Diana Palmer

Maggie´s Dad 01. Návrat do Arizony

PROLOG

Na střechu domu rodičů Antonie Hayesové bubnovaly rázné kapky deště. Déšť byl nevlídný, studený. Antonia si se zadostiučiněním pomyslela, že by mohlo být i hůř. Kdyby takhle pršelo na podzim, bezesporu by se k dešti přidal i sníh. V Bighornu, městečku v severozápadní části amerického státu Wyoming, totiž v zimě zpravidla nasněžilo tolik sněhu, že se z něj jen tak někdo nedostal. I proto bylo dobře zajištěno veškerými službami. Sice čítalo jen tři tisíce obyvatel, ale se zajištěním zboží a služeb by si nezadalo ani s většími městy. Bighorn potřeboval být samostatný. Jinak by v zimě neobstál. Přesto v městečku nebylo letiště. Sice tudy vedla trať, ale jízdní řád vlaků připomínal spíše noty na buben. Antonia se proto musela spolehnout pouze na automobilovou a autobusovou dopravu.

Antonia měla za sebou první ročník na vysoké škole. Studovala na Arizonské univerzitě v Sonu. V zimě se sníh v Tucsonu objevil jen výjimečně, sněhová pokrývka byla jen v horách. Občasný sněhový poprašek nikomu nevadil. Antonia si beztak sněhu nevšímala, první dva semestry, neznala nic jiného než učení. Chtěla zvládnout první rok na vysoké co nejlépe. Byla ráda, že to zvládla a že si může doma užívat léto. Ještěže mají klimatizaci.

Hodiny odbily celou hodinu. Antonia sebou trhla a otočila se k nim. Měla světlé, krátce střižené vlasy. A také šedé smutné oči. Nechtělo se jí odjíždět. Jenže zimní semestr začínal za necelý týden. Musela se nastěhovat na kolej, zjistit si informace, připravit si materiály. Jediná dobrá zpráva byla, že se zase uvidí se svou spolubydlící, Barrie Bellovou. Je to nevlastní dcera George Rutherforda. Výborně si rozumějí.

„Jsem moc ráda, že jsi tu s námi byla alespoň týden,“ usmála se na ni matka. „Ale byla bych radši, kdybys zůstala celé léto. Moc jsme si tě neužili…“ Odmlčela se.

Ona i její manžel Ben věděli, proč se Antonia doma nezdržela. Všem jim to bylo líto, ale moc o tom nemluvili. Výroky zlých jazyků stále bolely, i když to nejhorší se stalo zhruba před rokem. Přesto budou potřebovat ještě hodně času, než se z toho všeho vzpamatují. Když se George Rutherford krátce poté, co Antonia odjela, odstěhoval do Francie, přisytil drby o poznání víc. Nemělo se to stát.

Navzdory tomu, co se stalo, George i nadále udržoval s Antonií i její rodinou přátelské vztahy. Umožnil jí studium na vysoké škole a ona si toho náležitě váží. Splatí mu všechno, co do ní investoval.

Do posledního dolaru. Nezůstane mu nic dlužna. Její rodiče mají ve městě dobrou pověst. Bohužel nejsou tak movití, aby jí mohli zajistit studium. George jí nabídl pomoc. Přijala ji. Studium na vysoké pro ni znamená celý svět.

Georgeův syn Dawson a jeho nevlastní dcera Barrie jí také moc pomohli. Stáli za ní a bránili ji proti všem těm příšerným řečem.

Moc ji těšilo, že právě oni dva byli přesvědčení o tom, že Antonia neprovedla nic špatného. Patrně jí hodně pomohlo, že Dawson se nemohl dohodnout se sousedem Powellem Longem na vlastnictví pruhu půdy, který odděloval jejich ranče a pozemky. George žil na ranči až do toho skandálu, pak se vrátil do Sheridanu, na rodinné sídlo. Doufal, že tam bude mít klid. Neměl. Netrvalo dlouho a odstěhoval se do Francie. Měl toho dost. Mezi Dawsonem a Powellem to jiskřilo o to víc.

Sally Longové se bohužel podařilo nadělat tolik zkázy, že už nebylo možno vrátit nic do starých kolejí. Co na tom, že se George odstěhoval tisíce kilometrů daleko. Její výmysly zničily Antonii život.

Antonia se zamyslela nad matčinou poznámkou. „V létě jsem chodila na nepovinné přednášky,“ hlesla. „Víš, doufala jsem, že si tak zopakuju látku a naučím se i něco navíc. Chodili jsme tam s partou, mám tam hodně nových kamarádů. Bylo to hezké, ale nemysli si, chyběli jste mi. Moc se mi po tobě a tátovi stýská.“ Matka ji vřele objala. „Však nám po tobě taky.“ Otec ji objal. „Zatracená Longová,“ zavrčel. „Lhářka jedna. Jak mohla šířit takové zlomyslnosti? Šlo jí jen o to, aby tě s Powellem rozeštvala. Podařilo se jí to. Pak po něm skočila jako liška. Nakonec si ji vzal. Sedm měsíců po svatbě se jim narodilo dítě. Dcera. To mluví za všechno. Zpropadená práce.“

Antonia se smutně usmála. „Tati, nech to být, už je to za námi,“ mávla rukou. „Powell je ženatý, má dítě a já jen doufám, že je šťastný.“

„Cože? Šťastný? Po tom všem, co ti udělal, mu přeješ, aby byl šťastný?“

Antonia zavřela oči. Moc to bolelo. Powell byl kdysi středem jejího vesmíru. Nikdy by nevěřila, že by se mohli rozejít za tak strašných okolností. Sice jí nikdy neřekl, že ji miluje, ale určitě to tak bylo. Poznala to. Ale kdeže, spletla se. Kdyby ji miloval, věřil by jí, nenechal by si od té husy namluvit takové nesmysly. Chtěl ji, ale držel se zpátky. Prý počkají až po svatbě. Čekání mu nesvědčilo, našel si jinou.

Antonia na něj pořád myslela, milovala ho. Zradil ji. Přesto se nedokáže zbavit představ jeho tmavých očí, vlasů a úzkých rtů. Pak přišla ta rána. V den svatby všechno zrušil. Všechno bylo připravené, stáli v kostele, Antonia měla pocit, že nadešel její nejšťastnější den. A on ji pak zradil. Ponížil ji před zraky celého městečka. Neprávem. Ben stále něco povídal o Sally. „Tak dost, Bene,“ mírně ho napomenula Jessica a položila mu ruku na rameno. „Nepřilévej olej do ohně, nemá to smysl.“ Matka hovořila tiše, ale přísně. Antonia ji obdivovala, jak se situací vyrovnala. Vždyť si i ona užila své. Po tom skandálu ji odvezli do nemocnice s podezřením na infarkt. Antonia se o Powellovi s matkou raději nebavila, nechtěla, aby se matce znovu udělalo zle.

„Podle mě stejně není šťastný,“ nedal se Ben. „Věčně není doma, se Sally ho nevidím, jak je týden dlouhý. Ji jsem neviděl, ani nepamatuju. S holkou ho není vidět, celé město si o nich povídá. Kdo ví, kde je ta Sally zašitá. Určitě ví proč.“ Pátravě se zadíval na dceřin pobledlý obličej. „Před Velikonoci nám volala, chtěla na tebe adresu. Psala ti?“ „Ano.“

„A?“ zvědavě ji pobídl otec.

„A nic. Dopis jsem neotevřela, odeslala jsem ho zpátky. Nechrne to být, je to za námi.“ „Třeba se ti chtěla omluvit,“ namítla matka.

Antonia si povzdychla. „Za některé věci se nejde omluvit,“ hlesla. „Milovala jsem ho, on mě ne. Kdyby mě měl rád, nevěřil by Sally ani slovo. Lhala, jako když tiskne. Řekl mi, co si o mně myslí, zrušil svatbu a odešel. Nemohla jsem tu zůstat, strašně to bolelo.“ Vzpomněla si na ten okamžik před obřadem. Nic hroznějšího v životě nezažila.

„Nechápu, jak mohla přijít právě na George. Takový hodný člověk. Mouše by neublížil,“ povzdychla si Jessica. „Pro tebe by se rozdal, jsi pro něj jako dcera.“

„Právě,“ pokýval Ben hlavou. „To se Sally náramně hodilo. Nikdy mu nebudeme moct dostatečně poděkovat za to, že se odstěhoval, aby ty drby uťal.“

„Vzhledem k tomu, že jsme odešli oba, to je snad uzavřená minulost,“ podotkla Antonia. Už o tom nechtěla mluvit. Změnila téma. „Ve škole se snažím a budu se snažit ještě víc. Chci, aby na mě byl George hrdý.“

„To už je teď,“ usmála se Jessica.

„Dobře mu tak,“ ulpíval Ben ve svých myšlenkách. Myslel Powella. „Však ona ho ta lasička dá do latě. Ještě bude litovat. Myslí si, že zbohatne, když postaví ranč a bude na něm dřít, ale spíš z něj Sally sedře kůži.“ Ben si pohrdavě odfrkl. „Jeho táta byl hazardní hráč, jeho máma si od manžela nechala všechno líbit. Tohle prokletí Powell nezmění, bude jako táta.“

„Nebuď nespravedlivý, Bene,“ krotila ho Jessica. „Dělá, co může. Do hospody nechodí, nedávno si koupil nový náklaďák, má smlouvu s několika rančery v Montaně, že jim bude dodávat chovné býky. Má dobrý chov, jeden z jeho býků nedávno vyhrál nějakou cenu.“

„Jeden býk svět nezmění,“ odsekl jí Ben.

Antonii píchlo u srdce. Powell jí o svých snech vyprávěl, plánovali si, že ranč povedou spolu. Chtěli spolu chovat nejlepší býky široko daleko. Spolu.

„Mohli bychom změnit téma, prosím?“ naléhala na rodiče. „Pořád to docela bolí,“ dodala s posmutnělým úsměvem.

„Jistě, omlouváme se,“ rychle odpověděla matka. Mile se na dceru usmála. „Přijedeš na Vánoce?“

„Snad ano, udělám pro to všechno.“

Antonia měla jen jeden kufřík. Odnesla si ho do auta a vrátila se. Objala matku a nasedla. Otec ji vezl na autobusové nádraží. Vracela se do školy.

Sice bylo brzy ráno, přesto sluníčko pálilo ostošest. Vystoupila, došla si pro kufřík a postavila ho na chodník. Otec jí šel do obchodu s potravinami koupit jízdenku. Na nádraží totiž nebyla pokladna. Na zastávce nikdo nestál. Postřehla, že někdo přichází. Natočila se k němu a ztuhla. Nevěřila vlastním očím. Byl to Powell.

Byl pořád stejný, jen vypadal nějak pohuble.

Milovala ho nade vše, ale svou úctu mu nehodlala obětovat. Odvážně mu pohlédla do očí. Nechtěla dopustit, aby viděl, jak jí ublížil.

Tvářil se neurčitě, nedokázala poznat, na co myslí. Došel k ní a zastavil se. Podíval se na kufřík.

„Ale ale, slyšel jsem, žes přijela,“ prohodil. „Přijela ses ohřát do rodinného hnízdečka?“

„Právě odjíždím, jestli tě to zajímá,“ odsekla mu. „Vracím se do školy.“

„Autobusem?“ nadhodil kousavě. „Copak ti tvůj oddaný milenec nedal na letenku? Anebo zdroje vyschly, když je tak daleko?“

Bez váhání ho vší silou kopla do holeně. Neplánovala to. Svými slovy ji ale tak rozlítil, že udělala to první, co ji napadlo. Užasle na ni vytřeštil oči a promnul si bolavé místo.

„Škoda že nenosím kovbojské boty,“ zasyčela na něj. „Už na mě nikdy nemluv, ty darebáku, jinak ti zlomím nohu!“

Shýbla se pro kufřík, obešla ho a šla za otcem. Právě vycházel z obchodu. Ihned pochopil, co se stalo. Chtěl se za Powellem rozběhnout, ale Antonia ho chytila za ruku.

„Nech ho, nestojí za to,“ domlouvala mu. „Počkáme na autobus.“ Měla tváře zrudlé vztekem a ponížením. Zběžně vypověděla otci, co se stalo.

„Mělas mu tu nohu zlomit, pitomci,“ rozzuřeně vykřikl. „Aspoň, že se mírní. Naučil se ovládat, už tak neběsní,“ dodal klidněji.

„Co bych z toho měla?“ povzdychla si Antonia. „Nepochybuju, že se ho Sally zeptá, co se mu stalo, aby byla informovaná.“

„Už ti jede autobus,“ ozval se otec. Podal jí jízdenku, krátce se s dcerou objal a pomohl jí nastoupit.

Antonia by se ráda podívala, jestli Powell alespoň trochu kulhá, ale nechtěla, aby ji přistihl, že se po něm ohlíží. Ovládla se. Zamávala otci, zavřela oči a snažila se myslet na něco jiného. Snad se jí podaří na Powella zapomenout. Někdy…

PRVNÍ KAPITOLA

„Martine, umíš to moc hezky, zapomněl jsi jen na jednu maličkost, že?“ nenápadně nadhodila Antonia. Povzbudivě se na něj usmála. Nechtěla ho shodit před ostatními devítiletými dětmi. Martin byl navíc velmi stydlivý. Učila ve čtvrté třídě. „Tajnou zbraní Řeků v boji byla…“ napověděla mu.

„Tajnou zbraní,“ opakoval po ní. Náhle se mu rozzářily oči a horečně dodal: „Falanga! Sevřený šik válečníků,“ prohlásil vítězoslavně.

„Výborně, přesně to jsem chtěla slyšet,“ pochválila ho. Martin se spokojeně usmál a podíval se na spolužáka v druhé řadě, který tajně doufal, že Martin při zkoušení neuspěje a jedničku si neodnese. Mýlil se.

Antonia se podívala na hodinky. Hodina se chýlila ke konci. Byl pátek. Zarazilo ji, že má hodinky na zápěstí nějaké volné.

„Pro dnešek budeme končit,“ oznámila žákům. „Jacku, prosím tě, smazal bys tabuli? A ty, Mary, buď tak hodná a zavři okna.“ Děti ji poslechly. Měly ji rády, neprotestovaly. Mary se na ni dokonce usmála. Antonia její milé gesto opětovala. Mary si pomyslela, že slečna Hayesová je moc hodná, i když není tak hezká jako slečna Bellová. Nosí jen kalhoty a nudné barvy, nikdy na sobě neměla minisukni nebo něco výrazného. Má i krásné dlouhé tmavé vlasy, škoda, že je nosí pořád jen v drdolu.

Blížily se Vánoce. Mary by se paní učitelky nejradši zeptala, co bude dělat. O své rodině totiž nikdy nemluvila, nepodělila se s dětmi o své vánoční představy. O svém soukromí jim neříkala nic. Možná ani žádnou rodinu nemá, napadlo Mary.

Zazvonilo. Děti se zvedly a začaly si balit věci. Antonia se na ně usmála. Uklízela si věci na katedře. Přemítala nad tím, jestli za ní otec přijede na Vánoce. Před necelým rokem umřela maminka, s otcem spolu strávili kruté svátky. Moc jim chyběla. Antonia nerada vzpomínala na pohřeb. Nechtělo se jí tam. Byl na něm i on. A jeho dcera. Antonia se zachvěla. Ulpíval na ní odměřeným, tvrdým pohledem. Pořád si o ní myslí to nejhorší. Nenávidí ji stejně tak jako před devíti lety. Raději se ani nedívala na tmavovlasou tichou dívku. Připomínala jí, oč přišla. Připomínala jí, že Powell spal se Sally v době, kdy byl zasnoubený s ní. Dcera se mu narodila jen sedm měsíců po svatbě, to je více než výmluvné. Pohledem se s ním setkala jen jednou, než začal smuteční obřad. Poté se mu vyhýbala, seč mohla.

Antonia nechápala, jak je možné, že v něm nenávist přežívá tak dlouho. Přece se za ty roky musel dozvědět, jak to tehdy bylo. Muselo mu to říct plno lidí. Každopádně svých snů dosáhl. Vybudoval prosperující farmu, vydělával jmění, měl moc a krásný domov. Jeho manželka zemřela tři roky po svatbě. Poté se už neoženil. Nejspíš nechtěl zradit Sally, asi ji hodně miloval. Antonia si povzdychla. Jak mohl vztah s nejlepší kamarádkou dopadnout tak strašně? Co se stalo? Kvůli Sally nakonec přišla o všechno, i o domov. Powell přesto nadále věří všem těm lžím, které mu nakukala. To Antonii zraňovalo nejvíc.

Naštěstí jí pomohl čas. Ale i po devíti letech na Powella vzpomíná s lítostí.

Zarazila se a několikrát zamrkala. Z úvah ji vyrušilo zaklepání. Otočila se ke dveřím. Přišla za ní Barrie, opět v minisukni. Učila matematiku. Usmála se na Antonii. Barrie si uchovala dívčí krásu. Byla vysoká, štíhlá, měla nádherné nohy a dlouhé černé vlasy. Nápadné na ní byly zelené oči, v nichž jiskřila světýlka šibalství.

„Antonie, když budeš chtít, přijeď k nám na Vánoce,“ vybídla kamarádku, jako by vytušila, nad čím Antonia přemýšlela.

„Do Sheridanu?“ nezúčastněně se zeptala Antonia. V Sheridanu totiž bylo rodinné sídlo. Kdysi tam žil George a pak i Barriin nevlastní bratr Dawson. Bydlela tam i Barrie, než se rozhodla, že se přestěhuje za Antonií do Tucsonu a bude učit na stejné škole. V Sheridanu žila i Barriina matka, bohužel i ona již zemřela.

„Ne, v Sheridanu ne,“ protáhla Barrie. „Jsem už velká holka, mám tady byt. V Tucsonu. Navíc mám čtyři partnery, takže bychom se o ně mohly podělit rovným dílem. Dva pro každou, jo? Budeme slavit na sto padesát procent!“ Rozesmála se.

Antonia se pousmála.

„Barrie, je mi sedmadvacet, na takovéhle taškařice si připadám stará. Otec snad přijede, uvidím. Každopádně ti moc děkuju, jsi hodná.“

„Annie, ty přece nejsi stará, i když se tak oblékáš,“ vyhrkla Barrie. „Jen se na sebe podívej,“ mávla rukou, když na ni Antonia nechápavě vytřeštila oči. Antonia měla na sobě šedý kostým s bílou halenkou. „A ten věčný drdol, vždyť je to hrozný, jako bys zamrzla v čase,“ rozohnila se Barrie zničehonic. Antonia nechápala, co to do ní vjelo. „Vypadáš, jako bys sem přišla z viktoriánské doby,“ pokračovala Barrie. „Musíš se sebou něco udělat. Hned. Máš krásné světlé vlasy, ale nedáš jim možnost, aby vynikly. A koukej se svléknout do minisukně, takhle nikdo nemůže ocenit, jak jsi hezká. Kromě toho bys měla začít jíst, jsi jen kost a kůže. Nemyslíš na sebe.“

Antonia s kamarádkou souhlasila. Za poslední měsíc shodila snad pět kilo. Nakonec jí ubývání na váze začalo dělat tak velké starosti, až se objednala k lékaři. Doufala, že o nic nejde, nanejvýš má sníženou hladinu železa. Připomněla Barrie, že toho má za sebou poměrně hodně.

„To je pravda,“ připustila Barrie. „Umřela ti maminka, do toho ten kluk, který doma vzal otci pistoli a pak nás tu držel v šachu. Učení někdy bývá mučení, nejen radost.“ „Mám pocit, že učitelská profese začíná patřit k nejrizikovějším zaměstnáním,“ dodala Antonia. Smutně se na kamarádku usmála. „Možná by se tak i mělo prezentovat, chopilo by se ho víc udatných duší,“ zavtipkovala. „Asi jo,“ posteskla si Barrie. Také neměla nejlepší náladu. „Chcete si v životě užít dobrodružství a nečekaná setkání? Staňte se učitelem…“ „Musím domů,“ skočila jí Antonia do řeči. „Taky půjdu, večer mám rande.“ „Dneska s kým?“ „S Bobem. Je fajn, hezky se s ním povídá. Jen mi někdy připadá, že já na to povídání zase tolik nejsem, spíš bych brala nevypočitatelného umělce, skladatele nebo pilota formule.“

Antonia se zasmála. „Snad se ti to poštěstí. Moc bych ti to přála.“

„Jenže dobrodružný muž by mohl mít i několik dobrodružství jinde, třeba jednu manželku na Kanárech a druhou v Indii. Na muže prostě nemám štěstí. Buď se líbím já jim, nebo oni mně. Dohromady to nejde.“

„Jen počkej, sama uvidíš. Možná se někdy zaleknou tvého novátorského přístupu. Nebereš si servítky a člověk nikdy neví, čeho se od tebe může dočkat.“

„Ale kde, sebejistého chlapa nějaké výstřelky nezaskočí. Stejně pořád věřím, že někde na mě čeká ten pravý. Zatím vytrvám.“

„O tom nepochybuju,“ povzbudila ji Antonia. Raději kamarádce nesvěřovala, že oním místem, kde nejspíš čeká ten pravý, je právě Sheridan.

Antonia dobře věděla, že se pod veselou a leckdy až rozmařilou slupkou Barriina chování skrývá smutná, osamělá žena. Barrie byla úplně jiná, než si lidé mysleli. Antonia měla pocit, že se Barrie bojí mužů, hlavně svého nevlastního bratra Dawsona. Byl vlastním synem George, měl nárok na to, nač ona nikdy nemohla dosáhnout. Na rozdíl od George se Dawson nenechal devět let starou aférou nijak zastrašit nebo otrávit, prostě si žil dál. Zato George z toho tehdy byl zničený. Nikdy nepoznala tak bezcitného a krutého muže jako Dawson. Měl pocit, že mu patří celý svět, holedbal se úspěchy svého otce, jako by byly jeho vlastní. Barrie o něm nikdy nemluvila, jako by pro ni neexistoval. Antonia si přesto myslela, že se kdysi stalo něco, nač oba chtějí zapomenout.

George již také zemřel, Dawson po něm všechno zdědil. Od té doby se nevraživost mezi nevlastními sourozenci vystupňovala. Problém byl v tom, že část majetku zdědila Barrie, konkrétně ranč s býky. Na ten měl zálusk Dawson. Nebo nejen na něj?

„Musím zavolat otci, abychom se na Vánoce co nejdřív dohodli,“ napadlo Antonii.

„Kdyby nepřijel sem, pojedeš ty za ním?“ se zájmem se zeptala Barrie.

Antonia sklopila zrak. „Nechci tam. Přestala jsem tam jezdit.“

„Proboha proč?“ lekla se Barrie. „Aha,“ vzápětí chápavě pokývala hlavou. „Vždycky na to zapomenu. Antonie, vždyť to je už devět let, proč se pořád schováváš? Přece s tím nebudeš žít až do smrti. Chápu, že ti ublížil, když zrušil svatbu těsně před obřadem a pak si hned vzal tvoji nejlepší kamarádku, ale nemůžeš se tím nechat srážet na kolena celý život! Viník je v první řadě on, ne ty!“

„Já vím,“ hlesla Antonia.

„Určitě jsi ho hodně milovala, když ses neobhajovala a čekala jsi, až na pravdu přijde sám,“ přemítala Barrie nahlas.

Antonia se ušklíbla. „A ty si myslíš, že na ni přišel? Určitě mu to někdo řekl, o tom nepochybuju, ale podle mě nikomu nevěřil. Stačilo mi, jak se na mě díval, když jsme se loni potkali na matčině pohřbu. Podle něj jsem ta mrcha já.“

„Miloval tě…“

„Ne, chtěl mě dostat, nic víc,“ hořce odtušila Antonia. „Alespoň mi to tak říkal. Potřeboval holku, která má dobré jméno. To moje rodiče měli, ačkoli nebyli majetní. Já milovala jeho, víc nepotřeboval. Chtěl se zaštítit, aby se na něj lidi nedívali skrz prsty kvůli jeho rodičům. Nakonec si snad vzal ženu svého srdce, ačkoli jsem neslyšela nic, co by tomu nasvědčovalo. Prý ji neměl rád. Chudák Sally,“ posteskla si Antonia. „Přetrhla by se kvůli němu, lhala a podváděla. A když získala to, o co jí šlo, nic z toho neměla.“

„Dobře jí tak,“ odsekla Barrie. „Zničila ti život, tvoji rodiče pak měli v Bighornu peklo. Dostala, co jí patřilo.“

„Kromě toho zničila i tvého nevlastního otce, nezapomeň,“ připomněla jí Antonia. Usmála se. „Prý se mu líbila moje matka.“

Barrie úsměv opětovala. „Ano, vyprávěl mi o tom. Ještěže měl rád i tvého otce. A když se vzali, nějak to zkousl. I proto by se pro tebe rozkrájel.“

„No, když se rozhodl, že mi zaplatí školu, zničil se. Tam to všechno začalo. Powell neměl George vůbec v lásce, protože Powellův otec přišel o půdu, kterou naopak získal George. Sama víš, že Dawson je s Powellem dodnes na kordy, nějak se jim to nedaří ustát. Dawson sice žije v Sheridanu, ale v Bighornu má snad čtyřicet tisíc hektarů půdy. Powell má půdu všude kolem, ale tu, kterou by chtěl, nemůže mít. A tak se vztekal a vzteká.“

„Dawson nikdy Sally neodpustil to, co prohlašovala o Georgeovi a o tobě,“ zašeptala Barrie. „Jednou na ni vztekle vyletěl. Zrovna šla s Powellem a on si na ni počkal. Řekl jí, co si o ní myslí. Powell byl u toho. Tehdy nic neřekl, ale prý se nezdálo, že by byl bůhvíjak překvapený Patrně ví své, ačkoli se tváří, jako by pravda byla jinde.“

„Tos mi nikdy neříkala,“ podivila se Antonia.

„Nevěděla jsem jak, vím, že kdykoli někdo vysloví Powellovo jméno, jsi z toho špatná.“

„Předpokládám, že se jí Powell zastal,“ podotkla Antonia.

„Ale kde, i Powell si dává pozor na jazyk, když mluví s Dawsonem,“ připomněla jí Barrie. „Říkala jsem ti, že mlčel. Sally prostě lhala, to věděl každý. Ale na napravování bylo pozdě. Tehdy už byli svoji.“

„Cože? Ty mi chceš říct, že Powell zná pravdu celých devět let?“ zděsila se Antonia.

„Nevím, těžko říct, jestli Dawsonovi věřil.“ Barrie sklopila zrak.

„Aha, jistě,“ zamrkala Antonia. Přece si nemohla myslet, že by Powell věřil Dawsonovi, když se nesnášeli. Navíc byl po uši zamilovaný do Sally, těžko by tedy věřil, že by mohla být tak podlá.

„Nediv se, že ti dva spolu nevycházejí. George kdysi obral Powellova tátu o všechno. Hráli spolu poker, Powellův táta byl na koni, myslel si, že má výhru v kapse. Neměl a prohrál. Od té doby se nesnášejí. Kromě toho mají sousední pozemky, což je další problém. Kdyby se objevila nějaká výhodná nabídka, Dawson i Powell by se přetrhli, aby získali tu lepší. Jsou jako malí kluci. Teď určitě dennodenně přemýšlejí, jak by přišli k tomu pásu země, který je mezi nimi a patří paní Holtonové.“ Ještěže si tu půdu nechala, jinak by se ti dva ukousali, hořce se usmála Antonia. „Ale co, nechrne toho, jejich spory beztak nevyřešíme.“

„Souhlasím s tebou. Čím míň se vidím s Dawsonem, tím jsem spokojenější.“

Antonia s ní musela souhlasit. Barrie se totiž v Dawsonově přítomnosti měnila k nepoznání. Najednou byla strnulá, odměřená, sotva promluvila.

„Kdybys změnila názor, na Vánoce klidně přijď,“ připomněla Barrie Antonii.

„Dobře, děkuju. Ale přesvědčila jsi mě. Kdyby otec nemohl sem, pojedu za ním. Ty bys mohla jet taky.“

„Zbláznila ses? Do Bighornu? Já si opravdu nechci Vánoce kazit Dawsonem.“

„Dawson přece bydlí v Sheridanu.“

„Někdy ale jezdí na ranč do Bighornu. Poslední dobou tam jezdí čím dál častěji.“ Zakabonila se. „Paní Holtonová je prý pohledná vdova. Její manžel vlastnil hodně půdy a ona zatím žádnou neprodala.“

Aha, vdova s majetkem. Tím nejcennějším, s půdou. Že by Barrie narážela i na jinou konkurenci mezi Powellem a Dawsonem? Je možné, že by se nedohadovali jen kvůli půdě, nýbrž i kvůli ženě? Anebo Dawsona přitahuje její stav, když sám je také vdovec? Posmutněla. Zase přemýšlela nad tím, na co by nejradši zapomněla.

„Antonie, nezapomínej na to, co jsem ti říkala. Musíš jíst. Sice takhle vypadáš křehce a zranitelně, což je pro muže jistě poutavé, ale ničíš si zdraví. Opravdu jsi jen kost a kůže. Lezou z tebe i lícní kosti.“

Na vystouplé lícní kosti mi nesahej,“ zasmála se Antonia. „Zdědila jsem je po babičce. Patřila do kmene Čejenů.“ Neměla to říkat. Hned se jí vybavilo, že jí Powell dal přezdívku Čejenka. Podle babičky. Původně jí říkal Čajenka, protože měla ráda čaj, ale postupem času se víc nechal inspirovat babičkou.

„Vidíš, máš pevný kořínek,“ podotkla Barrie. „My máme irské kořeny, a černé k tomu. Naši předci byli vojáci ve španělské armádě, která se přepravovala na lodi, a vítr ji zavál k irským břehům. Jedním z našich předků prý byl španělský šlechtic, který se oženil s nevlastní sestrou irského lorda.“

„Pane jo, to je krásný příběh.“

„Viď že ano? Říkám si, že bych se někdy měla odpoutat od matematiky a ponořit se do historických románů.“ Podívala se na hodinky. „Panebože, to je hodin. Musím letět, jinak přijdu pozdě na rande! Ahoj v pondělí!“

„Měj se hezky.“

„Budu. A ty bys taky měla.“ Zamávala Antonii a zmizela. Ve třídě po ní zbyla příjemná vůně parfému.

