože ho začalo pálit pod víčky. Pevně Davyho objal a zaťal zuby. Proboha, jak moc o tohohle kluka stojí!

Nechal ho, aby se vyplakal, a sám měl vlhké řasy. Tři roky. Z Davyho bude za tři roky velký kluk, a Nat ho neuvidí vyrůstat. Schoval Davymu hlavu na svoje rameno a násilím vydechl, aby se uklidnil. Otevřel oči a trhnul sebou, když uviděl Adama, jak se opírá o dveře, ruce v kapsách. „Tohle to je senzační kluk, brácho. A doufám, že víš, jakou máš kliku.“ Adam nedal Natovi šanci na odpověď a tiše za sebou zavřel dveře. Nat měl chuť ho uhodit.

Dalo to práci, ale nakonec se Davy uklidnil. Nat našel mezi přikrývkami tričko, utřel chlapci oči a zadíval se mu do bledé, nešťastné tváře. „Potřebuju, aby sis se mnou popovídal, Davy,“ řekl tiše.

Davy neuhnul pod jeho vážným pohledem, ale v šedých očích měl tolik smutku, že se Natovi zase už sevřelo srdce. „Nechtěl jsem, abys odjel,“ zašeptal hlasem, který se stále ještě nebezpečně podobal vzlykotu. „Vzbudil jsem se, a věděl jsem, že s tebou nemůžu mluvit, když je tam máma, tak jsem se oblíknul a vzal jsem spací pytel a vlezl jsem do auta. Myslel jsem, že se probudím, až pojedeš zpátky k trajleru.“

Jak se tak Nat na chlapce díval, blýsklo mu v očích pobavení. Ten Davy tedy opravdu umí chytit býka za rohy. Zvážněl a znovu otřel chlapci oči. „Já taky nechci odjet, kamaráde,“ řekl tiše. „Ale musím. Podepsal jsem smlouvu a jsem za ten projekt zodpovědný. I když se mi hrozně nechce odjet, tak musím.“

Davy popotáhl a v očích se mu objevil náznak vzdoru. „A proč nemůžeme jet s tebou?“

Nat povzdechl. „To není tak jednoduché.“

„Proč ne?“

Nat zjistil, že se nad tou tvrdošíjností skoro usmívá. „Kvůli spoustě věcí. Musel bys opustit všechny svoje přátele, ve stavebních táborech se nežije zrovna pohodlně, a kromě toho si myslím, že by to nebylo fér k tvojí mamince.“

Davy se prudce posadil a jeho výraz se prudce změnil. Místo vzdoru se mu v očích objevil záblesk naděje. „Jí by se to líbilo, Nate. Fakt, čestně. Pořád si čte o cizích zemích. Bylo by to skoro jako dobrodružství, a ona by ráda jela na nějaké dobrodružství. Vážně. Víš, my si někdy povídáme – no, co bysme třeba chtěli dělat a tak. Třeba jet na safari do Afriky nebo se jet podívat na ty zříceniny v Řecku, a na ty trojúhelníkové věci – víš, pyramidy, v Egyptě. Na safari bych chtěl, a ty pyramidy by byly taky prima, protože se tam dá jezdit na velbloudu, ale myslím, že ty zříceniny by asi byly nuda. Ale oba jsme chtěli jet do Číny a vidět velkou zeď a opravdové pandy, no a jet do Jižní Ameriky by bylo taky dobrodružství. Určitě by jela, kdybys jí řekl.“

Natův pocit kocoviny se náhle rozplynul. Zíral na chlapce a snažil se nenechat se strhnout jeho nadšením. Nemohl si dovolit nechat se strhnout.

Příliš mnoho bylo v sázce. Zhluboka se nadechl a nesmlouvavě řekl: „A co ty? Nevadilo by ti nechat tady všechny svoje kamarády – baseballový tým, hokej? Nic takového v Jižní Americe není, Davy.“

Davy se na něj díval, pak sklopil oči a zachmuřeně kroutil cíp trička. Konečně znovu vzhlédl a vážně a zvláštně dospěle se na Nata podíval. „A mohli bysme občas jezdit do Altonu?“

Nat pokrčil rameny. „Jasně. Mohli bychom se vracet na prázdniny.“

„Museli bysme prodat náš dům?“

V Natovi se rodil podivný pocit, puls se mu zrychloval. „Ne.“

Zdálo se, že Davy přemýšlí o Natových slovech. Konečně odpověděl: „Tak to by mi to nevadilo.“

Nat měl pocit, že celý jeho život balancuje na ostří nože. Ještě zbývala jedna jediná otázka. Když ji konečně vyslovil, chvěl se mu hlas. „Proč jsi chtěl, abych zůstal, Davy?“

Davy byl bledý, ale podíval se na Nata odvážně a zpříma. Pak se zhluboka, přerývaně nadechl a oči se mu naplnily slzami. „Protože chci, abys byl můj táta,“ zašeptal nešťastně.