Antonia se podívala na tašku, v níž si domů odnášela testy k oznámkování. A musí si připravit hodiny na další týden. Uklidila si věci, rozhlédla se po místnosti a vydala se domů. Vlastnila malý byt. Měla z něj krásný výhled na horu, jíž se říkalo Áčko. Na samém vrcholku totiž bylo napsáno písmeno A. Studenti každý rok horu malovali. Stala se objektem snad všech malířských a výtvarných hodin a kurzů. Město leželo v rovině, nápadný byl jen shluk několika vyšších budov. Táhlo se do šířky, vlastně ani nevypadalo jako město, spíš jako rekreační oblast. Rozdíl mezi Tucsonem a Bighornem snad ani nemohl být větší.

Antonia si vzpomněla, jak před necelým rokem jela na matčin pohřeb. Chodili k nim lidé z městečka, kondolovali jim, nosili jim květiny, které měla maminka tolik ráda. Antonia vždy měla připravené nějaké občerstvení, aby měla hostům co nabídnout. Obdrželi spoustu písemných kondolencí. Nebylo to jednoduché.

V den pohřbu bylo krásně, na nebi nebyl ani mráček. Sníh se blýskal jako diamanty. Antonia si vzpomněla, že maminka měla nade vše ráda jaro. Už žádné neuvidí. Její srdíčko namáhavou cestu posledními roky života vzdalo. Maminka naštěstí zemřela rychle, bezbolestně. Pekla. Právě vytahovala plech z trouby. Infarkt ji zastihl naprosto nepřipravenou. Přivolaná sanitka jí už pomoct nedokázala.

Obřad trval krátce, o to byl však srdečnější. Nebylo třeba zbytečných slov, Antoniinu matku znal každý. Zastavil se u nich Dawson a kondoloval jim i jménem George. George totiž byl vážně nemocný a obával se, že by cestu z Francie nezvládl. Za necelé dva týdny rovněž zemřel.

Dawson nabídl Barrie, že ji odveze na letiště, aby stihla letadlo do Arizony. Barrie pochopitelně také přijela na pohřeb, ovšem potřebovala se brzy vrátit do práce. Antonia si všimla, že vidina i krátké cesty na letiště v Dawsonově přítomnosti dělá Barrie velké problémy. Byla bílá jako stěna.

Za pár dní šel otec něco vyřizovat do banky. Antonia se probírala matčinými věcmi. Bylo to pro ni za trest. Pomáhala jí paní Harperová odvedle. Najednou se objevila mezi dveřmi do ložnice a oznámila jí, že přišel Powell Long a chtěl by s ní mluvit.

Antonia na něj neměla náladu. Měla co dělat, aby se nezhroutila. Poslední dny byly náročné. Tušila, že by ji jediný hovor s Powellem mohl stát zbytky sebeovládání.

„Paní Harperová, prosím vás, buďte tak hodná a vyřiďte mu, že my dva se už nemáme o čem bavit. Nemám na to sílu,“ požádala sousedku.

„Víš, Antonie, Powell sám před několika lety přišel o manželku, ví, jaké to je,“ opatrně namítla sousedka. Čekala, co jí na to Antonia odpoví.

Antonia samozřejmě věděla, že Sally zemřela. Tehdy Powellovi neposlala kondolenci ani květiny, neměla potřebu ozývat se mu. Stalo se to tři roky po jejím odchodu z Bighornu.

„Vím, že prožil hluboký zármutek,“ nekonkrétně odpověděla Antonia. Víc neřekla. Paní Harperová po chvíli pochopila, že Antonia se s Powellem nesetká, a šla mu předat vzkaz.

Za chvíli se vrátila. Podala Antonii kartičku. „Mám vám to dát,“ špitla. „Kdybyste s něčím potřebovala pomoct, máte mu zavolat.“

Pomoct. Antonia si odfrkla. Ani se na kartičku nepodívala, roztrhala ji a rozcupované kousíčky papíru podala paní Harperové. Beze slova se vrátila k třídění věcí.

Sousedka si povzdychla. „Tím je řečeno vše,“ podotkla a odešla.

Byl to jediný kontakt, který s ním Antonia měla ode dne matčiny smrti. Pak se neozval. Od ostatních se dozvěděla, že si vlastním úsilím vybudoval prosperující ranč. Nikoho se na něj neptala, ale zprávy o něm k ní vždycky nějak dorazily. Nikdy se znovu neoženil. Stejně si občas říkala, proč za ní vlastně ten den přišel. Co chtěl? Potřeboval se zbavit viny? Nebo snad chtěl ještě něco víc? Kdo ví.

Když přišla domů, všimla si, že na záznamníku bliká kontrolka. Má vzkaz. Stiskla tlačítko aktivující přehrávání. Volal otec. Tušila to. Opět měl zánět průdušek, ostatně jako každou zimu. Lékař mu žádné cestování nedoporučoval. Měl by být v klidu. Antonia pochopila, že buď se ona vydá za otcem, nebo bude každý z nich na Vánoce sám.

Ztěžka dosedla na květovanou pohovku. To ne, nechce tam jet. Jistě, mohla by si vymyslet nějakou výmluvu, ale přece nenechá nemocného otce samotného, navíc o svátcích. Takže pojede. Okamžitě zvedla sluchátko a objednala si letenku do Billingsu, nejbližšího letiště od Bighornu.

Wyoming je řídce osídlená oblast, a tak v něm není mnoho letišť. Powell Long si toho byl vědom, proto si nechal postavit přistávací plochu na svém ranči. Byl rád, že si konečně může dovolit takový luxus. Jinak by v Bighornu neměla kde přistát žádná letadla. Barriein nevlastní bratr sice měl kousek za Bighornem také přistávací dráhu, ale právě na něj se spoléhat nechtěl. Powell potřeboval mít co nejtěsnější kontakt se zákazníky, dodavateli a dalšími lidmi, proto s vybudováním miniaturního letiště neotálel. Navíc se nechtěl Dawsona o nic prosit. Nesnášel ho.

Antonia si v Billingsu pronajala auto a vydala se do Bighornu. Na dlouhé cesty byla zvyklá z dob, kdy jezdila z Bighornu do Arizony autobusem.

Kochala se krajinou. Po několika desítkách kilometrů ji napadlo, že se otce měla zeptat na předpověď počasí. Jednak na to zapomněla, a také nechtěla otce příliš zatěžovat, protože se mu velmi špatně mluvilo. Nadiktovala mu, kdy přijede, ostatní si zajistila sama. Z Tucsonu odlétala brzy ráno. Možná si měla nechat větší časovou rezervu, protože mohla předpokládat, že kdyby se někde zdržela, případně ji zdrželo počasí, otec by za ní bezpochyby někoho poslal. Nadšeně nasávala zimní atmosféru dokreslenou vzorně bílým sněhem. Nechápala, proč se cestě domů tak vyhýbala. Arizona sice je krásná, ale Wyoming je Wyoming. A je to její domov. Vždycky jí tu bude nejlépe na světě.

Blížila se k Bighornu. Silnice byla čím dál hůře sjízdná, těsně před Bighornem dostala smyk. Naštěstí se jí podařilo auto udržet na vozovce, jinak by neměla šanci na záchranu. Auto by skončilo v roklině pod příkrým spádem hned vedle silnice.

Jakmile vjela do městečka, oddychla si. Konečně. Zajela na příjezdovou cestu a zaparkovala pod tropickým stromem. Nádhera. Je doma.

Za oknem se skvěl ozdobený vánoční stromeček. Zalapala po dechu. Otec i nadále držel matčinu tradici. Dojalo ji to. Prohlédla si ozdoby. Při pohledu na jelena z průzračného skla se zhluboka nadýchla. Daroval jí ho Powell k zásnubám. Kdysi ho chtěla rozbít, ale nakonec to neudělala. Nechala ho rodičům, s sebou do Arizony si ho nevzala.

Otec ji patrně slyšel přijíždět a přišel jí otevřít. Měl na sobě župan. Kapesník nedal z ruky.

Vřele ji objal. „Jsem tak rád, že jsi přijela, Antonie,“ dojatě zašeptal. Rozkašlal se. „Je mi docela dobře, ale doktor se mnou odmítl diskutovat.“

„Má pravdu,“ přitakala Antonia. „Ještě abys dostal zápal plic.“

Usmál se. „Máš pravdu. Jak dlouho tu zůstaneš? Až do Nového roku?“ Antonia zavrtěla hlavou. „Ne, tati, bohužel to nejde. Vracím se pětadvacátého.“ Neřekla otci o tom, že je objednaná k lékaři. Nechtěla, aby si o ni dělal starosti.

„Nevadí, alespoň týden, to je plno času. Obávám se, že se ven moc nedostaneme, ale aspoň si tě užiju.“

„Přesně tak.“ „Dawson říkal, že možná zajde na návštěvu,“ dodal. Antonia na něj užasle zamrkala. „Vrátil se z Evropy. Prý tu má nějaké jednání, o které nechce přijít.“ „Jsem ráda, že alespoň on nevěřil těm hloupým řečem o mně a Georgeovi,“ opět si vzpomněla na to kruté příkoří.

„Jak by mohl, přece svého otce dobře znal,“ namítl Ben. „George byl výborný člověk, jsem ráda, že vždycky byl náš přítel.“

„Stýská se mi po něm. A po mamince taky. Kromě tebe byla nejdůležitějším člověkem v mém životě.“

„Ty jsi ten nejdůležitější člověk v mém,“ dodala Antonia. „Jsem ráda, že jsem doma,“ spokojeně vydechla a rozhlédla se po obýváku.

„Pořád tě baví učení?“

„Moc, čím dál víc,“ horlivě odpověděla.

„I tady jsou dobré školy,“ nadhodil otec. „A pořád jim tu chybí učitelé. Kromě toho teď dvě otěhotněly. Nové budou těžko shánět.“ Pátravě se na ni zadíval. „Antonie, co kdybys…“ „V Tucsonu mi je dobře,“ opáčila rázně. „Já vím,“ přikývl. „Nechceš sem kvůli Powellovi, že? Ten si teda pomohl. Taková fúrie.“

„Mám uvařit kávu?“ zeptala se Antonia ve snaze změnit téma hovoru. „Ano, rád. A mohla bys uvařit instantní polévku? Paní Harperová byla nakoupit.“

„Pořád bydlí vedle?“

„Ano, jistě,“ zasmál se. „Sama je vdova, takže ti asi nemusím vysvětlovat, proč se o mě stará.“ Mrkl na dceru. Antonia se rozesmála. „Paní Harperová je hodná. S maminkou byly dobré kamarádky. Stejně mi spíš připadá, že je členem rodiny.“ Vrhla na otce významný pohled. „Víš, kdybys třeba chtěl vědět, jak bych se dívala na to, kdyby…“

„Antonie, vždyť to není ani rok,“ napomenul ji otec se smutným pohledem v očích.

„Mamka tě měla moc ráda na to, aby se jí líbilo, že žiješ sám, bez pomoci. Nepřála by si to, věř mi.“

Jen pokrčil rameny. „Budu ji oplakávat tak dlouho, jak já budu chtít.“

„Samozřejmě, nechci ti do toho mluvit. Převléknu se a půjdu na tu polévku, ano?“

„Jak se má Barrie?“ zeptal se otec Antonie, když ze svého pokoje vyšla v džínách a bílém svetru se zlatými zvonky. Byly ozdobené červenými mašličkami.

„Má se fajn, pořád je samá energie.“ „Proč taky nepřijela?“

„Protože má na krku čtyři mužské,“ zasmála se. „Dawson na ni nebude čekat věčně.“ Rychle se na něj podívala. „Ty si to taky myslíš?“ užasla. „Vůbec o něm nechce mluvit.“

„On o ní také ne.“

„Slyšela jsem nějaké řeči o tom, že Dawson má prý něco s paní Holtonovou. Je to pravda?“

Unaveně si povzdychl a sedl si ke stolu. „O Holtonové se říká, že loví chlapy jako ostřílený pytlák. Kouká po každém mužském, který má trochu víc peněz. I na Powella si dělá zálusk.“

„Aha.“

„Ty si ji asi nepamatuješ, co? Přestěhovali se sem s manželem krátce předtím, než jsi šla na vysokou, ale hodně cestovali, moc se tu nezdržovali. Byla to snad nějaká herečka nebo co. Ale od smrti manžela je tady.“ „A co dělá teď?“

„Myslíš, kde pracuje?“ zeptal se otec s pobaveným úsměvem. „Žije z dědictví, nepotřebuje pracovat.“

Antonia protočila panenky. „To by mě zabilo. Nechtěla bych být nepotřebná. Mě učení moc baví, je to pro mě poslání, nejen práce.“

„Některé ženy prostě nebyly stvořeny k práci.“

„Asi ne.“

Antonia přinesla na stůl polévku a dala vařit vodu na kávu. Chvíli jedli beze slova. „Kéž by tu s námi byla maminka,“ povzdychl si otec.

„Taky bych si to přála,“ zašeptala Antonia.

„Uděláme, co budeme moct, abychom Vánoce prožili spokojeně. Máme jeden druhého, i to je velký dar.“ Antonia přitakala.

Otec se na ni usmál. Připomínala mu manželku, byla jí moc podobná. „Jsem strašně rád, že jsi přijela,“ pronesl dojatě.

„Já taky, tati. Jez, ať ti to nevystydne,“ dobrosrdečně ho pobídla, aby změnila téma.

DRUHÁ KAPITOLA

Dawson Rutherford byl vysoký, štíhlý a oslnivý mladý muž. Měl vlnité vlasy a pronikavé oči. I kdyby nebyl tak pohledný, z jeho osobnosti vyzařovala tak silná aura, že by ho nikdo nedokázal přehlédnout. Jeho kouzlu dodával na síle hluboký hlas, ovšem většinou byl chladný, odměřený a rázný. K ženám se choval chladně. Antonia ho na pohřbu jeho otce dokonce viděla, jak se od jedné ženy odtáhl, aby se ho nemohla dotknout. Nepřál si to. Připadalo jí to divné, jelikož věděla, že kdysi měl milostných aférek víc než dost.

Kdyby Antonia nezaprodala duši Powellu Longovi, určitě by jí nevadilo, kdyby se jí Dawson dvořil, byť jí jeho chování připadalo poněkud strohé. Pochopila však, že on potřebuje jinou ženu. Nejspíš Barrie.

Na Štědrý večer se u nich opravdu zastavil. Přinesl otci dýmku. Antonia ho zanedlouho šla vyprovodit.

„Že se nestydíš,“ vyčinila mu. „Táta je rád, že se jakžtakž zotavuje ze zánětu průdušek, a ty mu přineseš dýmku. Chceš ho zničit?“ Dawson na ni mrkl. „Ty si myslíš, že by tvůj otec někdy přestal kouřit? Snažila ses ho k tomu přinutit mnohokrát, bez úspěchu. Je jedno, jestli mu koupím dýmku, nebo ne, kouřit bude dál stejně. Měli bychom ho přinutit k tomu, aby kouřil venku, a ne doma. Víc pro něj udělat nemůžeme.“

„Já vím,“ omluvně se usmála. „Je to od tebe hezké.“

„Chceš vidět, co mi dal?“ zeptal se. Na odpověď nečekal a ukázal Antonii stříbrný zapalovač vykládaný tyrkysem.

„Nevěděla jsem, že kouříš,“ podivila se.

„Nekouřím.“

Užasle na něj vytřeštila oči.

„Kdysi jsem kouřil doutníky,“ opravil se. „Ale před několika měsíci jsem přestal. Tvůj otec to neví, tak mu to hlavně neříkej.“

„Neboj, budu mlčet jako hrob. Každopádně jsem ráda, žes s tím přestal,“ ocenila ho.

Pokrčil rameny. „Neznám žádného kuřáka, který by nechtěl přestat.“ Upřeně se na ni zadíval. „Tedy až na jednoho.“

Věděla, že mluví o Powellovi. Snad odjakživa kouřil doutníky a nikdy s nimi nezkoušel přestat. Otráveně protáhla obličej. „Změňme téma, ano?“

„To nejde, vypadáš zničeně.“

„Proboha, Dawsone, stalo se to před devíti lety, nech to spát.“

„Měl by dostat nakládačku za to, co ti udělal, bídák jeden. Nikdy jsem ho neměl rád a tohle mu na popularitě nedodalo. Našemu otci to hrozně ublížilo. Co ti budu povídat, tu historku znáš víc než dobře.“

„Sally prostě chtěla Powella, tak se snažila. Čekal bys od ní něco jiného?“

Protočil panenky. „Tak ho dostala, no. Ale spočítal jí to i s úroky, nemysli si. Nakonec se dala na pití, protože pořád byla doma sama. Powell prý nemá rád jejich dceru, viní ji za to, co se stalo.“

„Jak to?“ lekla se Antonia. „Powell měl vždycky rád děti, přece nemůže vinit dceru za to, co udělal…“

„Sally se s ním schválně vyspala, těhotenství bylo v plánu,“ odpověděl. „Pak ji nechal být. Časem zjistil, co se stalo. Vlastně se pravdu dozvěděl hned, možná si s ní i Sally bral.“

„Zůstal s ní, takže není co řešit.“

„Musel. Chtěl si vybudovat farmu, ale tohle je malé město. Lidi si tu vidí do talíře, takže musel vydržet v manželství, které mu nic nedávalo, aby si nepošpinil jméno. Jinak by neměl šanci.“ Zadíval se jí do očí. „Nenávidí tě,“ překvapivě dodal. „Nenávidí tě za to, že jsi víc nebojovala, žes ho nepřiměla k tomu, aby věřil tobě. Prostě jsi utekla a on to nedokázal překousnout.“

„Jak je možné, že toho tolik víš, když se právě vy dva nesnášíte?“ užasla.

„Mám své zdroje.“ Povzdychl si. „Samozřejmě nemůže popřít, že největší díl viny připadá na něj, ale nějak nedokázal přijmout, že by ho Sally mohla takhle podrazit. Brzy pochopil, co na něj nachystala.“ Pokrčil rameny. „Sally nebyla špatná, prostě do něj byla zamilovaná. Nehodlala se o něj nechat připravit, ani tebou. Láska dělá s lidmi hrozné věci.“

„Zničila mi jméno, zničila i tvého otce. Musela jsem odejít, nevydržela bych tu,“ pronesla věcně. „Byla zákeřná. Nenáviděla jsem ji. Nenávidím i Powella. Klidně bych mu zakroutila krkem.“

Dawson užasl. Věděl, že Antonia je člověk, který by ani mouše neublížil, proto ho její slova nemálo překvapila. Ale nehodlal ji z ničeho vinit, měla na to právo.

Prohlížel si zapalovač od Antoniina otce. „Jak se má Barrie?“ zeptal se. Bylo vidět, že se snaží působit dojmem, jako by ho to vlastně ani nezajímalo.

„Právě bojuje hned s několika nápadníky,“ s úsměvem odpověděla. „Když jsem odjížděla, mluvila o čtyřech.“

Odměřeně se zasmál. „To mě nepřekvapuje, jeden mužský jí nikdy nestačil. Ani dřív, ani teď.“

Antonia by se o jeho vztahu k Barrie ráda dozvěděla víc. Nechápala, proč se chová tak divně. „Proč ji tolik nenávidíš?“ zeptala se ho.

Užasl. „To… to přece není pravda,“ vykoktal. „Jen mě mrzí, že se chová právě takhle.“

„Dawsone, Barrie přece není promiskuitní, i když to tak vypadá.“ Zadívala se na něj. „Barrie to jen hraje, ve skutečnosti je jiná.“

Zamračil se a sklopil pohled. „Možná ji znám líp než ty,“ podotkl. Podíval se na ni. „Asi by sis měla sundat růžové brýle.“

„Já si spíš myslím, že ji vidíš takovou, jakou ji chceš vidět, ne jaká je,“ opáčila.

Zastrčil si zapalovač do kapsy a popošel o několik kroků. „Musím jít, mám schůzku. Nerad bych, aby klient odešel.“

„Děkuju, žes přišel, táta měl radost.“

„Potěšení je na mé straně, přece jsme kamarádi.“ Usmál se. „I ty jsi moje kamarádka, i když strkáš nos do věcí, po kterých ti nic není.“

„Barrie je moje kamarádka.“

„Moje ne,“ odsekl. „Hezké Vánoce, Annie.“ Otočil se a odcházel.

„Tobě taky!“ zavolala za ním. Měla ho ráda, ačkoli mu rozuměla čím dál tím méně. Antonia pochopila, že ho Barrie miluje. A on ji možná taky. Těžko říct, Dawson je nečitelný.

Vrátila se do kuchyně a uvařila horkou čokoládu. Otec seděl u stolu. Podíval se na ni.

„Už odešel?“

„Ano, potřebuješ něco?“

Otec zavrtěl hlavou. Nalil horkou čokoládu z konvičky do dvou hrnků a kývl hlavou ke druhé židli.

„Dawson mi dal dýmku,“ oznámil dceři. „Neměl jsem to srdce říct mu, že jsem s kouřením definitivně přestal.“

„Tati!“ zajásala Antonia. Takovou dobrou zprávu nečekala. „To je úžasná novina!“ Usmál se. „Tušil jsem, že budeš mít radost. Snad mě ty věčné bronchitidy přejdou.“

Antonia se rozesmála. „Tati, tys dal Dawsonovi zapalovač, viď? A víš, že on zase neměl to srdce, aby ti řekl, že přestal kouřit?“

Otec se navzdory nemoci přímo rozchechtal. „To se povedlo! Měli jsme si ty dárky věnovat podstatně dřív.“

Zadíval se jí do očí. Náhle zvážněl. „Antonie, musím ti něco říct. Před týdnem tady byl Powell.“

Antonia ztuhla. „Tady? Proč?“

„Slyšel, že jsem nemocný, tak se mě přišel zeptat, jestli něco nepotřebuju. A chtěl vědět, kde jsi.“

Antonia se ani nepohnula. „Aha,“ hlesla.

„Řekl jsem mu, že o mé nemoci nevíš a že by si spíš měl hledět svého.“

„Hm.“

Otec se napil a odložil hrnek na stůl tak rázně, až to klaplo. „Měl s sebou dceru. Je to tichá, docela milá dívka. Seděla a mlčela. Je podobná matce. Jako by jí z oka vypadla.“

Antonia se nezmohla na slovo. Upřeně zírala do hrnku. Tak on si s jejím dítětem přijde až k nim domů! Taková nehoráznost!

„Nechtěl jsem tě rozrušit,“ omlouval se otec, „ale myslel jsem si, že bys o tom měla vědět. Řekl mi, že se na mě přijde podívat po Vánocích. Nezval jsem ho,“ uvedl na svou obhajobu, jako by čekal, že mu za to Antonia vyhubuje, „nabídl se sám. Překvapil mě, ani jsem nevěděl, co mu na to mám odpovědět. Asi si je dobře vědom toho, že kvůli tomu, co způsobil, měla tvoje maminka infarkt. On ji měl rád, to mu upřít nemůžu. Chová se jako můj anděl strážný. Když se mi udělalo zle, poslal sem doktora. Domluvil se s paní Harperovou, že na mě dohlédne.“ Usmál se. Ani nevěděl proč.

„To je od něj hezké,“ podotkla Antonia. Netušila, co k tomu Powella vedlo. „Děkuju, žes mi to řekl. Kdyby se tu objevil, zmizím sem do kuchyně.“

„Antonie, je to už devět let,“ připomněl jí otec.

„Myslíš si, že bych na to měla zapomenout?“ Povzdychla si. „Tati, to já neumím. Ty dokážeš lidem odpouštět, ale mně to nejde. Asi bych měla být velkorysejší, jenže tohle moc bolí. Kvůli němu a Sally jsem prakticky přišla o domov.“

„Antonie, vždyť jsi pořád sama. Za celou tu dobu sis sem nepřivedla jediného nápadníka. Nikam nechodíš, buď jsi ve škole, nebo doma. Nemůžeš zůstat sama, jednou si to budeš vyčítat.“

„Mně je takhle dobře,“ namítla. „Děti stejně nechci,“ zalhala. Kdyby měla mít děti, pak jedině s Powellem. Toho se ale nedočkala.

Na Štědrý den si věnovali několik drobností a večer strávili vzpomínáním na maminku.

Ráno se sbalila, oblékla si růžový pletený kostýmek a chystala se k odjezdu. Vyčesala si vlasy, obula si lodičky na vysokém podpatku. Odnesla si kufr do předsíně, položila přes něj kabát a šla se rozloučit s otcem.

Z obýváku se k ní donesly nějaké hlasy. Aha, otec nebyl sám. Neslyšela zvonek ani klepání. Vzápětí se zarazila. Ten hlas nemohla nepoznat. Stála mezi dveřmi. Naproti otci seděl vysoký štíhlý muž, který se k ní otočil. Powell.

Pevně sevřela rty, nehodlala na sobě dát cokoli znát. Znovu se jí vybavily vzpomínky na společné mládí. Neubránila se jim. Postřehla, že má prošedivělé spánky. Ani k němu není čas milosrdný. Bylo mu něco málo přes třicet.

Powell se také neubránil překvapení. Především nečekal, že před sebou uvidí tak krásnou ženu. Kam se poděly šedé kostýmy a drdol? Musel si přiznat, že přišel hlavně kvůli ní. Chtěl ji vidět, než zase odjede. Mrzelo ho, když s ním odmítla mluvit na pohřbu své matky.

Antonia odvrátila pohled jako první. Intenzita jeho pohledu ji spalovala. Nesmí na ní poznat, že ji zaskočil. „Promiň,“ oslovila otce. „Nevěděla jsem, že někdo přišel. Potřebuju jet, chci se s tebou rozloučit, víš?“

Otec se na ni omluvně usmál. „Powell se mě přišel zeptat, jak se mi daří.“

„Ty už odjíždíš? Tak brzy?“ podivil se Powell. Poprvé po mnoha letech ji oslovil přímo, tváří v tvář.

„Do školy se vracíme dříve než studenti.“ Byla na sebe pyšná, zvládla to. Odpověděla mu sebejistě, hlas se jí nezachvěl. „Aha, ty jsi učitelka, že?“

Odmítala se mu podívat do očí, hleděla kamsi do neurčita. Zabodla mu pohled mezi arogantně zdviženou bradu a smyslná ústa. Powell nebyl žádný krasavec, ale měl silné osobní kouzlo. Ženy po něm doslova letěly.

„Ano,“ přitakala. Podívala se na otce. „Tati?“

Vstal a šel se s ní rozloučit. „Dávej na sebe pozor, Antonie. A zavolej mi, až dorazíš domů. V noci sněžilo, snad se na letiště dostaneš bez problémů.“

„Neboj, tati, mám s sebou mobil. Kdybych někde uvízla, zavolám si pomoc.“

„Cože? Ty v tomhle počasí jedeš do Arizony?“ užasl Powell.

„Jo, jsem na to zvyklá.“

„Kdysi ses bála jezdit ve sněhu,“ opatrně namítl.

Odměřeně se na něj usmála. „Teď není kdysi, jsem už dospělá.“

Pochopil. Ale pohled neodvrátil. Mrzelo ji, že se neovládla.

„Sally ti napsala dopis,“ nečekaně změnil téma. „Neposlal jsem ho, a pak jsem na něj zapomněl.“

V Antonii se vzedmul vztek. Co si to dovoluje? Vybavila si dopis od Sally, který neotevřela. Poslala jí ho zpátky. „Další?“ jedovatě odsekla. „Od tvé ženy nic nechci, ani pitomý dopis.“

Naježil se. „Bývaly jste nejlepší kamarádky.“

„A taky největší nepřítelkyně,“ dodala. „Zničila mi pověst a vlastně i zabila moji matku! To ti připadá málo? Máš pocit, že potřebuju, aby mi ji ještě něco připomínalo?“ Polkl.

„Nechtěla ti ublížit, nebyl to záměr,“ zašeptal.

„Neříkej. Máš pocit, že její úžasné úmysly vrátí život Georgeovi nebo matce?“

Odvrátil pohled. Sklonil hlavu a zapálil si doutník. Pozdravila otce.

„Zavolám ti,“ slíbila mu. „A dávej na sebe pozor,“ dodala.

„Jsi rozrušená, Antonie,“ zasáhl. „Počkej chvíli, teď nejezdi…“

„Ne, tati. Nedělej si starosti.“ Powellovi nevěnovala jediný pohled a odešla.

V předsíni si vzala kufr a šla k autu. Sotva měla všechno připravené, ozval se za ní Powell.

„Vzpamatuj se,“ úsečně na ni vyštěkl. „Přece nechceš skončit někde v příkopu. Tím bys otci moc nepomohla,“ dodal ironicky.

Jeho přítomnost ji zaskočila. Navíc stál jen kousek od ní. Netušila, že by na ni mohl mít tak silný vliv. Tvářil se vážně.

„Jsi hubená,“ pronesl nejistě. „Jíš vůbec?“

„Jo, jím, nestarej se. Ahoj.“ Chtěla otevřít dveře. Byl ale rychlejší a nedovolil jí to. Položil ruku na rám okna. „Proč tu nedávno byl Dawson?“ zeptal se.

Takovou otázku nečekala. „Co je ti do toho?“ zasyčela na něj.

Uštěpačně se usmál. „Možná nic, ale jeho otec zničil mého otce, takže nehodlám dopustit, aby Dawson zničil mě.“

„Můj otec a George byli dobří kamarádi.“

„Ty a George jste byli milenci.“

Zprvu nic neřekla. Podívala se na něj. „Pravdu znáš, nehraj to na mě.“

„George ti zaplatil školu,“ připomněl jí.

„Jistě,“ usmála se. „Odvděčila jsem se mu tím, že jsem dřela jako blázen. Školu jsem dokončila jako druhá nejlepší. Nikdy mu to nebudu moct splatit. Moc mi chybí, byl to výjimečný člověk.“

„Jo, taky byl bohatý a líbil se ti. Nelži mi.“

Pohlédla mu do tmavých očí. Vždycky byl tvrdý. A podle toho, co slyšela, poslední roky se jeho odměřené chování ještě zvýraznilo. Celý život dřel, aby si vydobyl dobré jméno a nemusel se vláčet s tím, jaké měli jeho rodiče. Jenže za to musel platit vysokou daň: nevěřil lidem. Vždycky od nich čekal to nejhorší. Věděla to o něm, býval takový už v době, kdy spolu chodili. Nevěřil, že by někdo mohl někomu nezištně pomoct. K tomu nebyl vedený. Buď jak buď, ani ji neměl opravdu rád, miloval Sally. Řekl jí to v den, kdy se s ní rozešel. Označil ji za děvku a…

„Proč na mě tak koukáš?“ nervózně se jí zeptal. Strčil si ruce do kapes.

„Vzpomínala jsem na to, jaký jsi býval,“ odpověděla mu. „Nezměnil ses. Pořád nikomu nevěříš, pořád od všech čekáš jen to nejhorší.“

„Tobě jsem věřil,“ ohradil se. Ironicky se usmála. „Ne, nevěřil,“ trvala si na svém. „Jinak bys tak ochotně nenaletěl Sally na ty nehorázné lži.“

„Ksakru!“ vykřikl.

Popadl ji za ramena. Doutník mu vypadl z úst a přistál ve sněhu. Antonia se lekla, až zamrkala. Měl sílu, nečekala to.

Znovu se mu zahleděla do očí. Udivilo ji, že z něj vůbec nemá strach. Z očí mu sršely blesky.

„Sally nelhala!“ div nezařval. „To je na tom to nejhorší. Byla moc milá a hodná, mně nikdy nelhala. Když jsi odjela z města kvůli tomu všemu, co se stalo, mohla si oči vybrečet. Pořád jen brečela, protože mi nechtěla říct, co je mezi tebou a Georgem. Ničilo ji, když viděla, jak mě podvádíš!“

Prudce se od něj odstrčila. Ani nečekala, že by mohla mít takovou sílu. „Však taky měla proč brečet,“ procedila skrz zaťaté zuby.

Sekl po ní nevybíravým slovem. Zrudla a neodpověděla mu. Nestál jí za to.

Otevřela dveře a obrátila se k němu.

„Jestli mi tohle ještě jednou řekneš, dostaneš stejný kopanec jako tehdy u autobusu. Nic jiného si stejně nezasloužíš.“

Málem se usmál. Na ten kopanec si dobře pamatoval. Antonia vždycky měla ránu. Jenže si taky pamatoval, že s ním odmítala mluvit, dokonce i po pohřbu své matky. Tehdy už byla Sally po smrti. Nabídl Antonii pomoc. Nepřijala od něj nic. Chtěl ji chvíli držet v náručí, aby viděl, jestli pro ni ještě něco znamená. Asi to nepůjde, Antonia na něj má pěkný vztek. Neodpustila mu. Ani po všech těch letech v ní vztek nevydoutnal. Nedá mu šanci. Už jí na něm nezáleží.

„Pokud jsi s těmi urážkami skončil, potřebovala bych odjet,“ jedovatě si rýpla.

„Když ti umřela matka, chtěl jsem ti pomoct,“ neodpustil si. „Odmítla jsi se mnou mluvit, nic jsi ode mě nepřijala!“

Antonia se zarazila. V jeho slovech zaslechla lítost. To by byl špatný vtip. Zadívala se do dálky. „My dva si nemáme co říct. Tehdy jsem nepotřebovala s ničím pomoct, ani otec ne. Ty sis od nás vzal pomoci víc než dost, takže si užívej bohatství a nám dej pokoj.“

Zaklel. „Co tím myslíš?“

Ušklíbla se.

„Tys už zapomněl? Ale nic, už musím…“

Ani se nepohnul. Antonia z toho nedělala vědu. Obešla ho a nasedla do auta.

Na Powella se ani jednou nepodívala. Když nastartovala, ustoupil. Vycouvala na silnici a jela pryč. Třásly se jí ruce. To ale Powell neviděl. Ještěže tak. Stál na příjezdové cestě a díval se za odjíždějícím autem. Na široký klobouk mu dopadaly sněhové vločky. Nevěděl, co má dělat. Nechápal, proč s ním nechce mluvit. Nejradši by do něčeho praštil. Chtěl by s ní všechno probrat, aby si po devíti letech ve všem udělali jasno a mohli jít dál. Chtěl… chtěl druhou šanci.

„Dáš si se mnou horkou čokoládu?“ zavolal na něj ode dveří Ben.

Powell se zamyšleně díval za odjíždějícím autem. „Ano. Ne. Děkuju, ale už půjdu,“ odpověděl roztržitě po chvíli.

Ben si přitáhl kabát těsněji k tělu. „Myslíš si, že tímhle něco změníš?“ zeptal se Powella.

„Asi ne.“ Podíval se na Bena. „Stejně vím, že Sally nelhala. Navíc nevinní lidé neutíkají. V tomhle případě utekli oba dva.“

Ben se na něj pátravě zadíval. Postřehl, že Powell vypadá zničeně. Skutečně svým slovům věřil. „Ty tomu prostě chceš věřit, co? Jinak bys musel připustit, že jsi poslední roky promarnil a že jsi Antonii ublížil. Nemáš nic, jen tu svoji nenávist.“

Powell mu neodpověděl. Ani ho nepozdravil. Vztekle sebou hodil za volant terénního vozu a odjel.

TŘETÍ KAPITOLA

Antonia dojela do Tucsonu v pořádku. Na dvou místech sice cestu málem nezvládla, ale nakonec se jí to podařilo. Měla vztek na Powella. Jak si vůbec mohl dovolit jednat s ní jako s onucí? Kde bere tu drzost?

Snažila se na něj nemyslet. Beztak měla Vánoce zkažené. Silvestra strávila sama. Zavolala otci, chvíli si povídali, ale o Powellovi naštěstí nepadlo ani slovo.

Na Nový rok se zastavila Barrie. Měla na sobě džíny a teplý svetr. Snažila se, aby se příliš nevyptávala na Dawsonovu návštěvu u Hayesových, ale moc se jí to nedařilo. Antonia to už znala. Kdykoli se vrátila od otce, Barrie čekala, až začne mluvit o Dawsonovi. Po chvilce se začala tvářit, jako by ji nezajímal, a změnila téma.

Tentokrát byla jako vyměněná. „Jak vypadá? Sluší mu to?“ vyptávala se.

„Určitě,“ přikývla Antonia. „Navíc přestal kouřit, z toho mám radost.“ „Říkal něco o té vdově?“

Antonia se potutelně usmála. Zavrtěla hlavou. „Barrie, řekla bych, že ženy pro něj nejsou velké téma. Otec říkal, že se mu přezdívá „ledový muž“. Nikoho si k tělu nepustí. Spousta lidí mu hledá nevěstu, ale on pořád odolává.“

„Dawson?“ užasla Barrie. „Vždyť míval na každém prstu hned několik ženských!“

„Už ne, teď se soustředí jen na práci.“

Barrie tomu nerozuměla. „Odkdy?“

„Nevím, ale pár let to už bude,“ odpověděla zamyšleně. „Barrie, Dawson je tvůj bratr, neměla bys o něm vědět podstatně víc než já?“

„Nevlastní bratr,“ opravila ji Barrie. „Jo, měla, ale…“ „Jezdí někdy za tebou?“

Barrie zbledla. „Ne, to by nikdy neudělal.“ Polkla. Přiměla se k úsměvu. „Ty jsi nepostřehla, že se nemáme rádi? Kdykoli se někde potkáme, pohádáme se. Jsme jako pes a kočka.“ Povzdychla si. „Ale nic. Večer jdu tancovat, půjdeš taky?“

Antonia zavrtěla hlavou. „Ne, mám toho celkem dost. Uvidíme se zítra v práci, jo?“

„Dobře. Ale vypadáš hůř než před prázdninami. Mluvila jsi s Powellem?“

Antonia zamrkala.

„Promiň,“ pohotově se omluvila kamarádka. Pochopila, že ťala do živého. „Víš co? Uděláme dohodu. Ty mi nebudeš říkat nic o Dawsonovi, i kdybych tě na kolenou prosila, a já tě zase nebudu otravovat s Powellem, ano? Nezlob se, asi obě máme velké rány, které se jen tak nezahojí.“

Barrie se rozloučila a odešla. Antonia si našla nějakou práci, aby nemusela myslet na Powella.

Nešlo to. Vybavil se jí den jejich plánované svatby. Takových příprav, tolik těšení. Připadala si jako princezna, pak se zničehonic objevila Sally a začala líčit tu svou směšnou historku. Podle Sally měla Antonia chodit s Georgem Rutherfordem a on jí měl za návštěvy u něj v ložnici platit. Sally udělala, co jen mohla, aby drby rozšířila na správných místech. Powella málem trefilo. Zrušil svatbu, vynadal jí a odešel.

Některé hosty nestačili obvolat, takže na Antonii bylo, aby zašla ke kostelu a všem oznámila, co se stalo. Takové ponížení! George se záhy poté odstěhoval do rodinného sídla do Sheridanu. Nic naplat, Antonia a její rodiče si s drby užili své. Bylo to strašné období. Kéž by na ně dokázala zapomenout. Bránila se, vysvětlovala, ale nic nepomáhalo. Lidi byli otráveni Sallyinými řečmi. Matka utrpěla infarkt, její srdce takový nápor neuneslo. Antonia odjela do Arizony. Její rodiče zůstali doma v Bighornu.

Kdyby si to Powell nechal projít hlavou a nejednal tak zbrkle, možná to dopadlo úplně jinak. Neměl rád, když se o něm vedly řeči, vyhýbal se jim, jak mohl. I proto jednal unáhleně. Chtěl to mít za sebou. S Powellem mluvil i kněz, který je měl oddávat. Domlouvalo mu plno lidí. A většina z nich byla na Sallyině straně, jak jinak. Byla těhotná. Potřebovala zajistit.

Na druhou stranu se Powellovi moc nedivila. Jeho otec byl hazardní hráč, matka mu dělala služku. Jeho rodina měla příšernou pověst, chtěl ji stůj co stůj napravit. Rozhodl se, že bude jiný. Nepotřeboval vstupovat do manželského života s drby o tom, že jeho nastávající manželka měla poměr s někým jiným, připadal by si jako druhořadé zboží.

Jeho otec se nakonec zabil, protože nadělal takové dluhy, jaké by v životě nemohl splatit. Jeho matku také zradilo srdce, stejně jako tu její. Jednoho rána se už neprobudila.

Tenkrát Antonia stála po jeho boku, držela ho za ruku, když se šel loučit s matkou, kterou měl moc rád. Věděl, čím vším si prošla. Tušila, že se z její smrti nikdy nevzpamatoval, něco se v něm zlomilo. Když pak Antonia nebyla na dosah a nabídla se jiná utěšitelka, Sally, nebylo divu, že její pomoc přijal víc než ochotně. Patrně se do ní zamiloval, jinak by jí nemohl skočit na lep. Po zasnoubení se Sally dokonce získal úvěr, protože se za něj zaručil Sallyin otec. Jeho jméno mělo ve městě velkou váhu.

Antonia posmutněla. Proč jí osud nachystal tolik utrpení? Milovala Powella nade vše, víc než sebe. Jeho odmítnutí ji bolelo. Ještěže s ním nespala. První milování si naplánovali až po svatbě. Neuměla si představit, co s ním udělalo, když si myslel, že první muž, s nímž spala, byl George. Ani to ho neomlouvá. Minulost nevrátí.

Na konci prvního pracovního týdne šla k lékaři. Nechtělo se jí tam. Neměla z toho dobrý pocit.

Myslela si, že je prostě přepracovaná a že se zase srovná. Nečekala, že by vyšetření něco odhalilo. Kromě nechutenství ji nic netrápilo. Nejspíš má nedostatek nějakých vitaminů.

Lékař ji poslal na kompletní vyšetření krve. Hned si zašla do laboratoře a pak šla rovnou domů.

Hned v pondělí ráno jí volala sestra lékaře. Požádala ji, aby se co nejdříve dostavila do ordinace.

Raději se neptala, co se stalo. Bála se. Chtěla si dopřát ještě několik minut bláhové nevědomosti. Předala třídu ochotné zástupkyni ředitele a spěchala do ordinace.

Dokonce ani nemusela čekat, sotva vešla do čekárny, sestra ji pozvala dál.

Lékař hned vstal a potřásl jí rukou. „Posaďte se, Antonie,“ vybídl ji. „Dneska přišly výsledky rozboru vaší krve. Budeme muset učinit poměrně rychlé rozhodnutí.“

„Rychlé?“ pípla. Nechtěla se ptát. Radši by to snad ani neměla vědět. „Jaké rozhodnutí?“ nakonec se osmělila a položila tu nejhorší otázku.

Naklonil se k ní. Ruce si zapřel o kolena. „Antonie, známe se poměrně dlouho, tohle se mi ale nebude říkat snadno.“ Povzdychl si. Antonia napjatě čekala, co jí sdělí. Tušila, že to nebude nic pěkného. Nemýlila se. „Antonie, máte leukémii.“

Zírala na něj jako na zjevení. Ona má leukémii? To je vlastně rakovina, že? A špatně léčitelná. Umře?

Rozhodila rukama a několikrát se pokusila zhluboka nadýchnout. „Umřu?“ přiškrceně se zeptala.

„Ne,“ uklidnil ji. „Váš stav je léčitelný. Budete muset podstoupit chemoterapii a ozařování. Zlepší se to. Určitě se dostaví remise.“

Remise. Určitě. Ozařování. Chemoterapie. Na rakovinu jí zemřela teta. Antonia byla malá, ale pamatovala si, jak byli všichni zoufalí z toho, že žádná léčba neúčinkuje. Měla nepříjemné vedlejší účinky. Vypadávaly jí vlasy, zvracela…

Vstala.

„Teď po mně žádné rozhodnutí nečekejte.“

Pan Claridge také vstal a vzal ji za ruce. „Antonie, neberte to jako odsouzení k smrti. Okamžitě zahájíme léčbu. Získáme vám čas.“

Zavřela oči. Dělala si starosti o otce, přehrávala si v hlavě hádku s Powellem, vzpomínala na Sally. Co na tom, když umře?

Umře!

„Chtěla bych si to promyslet,“ zašeptala.

„Dobře, jak chcete, ale neodkládejte to moc dlouho, ano?“ Naléhavě se na ni podíval. „Přijďte brzy, prosím vás.“

Přikývla, poděkovala mu, přešla k recepci, zaplatila účet a vyšla ven. Nasedla do auta a jela rovnou domů. Sotva za sebou zabouchla dveře, svezla se na zem a usedavě se rozplakala.

Má leukémii. Umře. Plánovala si budoucnost, teď musí všechno změnit. Už nikdy neprožije s otcem Vánoce. Chtěla se vdát, chtěla mít děti… Nic z toho se jí už nesplní.

Když prvotní šok odezněl a vyplakala moře slz, uvařila si kávu. Kolikrát si ji ještě bude moci uvařit? zapřemýšlela. Všechno najednou dostávalo jiný význam. Běžné věci už pro ni nebyly běžné.

Vynadala si. Lítostí si nepomůže. Měla by se rozhodnout, co bude dělat. Má se pustit do časově i finančně náročné léčby? Zruinovala by sebe i otce, prožívala by hotová muka. Co by to bylo za život? Není lepší nechat přírodu, ať se rozhodne sama?

Ne, musí zvážit, co bude nejlepší pro otce, to je nejdůležitější. Nezahájí léčbu, dokud nebude mít alespoň rozumnou pravděpodobnost, že přežije a vyléčí se. Prozatím nedokázala uvažovat jasně. Musí si to pár dní nechat projít hlavou.

Najednou ji popadla neodolatelná touha odjet domů. Chtěla být s otcem. Celý život odněkud utíkala, měla by to ukončit. Musí si dát věci do pořádku. Než umře.

Vrátí se domů, znovu začne chodit k doktorovi Harrisovi. Pan Claridge mu určitě pošle dokumentaci. Třeba jí bude umět i lépe poradit, zná ji, ví, co jí může říct. Rozhodla se okamžitě. Odnesla do školy výpověď, připravila si kufry a zavolala Barrie. Řekla jí, že odjíždí domů, protože ji otec potřebuje. Vrátí se do Bighornu.

„Nic jsi neříkala, když ses po Vánocích vrátila,“ podivila se Barrie.

„Přemýšlela jsem o tom,“ zalhala Antonia. Prozatím nechtěla kamarádce říkat, co jí sdělil lékař. „Je tam sám, připadá mi opuštěný. Kromě toho si chci vyjasnit nedořešené záležitosti. Nemůžu před vším utíkat.“

„A co tam budeš dělat?“

„Půjdu na záskok do školy. Mají tam dvě těhotné učitelky, snad mě vezmou. Nemůžou nikoho sehnat, tak doufám, že se jim budu hodit. To víš, Bighorn není Tucson, na konci světa se jen tak někomu nechce žít.“

Barrie si povzdychla. „Jak tak slyším, máš to dobře promyšlené.“

„Budeš mi chybět. Třeba se i ty jednoho dne vrátíš,“ povzbudila Antonia kamarádku. „I ty by sis měla vyřídit účty s minulostí.“

Barrie se zachvěla. „Na ty bych neměla, jsou ohromné. Ale ty to určitě zvládneš. Nemohla bych ti s něčím pomoct?“

„Jo, pomoz mi sbalit,“ usmála se na ni Antonia.

Osud tomu chtěl, že v den, kdy se Antonia šla zeptat na místo učitelky v místní škole, právě jednu z těhotných učitelek odvezli do nemocnice s metabolickým onemocněním. Měla toxémii. Potřebovali záskok do čtvrté třídy. Přesně to Antonii vyhovovalo. Nikdo se jí na nic neptal. Byla za to vděčná.

Do Bighornu se vracela se smíšenými pocity. Když otci oznámila, že se vrací napořád, zářil radostí. Bohužel neznal pravý důvod a Antonia mu ho prozatím nehodlala sdělit.

„Stejně na mě v Arizoně bylo příliš horko,“ rozdováděně plácla.

„No, jestli ti sníh tolik chyběl, tak jsi přijela v tu nejlepší dobu,“ pobaveně se usmál. Na zahradě totiž měli přes metr sněhu.

Antonia si přes víkend vybalila a v pondělí už nastoupila na nové místo. Ředitelka jí hned padla do oka. Byla to mladá žena, která se nebránila inovacím a alternativním metodám, nechala Antonii volnou ruku. Dvě kolegyně znala ze střední školy, chodily vedle do třídy. Nezdálo se, že by se na ni dívaly skrz prsty.

I děti byly milé. První den věnovala vzájemnému seznámení. Před začátkem vyučování si pročítala jejich jména. Jedno bylo jako trn v oku. Maggie Longová. Doufala, že to je náhoda, ale beztak věděla, že si to jen namlouvá. Jakmile spatřila světlovlasou, nakrátko ostříhanou dívku s modrýma očima, její domněnka se potvrdila. Dívala se do očí Sallyině kopii. Bude učit Powellovu dceru. Prošla kolem Maggie a zastavila se u Julie Amesové. Usmála se na ni. Dívka gesto opětovala. Antonia si pamatovala Dannyho Amese ze školy. Dcera jako by mu z oka vypadla. Také byla rudovlasá.

Ze stolu si vzala čítanku a nalistovala si stránku. Při přípravě hodiny navázala na předešlou paní učitelku, aby děti neměly moc změn najednou.

„Chtěla bych vás víc poznat,“ mile řekla dětem, „proto bych vás chtěla požádat, abyste mi do konce týdne napsali slohové cvičení o sobě. Stačí jedna stránka. Napište, jací jste, co vás baví a tak dále.“ Rozhlédla se po třídě. „Máte nějaké dotazy? Jakékoli?“

Přihlásila se Julie. „Slečno Hayesová, paní Donaldsová vždycky určila jednoho z nás, aby dohlížel na ostatní, když odcházela ze třídy. Byl to úkol na týden, další týden měl službu někdo jiný. Také to budete dělat?“

„To je výborný nápad, Julie,“ pochválila ji. „Dobře, tento týden budeš na třídu dohlížet ty, ano?“

„Děkuju!“ vítězoslavně vypískla Julie.

Antonia postřehla, že si ji Maggie prohlíží přímo s nenávistí. Zajímalo by ji, kolik toho Maggie ví o minulosti.

Po skončení vyučování se po delší době cítila lépe. Děti ji plně zabavily, neměla čas uvažovat o ničem jiném. Ale bude muset. Ještě nebyla za doktorem Harrisem.

Raději mu hned zavolala. Otci namluvila, že potřebuje předepsat nějaké vitamíny. Vždycky je v zimě užívá. Když lékaři po telefonu sdělila diagnózu, pan Harris se zamračil. „Antonie, neměla bys na nic čekat. Přijď hned, ano?“

Důkladně ji prohlédl. „Máš nateklé lymfatické uzliny. A jsi nějaká pohublá, že?“ spíše jí oznámil, než se ptal. Změřil jí tep. „Ano, měla jsem hodně práce,“ odpověděla mu. „Bolí tě v krku?“ Zamyslela se a přikývla. Povzdychl si.

„Zavolám tvému lékaři do Tucsonu a požádám ho, aby mi nafaxoval tvoji kartu. V Sheridanu máme specialistu, onkologa.“ Podíval se na ni. „Upřímně řečeno, Antonie, měla by ses vrátit do Tucsonu, měla bys tam specializovanější péči než tady.“ „Řekněte mi, na co se mám připravit,“ vybídla ho.

Nechtělo se mu, ale Antonia se nedala. Lékař si povzdychl a pustil se do popisování a vysvětlování.

Antonia zbledla. Seděla jako strnulá.

„Máš naději,“ opakoval poněkolikáté. „Leukémie se dá přemoci.“

„Na jak dlouho?“

„Znám lidi, kteří ustáli remisi čtvrt století.“ Upřeně se na něj zadívala. „Tomu vy ale v mém případě nevěříte, že?“ Pevně sevřel čelist.

„Antonie, lékařský výzkum rychle postupuje dopředu. Vždycky existuje naděje, že někdo objeví vhodný druh léčby…“

Zvedla ruku, aby ho zastavila. „Nechci se rozhodnout dneska, potřebuju si to promyslet,“ ozvala se.

„Dobře,“ přikývl nejistě. „Dám ti pár dní. Ale víc ani hodinu. Musíme začít něco dělat. Postarám se o tebe,“ slíbil jí. „Jakmile se dohodneme na dalším postupu, udělám všechno, co budu moct. Bohužel neumím dělat zázraky, to bys měla mít na paměti.

Co když mě to moc mrzí.“ Usmál se na ni. „Jestli se rozhodneš bojovat, přijď hned.“

„Určitě.“

Potřásli si rukou. Antonia si připadala jako vyměněná. Měla v duši mír. Takový pocit nezažila celé roky. Tušila, že zvládne všechno. Vyrovná své účty. A třeba k ní osud bude milosrdnější, když se konečně vrátila domů.

Měl-li osud v plánu přimět ji, aby se vrátila domů, s Maggie se určitě neradil. Dívka neposlouchala, dělala si, co chtěla, nenosila úkoly, zlobila.

Antonia si ji v pátek po škole zavolala k sobě. Řekla jí, že nezvládla gramatický test. Navíc nenapsala slohové cvičení.

„Maggie, pokud ses rozhodla, že si čtvrtou třídu zopakuješ, tak jsi začala dobře,“ řekla jí Antonia. „Když nebudeš dělat úkoly a nebudeš se připravovat, do páté třídy nepostoupíš.“

„Paní Donaldsová nebyla tak zlá jako vy,“ odsekla jí dívka. „Nemuseli jsme psát hloupá cvičení. A když jsme měli psát test, vždycky mi pomohla s přípravou.“

„Ve třídě je vás pětatřicet,“ podivila se Antonia, „to bych nezvládala. Předpokládám, že se všichni dokážete připravovat doma.“

„Mohla bych, kdybych chtěla. Ale já nechci. A vy mě k učení nepřinutíte, nemyslete si!“ vyštěkla.

„Jak chceš, rozhodnutí je na tobě,“ nevzpírala se Antonia. Chápala, že v podhoubí leží něco, co nemá se školou nic společného. „Každopádně ode mě dostaneš ještě jednu příležitost. Když přes víkend napíšeš to cvičení a opravíš si gramatiku, nebudu ti muset dát pětku.“

„Dneska tátovi řeknu, že jste na mě zlá,“ vyhrožovala jí Maggie. „Vletí sem na vás, to uvidíte!“

„Nejdřív se zamysli nad tím, co uvidí on,“ opáčila Antonia. „Neděláš úkoly, odmlouváš mi, neposloucháš, neučíš se. Myslíš si, že z toho bude mít radost? Co si o tobě pomyslí?“

„Já ale nejsem líná!“ bránila se Maggie.

„Tak dělej, co máš.“

„Julie se taky moc nesnaží, ale jí jste pětku nedala!“

„Julie potřebuje pracovat pomalu, já to respektuju a nehoním ji,“ snažila se jí Antonia vysvětlit rozdíly.

„Ne ne, jste stejná jako ona, proto jí nadržujete! Určitě byste jí nikdy nedala pětku, jenom mně jo!“

„Maggie, tohle nemá s tebou nic společného. Tys nenapsala úkol a nezvládla jsi test z mluvnice,“ skočila jí Antonia do řeči. „Nebudu se tu s tebou dohadovat. Buď ten úkol uděláš, nebo ne. Je to na tobě. Můžeš jít.“

Maggie si vztekle dupla. „Řeknu to tátovi! Nechá vás vyhodit!“

Antonia zvedla obočí. „Neříkej, to už poněkud přeháníš, ne?“

Dívka přeběhla ke dveřím. „Nenávidím vás! Neměla jste sem chodit!“ zaječela a práskla za sebou dveřmi, jen to zadrnčelo.

Antonia slyšela kroky na chodbě. Opřela se a několikrát se zhluboka nadýchla. Maggie ji překvapila. Sally sice nebyla světice, ale takovýhle poděs také ne. Co to do té holky vjelo? Proč je taková?

Může jen doufat, že Powell dceru přiměje k tomu, aby se učila. Mrzelo ji, že nedokáže mít Maggie ráda stejně jako ostatní děti. A dívka to patrně vycítila.

Měla dojem, že Powell je do dcery celý blázen a splní jí všechna přání. Na druhou stranu dívka jezdila do školy autobusem, nezřídka měla špinavý svetr nebo roztržené kalhoty. Dělá to schválně? Musejí přece mít nějakou paní na úklid.

Antonia věděla, že Maggie byla celý týden u Julie. Julie jí to sama od sebe řekla. Byla to moc milá dívenka, Antonia ji měla ráda od prvního dne. Byla ztělesněním svého otce. Patříval k Antoniiným nejlepším kamarádům. Nepral se, byl pozorný. Řekla Julii, že s jejím tatínkem chodívala do školy a že spolu hodně kamarádili. Julie se stala hrdinkou dne. Byla hrdá na to, že její paní učitelka a tatínek se kamarádili.

Maggie se na kamarádku zlobila a za trest se s ní celý pátek nebavila. Antonia stejně nechápala, jak je možné, že se právě tyhle dvě dívky spolu tolik přátelí. Byly jako den a noc. Každá byla jiná. Je možné, že Maggie vidí v Julii to, co jí samé chybí. Třeba by také chtěla být veselejší. Otázka je, co Julie vidí na Maggie.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Powell se těšil domů. Celý týden byl pryč. Stihl objet tři ranče ve třech státech. Byl unavený. Sice mohl nakoupit nový dobytek na základě videonahrávky, ale když začínal jednat s novým dodavatelem, chtěl všechno vidět na vlastní oči. Byl pečlivý. Nakonec zjistil, že udělal dobře, z jednoho ranče mu totiž poslali nahrávky jiných mláďat. Kromě toho si všiml, že dobytek je na tom ranči podvyživený, někteří býci nesplňovali ani základní požadavky na chovný dobytek.

Byl rád, že jel. Ušetřil několik tisíc dolarů za býky, kteří by mu k ničemu nebyli. Doma mu bylo smutno. Byl tady sám. A připomínalo mu to minulost. Maggie mu stále připomínala Sally. Kupoval dívce drahé hračky, měla, nač si vzpomněla. Chtěl jí vynahradit nepřítomnost matky. Nikdy by nevěřil, že dokáže milovat dítě, které vzešlo z neúspěšného vztahu. Kvůli Sally přišel o svou největší lásku. O Antonii.

Maggie byla v obýváku a četla si. Ani otce nepozdravila. „Přivezls mi něco?“ zeptala se ho s nezájmem. Vždycky to dělal, aby dcera věděla, že na ni myslel. Jenže opomíjel, že vlastně ani neví, co má dcera ráda. Kupoval jí plyšová zvířata a hry, jimiž na ni neudělal dojem. Nebavily ji. Ani s panenkami si nehrála. Nadšeně četla, ale toho si jaksi opomenul všimnout.

„Jistě, koupil jsem ti Barbie. Mám ji v kufru,“ oznámil jí.

„Díky,“ procedila.

Ani se neusmála. Nikdy se nesmála. Připadala mu jako duše stařeny v mladém těle. Kdykoli se na ni podíval, píchl ho osten viny.

„Kde je paní Batesová?“ zeptal se.

„Vaří.“

„Jak ti to jde ve škole?“

Zaklapla knihu. „Máme novou učitelku. Je hrozná. Nesnáší mě.“ Podívala se na otce. „Je na mě zlá.“

Zamračil se. „Cože? Proč je na tebe zlá?“

Maggie pokrčila rameny. „Nevím, všechny ostatní má ráda, jen mě ne. Chce mi dát pětku z mluvnice. A taky mi chce dát pětku za to, že jsem nenapsala úkol. Prý mě nechá propadnout.“

Powell užasl. Maggie ve škole nikdy neměla problémy, učila se dobře. Sice byla uzavřená a zamračená, ale nepochybně byla inteligentní a chytrá. Co se stalo?