Sarah rázovala sem a tam po kuchyni, dělala, co mohla, aby přestala plakat, ale měla pocit, že poleze po zdi. Natův bratr volal před dvěma hodinami a říkal, že Davy bude doma kolem čtvrté. Od té doby nebyla schopná klidně sedět, přecházela sem a tam a minuty se táhly mučivě pomalu. Bylo půl čtvrté. Ještě půl hodiny a bude doma – ještě půl hodiny. Přitáhla si svetr k tělu a oči se jí znovu naplnily slzami, když se podívala na kytici na stole. Skoro ji vyhodila z okna, když si uvědomila, co udělal. Ale ten výbuch rozčilení trval jen tak dlouho, dokud si nepřečetla dopis. Vysvětlil jí v něm, proč odjel tak, jak odjel, proč jí nedokázal dát sbohem.

Sarah si přitiskla hřbety rukou k očím a snažila se polknout slzy, které jí uvízly v krku. Celý den nedělá nic jiného, než že si vyplakává oči do krvavá. Ale musí toho nechat. A hned. Natův bratr si bude myslet, že je nějaká hysterka, když ji takhle uvidí. Narovnala se, zhluboka se nadechla a vyrazila do předsíně. Ustele postel a uklidí koupelnu.

Úmyslně minula Davyho pokoj a vyrazila rovnou do koupelny. Hlavní důvod, proč ten pokoj přešla, byl zřejmý, ten druhý byl praktičtější. Nemohla ustlat postel, když na ní ležel Scout. Pousmála se. Skoro se jí podařilo toho chudáka psa rozptýlit. Chodil za ní celý den, v očích měl obavy, a kdykoli si sedla, položil si hlavu na packy a podíval se na ni výmluvnýma očima tak, že zase začala plakat. Jako pokání mu dala celý steak, který rozmrazila, a pak jednu starou botu, aby ji rozkousal.

Vylovila zpod umyvadla čisticí prostředek na sklo a papírový ubrousek, rozhodnutá vyčistit zrcadlo a kohoutky. Ale když se na sebe podívala do zrcadla, rychle tu myšlenku zavrhla. Oči měla tak červené a obličej tak opuchlý, jako by měla alergický záchvat. Odhodila papírový ručník zpátky.

První věc, kterou omámeným mozkem zaregistrovala, bylo, že se Scout zvedl z postele, druhá bylo škrábání jeho drápků o parkety v předsíni. Jeho vzrušený štěkot ji z tranzu probudil dokonale a srdce se jí bouřlivě rozbušilo. Davy. To je určitě Davy.

Odhodila hadr, kterým čistila vanu, a běžela do kuchyně. Jak zahýbala za roh, uvědomila si, že má tričko naruby. Adam Cassidy si opravdu bude myslet, že se zbláznila.

Vzhlédla a srdce se jí zastavilo. Ne. Srdce se jí znovu prudce rozběhlo, jak jí došla skutečnost. Dívala se na Nata Cassidyho a kolena se jí začala podlamovat.

Nat se na ni upřeně díval, obličej měl vážný a ztrhaný. Nespustil z ní oči, ani když řekl jejímu synovi: „Běžte se se Scoutem proběhnout, Davy. My si s maminkou musíme promluvit.“

Sarah se opřela o zeď, aby se nezhroutila, a v jejím nitru se pocity střídaly tak rychle, že měla dojem, že tam zuří válka. Ozvala se rána, jak zabouchly dveře, a ona si začínala být jistá, že omdlí.

Nat jí k tomu nedopřál čas. Promluvil napjatě: „Mám devět dnů, ani o jeden víc. Na stavbě je ubytování – můžu dostat nový dvojitý trajler a druhé auto. Společnost tam bude mít učitele a lékaře, ale pořád je to tábor na konci světa. Mám šest týdnů dovolené v roce a společnost organizuje pravidelné lety na stavbu a zpátky. Ale i tak to budou tři roky v tropech. Nebude to selanka.“

V prsou se jí rodila divoká naděje a ona na něj zírala se směsí nejistoty, doufání a obav z toho, že ho nepochopila. Konečně promluvila. Bála se odpovědi, ale musela ji znát. Hlas se jí třásl tak, že ze sebe stěží vypravila: „Co tím chceš říct, Nathane?“

Udělal dva kroky k ní. Pořád ještě z ní nespustil oči a obličej měl napjatý. „Pojeď se mnou. Vezmi si mě a pojeď se mnou.“

Radost konečně explodovala a ona se smála a plakala zároveň. Bez jediné pochybnosti se Natovi vrhla do náruče. „Ano! Proboha – ano!“

Nat ji sevřel v drtivém objetí, že skoro nemohla dýchat. Ale bylo jí to jedno. Bylo jí to jedno. Vrátil se a na ničem jiném nezáleželo.