Přemítal dál. Kromě Julie nemá blízkou kamarádku. Celý týden byla u ní. Její rodiče byli hodní, brali si k sobě Maggie, kdykoli potřeboval odjet na delší dobu.

Pátravě se na dcerku zadíval. „Proč jsi vlastně tady, a ne u Julie?“

„Řekla jsem jim, že se dneska vracíš a že chci počkat doma, protože mi vždycky něco přivezeš.“

„Aha.“

Nedodala, že se na Julii zlobí, jelikož má pocit, že jí nová učitelka nadržuje, ani že se proto ráno pohádaly. Paní Batesová naštěstí přišla dřív, aby mohla uvařit, takže Maggie mohla být doma s ní.

„Ta nová učitelka má Julii ráda,“ pronesla smutně. „A mě ne. Řekla mi, že jsem líná a hloupá.“

„Cože ti řekla?“

Překvapil ji. Nikdy předtím tak prudce nezareagoval. Maggie konečně měla pocit, že mu na ní záleží. Podívala se na něj. Oči mu sršely hněvem. A je to. Ta pitomá učitelka uvidí.

I Powell byl raději sám než s ostatními lidmi, to měli s Maggie společné. Zpravidla míval špatnou náladu, s ostatními jednal sarkasticky. Maggie poměrně brzy pochopila, že když druhým lidem pohrozí otcem, zabere to.

Ostatní učitelky se s Maggie radši nepřely, nechtěly se dostat do křížku s jejím otcem. Navíc pochopila, že se ve škole nepředře, jen aby měla pěkné známky. Učení jí šlo samo. Usmála se. Kéž by na tu učitelku zabral.

„Jo, řekla, že jsem hloupá a líná,“ zopakovala mu.

„Jak se jmenuje?“ odměřeně se zeptal.

„Hayesová.“

Powell zamrkal.

„Prosím?“ vytřeštil oči. „Antonia Hayesová?“ ujišťoval se.

„Nevím, křestní jméno neznám. Paní Donaldsová musela do nemocnice. Tu jsem měla ráda,“ vyčítavě řekla otci. „Tuhle ne.“

„Kdy u vás nastoupila?“ vyptával se dál. Nikdo mu nic neříkal, netušil, že se Antonia chce vrátit domů. Byl pryč celý týden a za tu dobu se mohlo stát ledacos.

„Říkala jsem ti to, už před týdnem. Kdysi tu prý bydlela.“ Nechápala, proč je otec tak zaskočený. „Opravdu tu bydlela?“

„Ano,“ procedil. „Zajdu za ní, tohle se mi nelíbí,“ oznámil dceři.

Zvedl telefon a vytočil číslo do ředitelny místní základní školy. Měl ho na seznamu.

Paní Jamesonovou zaskočil. Nečekala, že si bude stěžovat. Nikdy se do toho, co se ve škole dělo, nevměšoval. Ani když měla Maggie nějaké problémy.

„Mohla byste mi říct, jak je možné, že tolerujete učitelce, aby dětem tvrdila, že jsou líné a hloupé?“ vyštěkl na ni.

Ředitelka se odmlčela. „Prosím?“ hlesla po několika vteřinách.

„Maggie mi právě řekla, že ji slečna Hayesová označila za línou a hloupou žákyni. Doufám, že si s ní důrazně promluvíte, jinak na ni vletím já. Tohle vám trpět nebudu.“ Paní Jamesonová Powella Longa znala. Věděla, co bude nejlepší. Přislíbila mu, že si se slečnou Hayesovou promluví hned v pondělí ráno. Slovo dodržela. „Antonie, v pátek mi volal otec Maggie Longové,“ spustila nejistě. Antonia seděla naproti ní v ředitelně. Ředitelka jí sdělila obsah telefonátu. „Ani na chvíli jsem nepochybovala, že si Maggie vymýšlí. Vím, že byste jí nic takového neřekla. S Maggie měli ve škole problémy všichni z personálu, až na paní Donaldsovou. Pan Long však dosud nikdy do ničeho nezasahoval. Nechápu, proč k tomu došlo teď a proč o vás Maggie pronáší takové nehoráznosti.“

„Neřekla jsem jí, že je hloupá,“ klidně a vyrovnaně prohlásila Antonia. „Oznámila jsem jí, že když přestane dělat úkoly a psát testy, propadne a nepostoupí do páté třídy. Nikdy jsem nikomu nenadržovala. Ani špatné známky nikomu nedávám zbytečně.“

„Já to vím,“ přitakala ředitelka. „Z Tucsonu máte bezvadné reference. Mluvila jsem i s vaším ředitelem. Bylo mu velmi líto, že o vás přišel. Mluvil o vás s nadšením a uznáním.“

„To jsem ráda, ale nevím, co mám dělat s Maggie,“ pokračovala Antonia. „Nemá mě ráda. Prozatím nevím, jak její postoj změnit. Bylo by dobré, kdyby byla alespoň o poznání vstřícnější, třeba jako Julie. To je moc šikovná dívka.“

„Julii má rád každý“ přitakala ředitelka. Založila si paže na hrudi. „Antonie, musím se vás na něco zeptat. Myslíte si, že je možné, že byste nevědomě ventilovala svůj dávný vztek na Maggie? Vím, že jste kdysi byla zasnoubená s jejím otcem. To víte, je to malé město…“ dodala jakoby na omluvu, když postřehla, že Antonia zpozorněla „Drby se tu šíří rychlostí světla. Rovněž vím, že jste se s její matkou rozešla ve zlém, protože o vás šířila lži.“

„Někteří lidé si i nadále myslí, že to byla pravda,“ smutně poznamenala Antonia. „Matka z toho dostala infarkt a pár let na to zemřela.“

„Promiňte, to jsem nevěděla. To je mi moc líto.“

„Měla slabé srdce. Odjela jsem odsud, abych těm řečem udělala přítrž, ale moc to nepomohlo. Matka se přes to všechno nikdy nepřenesla.“ Smutně se usmála. „Nic z toho, co se o mně říkalo, jsem neudělala, přesto jsem na lži doplatila víc než dost.“

Paní Jamesonová vypadala zaskočeně. „Promiňte, vůbec jsem o tom neměla začínat. Nezlobte se.“

„Ne, neomlouvejte se. Jsem ráda, že o tom mluvíme, připadalo by mi to jako tabu, které ustavičně obcházíme. Máte právo o tom vědět. Ano, na Sally i Powella Longa jsem zanevřela, ale doufám, že bych svou zášť nepřenášela na dítě, které za nic nemůže.“

„Nedomnívám se, že byste něco takového dělala vědomě,“ podpořila ji ředitelka. „Je to choulostivá situace,“ pokračovala, „protože pan Long má ve městě velký vliv, lidé na něj dají. Jeho prudká povaha je známá široko daleko. Nedělá mu problémy vytvářet nepříjemné scény na veřejnosti, dokonce mi hrozil, že sem přijde osobně, aby situaci vyřešil.“ Nejistě se zasmála. „Slečno Hayesová, je mi pětačtyřicet. O tohle místo jsem usilovala dlouhé roky. Kdybych o tuto pozici přišla, nevím, jak a kde bych si hledala jinou práci. Každopádně by nebyla tak vytoužená jako tato. Manžel je v invalidním důchodu a syn je na vysoké škole. Prosím vás, neohrožujte moji pozici.“

„To bych přece nikdy neudělala,“ lekla se Antonia. „Neohrozila bych vás ani nikoho jiného, to bych raději sama dala výpověď,“ ujistila kolegyni. „Pan Long však byl mylně informován, tuhle situaci zapříčinila jeho dcera. Lhala mu. Odmítá ve škole pracovat a dobře ví, že ji k tomu nemohu přinutit.“

„S tím naprosto souhlasím, ale sotva se doma zmíní o tom, co se jí ve škole nelíbí, tak její otec naběhne na školní radu a bude se dožadovat nápravy neexistujících provinění. Předpokládám, že alespoň jeden člen rady mu dluží nějaké peníze, polovina se ho bojí, takže mu radši vyhoví, než by s ním měli zle.“ Odkašlala si. „Na rovinu vám musím říct, že i já z něj mám obavy.“ „Aha, takže v těchhle končinách neplatí právo svobodného projevu?“ „Pokud svým projevem nepodporujete názory pana Longa, tak nikoli. Na druhou stranu mu nemůžeme mít za zlé, že se zajímá o to, jak probíhá výuka.“ „To ne,“ přitakala Antonia. Povzdychla si. Měla vlastních problémů dost, natož aby řešila neexistující. Powella se však nebála, daleko větší strach měla ze své nemoci.

„Zkusíte to s Maggie po dobrém?“ ujišťovala se ředitelka. Antonia se usmála.

„Samozřejmě. Mohla bych k vám přijít pro radu, kdybych uvízla ve slepé uličce?“

„Samozřejmě, ačkoli se obávám, že vám nebudu nic platná. Také se domnívám, že Maggie pokouší hranice, které doma patrně nemá, ale to není naše věc.“

„A chcete, abych jí dávala známky, které si nezaslouží? Jen proto, aby její otec mlčel?“

Paní Jamesonová zčervenala. „To po vás nemohu žádat. Máme děti vzdělávat, nikoli jim umožňovat postup do vyšších tříd na základě obav z otců.“

„S tím souhlasím,“ přikývla Antonia.

„Asi jste se mě chtěla zeptat, zda bych to udělala já, že?“ řekla ředitelka. „Ano, udělala,“ ihned si odpověděla. „V mém věku nemám na rizika povahu. Až vám bude tolik jako mně, pochopíte to.“

Antonia posmutněla. Uvědomila si, že ona nejspíš tak dlouho žít nebude. Poděkovala paní Jamesonové a vrátila se do třídy. Neměla na nic náladu. Maggie se dívala na učitelku. Vrátila se nějaká smutná. Sedla si ke stolu a pobídla děti, aby si procvičovaly gramatiku. Právě měli angličtinu. Hurá, otec jim dal co proto, v duchu vítězoslavně zajásala. Žádný sloh psát nebude a na test se také vykašle, slíbila si. A jestli jí ta učitelka dá pětku, řekne to tátovi. Zase na ně vletí, nebudou se stačit divit. Hayesová zmizí stejně rychle, jako se objevila. A bude mít vyhráno. Podívala se na Julii. Pořád spolu nemluvily. Maggie jí měla za zlé, že se snaží vlichotit slečně Hayesové do přízně. Maggie v tu chvíli ani nevěděla, jestli víc nesnáší Julii, nebo učitelku. V pátek požádala Antonia děti, aby jí odevzdaly sešity s vypracovaným úkolem. Maggie jí sešit nedala.

„Maggie, je ti doufám jasné, že pokud mi úkoly včetně toho chybějícího slohu nedodáš do konce vyučování, máš pětku.“ V duchu si povzdychla. Doufala, že se Maggie vzpamatuje. Marně. Konfrontace s Powellem byla nevyhnutelná. Snažila se, aby se k Maggie chovala jako k ostatním, ale dívka pokoušela její trpělivost každou minutu.

„Nic vám odevzdávat nebudu,“ drze jí oznámila. „Když mi dáte pětku, řeknu to tátovi a on si to s vámi vyřídí.“

Antonia si ji pátravě přeměřila. „Ty si myslíš, že se ho bojím, a proto ti nedám pětku?“ „Mého táty se bojí každý,“ odpověděla pyšně. „Já ne,“ věcně jí oznámila Antonia. „Ať za mnou otec klidně přijde, řeknu mu totéž co tobě. Pokud nebudeš plnit své povinnosti, propadneš. On na mém postoji nic nezmění.“

„Neříkejte.“

Antonia se na ni usmála. „Přesvědč se o tom sama,“ vybídla ji. „Můžeš hned. Pokud neodevzdáš úkoly do konce hodiny, máš to podtržené a sečtené.“

S Maggie se hádat nehodlala. Zazvonilo. Maggie úkoly neodevzdala. Antonia si k sobě do sešitu vedle jejího jména napsala pětku.

„Tohle ukaž otci, prosím tě,“ vybídla Maggie a podala jí lístek se známkou a odůvodněním.

Maggie si od ní papírek vzala s povýšeným úsměvem. Slečna Hayesová totiž netuší, že na ni otec čeká před školou. Za chvíli to zjistí.

Antonia potřebovala vyřídit ještě několik záležitostí. Tušila, že Powell přijde co nevidět. Odmítala se vzdávat. Neudělala nic špatného, stejně by jednala s každým jiným dítětem. Přece se nenechá vydírat od devítileté žačky.

Záhy uslyšela na chodbě kroky. Byly tak rázné, že bylo jasné, komu paří. Kolegyně ani kolegové tak nechodili.

Otevřely se dveře a vešla známá postava. Zvedla hlavu.

Nesundal si klobouk ani ji nepozdravil. V luxusním obleku, drahých botách a klobouku vypadal skutečně autoritativně. Antonia v něm viděla smutného mladíka, který nikdy nezapadl mezi ostatní. Tehdy ho milovala celým srdcem.

„Čekala jsem, že přijdeš,“ oznámila mu a odložila několik věcí do šuplíku. „Maggie dostala pětku. Oprávněně. Dala jsem jí týden na to, aby dohonila úkoly, ale ona se na to prostě vykašlala. Nedá si říct, neposlouchá, je umíněná. Není to s ní jednoduché.“

„Nech si ty řečičky, mně je jasné, proč sis na ni zasedla. Nemysli si,“ zasyčel na ni, „že ti dovolím, aby sis vztek vylévala na mém dítěti.“

Antonia si založila paže. Nehnula brvou. „Tvoje dcera patrně v pololetí propadne. Odmítá se aktivně podílet na hodinách, sabotuje diskuze, nedělá úkoly, schválně nepíše testy. Nechápu, jak mohla dojít až do čtvrté třídy,“ sarkasticky dodala. „Paní ředitelka mi říkala, žes jí vyhrožoval. Prý ji odsud můžeš i vyhodit.“

„Na tohle nepotřebuju mít žádný vliv. Maggie je chytrá holka, nevím, proč by měla propadnout.“

Antonia otevřela zásuvku a podala mu Maggiin poslední test z mluvnice. Poslala ho po stole Powellovi.

„Podívej se sám,“ vybídla ho.

Popošel ke stolu a vzal si papír. Přelétl ho očima a pohlédl na Antonii.

„Vždyť tam nic nenapsala,“ nechápavě prohodil.

Přikývla. Vzala si od něj test zpátky. „Seděla se založenýma rukama, drze si mě prohlížela a odmítala cokoli napsat. Celou dobu se povýšeně usmívala. Za celou půlhodinu se ani nepohnula.“

„Tak se nikdy nechovala.“

„To nemůžu posoudit, předtím jsem ji neznala.“

Upřel na ni nelítostný pohled. „Nemáš ji ráda.“

Pohled z očí do očí ustála. „Ty si opravdu myslíš, že jsem se sem přestěhovala jen proto, abych si vylévala zlost na Sallyině dceři?“ Nedodala, že se vztahem k Maggie skutečně má problémy, které se jí prozatím nepodařilo vyřešit.

„Sallyině a mojí,“ připomněl jí. Věděl, kam má tnout, aby jí ublížil. Podařilo se mu to.

„Aha, promiň. Sallyině a tvojí,“ dodala.

Pokývl hlavou.

„Štve tě, že je Sally tolik podobná, že jo?“

„Jako by jí z oka vypadla,“ odpověděla s nepatrným úsměvem.

„A ty ji pořád nenávidíš, i po tak dlouhé době.“

Založila si paže na prsou. Stále si upřeně hleděli do očí. „Mluvili jsme o tvojí dceři.“

„O Maggie.“

„Ano.“

„Ty ji dokonce ani nedokážeš oslovit jménem, co?“ houkl na ni. Zapřel se rukama o hranu stolu. „Měl jsem dojem, že učitelé by do školy neměli přenášet své osobní problémy a neventilovat své antipatie vůči žákům.“ „Přesně tak.“ „Jenže přesně to ty děláš.“ Jízlivě se usmál. „Něco ti povím, Antonie. Vrátila ses domů, ale v první řadě by sis měla uvědomit, že tohle je moje město. Patří mi zhruba polovina města. A znám všechny lidi ve školní radě. Jestli tady chceš zůstat a učit tu, tak si na mě dávej pozor a zbytečně mě neprovokuj. Koukej se k žákům chovat tak, jak máš.“ „Aha, především k tvé dceři, co?“ rýpla si.

Vážně přikývl. „Vidím, žes to pochopila.“

„Nechovám se k ní jinak než k ostatním, ale nečekej ode mě, že ji před nimi budu upřednostňovat,“ oznámila mu mrazivým tónem. „Každá známka v mé třídě je zasloužená, nebudu jí dávat jedničky pro nic za nic. Jestli ti to nevyhovuje a chceš usilovat o to, aby mě vyhodili, prosím, posluž si.“ „Jdi do háje,“ protočil panenky. „O tvoji práci mi nejde, je mi srdečně jedno, jestli tu budeš nebo ne. Nezáleží mi na tom, proč ses vrátila. Pro mě je na prvním místě moje dcera. Nebudu trpět, abys ji trestala za něco, co není její vina. Ona s minulostí nemá nic společného. Nic nezavinila.“

„Neříkej,“ opáčila. „Sally s ní byla těhotná, když sis ji bral. Narodila se vám sedm měsíců po svatbě. Nemusím být matematický génius, abych si nespočítala, že jsi se Sally spal v době, kdy jsi byl se mnou a chtěl jsi, abychom se vzali.“

Powell na ni vrhl pohled, který by snad i dokázal zabíjet. Nedala se jím zastrašit. Zuřivě si zírali do očí jako rozzuření lvi. Antonia po chvíli sklopila oči k desce stolu. Postřehla, že se jí drží tak pevně, až má bílé klouby. Povolila ruce. Nechtěla, aby si Powell všiml, jaký má na ni vliv.

„Neměla jsem to říkat,“ povzdychla si. „Nic mi do toho není. Tvoje manželství je tvoje věc. K tvé dceři jsem se nechovala tak, jak tvrdí. Nebudu mezi ní a ostatními dělat žádné rozdíly. Ovšem nebude-li plnit svoje povinnosti, musí počítat s tím, že ji podle toho i oznámkuju.“

Narovnal se a vrazil si ruce do kapes u kalhot. V jeho výrazu protentokrát nedokázala číst. „Maggie zaplatila hodně vysokou cenu. Nevíš o tom nic. Nedopustím, aby jí někdo ublížil.“

„Nemám ve zvyku vybíjet si špatnou náladu na dětech. A je mi jedno, co si o mně myslíš.“

„Stejně mi nejde do hlavy, proč ses ještě nevdala. Ani nemáš děti. Je ti sedmadvacet,“ nečekaně změnil téma.

Líně se usmála. „To víš, uměla jsem si vybrat.“

„Copak ty nechceš mít rodinu?“

„Chci vést takový život, jaký mi vyhovuje.“ Píchlo ji u srdce. Možná to nebude trvat dlouho a nebude mít vůbec žádný život.

„Neříkej. Tvůj otec tu s tebou nebude věčně. Pak zůstaneš sama.“

Sklopila oči. „Byla jsem sama hodně dlouho,“ div nezašeptala. „Jsem na to zvyklá.“

Mlčel. Po nekonečně dlouhé době přišla jakoby z velké dálky velká otázka: „Proč ses vrátila?“

„Kvůli otci.“ „Je mu dobře, postará se o sebe.“

Pátravě mu pohlédla do tváře. Viděla před sebou muže, kterého kdysi moc milovala. „Možná já potřebuju jeho nebo někoho jiného, to tě nenapadlo?“

Zasmál se. „Nehraj to na mě. Hlavně nečekej, že se tě ujmu já. Nemám zájem.“ Na odpověď nečekal. Bez rozloučení odešel. Maggie na něj čekala v hale. Nemohla se dočkat, až se dozví, jak otec vyprášil kožich slečně Hayesové.

Jakmile otec otevřel dveře, vyhrkla: „Tak co, tati? Vynadal jsi jí? Řekl jsi jí, aby se chovala slušně?“

Powell zpozorněl. Maggiina horlivost ho zaskočila. V posledních letech nebyla nikdy tak nadšená. „Co ty tvoje úkoly?“ opáčil.

Lhostejně pokrčila rameny. „Byla to hloupost. Chtěla po nás, abychom něco napsali o sobě, pak jsme měli řešit nějaké slovní úlohy a také vymýšlet věty, abychom si procvičili mluvnici.“

Zalapal po dechu.

„Cože? Tys neudělala ani jeden úkol?“

„Řekls jí, že je nemusím dělat, ne?“

Odhodil klobouk na stolek a popošel k dceři. Propichoval ji očima. „Udělalas ty úkoly?“

„No… neudělala,“ pípla. „Byly to samé hlouposti.“

„Do háje!“ vykřikl. „Tys mi lhala!“

Maggie ucouvla. Tušila, že bude pěkná bouřka. Bála se ho. Věděla, že to přehnala. Obvykle otci nelhala, jelikož tušila, jaké by to mělo následky, ale tohle byla jiná situace. Učitelka si na ni zasedla, tak snad má právo bránit se.

„Ty úkoly doženeš, a fofrem,“ oznámil jí otec. „A až příště budete psát test, opovaž se sedět celou dobu se založenýma rukama, jasný?!“

Polkla. „Ano, tati.“

„Panebože!“ zaúpěl. „Ty jsi úplně stejná jako tvoje matka. To okamžitě musí skončit. Ještě jednou mi zalžeš, a uvidíš, co se stane. Rozumíš mi?“ zabouřil.

„Tati, ale já nelhala…“

Neposlouchal ji. Odešel. Maggie se za ním zoufale dívala a v očích ji pálily slzy. Řekl jí, že je stejná jako matka. Totéž jí říkávala paní Batesová, když ji Maggie zlobila. Maggie dobře věděla, že otec neměl matku rád. Často kvůli tomu plakala. A hodně pila. Říkala jí, že otci lhala, a proto se na ni rozzlobil. Znamená to, že teď ji také bude nenávidět?“

Vyběhla za otcem.

„Tati!“ zavolala na něj.

„Co je?“

Prudce se k ní otočil. „Ona mě opravdu nemá ráda!“

„Snažila ses, aby měla? Děláš to, co máš?“ zahřměl na ni.

Jen pokrčila rameny a sklopila oči. Nechtěla, aby otec viděl, že má na kahánku. Vyšla do prvního patra a zavřela se ve svém pokoji.

Powell se za ní smutně díval. Mrzelo ho, že ho Maggie využila k tomu, aby tak na Antonii vyjel. Stěžovala si na učitelku, jako by ji týrala, a Antonia v tom byla nevinně. Došlo k tomu především proto, že svou dceru prakticky nezná. Tráví s ní moc málo času. Bolí ho to. Maggie mu připomíná jeho neúspěšné manželství. Jenže za to ona nemůže.

Stejně je dobře, že na Antonii udeřil, jen ať ví, s kým má tu čest. Aspoň si dá pozor a nebude Maggie otravovat život. On dobře ví, jak moc Antonia nenáviděla Sally, nedivil by se, kdyby zášť přenášela i na Maggie.

Stejně by ho zajímalo, proč se vrátila. Snažil se ji vypudit z mysli. Možná by se mu to i podařilo, kdyby nezačal chodit k jejímu otci a nenápadně z něj netahal informace. Bylo mu smutno, byl sám, začal si uvědomovat, o co přišel. Přál by si, aby se k sobě vrátili.

Naštěstí ho rychle vyvedla z omylu. Chovala se k němu odměřeně. Jako by se její duše proměnila v ocel.

Může se jí divit? Těžko. Zavinil hroznou věc. Nevěřil jí, unáhlil se, věřil lžím. Nenechal si od ní nic vysvětlit. Přišel o ni, a tím i o všechno, co mu bylo v životě nejcennější. Jak mohl být tak naivní? A hloupý.

Teď se nechal od Maggie strhnout k něčemu podobnému. Opět Antonii obvinil z něčeho, co neudělala. Ušklíbl se. Sallyina dcera je zručná manipulátorka už v devíti letech. A on se nezměnil. Pouze zbohatl.

Trápilo ho, že Antonia je taková bledá a pohublá. Nevypadá dobře. Snad není nemocná? Je možné, že právě proto se vrátila domů, a na otce se jen vymlouvá. Těžko, na většinu nemocí se doporučuje teplé podnebí, a toho by se v Bighornu jen tak nedočkala.

Nejradši by se neviděl. Zase všechno zkazil. Musí se oprostit od minulosti, jednou provždy. Jinak se zblázní.

PÁTÁ KAPITOLA

Antonia zůstala jako přikovaná. Zničeně hleděla na desku stolu. Přece věděla, že o ni nestojí, jak ji mohlo napadnout něco jiného? Měla by se vzpamatovat. Na co pořád čeká?

Vstala, sbalila si věci a šla domů. Na zbytečné nářky nemá čas, na to se jí život až příliš krátí. Musí zbývající čas využít co nejlépe. Musí se rozhodnout, co udělá.

Pustila se do vaření večeře. Přemítala nad tím, na co si nikdy neudělala čas, ačkoli chtěla. Necestovala, i když si to vždycky moc přála. Žije ze dne na den, jediné plány se týkají výuky a přípravy žáků.

Trápilo ji, že se k ní Powell choval tak odměřeně. Co by se asi stalo, kdyby tehdy vlítla na Sally a konfrontovala ji s tím, co o ní rozhlašovala? Co kdyby Powellovi dokázala, že s Georgem nic neměla? Co by se stalo, kdyby se sebe samé víc zastala? Na to tehdy neměla sílu. Bylo jí osmnáct, Powellovi důvěřovala nade všechno na světě. Neuvědomovala si, že ti největší přátelé se v mžiku mohou stát největšími nepřáteli. Věřila mu. Byla přesvědčená o tom, že ji miluje stejně tak jako ona jeho. Byla přesvědčená o tom, že je nic nerozdělí. Jenže podcenila Sally. Její herecké umění předčilo veškeré Antoniino očekávání.

Powell jí navíc nikdy neřekl, že ji miluje. Je zvláštní, že ji to nikdy nenapadlo, až po jejich rozchodu. Alespoň že jí v tomhle nelhal, když spal se Sally.

Se svatbou jako první přišel on, chtěl si ji vzít. Tvrdil to. Její rodiče ho měli rádi, on měl rád je. Když zdědil po otci malý ranč a začal přemítat o tom, že z něj vybuduje chovnou stanici, právě její otec ho podpořil, pomáhal mu vymyslet, co by bylo nejlepší, vysvětloval mu, že by si mohl vzít půjčku. Jenže Powell se ve městě tehdy netěšil žádné vážnosti. Jeho otec měl to nejhorší jméno, proto ani Powellovi nikdo nevěřil. Bojoval proti všem. Své místo na slunci si musel vydobýt hrdinskými výkony.

Co když to bylo celé tak, že ji Powell celou dobu jen využíval, aby se zaštítil jménem jejích rodičů? Jakmile se ranč začal vzmáhat, byl konec. Pak konečně mohl jít za ženou, kterou opravdu miloval. Za Sally.

Ani by se nedivila, kdyby zjistila, že mu Sally od začátku tajně pomáhala. Divné na tom všem je to, že se Sally evidentně nebyl šťastný. Ani ona neměla na růžích ustláno.

Nikdy ji to nenapadlo. A neměla by nad tím přemýšlet ani teď, vyčinila si. Nemá to smysl. Zavře za minulostí dveře a půjde dál. Její budoucnost patrně bude hodně krátká, nač si ji ničit.

Jak si vlastně stojí? Má životní pojistku, ale závratná částka na ní nebude. Měla by si promyslet, kde chce být pohřbená. Určitě vedle maminky. Musí počítat i s touhle variantou, kdyby léčba nebyla úspěšná, pokud se pro ni ovšem rozhodne. Hlavně se o ničem nesmí dozvědět otec. Řekne mu to až na poslední chvíli. Nechce ho trápit déle, než bude nevyhnutelné.

Zavolala na otce, aby šel jíst. U jídla se bavili o všem možném. Antonia se tvářila spokojeně, snažila se působit dojmem, že ji nic netíží.

Otce však neošálila. „Copak se stalo, Antonie? Jsi nějaká smutná.“

Povzdychla si. „Ale, jde o Maggie Longovou.“

„Aha, mladá dáma vystrkuje růžky, že?“

„Bohužel jen na mě. O paní Donaldsové pěje samé pochvalné ódy.“

„Nediv se, byla to Sallyina sestřenice. Předcházela si Maggie, protože ji měla za chudinku. Ostatní učitelky jí nikdy nenadržovaly, proto se Maggie upjala na Donaldsovou. Příbuzenské vztahy ve škole v tomhle případě nedělaly dobrotu.“

„Jak to víš?“ podivila se.

„Vždyť jsme na malém městě, všechno se tu roznese.“ Podíval se na ni. „Dokonce se ke mně stihlo donést, že za tebou byl Powell až ve škole. Ječel na tebe, co?“ Poposedla si. „Měl nějaké řeči,“ přitakala, „ale trvám na tom, že jeho dcera nebude mít žádné výhody oproti ostatním. Nechápu, proč by měla. Sabotuje, co může. Je mi jedno, jestli se Powell přetrhne, aby mě ze školy dostal.“

„S tím by měl hodně práce, protože členy školní rady osobně znám i já,“ uklidňoval ji otec.

„Možná by bylo nejlepší, kdyby Maggie přešla do jiné třídy.“

„To si nemyslím, vznikly by z toho zbytečné drby. Stůj si na svém. Uvidíš, že časem přijde k rozumu.“

„To těžko,“ povzdychla si a promnula si oči. „Jsem unavená, půjdu si lehnout. Nebude ti to vadit?“

„Jistěže ne.“ Pátravě se na ni zadíval. „Přece jsi byla u doktora, on ti žádné vitamíny nepředepsal?“

„Ale ano, předepsal, ale ještě nestihly zabrat. Kromě toho mě varoval, že nějakou dobu budeme hledat nejvhodnější dávku.“

Otec se tvářil vážně. „Jestli se to brzy nezlepší, požádám ho, aby ti udělal nějaké testy a vyšetření. Přece není normální, aby mladá žena jako ty byla věčně věků unavená.“

Antonia se lekla. To se nesmí stát. Musí si dávat větší pozor, aby nebudila otcovo podezření.

„Neboj, tati, to bude dobrý.“ Posbírala talíře. „Umyju nádobí, pak už tě nebudu rušit. Budeš se dívat na televizi, že?“

„Ale kde, nemám tu věc rád, mnohem radši si čtu. Mám ji puštěnou jen jako kulisu.“ Antonia se usmála. „V Tucsonu jsem to dělala stejně tak.“

„Byl bych radši, kdybys tu byla se mnou,“ opatrně dodal. „Víš, Antonie, jsem moc rád, že ses vrátila. Hned je život veselejší.“

Píchl ji osten viny. Kdyby jen věděl. Nejdřív přišel o manželku, záhy přijde i o dceru. Bude úplně sám. Matka navíc neměla žádné sourozence. Otec sice měl sestru, ale právě ta zemřela na rakovinu. Prozatím otci nedokázala povědět pravdu.

Jemně ji poplácal po rameni. „S uklízením to nepřeháněj, radši se pořádně vyspi. Jestli se ti nechce mýt to nádobí, udělám to ráno, ano?“

„Mně to přece nevadí,“ usmála se. „Tak dobrou.“

„Hlavně mě ráno nebuď, rád si přispím,“ laškovně za ní zavolal.

„Ty se tedy máš!“

Zasmál se a odešel do obýváku.

Antonia se těšila, že se prospí, ale spánek nepřicházel. Před očima se jí míhaly obrazy končícího dne. Viděla před sebou rozzlobenou Maggie, rozlíceného Powella, který opět věděl, na jakou strunu zabrnkat, aby jí co nejvíc ublížil. S Maggie to nebude mít jednoduché, s Powellem si asi vymění názory ještě mockrát. Lasička jedna.

Kéž by to tehdy dopadlo jinak. Mohla být šťastně provdaná za Powella, měli by spolu děti… Co to vlastně Powell říkal o Maggie? Že zaplatila hodně vysokou cenu. Co tím myslel? Určitě se o ni stará, má ji rád. Jinak by tak bleskurychle nevletěl na učitelku, která jí měla ubližovat.

No a co, ať si to vyřeší oni dva. Má svých problémů dost. Prozatím se ještě nerozhodla, jak naloží se svou nemocí.

Antonii dělala největší radost Julie. Pomáhala jí, zametala jí cestičku, aby se Antonii ve třídě učilo co nejlépe. Pamatovala si, kam paní Donaldsová ukládala pomůcky, měla přehled o probírané látce, prostě vždycky byla Antonii nápomocná.

Zato Maggie se chovala jako kus ledu. Nic neudělala z vlastní vůle, pouze na pokyn. Odmítala psát úkoly. Antonia se s ní snažila mluvit o tom, co se děje, bohužel bezvýsledně. Mlčela, upřeně zírala před sebe, nereagovala.

Na konci druhého týdne si ji Antonia znovu zavolala.

„Maggie, dám ti druhou šanci. Opět jsi mi nedala úkoly. Pokud je neodevzdáš v pondělí, dostaneš druhou pětku.“

Maggie se jízlivě usmála. „Táta vás roztrhne. Řeknu mu, že jste mi dala facku.“

Antonia se nestačila divit. „To bych ti nedoporučovala, Maggie. Vím, že umíš výborně lhát. Klidně si zkus, co lži dokážou, ale neradím ti to. Sama poznáš, kolik škody lži napáchají.“

Maggiinu reakci nečekala. Dívka se sesula na židli a oči se jí zalily slzami. Celá se roztřásla. Náhle se prudce zvedla a vyběhla ze třídy. Antonia nechápala, co se stalo. Neměla s ní nejspíš jednat tak tvrdě.

Začala uklízet věci ve třídě. Čekala, že na ni každou chvílí vlítne Powell a znovu na ni začne chrlit hrozby. Ale neukázal se. O víkendu byla doma, stále čekala, kdy dojde na bouři, ale nic se nedělo.

Největší překvapení na ni čekalo v pondělí ráno. Maggie jí na stůl donesla pomačkaný papír a smutně odešla ke stolku. Napsala chybějící úkol. Navíc byl naprosto v pořádku.

Antonia neřekla ani slovo. Bylo to její první malé vítězství. A měla z něj velkou radost. S potěšením napsala Maggie jedničku. Julie si znovu přisedla k Maggie a o přestávce jí nabídla vdolky. Dostala je k svačině od maminky.

Nabídla i Antonii. „Paní učitelko, maminka říkala, že se mi ve škole moc hezky věnujete,“ řekla Antonii. „A tatínek si vás pamatuje ze školy. Říkal, že jste byla moc milá. A také stydlivá. Je to pravda?“

Antonia se zasmála. „Ano, má pravdu. I já si pamatuju na tvého tatínka. Vždycky nás rozesmával.“

„Táta? Opravdu?“

„Ano. On se ti s tím nepochlubil?“ škádlila dívku.

Maggie je z dálky pozorovala. Jako obvykle byla sama. S ostatními dětmi nevycházela. Dívky ji neměly rády, chlapci si z ní dělali legraci, protože měla věčně odřená kolena a nohy samou modřinu z toho jak na ranči dováděla. Obzvlášť krutý k ní byl Jake Weldon. Maggie byla vlastně úplně sama, protože Julie trávila přestávky s Antonií.

Antonia měla Julii moc ráda a každý to viděl. Nebylo pochyb o tom, že Julie vyměnila Maggie za paní učitelku. Maggie nenáviděla obě. Neřekla otci, že dopsala úkol a odevzdala ho.

Maggie byla zoufalá. Nechtěla, aby si paní učitelka myslela, že je stejně zlá jako její matka. Věděla, co provedla, protože se o tom rodiče jednou bavili. Matka plakala a vyčítala otci, že ji nemá rád. On na ni křičel, že mu zkazila život. A to jejich dítě taky. Navíc se narodilo brzy. Pak se hádali kvůli tomu, jak se Maggie narodila. Kdyby prý otec tehdy nebyl tak opilý, Maggie by na svět nikdy nepřišla.

Tehdy tomu nerozuměla, nechápala, co znamená, že se narodila moc brzy. Ale když pak totéž otec vyprávěl paní na úklid, pochopila. Měla se narodit v devátém měsíci těhotenství, ale narodila se dřív.

Nic víc vědět nepotřebovala. Pochopila, že ji otec nemá rád. Byl by nejradši, kdyby nebyla. Rozhodla se, že si zkusí jeho lásku vybojovat. Bude hodná.

Otec zná slečnu Hayesovou. Slyšela, jak paní Batesové říkal, že se Antonia vrátila do Bighornu. Prý mu jen otravuje život a on by byl nejradši, kdyby zase odjela. Kéž by mohla slečně Hayesové říct, že otec nenávidí obě dvě, dceru i bývalou známou.

Proč se vlastně otec oženil s maminkou, když ji neměl rád? Lidi říkali, že Sally nemá dcerku ráda, prý ji využila k tomu, aby si otce připoutala k sobě. Co to znamená? Každopádně to je pravda, protože matka si s ní nikdy nehrála, nikdy jí nedala najevo, že ji má ráda. Nechtěla s ní být.

Svezla se ze stromu na blátivou zem. Zase bude špinavá. Paní Batesová se bude zlobit, ale co na tom. Beztak už jí vyhodila plno oblečení. Prý se nedalo vyprat, bylo moc špinavé. Otci nic neřekla. Třeba si někdy všimne, že nemá co na sebe, až mu jednou ráno řekne, že nemá v čem jít do školy.

Kéž by ji měla ráda alespoň paní Batesová. Julie ji měla ráda, toho si Maggie cenila. Jenže se chtěla každému zalíbit, hlavně učitelkám. Párkrát slyšela, jak se lidi diví, proč se s ní Julie vůbec kamarádí. Nemusí, Maggie se nikoho neprosí. Vystačí si sama. Všem ukáže, co umí. Ještě se budou divit. Budou ji mít rádi. Přesvědčí je. Povzdychla si a zavřela oči. Kéž by věděla, jak to má udělat. Kéž by mohla být jako Julie.

„Vidíte Maggie?“ zašeptala Julie učitelce a nenápadně mrkla na kamarádku. „Nikdo se s ní nebaví, jen já. Mlátí kluky a ve sportu je taky lepší než oni. Holky si myslí, že je moc klučičí. Je mi jí líto. Říkala mi, že ji táta nemá rád. Pořád někam jezdí. Když je pryč, Maggie bydlí u nás. Tenhle týden ale nechtěla, protože…“ Odmlčela se.

„Protože?“ opatrněji pobídla Antonia.

„Ale nic.“ Julie mávla rukou. Přece paní učitelce neřekne, že se s Maggie kvůli ní pohádaly. „Prostě u nás Maggie je, když její táta odjede víc než na dva dny.“

Antonia se podívala na Maggie. Postřehla, že si je prohlíží smutnýma očima. Vybavilo se jí, že Sally žárlila snad na všechno. Na její krásu, známky, kamarádky, na Powella. Sally na Antonii vadila spousta věcí. Tedy, to si tehdy myslela, ale pravda spíš byla taková, že jí záviděla a žárlila na ni. Stejně jako Maggie na Julii.

Neměla by ji učit, nezvládá to. Měla by požádat, ať Maggie přeřadí do jiné třídy. A když se to nepovede, má smůlu, bude muset odejít. Jiné místo ale v Bighornu nesežene. Takhle to dál nejde, nemůže trápit ani Maggie, ani sebe. Chtěla se vrátit, aby se vyrovnala se vzpomínkami a minulostí jako takovou, namísto toho jí je ještě hůř než předtím. Jak si poradí s budoucností, když je neschopná dát si do pořádku minulost?

„Slečno Hayesová?“

Otevřela oči. Julie na ni upírala nechápavý pohled. „Není vám něco?“ zeptala se s obavami v hlase.

„Ne, jen jsem nějaká unavená,“ odpověděla jí s nepřesvědčivým úsměvem. „Pojď, vrátíme se do třídy.“ Zavolala na děti. Vyučování pokračovalo.

Maggie se po zbytek dne chovala jako utržená z řetězu. Odmlouvala, odmítala cokoli dělat, neodpovídala na otázky. Na konci vyučování počkala, až všechny děti odejdou. Popošla ke katedře a zadívala se na Antonii.

„Táta říkal, že by byl nejradši, kdybyste odjela a už se nikdy nevracela,“ pronesla nahlas. „Prý jste mu zkazila život a už vás nikdy nechce vidět! Je mu z vás špatně.“

Antonia zrudla, ale mlčela.

Maggie utekla. Dobře že jí to řekla. Otec si to sice jen mumlal pro sebe, ale slečna Hayesová by to rozhodně měla vědět. Navíc nelhala. Jen ať slečna Hayesová ví, jaké to je, když si na někoho ukazují prstem. Učitelka nemá ráda ji a Maggie nemá ráda učitelku. Maggie se další den chovala povýšeně. Ale mlčela. Neměla potřebu útočit na Antonii dalšími řečmi. Odmítala se účastnit vyučování, opět nedodala domácí úkol. Antonia jí napsala pětku. Dokonce otci napsala vzkaz.

Antonia už neměla moc sil. Každý další den pro ni byl náročnější. Ráno jí dalo hodně práce, než vstala. A starosti ve škole jí na dobrém pocitu nedodávaly. Únava se hlásila o slovo čím dál dříve, ne až večer. Maggie jí ze života dělala peklo.

Zvažovala, že požádá ředitelku, aby Maggie přeřadila do jiné třídy. Ředitelka ji určitě pochopí.

Po skončení výuky za ní zašla.

Sotva se Antonia posadila, paní Jamesonová se smutně usmála. „Vy jste přišla kvůli Maggie Longové, že?“ povzdychla si.

„Ano, přesně tak,“ přitakala Antonia.

„Čekala jsem vás,“ připustila ředitelka. „Paní Donaldsová s ní sice vycházela dobře, ale byla to výjimka. S Maggie se trápila každá učitelka, ta dívka kolem sebe kope a kope. Nemá to jednoduché, její otec hodně cestuje, Maggie je věčně věků u Julie.“ Povzdychla si. „Kdysi se tu šířily zvěsti o tom, že se její otec chce znovu oženit, ale Maggie utekla z domova a bylo to. Ona totiž paní Holtonovou nemá ráda.“

Antonia neznala nikoho, kdo by měl vdovu Holtonovou v oblibě. Barrie jí o ní hodně vyprávěla. Takže řeči o tom, že by se Powell měl znovu ženit, nebyly výmysly.

Ředitelka jí pohlédla do očí. „Předpokládám, že byste chtěla, aby Maggie přešla do jiné třídy, že?“

Antonia přikývla.

„Vyšla bych vám vstříc moc ráda, jenže teď máme jedinou čtvrtou třídu, takže nemám na výběr. Není to možné, nezlobte se. Co kdybyste si promluvila s jejím otcem? Třeba by to pomohlo.“

„Už jsem s ním mluvila,“ hlesla Antonia.

„Co říkal?“

„Že si na něj mám dát pozor, jinak se postará o to, aby mě vyhodili ze školy,“ otupěle odpověděla.

Ředitelka se zhluboka nadýchla. „Ano, to jsem čekala. Už jsme o tom spolu mluvily, že? Moc mě mrzí, že vám nemohu víc pomoct. Opravdu nevím, jak s tou situací naložit tak, aby byli všichni spokojeni.“

Antonia se opřela a promnula si spánky. „Neměla jsem se sem vracet,“ posteskla si. „Ani nevím, proč jsem to udělala,“ podotkla spíš pro sebe.

„Možná jste sem přišla něco hledat a posléze najít,“ povzbudivě se na ni usmála ředitelka.

„Obávám se, že to, co hledám, už je dávno pryč.“

„Nechcete se vrátit do Arizony, že ne?“ ujišťovala se paní Jamesonová. „Byla by to velká škoda, děti jsou z vás nadšené. Julie Amesová o vás mluví, kudy chodí.“

„Chodila jsem do třídy s jejím otcem,“ zasmála se Antonia. „Přímo do téhle školy. A Julie je úplně stejná jako on.“

„Ano, znám ho. Julie je mu podobná jako vejce vejci. Škoda že všichni žáci nemohou být jako ona.“

„To tedy ano.“

„Slečno Hayesová, pomohu vám, jak nejvíce budu moci. Nabízím vám morální podporu, kdykoli si přijďte popovídat, probereme, co vás trápí, budete-li chtít. Přeřazení Maggie do jiné třídy bohužel není možné. Máme tu velice schopnou školní psycholožku, Maggie u ní byla už několikrát, ovšem bezvýsledně. Byl za ní i pan Long, ale ani on nám nepomohl.“

„Snad se to vyvrbí samo,“ povzbudivě se na ni usmála Antonia.

„Hlavně nám neodcházejte,“ naléhala ředitelka. „Ještě si to nechám projít hlavou,“ přikývla Antonia.

Vrátila se do třídy a byla bezradná. Maggie ji nesnáší, snažit se nebude. Nakonec to dospěje tak daleko, že ji bude muset nechat propadnout. Zbytečně. Maggie je chytrá a bystrá, proč si tak kazí známky? O tom, co by provedl Powell, radši ani přemýšlet nebude. Vrhl by se na ni jako lev na kořist.

Měla by teď myslet na sebe. Zdraví jí nepřálo. Den ode dne jí bylo hůř. Měla by se konečně rozhodnout, co udělá.

Když se vrátila do třídy, ztuhla. Powell seděl na hraně jejího stolu. Čekal na ni. Měl na sobě tmavě šedý oblek, červenou kravatu, tmavě šedý klobouk s širokým lemem a kožené boty. Vypadal dokonale. Postřehla, že na malíčku stále nosí prstýnek s písmenem L. Věnovala mu ho jeho matka po maturitě. Bylo to jen desetikarátové zlato, prstýnek nebyl drahý, zato byl darovaný z lásky. Antonia dobře věděla, že Powellova matka musela hodně šetřit, aby mu ten prstýnek mohla koupit. Nikdy neměla peněz nazbyt. Na rolexky si už vydělal sám. Volně se mu pohupovaly na levém zápěstí. Longovi nikdy neměli peněz nazbyt, až Powell změnil rodinné prokletí. Dokázal se odrazit ode dna a dosáhnout úspěchu.

Ohlédl se ke dveřím, když ji slyšel přicházet. Měla na sobě hnědé pletené šaty a vlasy svázané do drdolu. Vypadala křehčí než jindy, bylo vidět, že je stále hubenější. „Změnila ses,“ vyhrkl.

„Totéž jsem si říkala i já,“ opáčila. Posadila se ke stolu. Návštěva u ředitelky ji vyčerpala. Unaveně se na něj podívala. „Potřebuju jít domů. Vím, proč jsi přišel. Bohužel není možné Maggie přesunout do jiné třídy, protože tu jiná není. Jediná možnost je, že odejdu…“

„Kvůli tomu jsem nepřišel,“ skočil jí do řeči. „Ne?“

Vzal ze stolu desky s přicvaklými papíry. Zadíval se na ně.

„Přišel jsem tě pozvat na večeři, kdybys chtěla. Mohli bychom si popovídat o Maggie.“

Zamotala se jí hlava. „Cože?“ mátožně se zeptala. To ani v nejmenším nečekala.

„Zvu tě na večeři,“ opakoval jí. Zarazil se. „Vypadáš hrozně, jsi celá zelená. Sklop hlavu a předkloň se.“

Opřela si lokty o stehna a složila si hlavu do dlaní. Zhluboka dýchala. Motala se jí hlava. Bylo jí zle. Nemoc si žádala svou daň. Musí se začít léčit, jinak to nebude dlouho trvat a ani nebude schopna chodit. Panebože. Vidina blížící se smrti jí pořád připadala daleko, ale když už se dostavují nepopiratelné příznaky postupujícího stavu, je to jiná věc.

„Jsi hrozně hubená,“ konstatoval. „Byla jsi u doktora?“

„Dejte mi s tím všichni pokoj!“ vykřikla. Polkla a zkusila se napřímit. Odhrnula si vlasy z čela. „Jo, byla jsem u doktora. Jsem přetažená, nic víc. Mám toho za sebou víc než dost.“

„Já vím,“ pronesl potichu. Pátravě si ji prohlížel.

Pohlédli si do očí. Měla pocit, že o ni skutečně má strach. Na další úvahy však neměla sílu.

„Maggie štve každého,“ nečekaně navázal. „Vím, že to s ní máš těžké. Říkal jsem si, že bychom mohli něco vymyslet, kdybychom se do toho pustili spolu.“

„Odkdy ti záleží na mém názoru?“ zeptala se ho.

„Vždycky mi na něm záleželo. Promiň, poslední dobou toho mám po krk, neovládl jsem se. Chtěl bych si s tebou promluvit. Šlo by to?“

Antonia byla na vážkách. Maggie jí ten den řekla, co si o ní otec myslí, Powell si pak za ní přijde, jako by se nechumelilo, a zve ji na večeři. To je nějaké divné. Co s tím?

„Co říkáš?“ opatrně naléhal.

„Tak jo. Kde se sejdeme? A kdy?“

Překvapila ho.

„No, samozřejmě tě vyzvednu, přijedu k vám,“ zaskočeně odpověděl. „Co třeba v šest?“

Měla by tu nabídku odmítnout. Zase se pohádají. Pohlédla mu do očí a chtěla názor změnit. Jenže v tu chvíli věděla, že to nedokáže. Chce být s ním. Potřebuje mít někoho blízkého. Bude to jejich poslední schůzka, utěšovala se. Na rozloučenou. Pak jí začnou galeje. Nastoupí léčbu. Kdo ví, co ji čeká.

„Dobře,“ zašeptala. Sledoval ji, jak si ukládá věci do tašky a připravuje se k odchodu. Nechápal, jak mohla tolik zhubnout. Měla téměř průhledná zápěstí. A nevypadala dobře. Nepochyboval o tom, že ji matčina smrt zaskočila, ale takhle se smutek neprojevuje.

„Takže v šest,“ pronesla a podívala se na něj. Zběžně mávla rukou a chtěla odejít. Zarazila se. Vycítila, že ji pozoruje, a zvedla hlavu. Musela ji hodně zaklonit, byl o hodně větší než ona.

„Ještě něco?“ zeptala se ho.

„Maggie mi ukázala úkol, dalas jí za něj jedničku.“

„Já jí nic nedala,“ bránila se s chabým úsměvem. „Zasloužila si ji. Jedničku jsem jí napsala moc ráda.“

Vrazil si ruce do kapes.

„Maggie je chytrá holka, ale musí chtít.“ Odkašlal si. „Víš, když jsem tu byl posledně, řekl jsem ti škaredé věci. Chtěl bych se ti za to omluvit. Nezlob se, prosím tě. Byl jsem docela vyvedený z míry.“ Nemohl připustit, že mu Maggie lhala. Klesl by v ceně sám před sebou. Navíc nemohl přiznat, že Maggie je stejná lhářka jako jeho manželka.

„Většina rodičů se rozzlobí, když jejich dítě dostane pětku,“ mávla rukou.

„Nepatřím k vzorným rodičům,“ hlesl. „Tak v šest,“ zopakoval a otočil se.

Dívala se za ním, jak odchází. Vypadal zdrceně. Sama na tom nebyla lépe.

Vycítil její pohled v zádech. Po několika krocích se otočil a podíval se na ni. Udělal to tak rychle, že nestačila odvrátit pohled. Přistihl ji. Usmál se. Bylo vidět, že by chtěl něco říct, ale nenalezl vhodná slova.

„V šest,“ připomněla mu. Přikývl a definitivně odešel.

ŠESTÁ KAPITOLA

Antonia probrala všechny šaty. Nakonec se rozhodla pro jednoduché černé šaty z krepu s krátkými rukávy a nenápadným výstřihem. Končily jí kousek pod koleny. Kdysi jí padly jako ulité, poslední dobou na ní spíše visely. Beztak neměla nic jiného na sebe, musí vzít zavděk tím, co je. Rozhodla se pro kožený kabátek, který si před rokem koupila ve výprodeji. Šaty doplnila černým koženým páskem. Snad dokáže udělat maximum pro to, aby nevypadala tak nezdravě. Jako doplňky zvolila drobné zlaté náušnice a křížek, který jí věnovala matka za maturitu. Kromě hodinek jiné doplňky nevolila. V krabičce si všimla nenápadného zlatého zásnubního prstýnku od Powella. Byl ozdobený miniaturním diamantem. Po otci mu ho kdysi poslala zpět, ale Powell ho tehdy odmítl přijmout. Vrátil se k ní zpátky. Odložila ho do šperkovnice a tvářila se, že tam nic není.

Vzala si prstýnek do ruky a prohlédla si ho. Bylo jí z něj smutno. Jak by asi s Powellem žili, kdyby se tenkrát nestala ta hrůza a od začátku byli spolu? Povzdychla si. Večer spolu půjdou na poslední schůzku. Ona pak bude mít jiné starosti, Powell nejspíš taky. Ale kdyby ji pozval na další, neodmítla by. Osud tomu chtěl, že je vůči jeho kouzlu víceméně bezbranná. Je to její osudový muž, na tom se patrně nic nezmění. Jenže právě jeho mít nemůže.

Pečlivě se nalíčila a překontrolovala výsledek své práce v zrcadle. Zdálo se jí, že jí to sluší. Snad s ní bude Powell souhlasit.

Šla dolů za otcem a posadili se spolu v obýváku. Otec byl zvědavostí bez sebe, ale na nic se neptal. Čekali, až odbije šestá. Powell měl k dobru ještě deset minut. Kdysi býval přesný jako hodinky. Změnil se?

„Jsi nervózní?“ citlivě se zeptal otec.

Usmála se a přikývla. „Nechápu, proč si chce o Maggie povídat u večeře. Mohli jsme to probrat ve škole.“

Otec si odkašlal a překřížil si nohy. „Třeba se ti chce za všechno omluvit a začít znovu.“

„To těžko,“ namítla. „Prý se vídá s paní Holtonovou…“

„Dawson taky. Láska ale mluví jinak než rozum. Oba chtějí jižní pastviny, ne ji.“

„Prý je hezká.“

„To je, ale Dawson na ženy patrně zanevřel, takže jí zbyl jen Powell.“

„Údajně se bavili o manželství.“

„Opravdu?“ podivil se. „To mě překvapuje, nic o tom nevím.“

„Paní Jamesonová mi říkala, že když se o jeho záměru dozvěděla Maggie, utekla z domu.“

Otec zavrtěl hlavou. „Ani se nedivím, to dítě nevyjde s nikým. Jednoho dne skončí ve vězení, jestli na ni víc nedohlédne.“

Antonia si povzdychla. „Nebyla jsem k ní spravedlivá, připomněla jsem jí, že lže jako její matka,“ přiznala se. „Je jí hrozně podobná. Určitě jí matka chybí.“

„To bych se divil. Sally jí věčně věků nechávala paní na hlídání a pořád někde běhala. Pak se k tomu přidalo pití, a bylo to. Vrchol byl, když si opilá sedla za volant a skončila v řece.“

Antonia si vzpomněla, jak se k ní ta zpráva poprvé donesla. Powell byl hodně bohatý na to, aby jeho život zajímal nejen bulvár. O smrti jeho ženy se psalo na prvních stránkách. Bylo jí ho líto, ale na pohřeb nejela. Bylo by jí to trapné. Se Sally se neměly rády.

Do úvah jí vtrhl zvuk přijíždějícího auta. Vstala, rozloučila se s otcem a otevřela dveře právě ve chvíli, kdy Powell zvedal ruku, aby zaklepal.

Překvapilo ji, že má na sobě rifle a flanelovou košili. Přes ramena si přehodil oprýskanou riflovou bundu. Zato ona se vymódila jako na bál. I jeho Antonia překvapila. Moc jí to slušelo, vypadala elegantně. Nevěděli co říct a chvíli se na sebe jen dívali. „Mám fofr,“ vypadlo z ní nakonec. Přemýšlela, jak by omluvila nevhodné oblečení. „Před chvílí jsem se vrátila z města, ani jsem se nestačila převléknout.“ Lhala, jako když tiskne. Ve tváři byla rudá. „Počkáš chvilku? Skočím si pro něco jiného a vyrazíme. Klidně běž za otcem, je v obýváku.“

Vřítila se do koupelny. Zavřela za sebou dveře a opřela se o ně. Taková ostuda! Ona se parádí jak na ples, a on málem přijde v teplákách. Co ji to popadlo? Nanejvýš si dají něco rychlého k večeři a bude to. Měla se ho zeptat, kam půjdou. Nemusela by ze sebe dělat šaška.

Převlékla se do riflí a trika, vlasy si svázala do drdolu a vrátila se dolů.

Powell se za ní díval a povzdychl si. „Nečekal jsem, že si Antonia dá práci s oblékáním, tak jsem si vzal jen čistou košili,“ omluvně se usmál na Bena.

„Neřeš to,“ vybídl ho Ben. „Ušetři její hrdost a tvař se, že věříš tomu, co ti řekla.“

Powell si povzdychl. „Vždycky něco zkazím.“ Posmutněl. „Strašně jsem jí ublížil a pokaždé, když se vidíme, zase trochu přileju olej do ohně, ačkoli nechci.“

Bena těmi slovy překvapil. Neměl Powella příliš v lásce, minulost pro něj nebyla ukončená. A nechtěl mu odpustit, čím Antonii vyhrožoval ve škole, to byla příliš silná káva. Ani Powellovy obavy o jeho zdraví na jeho postoji k němu nic nezměnily. Pak tomu nasadí korunu a ztrapní Antonii tím, že se ani pořádně neoblékne na společnou večeři.„Nezdržuj ji dlouho,“ nařídil Powellovi. „Není jí dobře.“

Powell na něj upřel zrak.

„Co je s Antonií?“ zeptal se.

„Divíš se? Matka jí zemřela před necelým rokem, chybí jí.“

„Hodně zhubla,“ podotkl Powell.

Ben si poposedl.

„To jo, ale doma se dá dohromady. Spraví se to.“ Přísně si Powella přeměřil. „Klidně se s ní bav o Maggie, do toho mi nic není, ale nic víc nečekej. Antonia nezapomíná a nemůžeš ji z ničeho vinit. Tehdy ses mýlil a odmítal jsi to přiznat. Radši nakonec odjela, aby měla klid.“

Powell pevně sevřel čelist. Neodpověděl.

Do nastalého ticha vešly Antoniiny kroky. Otec vypadal rozezleně a Powell… tak nějak zvláštně.

„Můžeme jít,“ pípla.

Powell přikývl. „Objednal jsem stůl u Teda. Má otevřeno celou noc a vaří dobrou kávu. Může to tak být?“

Pochopila, nač naráží. Zarděla se.

„Jistě. Říkala jsem ti, že jsem se právě vrátila z města a nestihla jsem se převléct.“ Mlčel. „Ted je samozřejmě v pořádku.“

Powell se zarazil. Měl se chovat citlivěji, je jako buldozer. Popošel k hale, rozloučil se s Benem a vyšel ven. Na příjezdové cestě měl zaparkovaný zlatý metalízový mercedes. Asi už dávno nejezdí v té rozvrzané dodávce, napadlo ji. Mercedes měl sněžné řetězy, přesto vypadal nadmíru elegantně.