Vjel jí rukou do vlasů, přitáhl si její hlavu k rameni a řekl: „Proboha, já tě tak strašně miluju, Sarah.“

Sarah ho sevřela ještě pevněji a osušila si obličej o jeho košili. Byla tak šťastná – tak hrozně šťastná. Nadechla se, ale bylo to spíš vzlyknutí. „Já tě taky miluju, Nathane,“ zašeptala přerývaně. „Tak strašně moc.“

Nat ji hladil po zádech, tiskl ji k sobě. Hlasem plným obav řekl: „Nebude to jednoduché, miláčku. Život v táboře je občas tvrdý.“

Vzala jeho obličej do dlaní a usmála se na něj přes slzy. „To je mi jedno, lásko. Nějak to zvládneme.“

V očích mu zajiskřilo. „Tak už zas budeme něco zvládat?“

Tiše se zasmála a pohladila ho po bradě. Tak strašně milovala ten jeho pomalý, potměšilý úsměv! Zase se jí sevřelo hrdlo citem a vážně k němu vzhlédla. „Jak to, že ses vrátil?“ zeptala se chraplavě.

Něžně se usmál. „Měli jsme s tvým synem dlouhý rozhovor.“

Zabořil jí ruku hloub do vlasů a znovu ji políbil. „Chci, aby sis byla docela jistá, Sarah Anne,“ zašeptal.

Uvelebila se v jeho objetí a pohladila ho po vlasech. „Já jsem si jistá, Nathane. Naprosto, úplně, docela jistá.“

Pondělí 3. července

Davy seděl na zadních schodech. Scout se se zájmem díval, jak chlapec otevřel spirálový blok a uchopil tužku, kterou si s sebou vzal ven. Byl tak vzrušený, že skoro nedokázal sedět. Nemohl se dočkat, až ty novinky sdělí dědečkovi. Položil si blok na kolena a začal:

Milý dědo!

Páni, dědo, já ti dneska musím napsat něco DŮLEŽITÉHO! Máma a Nat budou mít pozítří svatbu. Bude to hrozně príma. Pojedeme s ním do Jižní Ameriky a budeme tam s ním bydlet, protože on tam bude stavět velikou přehradu, a říkal, že budeme dělat spoustu príma věcí, a možná že dokonce pojedeme o prázdninách do Afriky na safari, a jestli tam pojedeme, tak říkal, že možná taky pojedeme do Egypta podívat se na pyramidy. Myslíš, že dostaneme mámu na velblouda, dědo? Já myslím, že ano, a Nat taky. Říká, že máma je odvážná ženská.

Jsem strašně rád, dědo. Máma taky. Řekl jsem jí, že by se ti Nat určitě líbil. Popadla mě a objala a držela asi minutu. Já to nemám rád, dědo – no, ale někdy to asi jinak nejde. Prostě mě objala a řekla, že je si jistá, že ano. A líbil by se ti, dědo, určitě. Máma se s ním pořád směje a on se o ni stará – víš, tak, jak se o ni budu starat já, až vyrostu.

Takže teď už mám psa – Nat říká, že Scout je můj – a teď budu mít ještě tátu. Jen kdybych ještě věděl, jak dostat autogram Wayne Gretzkyho.

Musím už jít, protože Nat nás bere do Miliardu, protože si potřebujeme nakoupit nějaké věci s sebou a taky říkal, že potřebují ještě něco na svatbu a tak. Natovi přijede celá rodina. Má tři bratry a dvě sestry a spoustu synovců a neteří. Já budu družba. Co vlastně dělá družba, dědo? Doufám, že nebudu muset nikoho líbat.

Nat ví, že ti píšu – víš, on se mě na to vlastně zeptal a já jsem mu to řekl. Vůbec se nesmál a nic a říkal, ať nemám strach, že je jedno, odkud ti píšu, že to budeš i tak vždycky vědět. Bude to príma táta, dědo. Já to vím. Letos je léto lepší než Vánoce.

Máma mě zrovna zase volala, takže už MUSÍM jít. Určitě ti zase brzo napíšu.

Tvůj Davy