Nasedli a vydali se na cestu. Na čelní sklo dopadaly vločky sněhu. Restaurace U Teda byl bar a gril pod jednou střechou. Ted ji vybudoval na kraji města. Antonia v ní ještě nikdy nebyla, ačkoli slyšela, že se tam dobře vaří. Scházeli se v ní spíše lidé, kteří patřili k nižším vrstvám obyvatel. I proto jí bylo divné, že ji tam Powell bere. Má k tomu nějaký konkrétní důvod? Možná jí chce dát najevo, že nejde o schůzku, ale o obchodní jednání. V takovém případě by bylo nad slunce jasné, že to s tou Holtonovou myslí vážně. Posmutněla. Ani nevěděla proč, vždyť jejich potenciální společná budoucnost skončila dřív, než mohla začít.

„Jsi nějaká zamlklá,“ podotkl, když zastavil na poloprázdném parkovišti. Hosté k Tedovi zpravidla přicházeli později, nebylo divu. Vedle nich stálo několik traktorů.

„Dívala jsem se kolem,“ odpověděla obezřetně.

Vycítil, že je smutná. Mrzelo ho, že ji nevzal jinam. Ona se kvůli němu oblékla, načesala a namalovala, a on ji takhle odbude. Že se nestydí, chová se jako malý kluk.

Chtěl obejít auto a otevřít jí dveře, ale byla rychlejší.

Stále sněžilo. Trochu se oteplilo a sníh začínal tát. Antonia cítila, jak jí voda prosakuje do bot, ale bylo jí to jedno. Měla zkaženou náladu. Powell si všiml, že najednou přestala mluvit. Přemýšlel, co by mohl udělat, aby jí spravil náladu.

Vybrali si box a posadili se. Přišla je obsloužit statná bruneta Darla. Usmála se na ně a podala jim jídelní lístek.

„Já si dám jen kávu,“ usmála se na ni Antonia.

Powell na ni vrhl udivený pohled. „Dohodli jsme se, že se najíme,“ připomněl jí.

Vyhnula se jeho rozezlenému pohledu. „Tak tedy trochu čili a kávu, prosím vás,“ oznámila servírce.

Objednal si steak, salát a kávu. Jídelní lístky vrátil servírce. Připadal si bezmocně, trapně, nanicovatě. Tak mu už dlouho nebylo.

„Antonie, měla bys víc jíst,“ šetrně ji pobídl.

Tón jeho hlasu v ní probudil spoustu vzpomínek. Vynořily se jako na povel. Tehdy spolu nikam nechodili, jen výjimečně. Neměli peněz nazbyt. Stejně si vystačili sami, nikoho ke svému štěstí nepotřebovali.

„Antonie,“ znovu ji oslovil, protože měl pocit, že ho vůbec neslyšela. „Měla bys víc jíst, víš?“ naléhavě opakoval. Netušil, proč je Antonia duchem jinde. Vůbec nevěděl, co má dělat.

Antonia si znovu vybavila, jak jí bylo krásně a jak nadšeně se připravovala na svatbu. Doufala, že to bude nejvýznamnější den v jejím životě. Byl, ale úplně jinak, než předpokládala.

Podívala se na něj. „Dneska mi není dobře,“ unaveně hlesla. Nechtěla s ním rozvíjet téma svého zdravotního stavu. Sama v něm neměla jasno. „Nemám hlad.“

Postřehl, že má stíny pod očima. Byla nevyspalá. Něco se děje. Měl by to zjistit. Chce to zjistit. Raději počká na příhodnější chvíli.

„Potřeboval bych si s tebou promluvit o Maggie,“ navázal na jejich rozhovor ve škole. „Vím, že jsou s ní problémy, doma to není jiné. Snad něco vymyslíme.“

„Nevím, co tím myslíš,“ namítla. „Co bys chtěl vymýšlet? Musí se začít snažit. Poslední dobou si alespoň píše úkoly, snad se časem adaptuje.“

„Včera večer mi tvrdila, žes jí vyhrožovala fackou.“

Ušklíbla se.

„Neříkej. Říkala mi to předem, vím o tom.“

Přemýšlel. „Prý ji nenávidíš, nechceš ji u sebe ve třídě, protože ti připomíná Sally. Tohle mi tvrdila.“

Neucukla pohledem. Dívala se mu zpříma do očí. Byla to lež a on to věděl stejně dobře jako ona. Pochopila, že Maggie je vnímavá a že ví, za které páčky zatáhnout, aby se spustila ta správná kolečka. Najednou si nebyla jistá, zda Powell skutečně ví, že Maggie lhala.

Možná ji vzal k Tedovi jen proto, aby jí dal najevo, že pro něj je lúza, s níž si nehodlá nic začínat. Chce ji zdeptat, aby odešla sama.

Pochmurně se usmála. „To jsou velká slova. Chápu. Věříš jí, takže nemá smysl, abych se jakkoli bránila, i když je to lež. Jsou to samé lži,“ opravila se. „Nemusíš mi nic říkat, zpátky si vezmu taxíka.“ Chtěla vstát, ale Powell pohotově vyskočil a postavil se před ni.

„Už se to nese,“ přerušil je bodrý hlas servírky. Položila na stůl dva hrnky. „Nezlobte se, trvalo to poněkud déle. Stalo se něco?“ zeptala se, když si uvědomila, že oba stojí.

„Ne,“ odpověděl jí Powell a posadil se. Zrak měl upřený na Antonii, jako by byl odhodlaný zasáhnout, kdyby chtěla odejít sama, bez něj. Podíval se na servírku. „Nevadilo by vám, kdybychom si dali jen kávu? Není na změnu objednávky pozdě?“ zeptal se.

„Není, hned to vyřídím,“ ujistila ho. Postřehla, že Antonia málem pláče. Měla slzy na krajíčku. Na kartičku jim napsala dvě kávy a taktně odešla.

„Hlavně nebreč,“ zaúpěl, když viděl, k čemu se schyluje. „Sedni si, prosím tě.“

Několikrát se nadýchla, pomalu se posadila a natáhla se pro hrnek. Objala ho oběma dlaněmi. Upřeně se zadívala na motiv na hrnku a ruce se jí třásly.

Powell útrpně zavřel oči. Nechápal, co se děje. Každopádně mu bylo jasné, že Antonia neúspěšně bojuje s minulostí. Bojí se ho. Nevěří mu.

Antonia mlčela. Chtěla se napít kávy, ale opařila si jazyk. Sykla.

„Jen mi to klidně řekni,“ pobídl Antonii. „Řekni mi, že Maggie lhala a lže.“ „Nebudu ti nic říkat,“ rozezleně namítla. „Dohodli jsme se, že si promluvíme o Maggie a budeme se snažit něco vymyslet. Místo diskuze je z toho výslech. Co po mně chceš? Co po mně, proboha, chceš?“ Sekla po něm jedovatým pohledem. „Už jsem ředitelku požádala, aby Maggie přeřadila do jiné třídy, ale nejde to, jiná čtvrtá třída tady na škole není. Je mi tudíž jasné, že na tahu jsem já. Dám výpověď a vrátím se do Arizony.“

Upřeně si ji prohlížel, jako by si dával dvě a dvě dohromady, jako by přemítal o tom, zda jí má věřit. Takový výrok od Antonie nečekal.

„Ty si opravdu myslíš, že Maggie je andílek?“ Antonia se dostávala do ráže. Měla těch sladkých řečiček plné zuby. Odmítala se dál tvářit jako svatost sama. „Je drzá, odmlouvá mi, lže, jako když tiskne. Kam se na ni hrabe Sally.“

„A dost!“ div nezařval.

Antonia popadla kabelku, protáhla se kolem něj a vyběhla ven. Po tváři se jí kutálely slzy jako hrachy. Klidně se vrátí pěšky, dojde to.

Nasadila rázné tempo, směřovala k městečku. Do obličeje jí narážely sněhové vločky. Nevšímala si jich. Vřel v ní vztek. Taková nespravedlnost!

Náhle jí uklouzla noha. Ztěžka dopadla na zem a zabořila se obličejem do sněhu. Cítila, jak ji zezadu popadly silné ruce a zvedají ji na nohy. Nedokázala udržet rovnováhu. Powell ji vzal do náručí a odnášel ji k autu.

Odemkl auto a uložil ji na zadní sedadlo. Nebránila se. Mlčela. Nastartoval a rozjel se.

Zastavil před jejich domem. Antonia se snažila vstát, ale moc jí to nešlo. Powell otevřel dveře a pomohl jí.

„Prosím tě, proč si odmítáš přiznat pravdu?“ naléhal. „Proč si pořád trváš na tom, že jsi s Georgem nic neměla? Koupil ti svatební šaty, zaplatil ti vysokou. Všichni věděli, žes s ním spala, ale ty sis trvala na svém, lhala sis do vlastní kapsy.“

„Mně už je to jedno, Powelle,“ unaveně zašeptala. „Dej mi pokoj, nech mě být.“

Sevřel ji o poznání pevněji. „Spalas s ním!“ div nevykřikl. „Já bych za tebe dýchal, a ty…“

„Ty jsi spal s mojí nejlepší kamarádkou!“ vykřikla. „Se mnou jsi byl zasnoubený, a s ní jsi čekal dítě. Mně jsou tvoje pocity ukradené. Tobě na mně nezáleželo? Vždyť jsi mě vůbec nemiloval! Chtěl sis mě vzít jen proto, aby ses zastřešil jménem mých rodičů a mohl sis budovat ranč.“

Její obvinění ho zmátlo natolik, že se nezmohl na slovo. Udiveně na ni zíral.

„Sallyini rodiče neměli ve městě takový vliv jako moji,“ rozohněně pokračovala. Usedavě plakala. „Využil jsi mě! Jediná věc, kterou ti můžu přičíst k dobru, je to, žes se mnou nespal. Aspoň že sis nesmlsnul na nás obou nastejno.“

Powell nevěřil vlastním uším. Poprvé v životě doslova ztratil řeč. „A ty mě po tom všem ještě budeš obviňovat z lhaní? Kde bereš tu drzost?“ ječela. „Sally lhala, jako když tiskne, ale tys jí věřil, protože jsi ji miloval. Ona byla tvoje vyvolená, ne já. Dodnes jí věříš, tedy spíš chceš, protože díky ní jsi dosáhl, čehos chtěl. Ty si neléčíš zlomené srdce jako já, ale uraženou pýchu a ješitnost. Že se nestydíš!“

Nadýchl se. „Tu půjčku jsem dostal sám na sebe, nikdo se za mě nemusel přimlouvat.“

„Ne, dostals ji díky mému otci,“ opáčila. „Řekl mi to ředitel banky, pan Sims. Smál se, že využíváš jméno svého tchána ještě před svatbou.“

To netušil. Tehdy jistil pozemkem, měl pocit, že to stačilo. Neměl ponětí, že by mu půjčku nemuseli dát proto, že otec byl hazardní hráč a prohrál, co mohl.

„Antonie,“ něžně ji oslovil a natáhl k ní paži.

Pleskla ho přes ruku. „Vůbec se neopovažuj na mě sahat!“ zasyčela na něj. „Vy Longovi jste jako prokletí. Řeknu ti to naposledy: pokud se tvoje dcera nebude učit, propadne. A je mi srdečně jedno, jestli kvůli tomu přijdu o místo. Pamatuj si to!“

Chtěla obejít auto a zajít do domu. Powell je oběhl proti ní a zahradil jí cestu. „Nehodlám dopustit, aby ses mstila na Maggie,“ připomněl jí. „Zkus si na ní něco vylévat, a dostaneš padáka!“

„Dělej si, co chceš,“ unaveně mávla rukou. „Víc mi stejně ublížit nemůžeš. Stejně to nebude dlouho trvat a budu mít od všeho pokoj.“

„Aby ses nedivila,“ dodal překvapivě něžně, bleskurychle se sklonil a políbil ji. Hrubě, ba až bezcitně. Pronikl jí jazykem do úst, jako by si ji chtěl podmanit. Přitiskl si ji k sobě, objal ji kolem boků.

Antonia ztuhla. Nic podobného nečekala. Neměla sílu, aby se s ním prala. Užasle na něj vytřeštila oči. S ukončením polibku nespěchal. Po první vlně agrese však zjihl. Nedokázal na ni být zlý. Polibek se proměnil v něžné hlazení rtů, téměř až v milostný dotek. Antonia mu odmítala vyjít vstříc. Nehodlala polibek opětovat.

Když polibek ukončil, provinile na ni pohlédl. Měla nateklé rty.

Zamrkal. „Neměl jsem to dělat, vím.“

Odfrkla si. „Opravdu to nebylo nutné.“ Odvrátila se od něj. „Ty mnou tak pohrdáš, že ti ani nestojím za to, aby ses na schůzku se mnou slušně oblékl nebo abys mě pozval do pořádné restaurace. Svůj názor na mě jsi mi sdělil naprosto jasně. Chápu.“

Posunul si klobouk dozadu. „Já tě ale nechtěl naštvat,“ bránil se.

„Neříkej,“ odsekla mu. Vrhla na něj pohled, v němž se zračila směsice lásky a nenávisti. Chtěla se zhluboka nadýchnout, ale v tu chvíli si uvědomila, že to nebude dlouho trvat a nebude smět nic. Rozeštkala se. „Ježíši, nebreč, Antonie,“ vylekaně zaúpěl. Objal ji a přitiskl si ji k sobě. Chtěl ji ukonejšit. Chtěl ji chránit. Zabořil jí rty do vlasů a vtiskl jí do nich jemný polibek. „Annie, neplač, prosím tě. Je mi to strašně líto, nezlob se.“

Poprvé po všech těch dlouhých letech ji oslovil zdrobnělinou, kterou od něj tak ráda slýchávala. Jeho hluboký hlas ji uklidňoval. Dovolila mu, aby ji držel. Bylo jí u něj krásně. Stejně je to naposledy, měla by si to užít. Zavřela oči.

„Je to hrozně dávno,“ zašeptala po chvíli.

„Přesně tak.“ Ucítila, že se jí zlehka tře tváří o vlasy. „Měl jsem počkat, dneska už to vím. Stačil by jediný den…“

„Minulost je minulost, nezměníme ji.“ Užívala si bezpečí jeho náruče. Bylo to nádherné. Chtěla se s ním rozejít s těmi nejkrásnějšími vzpomínkami.

Bojovala se slzami. Kdysi by pro ni udělal všechno na světě. Tedy, alespoň si to myslela.

„Jsi hrozně hubená,“ nešťastně zašeptal.

„Říkala jsem ti, že toho mám za sebou víc než dost.“

Pohladil ji tváří po spánku.

„Sečetly se všechny ty roky, viď?“ Povzdychl si. „Annie, ten dnešní večer mě strašně mrzí. A nejen on. Prosím tě, promiň mi to.“

„Nevadí. Možná to k něčemu bylo. Potřebovali jsme si to vyříkat.“

„Nemám pocit, že bychom si všechno vyříkali, pro mě se to ještě víc zamotalo,“ smutně podotkl. Něžně jí přejel palcem po naběhlých rtech. „Kdysi bych ti nikdy, nikdy neublížil, viď? Změnil jsem se.“

„Změnili jsme se oba. Prostě jsme starší.“

„V mém případě nikoli moudřejší. Pořád všechno řeším impulzivně, jsem nepoučitelný.“ Odhrnul jí pramínky dlouhých vlasů z tváře. „Annie, proč ses vrátila? Bylo to kvůli mně?“

Nemohla mu říct pravdu. „Ne. Otci nebylo dobře,“ pronesla vyhýbavě. „Potřebuje mě. Došlo mi to až o Vánocích. Byl hrozně osamělý.“

„Aha.“

Pohlédla mu do očí.

„Proč mi nechceš říct, co se děje?“

Přiměla se k úsměvu. „Nic se neděje, prostě jsem unavená, nic víc.“ Natáhla ruku a pohladila ho po tváři. „Musím jít.“ Na popud okamžiku si stoupla na špičky a přitulila se k němu. „Powelle,“ zašeptala. „Prosím tě, políbil bys mě ještě jednou tak, jak jsi to kdysi dělával?“ zeptala se ho zastřeným, naléhavým hlasem.

Bylo to prapodivné přání, obzvlášť po tom, co se stalo před restaurací. Neodpověděl. Sklonil se k ní a vášnivě, zamilovaně ji políbil. Držel se zpátky, nechtěl ji vylekat. Antonia se k němu přimkla. Na několik vteřin zapomněla na minulost i budoucnost. Zasténala. Na jeho doteky začala okamžitě reagovat. Tak nádherně jí nebylo dlouho. Kdyby jen věděl, jak moc ho miluje… Ne!

Lekla se. Prudce se od něj odtáhla. Držela ho kolem krku. Svěsila paže. Doufala, že si ten krásný okamžik odnese s sebou tam, kam bude muset odejít.

Nejistě se usmála. „Díky,“ zašeptala a zadívala se na něj. Chtěla si pamatovat každý detail jejich posledního setkání.

Polkl. „Antonie, pozval jsem tě na večeři, protože jsem s tebou chtěl mluvit.“

„Přece jsme to probrali,“ namítla. „Sice jsme nic nevyřešili, ale snad se časem něco změní. Jizvy z minulosti jsou moc velké, nemůžeme je vymazat. Slibuju ti, že Maggie nikdy neublížím, i kdybych kvůli tomu měla odejít ze školy. Platí?“

„Nech toho, tak daleko to snad nezajde,“ div nevyštěkl.

Usmála se. „Uvidíme. Každopádně ti děkuj u za pozvání. Měj se hezky a ať se ti daří. V práci i v osobním životě. Buď šťastný.“

Otočila se a vešla do domu. Uvědomila si, že mu ani nepoděkovala za kávu. Beztak děkovnou árii nejspíš nečekal. Otec sledoval televizi. Na nic se neptal. Ještěže tak. Pozdravila ho a šla si lehnout. Nechtěla, aby ji viděl plakat.

Powell dojel domů. Zaparkoval, vystoupil a těžkým krokem se loudal ke dveřím. Připadal si jako vysátý citrón. Doufal, že k sobě s Antonií jednoho dne najdou cestu zpátky, ale začínal se obávat toho, že ona se stěnou hořkosti probourat nedokáže. Líbala ho tak naléhavě, až měl pocit, že se s ním tím polibkem loučí. Možná to tak opravdu je. Nemá Maggie ráda, patrně nakonec odejde. Ani Maggie pro ni nehoruje. Uvědomil si, že nemůže získat Antonii zpátky, protože vlastní vinou mezi ni a Maggie postavil vysokou zeď, přes niž na sebe nevidí. Právě v tu chvíli si uvědomil, co všechno pro něj Antonia znamená. Celý svět. Bez ní nikdy nebude žít naplno.

Vešel do domu a užasl. Maggie seděla na schodech v hale a měla na sobě školní uniformu. Čekala na něj.

„Maggie, co tu děláš?“ podivil se. „Kde je paní Batesová?“

Pokrčila rameny. „Šla domů. Řekla jsem jí, že to zvládnu, a že se vrátíš brzy.“ Pátravě si prohlížela jeho výraz. „Řekl jsi slečně Hayesové, aby na mě byla hodnější?“

Zamračil se.

„Jak víš, že jsem byl se slečnou Hayesovou?“

„Říkala mi to paní Batesová. Podle ní je slečna Hayesová hodná, ale já si to nemyslím. Je na mě zlá. Řekla jsem jí, že ji nesnášíš a že chceš, aby odsud odešla. Je to pravda, ne?“

Powell ve svém zoufalství protočil panenky. Není divu, že Antonia byla tak napružená. „Kdys jí to řekla?“ zničeně se zeptal.

„Minulý týden.“ Našpulila rty. „Taky chci, aby zmizela. Nenávidím ji!“

„Proč?“ zeptal se.

„Je hloupá,“ povzdychla si. „Julie jí nosí kytky a vdolky a ona jí vždycky skočí na lep. Je z ní celá na větvi. Julie se už se mnou nekamarádí, má v hlavě jen slečnu Hayesovou. Pořád jí maluje obrázky a tak.“ Powell pochopil. Sally se při každé zmínce o Antonii totiž tvářila úplně stejně.

Po svatbě se ustavičně navážela do Antonie, kritizovala ji za to, že šla na vysokou, že ze sebe dělá důležitou paní učitelku. Sally neměla studijní ambice, chtěla být s Powellem. Svěřila mu, že se Antonia smála, když zjistila, že si ji Powell nevezme. Prý se provdá za George, beztak je bohatší. Byly to lži. Panebože, lži, lži, samé lži. A on jim věřil.

„Ode dneška budeš dělat úkoly tak, jak vám slečna Hayesová řekne,“ oznámil dceři. „A přestaneš ve škole trucovat, nebudeš drzá a tak dále. Rozumíme si?“ houkl na ni.

„Já nejsem drzá!“ bránila se. „Úkoly už dělám. Opravdu.“

Přejel si hřbetem ruky přes čelo. Uvědomil si, že velký podíl viny padá na něj. Kupuje jí první poslední, ale tráví s ní jen zlomek času, protože si v její přítomnosti připadá provinile.

„Ona ti říkala, že zlobím?“

„Na tom nezáleží, co slečna Hayesová říkala,“ vztekle vyštěkl. „Prostě ji budeš poslouchat a konec diskuze!“

Rozhorleně odešel do svého pokoje. Práskl za sebou dveřmi. Za jeden den se toho semlelo nějak moc. Pořád se bál, aby Maggie nikdo neublížil, když má tak těžké dětství, ale před chvílí ji viděl takovou, jaká opravdu je. Z očí jí sršely blesky, měla pěsti zaťaté vzteky, jen do něčeho praštit. Musí se to změnit. Hned. Tati,“ zaštkala Maggie a svezla se na schody. „Proč mě nemáš rád? Proč ne? Co jsem ti udělala? Nejsem zlá. Nejsem!“

Neslyšel ji. Celý zbytek večera přemýšlela o slečně Hayesové. Ještě bude litovat.

SEDMÁ KAPITOLA

V pondělí se psal test. Maggie se papíru ani nedotkla. Odevzdala test nevyplněný. Opět si založila ruce, arogantně se usmívala a ani se nehnula. Antonia jí oznámila, že hodně riskuje. Nemá neomezenou trpělivost.

„Nemusím nic psát,“ odsekla jí Maggie. „Stejně mě k tomu nemůžete přinutit.“

Antonia ji odvedla do ředitelny. Ať ji Powell nechá vyhodit, beztak je to jedno. Měla toho dost. Takové naschvály nikomu trpět nebude.

Navíc na sebe naléhala, aby se konečně rozhodla, co bude dál. Byla z toho nervózní. Má nechat tělo, ať si poradí, jak umí, nebo má podstoupit krutou léčbu, která jí nezajišťuje šanci na přežití a hlavně vyléčení?

„Dobrý den,“ pozdravila ředitelku, když s Maggie vešla dovnitř. „Omlouvám se, že vás ruším, ale Maggie opět odmítla napsat test. Mám toho dost, takhle to dál nejde. Možná by bylo dobré, kdybyste jí vysvětlila naléhavost situace. Má u mě už tři pětky.“

Maggie se chopila příležitosti. „Nenávidí mě!“ obvinila Antonii. Ukázala na ni prstem. „Říkala, že jsem stejná jako máma a že mě nesnáší.“ Rozbrečela se. Divadlo sehrála velmi dobře.

Antonia zrudla. „Nic takového jsem neřekla a ty to dobře víš!“ zahřměla na žačku.

„Ale řekla,“ lhala Maggie. „Paní ředitelko, vyhrožovala mi, že mě nechá propadnout. Má na mě vztek, protože si tatínek vzal moji maminku, a ne ji!“

Antonia se opřela o dveře. Nevěřila vlastním uším. Kde k tomu Maggie přišla? Nezmohla se na slovo. Je možné, že by tohle Powell vyprávěl dceři?

„Antonie, zachovejte klid, tuším, oč tu běží,“ vybídla ji ředitelka.

„Netuším, kdo tohle Maggie namluvil.“

„Tatínek,“ přeslazeně odpověděla Maggie. Další lež. Ve skutečnosti zaslechla paní Batesovou, když si o Antonii vyprávěla s nějakou kamarádkou v kuchyni. Maggie věděla, kdy se vyplatí vytáhnout trumf.

Antonia byla přesvědčená o tom, že Powell byl večer tak rozezlený, až nevnímal, co dělá, a navyprávěl Maggie nesmysly. Chce ji zničit. Možná Maggie postrčil, aby scénku ztropila. Zkouší, co Antonia vydrží.

Maggie lkala. „Je na mě zlá.“ Slzy jí kanuly po tvářích. Nebylo to těžké, stačilo si vzpomenout na otcovu nenávist. „Prý na mě může být tak zlá, jak chce, protože mně stejně nikdo věřit nebude. Bojím se jí. Minulý týden mi vyhrožovala, že mi dá facku. Paní Jamesonová, viďte, že to nemůže udělat?“ Vrhla na ředitelku usoužený pohled. Podařilo se jí, oč usilovala. Ředitelka se nad ní slitovala. „Posaď se vedle k paní sekretářce, ano?“ pobídla dívku. „To víš, že ti tu nikdo nebude ubližovat.“

Dívka několikrát popotáhla a vymáčkla ze sebe posledních pár slz.

„Dobře, děkuju,“ poslušně odpověděla a odcházela. Cestou ke dveřím vrhla na Antonii vítězoslavný pohled. Její oči byly výmluvné. Budeš muset vypadnout a paní Donaldsová se vrátí.

Antonia užasle zírala na ředitelku. „Antonie, ona ještě nikdy takhle usedavě neplakala. Ještě jsem ji neviděla tak rozrušenou.“

Antonia pochopila. Ředitelka nevěděla, komu má věřit. Její slibovaná podpora byla ta tam. Slyšela všechny ty drby, Antonii moc neznala. Maggie sehrála velkolepé divadlo. Nebylo těžké uhodnout, jak se situace vyvine. Antonia čekala na verdikt.

„Jak myslíte,“ nakonec promluvila první. „Dám výpověď. V tomhle prostředí bych stejně nevydržela.“

„Nerozumím tomu,“ zamračeně pronesla paní Jamesonová.

Antonia se usmála. Jednoho dne to pochopí. „Doufám, že se dohodneme na okamžitém odchodu. Nebudu chtít za tento měsíc plat, abychom nic nekomplikovaly a mohla jsem odejít co nejdříve.“ Ohlédla se ke dveřím. „Možná má pravdu, třeba jsem k ní mohla být vstřícnější. Může za mě někdo převzít hodinu? Vezmu si věci a okamžitě odejdu.“

Vyšla na chodbu. Paní Jamesonová za ní mlčky zírala. Když se Maggie po obědě vrátila do třídy, slečna Hayesová tam nebyla. Julie plakala, hodinu měla vést zástupkyně ředitelky.

Julie si Maggie přeměřovala zlým pohledem. Nemluvila s ní. Až cestou na autobus na ni uhodila.

„Slečna Hayesová odešla,“ vyhrkla. „Můžeš za to ty, že jo? Pan Tarleton říkal, že ji vyhodili!“

Maggie znachověla.

„Dobře jí tak. Na tebe byla jako med, ale na mě byla zlá.“

„Byla na nás moc hodná,“ vykřikla Julie. „Jsi lhářka!“

Maggie zrudla. „Zasloužila si to! Jinak by mě nechala propadnout.“

„A měla by pravdu, jsi líná a sobecká.“

„Tebe taky nesnáším!“ zaječela Maggie na Julii a rozběhla se napřed. „Všichni jste jí lezli do zadku. Slečna Donaldsová taková nebyla. Určitě se vrátí zpátky!“

„Ne, nevrátí, protože bude na mateřské,“ připomněla jí Julie.

„Proč tedy slečna Hayesová odešla?“ zeptal se Julie spolužák. Děti příliš nechápaly, co se stalo, nikdo jim to nevysvětlil. „Protože Maggie lhala a ona kvůli ní dostala vyhazov,“ odpověděla mu Julie bez vytáček.

„Cože? Oni slečnu Hayesovou vyhodili? Ty kryso jedna!“ zasyčel na Maggie. Rozezleně k ní popošel a vší silou do ní strčil. „Byla to nejlepší učitelka!“

„Nebyla!“ bránila se Maggie. Měla slzy na krajíčku. Začínala si uvědomovat, co způsobila. Nedošlo jí, že se ostatní dozvědí, co se stalo. Netušila, že spolužáci měli učitelku tak rádi.

„Udělalas to, protože tě neměla ráda,“ řekl jí Jake. „V tom případě by měla dostat padáka celá škola, protože tě tu nemá rád nikdo. Jsi škaredá, hloupá a vypadáš jako kluk.“

Maggie mlčela. S ostatními se nebavila. V autobusu si našla volnou sedačku. Všichni si na ni ukazovali a něco si šeptali. Po očku se dívala na Jakea. Líbil se jí, ale i on ji nenáviděl. Nikdo ji nemá rád.

Aspoň že docílila svého velkého vítězství a slečna Hayesová odešla.

Antonia musela otci říct, že odešla z práce a že se vrátí do Arizony. Byla to ta nejtěžší věc, jakou kdy musela udělat.

„Lasička jedna!“ zahřměl, když mu vylíčila, co se stalo. Okamžitě šel k telefonu. „Tohle jí neprojde. Zavolám Powellovi a něco si poslechne!“

Antonia mu položila dlaň na hřbet ruky. Nechtěla, aby ji před Powellem obhajoval. Posadili se vedle sebe na pohovku.

„Tati, Powell jí věří. Nemá důvod jí nevěřit. My nic nezmůžeme. Bude na její straně a já zase budu za tu hloupou husu.“

„To přece nejde,“ namítl. Přemýšlel, co by se dalo dělat.

Antonia si uhladila sukni. „Neměla jsem ji v oblibě, ona to vycítila. Nebyla to její chyba. Prostě se vrátím, nic si z toho nedělej. Budu za tebou jezdit častěji. Uvidíš, že to dopadne dobře.“

„Vždyť ses tu sotva rozkoukala,“ namítl otec.

„Třeba se jednou vrátím navždy.“ Pravdu mu říkat nechtěla. „Odjedu zítra ráno, ano?“

„Co budou dělat ve škole, když nemají nikoho na záskok?“ zeptal se jí otec.

„Někoho najdou, neboj se. Nejsem nepostradatelná.“

„Pro mě ano.“

Vtiskla mu na tvář polibek. „Ty pro mě taky, tati. Půjdu si sbalit.“ Zavolala Barrie. Kamarádka jí nabídla, aby prozatím bydlela u ní. Antonia tu nabídku vděčně přijala. Všechno jí vysvětlí až osobně, je to na dlouhé povídání.

Rozloučila se s otcem, nasedla do auta a vydala se do Arizony. Otec na ni naléhal, aby jela autobusem, ale Antonia si potřebovala pročistit hlavu. Musí dospět k definitivnímu rozhodnutí ohledně léčení. Nemůže to dál odkládat, pravdě se beztak nevyhne.

Barrie jí uvařila kávu a nabídla jí koláč. Trpělivě čekala, až se jí Antonia svěří s tím, co ji přivedlo zpátky.

Antonia jí vylíčila, co se seběhlo.

Barrie nestačila žasnout. „Oba by potřebovali na zadek, taková nehoráznost!“ pobouřeně vykřikla. Podívala se na kamarádku. „Annie, jsi hrozně hubená, musíš se dát do kupy. Možná je lepší, že ses vrátila. Budeš tu mít klid.“

„Hlavně si musím najít práci, snad se mi to povede.“

„O tom nepochybuj. Paní, která nastoupila místo tebe, dostala velkorysou nabídku od jedné komerční společnosti. Bude mít trojnásobný plat. Můžeš hádat, jak se rozhodla. Odešla včera, ani nedala výpověď. Prostě odešla. Ředitel určitě bude rád, že se chceš vrátit,“ ujišťovala ji. „Za tenhle plat moc lidí nenajdou.“

Antonia se usmála. „Snad máš pravdu. Hned ráno zavolám do školy.“

„Jsem ráda, že jsi zpátky,“ dojatě pronesla Barrie. „Stýskalo se mi po tobě.“

„Mně taky. Slyšela jsi o Dawsonovi… Barrie!“

Barrie si prokousla spodní ret.

Antonia jí pohotově podala balíček kapesníků. „Barrie, nesmíš to dělat, proboha, už si to nějak vyřešte. Vždyť si ubližuješ,“ domlouvala kamarádce.

Barrie popotáhla. Emoce ji přemohly. „Dawson tady byl,“ přiznala. „Pohádali jsme se.“

„Co se stalo?“ Barrie si povzdychla.

„No dobře, nebudu to z tebe tahat,“ pochopila Antonia. „A opravdu nevadí, když tu zůstanu? Nebudu ti na obtíž?“

„Co blázníš?“ užasla Barrie. „Jsem ráda, že tu jsi.“

Antonia se málem rozplakala.

„Děkuju.“

„Tak, radši změníme téma, než nám tu vznikne slzavé údolí. Povím ti, jaké plány má škola s matematickou sekcí. Je totiž docela možné, že se ze mě stane její vedoucí.“

„To je nádhera! Moc ti to přeju.“

„Děkuju, věděla jsem, že budeš mít radost.“

Barrieina radost byla nakažlivá, Antonia se jí nechala unést. Třeba její návrat do Arizony má smysl, o němž prozatím nic neví.

Ráno zajde za lékařem a dohodnou se, co podniknou dál. Maggie byla o víkendu sama. Julie s ní nemluvila, jiné kamarádky neměla. Paní Batesová se dozvěděla, co se ve škole odehrálo, a ani ona s Maggie nemluvila. Na několik dní se nastěhovala k Longovým, protože Powell odjel a Maggie odmítala jít k Julii. Paní Batesová se nijak netajila tím, že se na Maggie zlobí.

Powell ve čtvrtek odjel na obchodní jednání do Denveru. Když se vrátil, neměl sebemenší tušení, co se stalo. Pořád měl plnou hlavu poslední schůzky s Antonií, přemýšlel o tom, co si řekli. Musel si přiznat, že ji obvinil neprávem. Antonia určitě s Georgem Rutherfordem nic neměla. Dal průchod své ješitnosti a nedůvěře.

Její tvrzení, že si ji chtěl vzít jen kvůli dobré pověsti jejích rodičů, však bylo mylné. Nad ničím takovým ani nikdy neuvažoval. Nemůže se však divit, že si Antonia celou dobu myslela, že je zamilovaný do Sally. Se Sally spal jen jednou, konkrétně v tu noc, kdy Antonia odjela. Byl úplně zničený, opil se, aby zapomněl, a pak našel útěchu u Sally. Nevěděl, co dělá.

Ráno se probudil vedle Sally. Málem ho trefilo. Nedokázal pochopit, jak mohl něco takového udělat. Bylo mu ze sebe zle. A pak za ním Sally za dva týdny přišla s tím, že nedostala menstruaci. Past sklapla.

Antonia o ničem nevěděla. Nemohla ani tušit, že ji miluje, protože jí to nikdy neřekl. Nějak mu to nešlo, nevěděl jak na to. Ve chvíli, kdy by to snad i zvládl, bylo pozdě. O Antonii přišel. Patrně navždy. Sally od samého začátku tušila, že ji nemá rád. Vinil ji z toho, že se kvůli ní připravil o osudový vztah, do něhož vkládal veškeré naděje.

Sally to nakonec neustála a začala pít. V alkoholu hledala zapomnění a úlevu. Powell ji stále posílal na léčení, aby se toho hrůzného návyku zbavila, ovšem pro ni už nebylo cesty zpátky. Nedokázala přijmout, že ji Powell nechce, že si ji vzal jen kvůli dítěti. Chtěla ho, vzal si ji, ale manželství s ním jí žádné štěstí nepřineslo.

Maggie ho překvapovala od samého narození. Neprojevovala city, byla chladná k Sally i k němu. Občas si říkával, jestli je vůbec jeho. Sally mu navíc nejednou naznačila, že on nebyl její první. Několikrát nadhodila, že si ani není jistá, zda Powell je její otec. Nikdy ta slova nedokázal vymazat z paměti. I ona narušila jeho vztah k Maggie. Stále vlastně neví, jak to doopravdy je.

Vešel do domu, odložil kufr na podlahu a rozhlédl se. V domě bylo naprosté ticho. Rozsvítil a podíval se nahoru. Zarazil se. Maggie seděla nahoře na schodech. Měla na sobě roztrhané džíny a špinavý svetr. Jako obvykle se mračila.

„Kde je paní Batesová?“ zeptal se jí.

Maggie pokrčila rameny.

„Šla do obchodu.“

„Ty nemáš co na práci?“

Sklopila oči. „Ne.“

„No tak se dívej na televizi nebo tak něco,“ pobídl ji podrážděně, když odmítala zvednout hlavu a pořád zarytě koukala do podlahy. „Maggie, že tys zase něco provedla ve škole, co?“ houkl na ni.

Povzdychla si. „Jo.“

Popošel k prvnímu schodu a příkře se na ni podíval. „Tak povídej.“

„No… tati… víš, slečnu Hayesovou vyhodili ze školy.“ Srdce mu vynechalo několik úderů. To nečekal. „Proč?“ zeptal se nebezpečně potichu.

Maggie se roztřásl spodní ret. Objala si rukama kolena a přitáhla si je co nejblíž k bradě. „Protože jsem lhala,“ přiznala se. „Chtěla jsem, aby šla pryč, protože mě nemá ráda. Nakonec se mi to povedlo. A teď se na mě všichni zlobí, Julie se mnou vůbec nepromluví.“ Zoufale rozhodila rukama. „Ale mně je to stejně jedno!“ vykřikla. „Je mi to jedno. Neměla mě ráda, tak ať si jde!“

„Kdo za to asi může?“ připomněl jí.

Zatvrzele vystrčila bradu. „Tati, chtěla bych se přestěhovat někam jinam. Už tu nechci bydlet.“

„A kam by ses chtěla přestěhovat?“ Vzpomněl si na Antonii. „Maminky rodiče žijí v Kalifornii, ale jsou moc staří na to, aby se o tebe postarali. Nikoho jiného nemáš.“

Sklopila oči. Měla pocit, že i Powell by byl nejradši, kdyby z jeho života zmizela. Bylo jí hrozně. Nikdo ji nechce.

„Ráno spolu půjdeme do školy a řekneš paní ředitelce pravdu,“ oznámil jí. „Je ti to jasné? Pak se samozřejmě omluvíš slečně Hayesové.“

Maggie zaťala zuby.

„Není tady.“

„Co?“ hekl.

„Vrátila se do Arizony.“ Powell zbrunátněl. Maggie ztuhla. Šel z něj strach.

„Sám jsi říkal, že ji tu nechceš ani vidět,“ připomněla mu. „Je to tak! Říkal jsi, že bys byl nejradši, kdyby se vrátila tam, odkud přijela.“

„Tys ale neměla právo připravit ji o práci,“ odměřeně prohlásil. „Když někoho nemáš rád, neznamená to, že mu musíš ubližovat.“

„Paní Batesová mi řekla, že jsem stejně zlá jako máma.“ Oči se jí zalily slzami. „Taky mi řekla, že… že mě nenávidíš jako ji.“

Powell jen polkl. Nezmohl se na slovo. Nevěděl, jak má s Maggie jednat. Zaváhal. Maggie toho zlomku využila k tomu, aby utekla do svého pokoje a zamkla se v něm. Paní Batesová měla pravdu, nikdo ji nemá rád.

„Jsem hrozná,“ naříkala do polštáře. „Všichni mě nenávidí, nikdo mě nechce.“

Když se matka jednoho dne zase opila, ječela na ni, že jí Maggie zkazila život. Kdyby ji neměla, mohla by si dělat, co by chtěla. Táta si s ní nikdy nehrál, pořád byla sama. Nikdo ji neměl rád, nikdo ji nechtěl. A je to tak pořád. Ani nemůže utéct. Všichni ji znají, někdo by ji určitě odvedl domů. Pak by všechno bylo jedině horší, protože táta by na ni hrozně křičel.

Posadila se na podlahu a rozhlédla se po luxusně zařízeném pokoji, který přetékal hračkami. Na co jí ty věci jsou, když ji nikdo neobejme a nikdo jí neřekne, že ji má rád? Proč se vlastně musela narodit? Na co je takový život? Powell nasedl do auta a jel k Hayesovým. Ani nečekal, že by se s ním Ben bavil, ale dokonce ho pozval dál.

„Děkuju, ale nepůjdu dál,“ zdvořile odpověděl. „Maggie mi právě řekla, co se stalo. Ráno spolu půjdeme do školy a Maggie všechno řekne ředitelce. Samozřejmě se omluví. Antonia určitě dostane práci zpátky.“

„Nevrátí se,“ zničeně zašeptal Ben. „Podle Antonie je to tak nejlepší, protože tu stejně nechtěla žít. Potvrdila se její domněnka.“ Powell si sundal klobouk a narovnal si lem. „Je mi to hrozně líto, Bene,“ upřímně pronesl. „Nechápu, proč ji Maggie tak nesnáší.“

„Ale víš,“ nečekaně namítl Ben. „A taky víš, proč Antonia nemá ráda Maggie.“

Powell polkl. „Možná máš pravdu, Bene. Nadělal jsem spoustu chyb. Ani ona a ani já jsme si nechtěli přiznat pravdu. Nedokázali jsme to.“ Svěsil ramena. „Antonia měla pravdu. Vím, že ty řeči o Georgeovi nebyly pravda. Kdybych si to ale přiznal, zároveň bych musel uznat, že jsem zničil život nejen Antonii, ale i sobě a Sally. To mi moje pýcha nedovolila. Teď je pozdě.“

„Za některé chyby zaplatíme hodně vysokou cenu,“ přitakal Ben. „Antonia platí pořád. Za všechny ty roky s nikým nechodila.“

Srdce mu poskočilo novou nadějí. Pátravě se zadíval na Bena. „Myslíš, že je pozdě?“

Ben hned pochopil, na co se ho Powell ptá. „Nevím,“ odpověděl mu popravdě.

„Něco ji trápí,“ pokračoval Powell. „Jde o něco hodně vážného. Nevypadá zdravě. Je slabá.“

„Byla za doktorem Harrisem. Předepsal jí nějaké vitaminy.“

Powell se zamyslel. Pochopil, že oba mají na mysli totéž.

„Bene, tomu nevěříš ty ani já, že?“ konstatoval. Nadýchl se. „Bene, co kdybys panu Harrisovi zavolal a zeptal se ho?“

„Vždyť je neděle.“ „Když mu nezavoláš ty, půjdu za ním osobně.“ Ben se dlouho nerozmýšlel. „Asi máš pravdu, pojď dál.“

Ben vytočil číslo na doktora Harrise. Po několika zdvořilostních frázích se ho jen tak mezi řečí zeptal na Antonii.

„Bene, nemůžu ti říct nic podrobnějšího, musím ctít lékařské tajemství,“ omluvil se lékař.

„No jo, jenže ona odjela do Arizony. Máme o ni strach, vypadala špatně. Řekla mi, že si jde k tobě pro vitaminy, ale nevěřím tomu. Řekni mi pravdu.“

Harris zaváhal. „Bene, Antonia mě žádala, abych to nikomu neříkal, ani tobě.“

Ben se podíval na Powella. „Jsem její otec.“

Lékař stále váhal. „Chodí k lékaři v Tucsonu,“ nekonkrétně odpověděl. Jmenuje se Harry Claridge. Dám ti na něj číslo. Nic víc udělat nemůžu.“ „Tede, prosím tě, řekni mi to,“ vyděšeně na něj naléhal Ben.

Harris si povzdychl. „Musí se rozhodnout ohledně další léčby, ale pořád to oddaluje. Když si nepospíší, mohlo by být… pozdě.“

Ben zbledl a ztěžka dosedl na pohovku. „Ohledně jaké léčby? Co jí je?“ Powell čekal, mlčel.

„Panebože, proč ti to musím říkat zrovna já?“ zaúpěl lékař. Bylo mu hrozně. „Porušuju všechny lékařské přísahy, ale tady opravdu jde o život…“

„O jakou léčbu jde?“ dožadoval se Ben odpovědi.

„Bene, Antonia má rakovinu. S největší pravděpodobností se jedná o leukémii. Prosím tě, promluv si s panem Claridgem. A hlavně si promluv s Antonií. Když se začne léčit včas, má velkou naději. Navíc se stále objevují nové léky na nejrůznější druhy rakoviny. Nemůže se vzdát! A právě toho se bojím.“

Ben měl oči plné slz. „Ano… dobře. Tede, prosím tě, nadiktuj mi to číslo.

Nikdy ti to nezapomenu. Děkuju mockrát,“ rozloučil se Ben a zavěsil.

Powell na něj zíral s panenkami rozšířenými hrůzou. „Antonia se nechce léčit? S čím?“

„Má leukémii,“ zašeptal Ben. „Nepřijela za mnou. Přijela sem umřít.“ Zničeně upřel pohled na Powella. „A teď je na tu hrůzu sama. Úplně sama.“

OSMÁ KAPITOLA

Powell mlčel. Užasle zíral na Bena. Hlavou se mu míhala slova, která Antonii řekl při jejich posledním setkání. Vybavilo se mu, jak se na ni vrhl a jak ho ona potom požádala o polibek.

„Chtěla se se mnou rozloučit,“ bolestně hlesl.

„Cože?“ zeptal se ho Ben.

Powell si povzdychl. Nechtěl Benovi nic vysvětlovat. Na to nemá čas. Musí se postarat o Antonii. V první řadě ji musí přesvědčit, aby začala s léčbou. Nesmí se vzdát.

„Pojedu za ní,“ rozhodně oznámil Benovi.

„No moment,“ ohradil se Ben. „Je to moje dcera, takže…“

„Nechce, abys o tom věděl, Bene.“ Přísně se na něj podíval. „Nehodlám tu sedět se založenýma rukama a čekat, co bude dál. Vezmu ji na kliniku Mayo. Všechno zaplatím. Udělám, co půjde. Nenechám ji umřít. Musí bojovat!“

Benovi se ulevilo. Tušil, že Powell dokáže pro Antonii udělat víc než on. Má odhodlání, kuráž a v žádném případě se nevzdá. Nebude se Antonie ptát, jestli chce, nebo nechce, prostě jí zařídí pomoc a léčbu. Jenže právě Powell jí v minulosti nejvíc ublížil…

Powell postřehl, že Ben váhá. Pochopil, co se mu míhá hlavou. Antonia je jeho jediná dcera, jeho život se točí jen kolem ní. On ji zná nejlépe. Powellovi nevěří, už jednou jí ublížil. Musí ho přesvědčit. „Bene, postarám se o ni, neboj se,“ snažil se ho uklidnit. „Jakmile budu vědět něco nového, zavolám ti.“ Ben mlčel. „Kdyby jen tušila, že o tom víš, bála by se o tebe. Na sebe by ani nevzdychla. Nechtěla, abys měl starosti, proto ti to neřekla.“

Ben si povzdychl.

„To mi došlo. Jenže já hrozně nerad lžu. Nechci jí tvrdit, že nic nevím, když to tak není.“

„Mám na to stejný názor, ale teď nejde o nás, nýbrž o ni. Nech ji nějakou dobu žít v nevědomosti, ať má co nejvíc síly pro sebe,“ naléhal na něj Powell. „Bude jí jedno, že to vím, stejně mě nenávidí,“ hořce dodal.

Ben nejen z jeho slov pochopil, že Powellovi na Antonii skutečně záleží. Přikývl. „Dobře, jeď za ní. Ale musíš mi zavolat hned, jak…“

„Spolehni se.“ Powell spěchal domů. Srdce měl až v krku. Panebože, proč to Antonia nikomu neřekla? Proč nebojuje? Proč se trápí sama?

Šel do svého pokoje a začal si balit věci. Doprovázely ho vzpomínky na minulost. Kéž by mohl vrátit čas, kéž by jí nikdy neřekl tolik krutých slov. Navíc ani nebyla pravdivá.

Náhle ucítil, že se na něj někdo dívá. Přišla Maggie.

„Co chceš?“ vyštěkl na ni.

Odvrátila zrak. „Ty už zase někam jedeš?“

„Ano, do Arizony.“

„Proč?“ zaútočila.

Napřímil se, obrátil se k ní a zadíval se jí do očí. „Jedu za Antonií. Chci se jí za tebe omluvit. Kromě toho je nemocná, přijela se sem léčit. A tys ji odsud chtěla vyhnat.“ Vrátil se k balení. „Chtěla být se svým otcem.“

Maggie nervózně přešlápla. Tušila, že nejde o maličkost.

Powell se nechtěl s nikým bavit. Měl strach. Strašně se bál o Antonii. Nedokázal si totiž představit, že by o ni přišel.

Maggie pochopila, že slečna Hayesová není jen tak někdo. Pro otce znamená víc. „Ona umře?“ odvážila se zeptat.

Zhluboka se nadýchl. To slovo ho děsilo. „Nevím,“ zašeptal.

Maggie si založila ruce na prsou. Polkla. Takže slečna Hayesová je moc nemocná a přijela si do Bighornu odpočinout. Chtěla mít klid, místo toho musela začít bojovat s ní. Sklopila oči. „Nevěděla jsem, že je nemocná. To lhaní mě moc mrzí, tati.“ „Aspoň tak. Až se vrátím, zajdeme spolu za paní ředitelkou a řekneš jí, jak to bylo. Počítej s tím.“

„Ano, tati,“ poslušně odpověděla.

Dobalil si věci, oblékl si kabát, zapnul si kufr.

Maggie se zadívala na otce. Svým výrazem jí připomněl, že ji nemá rád. Celý život doufala, že se jednoho dne vrátí domů a se smíchem ji vezme do náručí, protože se mu po ní bude stýskat a bude se na ni moc těšit. Chtěla by si s ním hrát, přála by si, aby se spolu někdy smáli. Kéž by jí otec řekl, že ji má rád. Jenže on ji nechce.

„Ty ji chceš přivézt zpátky?“ zeptala se ho.

„Ano,“ odměřeně odpověděl. „Jestli se ti to nelíbí, máš smůlu, mladá dámo.“

Mlčela. Měla pocit, že si to tím lhaním u něj ještě víc rozbila. Přitom chtěla docílit přesného opaku. Na nic nečekala, otočila se a odešla do svého pokoje. Potichu za sebou zavřela dveře. Slečna Hayesová ji bude nenávidět. Už teď ji nenávidí. Nikdy jí nezapomene, co jí provedla. Ach jo, další člověk, který bude nesnášet jméno Maggie. A nejen je. Maggie si sedla na postel. Byla tak nešťastná, že ani nedokázala plakat. Proč ji nikdo nemá rád? Proč musí být pořád sama? Jak je asi slečně Hayesové? napadlo ji. Chtěla být doma, s lidmi, které má ráda. A ona ji vyhnala.

„Slečno Hayesová, moc mě to mrzí,“ polohlasně se jí Maggie omluvila. Najednou se rozplakala. Jakmile jí po tváři skanula první slza, další následovaly jako vodopád. Nedokázala je zastavit. Nikdo ji nepřišel utišit. Powell našel paní Batesovou a oznámil jí, že narychlo odjíždí do Arizony. Důvod jí nesdělil. Za Maggie už nešel. Nechtěl, aby viděla, jak moc ho zklamala. Ani se nerozloučili.

Do Tucsonu dorazil v podvečer. Ubytoval se v hotelu ve středu města. V telefonním seznamu si našel Antoniino telefonní číslo. Bohužel zjistil, že číslo bylo odpojeno. Aha, určitě prodala byt, když se přestěhovala do Bighornu. Kde by ji mohl najít?

Náhle se usmál. Antonia určitě bude u nevlastní sestry Dawsona Rutherforda. Vyhledal si telefon na Barrie Bellovou. Našel pouze jméno B. Bellová. Zkusil vytočit uvedené číslo. Byla neděle večer, snad bude doma, zadoufal.

Telefon zvedla Antonia. Měla unavený, bezvýrazný hlas.

Powell zaváhal. Najednou nevěděl, co jí má říct. Antonia mezitím usoudila, že se jedná o nějakého otrapu, a zavěsila. Vrátil sluchátko na držák. Stejně by si s ní měl promluvit osobně, ne po telefonu, usoudil. Hlavně že ví, kde je. Poznamenal si adresu a vrátil se do hotelu. Hned ráno za ní zajde. Takovým překvapením ji sice nedojme, ale to bude muset risknout. Na velké přípravy není čas. Musejí jednat rychle. Oba dva. Vyndal si z ledničky láhev whisky a nalil si. Poprvé v životě měl příšerný strach. Na svou hrdost se měl doslova vykašlat dávno. Neměl čekat, až se situace vyhrotí. Mohl by o Antonii přijít. To je ta nejhorší věc na světě.

Předpokládal, že se Antonia hned v pondělí do práce nevrátí. Určitě si bude chtít trochu oddychnout. Nemýlil se. Po bezesné noci se vydal rovnou k ní. Zazvonil. Uslyšel kroky a doufal, že Antonia je doma sama.

Jakmile Antonia otevřela dveře a zahlédla Powella, samým úžasem otevřela pusu. Powell využil okamžiku překvapení a vešel dovnitř. Nehodlal pokoušet štěstí. Co kdyby mu Antonia zabouchla dveře před nosem? Zavřel za sebou.

„Co tady děláš?“ vyhrkla.

Naléhavě si ji pohlížel. Musela na něm poznat, že se o ni bojí, nic neskrýval. Nedokázal to.

Měla na sobě svetr, džíny a ponožky. Byla pohublá, vypadala vyčerpaně. Měl na sebe vztek. Měl jí dát pokoj. A Maggie taky.

„Mluvil jsem s doktorem Harrisem,“ zalhal, aby nemusel mluvit o jejím otci. Antonia nesmí tušit, že otec něco ví.

Zbledla. Ví to, došlo jí. Měl to vepsané na tváři. „Neměl právo…!“

„Tys neměla a nemáš právo jen tak nečinně přihlížet a čekat, až umřeš!“ zahromoval.

Zhluboka se nadýchla. „Já si se svým životem budu dělat, co budu chtít,“ hrdě opáčila.

„To tedy nebudeš, Antonie,“ namítl. „Vypadni!“ vyhrkla a popošla ke dveřím.

„Ne. Nikam nepůjdu. Zato ty půjdeš k doktorovi. Odvezu tě tam. A okamžitě zahájíš léčbu,“ nařídil jí. „Na nic se tě nehodlám ptát, ani přemlouvat tě nebudu. Prostě ti to oznamuju.“ „Ty mi nic nařizovat nebudeš! Uvědom si, že my dva nemáme nic společného!“

„Nebudu přihlížet, jak se dobrovolně zabíjíš,“ naléhavě pokračoval. „Postarám se o tebe. Hned teď. Oblékni se, jdeme k doktoru Claridgeovi. Už jsem nás objednal.“

Antonia nevěřila vlastním uším. Nezmohla se na slovo. Stála jako přikovaná.

Položil jí ruce na ramena a naléhavě se jí zadíval do očí. „Vím, co se stalo. Půjdu s Maggie za ředitelkou. Práci dostaneš zpátky, o to se postarám. Můžeš se vrátit domů, Antonie.“

Odtáhla se od něj. „Já už nemám domov,“ namítla a odvrátila pohled. „Nemůžu zpátky, otec by se dozvěděl, že mám leukémii. Nechci, aby to věděl. Matka zemřela nedávno, na rakovinu mu zemřela sestra. A teď já.“ Zachvěla se. „Nechci, aby si tím procházel znovu, teta trpěla strašně dlouho. Nesmí se to dozvědět.“

Nemohl jí říct, že Ben všechno ví. Zastrčil si ruce do kapes a pátravě se na ni zadíval.

„Nemůžeš být sama, měla bys mít kolem sebe lidi, kteří se o tebe postarají,“ naléhal.

„Ale já mám. Jsem s Barrie. Je jako moje sestra.“ Přemýšlel, jak by ji mohl přesvědčit. Nápady mu docházely.

Vycítila, že váhá. Podívala se na něj. „Kdyby ses ty rozhodl stejně jako já, taky bys nikomu nedovolil, aby ti do toho zasahoval.“

„Já bych bojoval,“ poznamenal zvýšeným hlasem. „To moc dobře víš.“ „Ano, ty bys bojoval. Taky máš proč: pro dceru, majetek, práci.“

Zamračil se.

Hořce se zasmála.

„Copak ty to nechápeš? Za co mám bojovat já?“ Zhluboka se nadýchla, aby zahnala slzy. „Já nemám nic. Jistě, mám otce, ale nic a nikoho jiného. Každý den chodím do školy, učím děti, pak se vrátím domů, nějak strávím večer, jdu spát a ráno to začíná nanovo. Jediný člověk v mém životě je Barrie.“ Posadila se na židli. Opřela si lokty o kolena a složila si tvář do dlaní. Konečně nejen sobě přiznala, jak se cítí. Powellovi to říct může, jemu na ní nezáleží, pustí to z hlavy. „Powelle, jsem hrozně unavená. Poslední dobou mi je čím dál hůř. Ranní vstávání mám za trest. Je mi to jedno. Léčba mě děsí víc než to, že mi bude čím dál hůř. Chci, aby to skončilo co nejdřív.“

Powell jen zalapal po dechu. Tak krutá slova nikdy neslyšel. Nechápal, jak to Antonia mohla říct. Opravdu si to myslí? Nemůže se vzdát, musí bojovat. Prostě musí. Přemýšlel, co by jí měl říct, aby něco změnil. Zatím ho nic nenapadlo.

„Antonie, ty opravdu nic nechceš?“ nakonec se nejistě zeptal. „Kdybys mohla mít jediné přání, které by tě mohlo udržet nad vodou, a za které bys byla ochotna bojovat, co by to bylo?“

Zavrtěla hlavou.

„Nic. Jsi moc hodný, žes přijel. Ale bylo to zbytečné. Rozhodla jsem se. Klidně jdi.“

„Cože? Ty si myslíš, že tě tu nechám samotnou?“ zděsil se. Nechápal, jak může být tak klidná. Emoce v něm jen vřely. Nejradši by s něčím praštil. „To jsem snad dělal celé ty dlouhé roky, ne? To stačilo.“

Unaveně k němu zvedla hlavu. „Hlavně se uklidni. Nebudu se s tebou hádat, nemám na to sílu.“

Okamžitě se zklidnil. Vypadala tak křehce a zranitelně. Polkl. Nevěděl co dál.

Rozhodl se. Klekl si před ní a ukazováčkem jí zvedl bradu, aby se mu musela podívat do očí. „Znám několik lidí, kteří měli leukémii. Klíčem k uzdravení je správná a hlavně včasná léčba. Anebo se alespoň ten proces zpomalí. Máš šanci, nezahazuj ji.“

Zadívala se mu do očí. Píchlo ji u srdce. Kdysi spolu trávili tolik času. Víceméně nevědomky k němu natáhla ruku a pohladila ho po tváři. Pak mu prsty zajela do vlasů, palcem ho pohladila po obočí. Kdysi tu tvář tak důvěrně znala… Pořád měl na nose propadlinu. Kdysi si ho zlomil a špatně mu srostl. Pamatovala si to. Milovala ho. A nejen tehdy.

S napětím ji pozoroval. Nevěděl, co jí probíhá hlavou, mohl to jen tušit. Chytil ji za ruku a přidržel si ji na tváři. Její výraz ho bodal do srdce jako tisíc šípů.

„Ty mě pořád miluješ,“ zašeptal. „Antonie, myslíš si, že to nevím?“

Chtěla to popřít, ale pochopila, že nemá důvod. „Ano, pořád tě miluju,“ přitakala. „Nějak jsem to neuměla překonat. Navzdory všemu, co se stalo, pro mě navždy zůstával jediný muž. Ty.“ Opsala mu prstem linii rtů. „Jenže všechno končí, Powelle, nejen láska. Dokonce i život.“ „Nemusí. Ne tak brzy.“ Pevně ji chytil za zápěstí. Musí ji přesvědčit. „Jestli chceš, vyřídím všechny formality a za tři dny můžeme být manželé.“

Musela se sebou hodně bojovat, aby nesouhlasila. Smutně se usmála. „Je to od tebe moc hezké, za těchhle okolností to pro mě znamená víc, než ti umím vysvětlit. Já si tě ale vzít nemůžu, nemám ti co nabídnout.“

„Máš. Celý zbytek svého života,“ pronesl do ticha.

„Ne.“ Zavrtěla hlavou. Bojovala se slzami. Odvrátila pohled. Chtěla vstát, ale nedovolil jí to.

„Můžeme žít spolu, postarám se o tebe. Seženu ti všechno, co budeš potřebovat. Zajistím ti nejlepší léčbu i nejlepší doktory.“

„Ani za peníze si život nekoupíš,“ podotkla. „Rakovina nedává moc naděje.“

„Nech toho!“ zoufale vykřikl. Nejradši by si ji k sobě přitulil. „Nesmíš se vzdát! Máš silnou vůli, zvládneš to. Jenže musíš chtít. To je rozhodující.“

Smutně se usmála. „To jsi celý ty. Když ti tehdy lidi tvrdili, že s jedním býkem a pěti jalovicemi stádo nezaložíš, trval sis na svém. Pořád jsi jim říkal, že nic není nemožné. Měl jsi pravdu.“ Podívala se na něj. „Tehdy jsem ti věřila. Nikdy jsem ani na vteřinu nezapochybovala, že bys to třeba nezvládl. Byl jsi hrdý. A odhodlaný. Neměl jsi nic, ale odmítal ses vzdát. Šel sis za svým a podařilo se ti to. Právě tohle byla jedna z mnoha věcí, které jsem na tobě obdivovala.“

Musel se zhluboka nadýchnout. Takové vyznání nečekal. Pustil ji. Vstal. Měl co dělat, aby se nerozbrečel.

„Ale tobě jsem nevěřil, viď? Za tebe jsem nebojoval,“ zlomeně dodal. Nevěděl, zda to Antonia řekla záměrně, ale on si to spojil. „Dopustil jsem, aby nám život zničily nějaké hloupé, falešné řeči.“

Prohlížela si pohublé prsty. Byla ráda, že se o tom, co se stalo, konečně baví. V klidu. Ulevilo se jí, že Powell zná pravdu. Třeba se jim konečně podaří nemožné a přenesou se přes hořkou minulost.

„Sally tě milovala,“ připomněla mu. Poprvé od té hrozné chvíle se bývalé kamarádky zastala. „Láska někdy z lidí dělá nestvůry. Někdy člověk neví, co by měl udělat, aby si lásku udržel.“

Sevřel dlaně v pěst. „Nenáviděl jsem ji.“ Podíval se na Antonii. „Je kruté, že to říkám, ale neměl jsem ji rád. Nikdy. A když mi řekla, že je těhotná, nenáviděl jsem ji k smrti.“ Povzdychl si. „Annie, je to příšerné, ale já vlastně nenávidím vlastní dítě, protože mi Sally několikrát namlouvala, že Maggie není moje. Třeba to tak opravdu je, kdo ví. Nechci s ní být, moc mi připomíná svou matku. A ona to nejspíš ví.“

„Nepotřebovals mě,“ navázala na předešlé téma. V jejím hlase nebyla zloba. Bylo to pouhé konstatování. „Vybudoval sis ranč, daří se ti. Lidé si tě váží, ve městě máš velký vliv…“

„Jo, jenže tohle všechno mě stálo tebe.“ Sklopil hlavu. „To by mě ve snu nenapadlo.“

„Maggie je chytrá holka,“ nejistě dodala. „Určitě není tak hrozná, jak se zdá. Julie ji má ráda.“

„Poslední dobou se chová jako utržená ze řetězu. Děti i dospělí jsou na ni naštvaní, že lhala a tys kvůli ní musela odejít,“ oznámil jí. To Antonia nečekala. „Julie s ní nemluví.“

„To je velká škoda,“ podotkla Antonia. „Maggie totiž potřebuje spoustu lásky.“ Poslední dobou o Maggie hodně přemýšlela.

Nechápavě na ni vytřeštil oči. „Jak to myslíš?“

Usmála se. Maggiiny důvody pro lhaní a neposlušnost jí začínaly být stále zřejmější. „Ty to taky nevidíš, viď? Je sama, nikoho nemá. Je jako ty. S druhými dětmi si nehraje, je pořád sama. Proto zlobí. Chce, aby si jí ostatní všímali, chce s nimi být. Proto k sobě poutá pozornost, byť negativní.“

Ztuhl. „Mám plno práce…“ „Za to, co se stalo, můžeš vinit mě, sebe i Sally, ale rozhodně ne Maggie,“ připomněla mu. „Měl by ses jí mnohem víc věnovat, měl bys jí dát najevo, že ji máš rád. Ona za nic nemůže. Je hrozně nešťastná a opuštěná.“

Uvědomil si, že Antonia má pravdu. A vletěl do něj vztek. Měl na sebe pořádný dopal. „Tak ona může za to, že tě vyhodili ze školy, a ty ji ještě bráníš?“ pronesl odměřeně, aby Antonia nepoznala, co s ním její předešlé věty dělají.

„Přesně tak. Mrzí mě, že jsem na ni nebyla hodnější. Přesně to potřebovala, ale já to v tu chvíli nepochopila. Maggie nevěří lidem, protože ji prozatím každý zradil. Testovala si mě. A já neprošla. Navíc neumí druhým projevovat lásku, jelikož jí taky nikdo neříká, že ji má rád. Neví, co má dělat. Potřebuje podporu. A moře lásky. Musí se naučit, jak jednat s lidmi.“

Zamyslel se.

„Dobře. Souhlasím. Můžeš ji učit ty. Vrať se se mnou a hned můžeš začít. Zároveň můžeš učit mě, jak můžu být lepší táta.“

Antonia si ho prohlédla od hlavy k patě. Přemýšlela. „Powelle, tohle jí přece nemůžu udělat. Kdo ví, jak dlouho tu budu. Navíc se nemůžu pořád stěhovat. Nezlob se, ale zůstanu tady, s Barrie. Až přijde čas, odvezou mě do hospicu. Pak…“

Nedořekla. Powell to odmítl poslouchat. Srdce mu málem puklo. Pevně si ji k sobě přitiskl a zabořil jí hlavu do vlasů. Tiskl ji k sobě tak pevně, až málem nemohla dýchat. Potřeboval ji držet. Potřeboval vědět, že je s ní. Chtěl ji zachránit.

„Nenechám tě umřít,“ rázně prohlásil. „Slyšíš mě? Tohle prostě nedopustím!“

Objala ho kolem krku. V jeho náručí jí bylo dobře. Škoda že to dělá jen ze špatného svědomí.

„Děláš to kvůli tomu večeru, kdy jsi mě pozval na večeři, že?“ zeptala se ho. „Nic se nestalo, Powelle. Z ničeho se neobviňuj. Vím, že těch devět let nebylo snadných ani pro tebe. Nebudu ti nic vyčítat. Nemá to smysl. Na takové zbytečné trápení nemám čas.“

„To ne,“ zašeptal jí do vlasů. „To neříkej.“ Podíval se jí do očí. „Antonie, když okamžitě zahájíš léčbu, máš šanci. A ne malou.“

„Nechci žít ze dne na den a čekat, kdy to přijde, Powelle. Kdybych chodila na ozařování, věčně věků mi bude špatně, vypadají mi vlasy, budu troska. Nechci tím projít.“

„Nebudeš sama,“ konejšil ji. „Budu s tebou. Pořád. Život je výjimečná věc, nemůžeš ho jen tak zahodit.“ Políbil ji na krk. „Annie, vezmi si mě, prosím tě. I kdyby to mělo být jen na pár týdnů, bude to pro nás krásné období.“

Antonia se vzdala slzám. Už neměla sílu bojovat. Rozeštkala se.

„Znamená to ano?“ zeptal se jí.

Nedokázala mu odpovědět. Bylo to silné pokušení, bála se, že neodolá. Neměla sílu odmítnout, ačkoli o jeho motivu pochybovala.

„Annie, strašně moc tě chci,“ naléhal na ni. „Jsi ten nejcennější člověk v mém životě a vždycky jsi byla. Je mi jedno, jestli jsi zdravá, nebo nemocná, já chci být s tebou,“ naléhal na ni.

Co když ji nemá rád a snaží se ji zachránit, aby si očistil svědomí? napadlo ji. Přitáhla si ho k sobě. To nebude řešit. „Jestli tolik chceš, tak ano.“

„Chci. Moc.“ Zvedl hlavu a usmál se na ni. Políbil ji na tvář. A pak opatrně na ústa. Líbal ji něžně, láskyplně, jako by se bál, aby jí neublížil.

Po chvíli jejich polibky začaly být čím dál tím intenzivnější. Powell se zarazil. Na vášeň není čas. Něco ho napadlo.

„Annie, jestli se začneš léčit a uzdravíš se, budeme spolu mít dítě, co říkáš?“ navrhl jí.

Vyhrál. Přesně takovou motivaci potřebovala. Antonia se zarazila. Zbláznila se? Nebo snad on?

„Ty bys nechtěla?“ nejistě se zeptal, když mu ztuhla v náručí. „Kdysi jsi po miminku moc toužila. Před svatbou ses ho nemohla dočkat. Taková přání jen tak neodcházejí.“

Antonia mlčela.

„Ne,“ nakonec zašeptala.

„Vezmeme se, bude to manželské dítě. Bude naše,“ připomněl jí.

Povzdychla si. „Maggie by si to nepřála. Kdybych se k vám nastěhovala, byla by z toho nešťastná.“ „To bych jí neradil, spíš by měla být šťastná. Ty jsi pro ni totiž ta nejcennější osoba na světě. Ty jí dokážeš dát to, co jí nejvíc chybí. Možná ani není moje, opravdu nevím.“

Vyčítavě se na něj podívala.

„Annie, ty si myslíš, že jsi za to, co se stalo, zaplatila daň jen ty? Sally byla alkoholička, odmítala se léčit. Nenáviděla mě, protože já nenáviděl ji. Žili jsme vedle sebe jako ve vězení. Tvrdila mi, že Maggie není moje. Prý spala i s jinými.“

Chtěla se od něj odtáhnout, ale nedovolil jí to. „Víš, Annie,“ pokračoval, „prohlašoval jsem, že jsem Sally věřil, když mi líčila, že spíš s Georgem, ale nebyla to pravda. Lhala mi pořád.“ Pustil Antonii a přešel k oknu. Zadíval se do dálky na horu ve tvaru písmene A.

„Bylo to peklo. Obvinil jsem tě, že Maggie nemáš ráda a vybíjíš si na ní vztek. Tohle jsem ale dělal já.“

Chudák Maggie, posteskla si Antonia v duchu. Matka ji nechtěla, otec ji odvrhl, děti ji nemají rády, je sama. Připadá si nemilovaná, pořád ji někdo odhání. Nebylo divu, že ve škole zlobila.

„Je Sally hodně podobná,“ podotkla.

„To je. Jen sebe v ní nevidím, ani co by se za nehet vešlo,“ povzdychl si.

To mu vyvracet nemohla. Maggie mu skutečně nebyla vůbec podobná.

Šla k němu. Po očku si ho prohlížela. Nepochybovala o tom, že ho její stav trápí, nevypadal, jako by něco hrál. Mračil se, tvář měl protkanou vráskami. Vypadal o poznání starší, než ve skutečnosti byl.

„Ach jo, Antonie, ani se mi nechce věřit, že jsme v mládí udělali tak strašnou chybu. Alespoň já ano. Nevěřil jsem ti. Tolik jsem ti tím ublížil. Měla jsi svou hrdost, odmítla jsi mi dokazovat, že jsi nevinná, protože jsi znala svou cenu. Choval jsem se jako blázen, dneska vůbec nechápu proč. Vždycky jsem ti věřil, jak mě mohlo napadnout, že bys byla něčeho takového schopná?

Pak jsem celé roky nalhával sám sobě, že to byla pravda, abych si nevyrval vlasy zoufalstvím. Není snadné přiznat si, že jsem udělal chybu. Ale je to tak. Chci, abys věděla, že si to uvědomuju a že mě to hrozně mrzí. Všechno to byla jen a jen moje vina.“

Zadívala se do dálky. „Byli jsme moc mladí,“ odpověděla neurčitě.

„Antonie, hlavně si nemysli, že jsem si tě chtěl vzít, aby mě zaštítilo jméno tvé rodiny, tak to opravdu nebylo,“ navázal na jeden z jejich nedávných rozhovorů. „Nic takového by mě ani ve snu nenapadlo.“

Mlčela.

Popošel k ní. Potřeboval něco slyšet, nechápal, proč mlčí.

Vzal ji za ruce. Měla je studené jako led. „Nejdřív jsem vůbec netušil, co na mně vidíš. Patřil jsem na okraj společnosti, na moje rodiče se všichni dívali skrz prsty. Táta prohrál, co mohl, máma se ho bála tolik, že od něj radši neodešla. Neměl jsem snadné dětství. Chtěl jsem to změnit. Pro sebe i pro matku. Nechtěl jsem se smířit s tím, že budu pořád jen živořit. Chtěl jsem se mít dobře a taky jsem si chtěl získat respekt.“

„To jsi dokázal,“ přitakala. „Podařilo se ti docílit všeho, co sis přál.“

„Jenže já chtěl ještě jednu věc,“ významně dodal. Pohlédli si do očí. „Tebe.“

Sklopila zrak. „To bohužel nevyšlo.“

„Z mé strany ano, pořád tě chci, strašně moc.“

„Hm, do postele,“ odtušila.

„Nech toho, Antonie,“ mírně ji napomenul. „Snad sama víš, co s člověkem dokáže udělat vášeň.“

Podívala se na něj. Pochopil, že neví.

„Cože?“ užasl. „Tys nikdy… Ty to nevíš?“

Znachověla. „Po tom, co se stalo, jsem si žádného muže nepustila k tělu, jak se říká. Nehodlala jsem dopustit, aby mi zase někdo ublížil. Poučila jsem se.“

Něžně ji chytil za ruku. Hřbet ruky jí třel palcem. Prohlížel si, jak ji má bledou. Prosvítaly jí žíly. „Já to měl jinak,“ připustil. „Nedokázal jsem být úplně sám. Potřebuju s někým být, aspoň někdy.“

„Předpokládám, že muži k tomu přistupují jinak.“

„Většinou ano.“ Smutně se pousmál. „Stejně jsem všechny srovnával s tebou. Pořád jsem na tebe myslel. Všechny ženy v mém životě byly jen náhražky tvojí přítomnosti. Teď už to vím.“

Natáhla se k němu a objala ho kolem krku. Přitiskl si ji k sobě. Začala ho hladit ve vlasech. „Drž mě pevně,“ požádal ji. Objal ji kolem pasu. „Bojím se stejně jako ty.“

Nejdřív nechápala, o čem mluví. Pak jí to došlo. Zvedla k němu oči. Opřel si hlavu o její rameno.

„Já tě nenechám umřít, Annie,“ chraplavě zašeptal.

Pohladila ho po vlasech. „Bojím se, co by léčba přinesla,“ přiznala se mu.

Podíval se jí do očí. „Já vím. Ale všude bych byl s tebou. Myslíš, že bys to tak mohla zvládat lépe?“

Polkla. „Nejspíš ano. Nemusela bych se tolik bát.“

Něžně se na ni usmál. „Na leukémii nemusíš umřít, ale musíš bojovat.“

Rozplakala se. Konečně. Celou tu dobu se držela, chtěla být statečná, nechtěla dát najevo slabost.

„Bude to dobré, uvidíš,“ konejšil ji. „Uzdravíš se a budeme spolu mít miminko.“

Roztřásly se jí rty. „Nebudeme, Powelle, po chemoterapii určitě budu neplodná.“

Na to v tu chvíli nechtěl myslet. Vzal ji za ruku a políbil ji na její hřbet. „Nejdřív si promluvíme s doktorem, pak uvidíme, ano?“

Antonia zjistila, že už se tolik nebojí. Uklidnil ji. Pomohl jí. Nejistě se na něj usmála.

„Půjdeme?“ naléhavě se zeptal.

Přikývla. „Půjdeme.“ Pan Claridge nebyl ohledně potenciálního těhotenství příliš optimistický. Nic jim netajil, mluvil s nimi otevřeně. „Léčba a těhotenství se vylučují,“ trpělivě jim vysvětloval. „Dítě by podstoupilo neúměrně vysoké riziko a vy také,“ obrátil se na Antonii. Kéž by jim to nemusel říkat. Mladý pár posmutněl.

„A co potom?“ zeptala se Antonia. Pevně stiskla Powellovi ruku. Odpovědi se bála.

„Nemohu vám nic slíbit, výsledky léčby ani její průběh nejsou univerzální. Musíme to nechat otevřené. Uvidíme, jak se všechno bude vyvíjet.“ Začetl se do její karty. Zamračil se. „Máte vzácnou krevní skupinu. O to je situace náročnější.“

„Vzácnou skupinu?“ opakovala po něm. „Měla jsem dojem, že nula pozitivní je naprosto běžná.“

Užasle se na ni zadíval. „Vy ale nemáte nulu pozitivní, skutečně se jedná o vzácnou skupinu.“

„To není pravda!“ pobouřeně a překvapeně vykřikla. Nerozuměla tomu. „Pane doktore, skupinu své krve znám. V dospívání jsem měla nehodu, museli mi dát transfúzi. Pamatuješ si to, viď?“ otočila se na Powella. „Spadla jsem z kola a řízla jsem se do stehna o nějakou rezavou plechovku.“

„Ano, pamatuju si na to,“ přitakal.

Znovu se podívala na lékaře. „Jestli chcete, zavolejte panu Harrisovi, potvrdí vám to. Myslím tu skupinu krve.“

Pan Claridge si znovu pročetl laboratorní nález. „Jsou to vaše výsledky,“ řekl zamyšleně. Uvažoval nahlas. „Tenhle papír nám poslali z laboratoře. I jméno souhlasí.“ Zazvonil na sestru. Okamžitě přišla. Požádal ji, aby mu přinesla kompletní kartu. Dělali jsme Antonii někdy kompletní vyšetření krve včetně rozboru?“ zeptal se sestry. V kartě totiž nic nenašel. Sestra si vzala kartu k ruce. „Ne, řekla bych, že ne.“

„V tom případě okamžitě odeberte slečně Hayesové krev a pošlete ji na rozbor. Potřebuju znát její krevní skupinu. Něco tady nehraje.“

„Jistě, pane doktore,“ ochotně přikývla sestra a za okamžik se vrátila s potřebami na odběr krve. Pro jistotu na lékařovo doporučení odebrala dvě zkumavky.

„Pošlete to do laboratoře a trvejte na expresním zaslání výsledků,“ dodal lékař. „Ráno chci mít analýzu na stole.“ Bylo vidět, že je nesvůj. Obyčejně se sestrou nejednal tak příkře.

„Jistě, pane doktore.“

Lékař se podíval na Antonii. „Raději se předběžně neradujte, Antonie,“ doporučoval jí. Tušil, co se jí honí hlavou. „Je možné, že se jedná o překlep při zadávání skupiny, nic víc. Ostatní údaje mohou být v pořádku. Pro jistotu všechno překontrolujeme. Teď nic dalšího dělat ani rozhodovat nebudeme,“ oznámil jim. „Sejdeme se tu zítra a uvidíme, ano?“ Přikývli. „Anebo mi radši zavolejte, tak kolem desáté, ať sem nechodíte zbytečně,“ dodal. Byl nervózní. To se mu ještě nestalo.

„Dobře, děkujeme.“

„Hlavně nedoufejte v příliš mnoho,“ opakoval. Usmála se. „Nebojte se.“„Každopádně se vás ještě na něco zeptám. Neměl někdo z lidí, s nimiž jste v poslední době byla v kontaktu, infekční mononukleózu?“

Antonia se zarazila. „Vlastně ano. Jedna žákyně ji prodělala před několika týdny. Její matka byla hodně vyděšená, myslela si, že dcera tu nemoc chytla při flašce. Nechápala, jak by tak malé děti mohly hrát hazard. V deseti letech, rozumíte tomu?“ Nejistě se zasmála.

Lékař strnul. „Vy jste se dostala do kontaktu s jejími slinami?“

Antonia se zamyslela. „Ne, žákyně nelíbám.“

„Tak jsem to nemyslel.“

Přikývla. „Já vím.“ Vtipkováním se jen snažila zamaskovat nervozitu. Ani ona nebyla klidná. „Pila ode mě sodovku,“ vybavila si.

Lékař se zasmál. „V tom případě je docela možné, že v laboratoři zaměnili výsledky, protože leukemie a mononukleóza vypadají podobně.“

„Cože? Vy si myslíte, že to mohl být omyl?“ s nadějí v hlase se ho zeptala.

„Možná ano. Uvidíme zítra. Vaše příznaky nemají k leukémii daleko, musíme je brát v potaz.“

„Jaké má příznaky mononukleóza?“ zeptala se ho.

„Stejné jako leukémie,“ podotkl. „Únavu, bolesti v krku, celkovou slabost, horečku…“ Podíval se na Powella. „Ale mononukleóza je nakažlivá.“

Powell se pousmál. „Tohle by mi ani v nejmenším nevadilo.“ Lékař si promnul čelo. „Uvidíme, uvidíme. Doufám, že pro vás budu mít dobrou zprávu, Antonie. V laboratoři se snaží o maximální pečlivost, ale chybička se tu a tam vloudí všude.“ „Kéž by,“ zadoufala Antonia.

Vyšli na chodbu. Powell ji chytil za ruku a přitáhl si ji k sobě. Velmi něžně ji políbil. „Nikdy bych nevěřil, jak moc rád bych byl za mononukleózu,“ usmál se na Antonii. „Já taky.“ „Ohledně té krevní skupiny jsi si naprosto jistá?“ „Ano.“ „V tom případě můžeme jen doufat. Pojď, půjdeme na oběd. Pak bychom mohli vyrazit někam na výlet, co říkáš?“

„Souhlasím.“

Odjeli k němu do hotelu, kde se naobědvali. Poté se vydali ven z města. Powella fascinovaly obrovské kaktusy. Byla zima, ale Antonii hřála naděje. Protentokrát jí zima nevadila.

Moc nemluvili. Powell jí co nejvíc držel za ruku, poslouchali rádio a prodlévali nad vlastními myšlenkami. Vraceli se zpátky. Barrie už byla doma. Když za dveřmi zahlédla Powella, docela se lekla, ale Antonia se na ni usmála, aby jí dala najevo, že je všechno v pořádku.

„Doufám, že pro mě máte dobré zprávy,“ mrkla na ně. „Snad ano,“ odpověděla jí Antonia.

Barrie nechápala, nač naráží. Antonia si teprve v té chvíli uvědomila, že Barrie neví, o co jde.

„Budeme se brát,“ oznámil jí Powell dřív, než Antonia stačila cokoli vyslovit. Původně spíš chtěla říct kamarádce o nemoci a možném omylu.

„Neříkej?“ usmála se na něj Antonia.

„Souhlasila jsi, ne? Pak jsme se bavili o dětech, na to jsi už taky zapomněla?“ dobíral si ji. „Nehodlám s tebou žít v hříchu.“

„Já s tebou už teprve ne!“ zlobila se naoko.

Barrie je pobaveně sledovala. Takový zvrat nečekala. O to víc ji těšil.

Antonia se v duchu modlila, aby všechno konečně dobře dopadlo. Prosím, ať je to náš nový začátek. Ať se nic nepokazí.

Barrie se samou radostí rozesmála. Takové novinky! „Už vám můžu gratulovat, nebo se ještě dohodnete?“

„Co myslíš?“ zeptal se Powell Antonie.

Antonia se zamyslela. Nebyla si jistá, zda ji Powell opravdu chce, zda nejednal tak, jak jednal, z pouhopouhé lítosti. Neměl čas, aby se smířil s faktem, že ona možná co nevidět umře. Miluje ho, o tom přemýšlet nemusí, starost jí dělá on. Ponechá si čas na rozmyšlenou. „Řeknu ti to zítra, ano?“ slíbila mu.

Zadíval se na ni. „Určitě to dobře dopadne, tuším to,“ snažil se ji uklidnit.

Antonia jeho optimismus nesdílela. Bála se doufat.

„Dneska večer dávají hezký film, kdybys chtěl zůstat,“ nabídla Barrie Powellovi. „Udělala bych popcorn.“

„To záleží na Antonii, já zůstanu rád.“ Antonia se na něj usmála. „Já taky budu ráda, když zůstaneš.“

Svlékl si kabát. „Fajn, tak v tom případě ti, Barrie, musím oznámit, že si na popcorn dávám máslo.“

DEVÁTÁ KAPITOLA

Powell odjel do hotelu a Antonia prožila nejdelší noc v životě. Stále odmítala Barrie říct, co se s ní možná děje. Počká, až bude mít potvrzené výsledky.

Jakmile Barrie odešla do práce, Antonia vstala, umyla se, oblékla a čekala na Powella. V devět zazvonil. Antonia byla připravená. Nechtěla lékaři volat, taková významná sdělení telefonu sdělovat nemůže.

Šli se na chvíli projít a těsně před desátou vešli do budovy, v níž ordinoval pan Claridge. Před nimi musel přijmout naléhavý případ. Seděli v čekárně a odpočítávali minuty. Konečně je sestra zavolala.

První vešla do ordinace Antonia, hned za ní Powell.

Na zjištění z laboratoře se ani ptát nemuseli. Lékař se totiž spokojeně usmíval.

„Tak, slečno Hayesová,“ naoko ji oslovil formálním tónem, „skutečně máte běžnou krevní skupinu. Je to nula pozitivní.“ Spokojeností zářil. „Musím vám s potěšením oznámit, že se v laboratoři zmýlili. Shodou okolností to nebyl první prohřešek jednoho z laborantů, stalo se mu to poněkolikáté. Na minutu ho vyhodili. Z laboratoře se vám moc omlouvají.“

„Panebože, to snad není možné!“ zajásala Antonia.

„Mrzí mě, čím jste si musela projít,“ soucitně pronesl lékař.

„Byla to moje chyba,“ připomněla mu Antonia. „Kdybych neschovávala hlavu do písku, a rovnou jsem souhlasila s léčbou, provedl byste další testy a dávno by to vyšlo najevo.“

„Přesto pro vás dnes nemám jen ty nejlepší zprávy,“ dodal. „Skutečně máte mononukleózu.“

Pan Claridge jí vysvětlil, co se jí v těle odehrává, co je třeba udělat a jak bude probíhat léčba. Připomněl jim, že mononukleóza je krajně infekční.

„Jednou jsem zažil příšerný případ, onemocněli všichni zákazníci jedné restaurace,“ dodal. „Někdo se vyléčí brzy, jinému to trvá déle. Někteří lidé proleží v posteli celé týdny. Ve vašem případě jsem optimista, věřím, že se co nevidět vrátíte do práce. Léčbu však nepodceňujte. Mějte na paměti, že se začínáte léčit poměrně pozdě.“ Antonia přikývla.

„O práci se Antonia bát nemusí, budeme se brát. Postarám se o ni, do práce už nebude muset chodit, když nebude chtít. Ale pár dní v posteli asi uvítáš, viď?“ obrátil se na ni.

Antonia se na něj podívala. Z jeho výrazu pochopila, že by si ji vzal, i kdyby se diagnóza leukémie potvrdila. Nechápala to. Aha, náhle se zarazila. Slíbil jí to. Když jí řekl, že se vezmou, považoval to za slib, proto nechce změnit názor. Hrdost a čest jsou pro něj stejně důležité jako pro někoho láska.

„Promluvíme si o tom později,“ podotkla vyhýbavě a vstala. „Pane doktore, mockrát vám děkuju.“

„Nemáte zač, Antonie. Jsem rád, že jsem nemusel být poslem špatných zpráv.“ Povzdychl si. „K omylům bohužel dochází, s tím nic nesvedeme. Není to tak dávno, co si v důsledku zaměněných výsledků jeden muž vzal život. Nechtěl čelit tak strašlivým představám, proto sáhl k sebevraždě. Pitva odhalila, že se jednalo o omyl. Jemu už nikdo život nevrátí. I proto pokaždé trvám na kontrolním odběru. Udělali bychom ho i u vás, škoda jen, že jste nepřišla dřív. Hlavně že je všechno v pořádku.“

Začervenala se. „Já vím. Příště budu pečlivější. Hrozně jsem se bála, nevěděla jsem, co mám dělat.“

„To je naprosto normální reakce,“ ujistil ji lékař. „Dávejte na sebe pozor. Kdyby se vám cokoli nezdálo, ihned přijďte, prosím.“

„Vrátíme se do Bighornu,“ oznámil mu Powell. „Předpokládám, že kdyby se něco změnilo, pan Harris vám zavolá.“

„Je to moc milý člověk,“ usmál se pan Claridge. „Bylo vidět, že o vás má opravdový strach. Až se dozví, že došlo k omylu, bude mít radost.“

„Určitě ano. Zavolám mu hned, jakmile přijedu domů,“ přislíbila mu Antonia.

Vyšli před budovu. Antonia se rozhlédla kolem sebe. „Najednou všechno vidím novýma očima,“ vesele prohodila. Záhy zvážněla. „Bála jsem se, že o všechno přijdu. Myslela jsem si, že prožívám poslední týdny života. Vzdala jsem to. A najednou je všechno jinak.“

Vzal ji za ruku a pevně ji stiskl. „Kéž bych se o tom dozvěděl dřív,“ podotkl.

Pokrčila rameny. „Byl to můj problém, jsem odpovědná sama za sebe.“

Neodpověděl. Vycítil, že si Antonia tu svatbu rozmyslela. No, tak to se jí jen tak nepodaří. Konečně ji má zpátky. Podruhé ji nepustí.

„Co kdybychom si zašli na oběd? Anebo ne, zvu tě na oběd do hotelu. Nejdřív ale dojdeme vyzvednout recept.“ Zamával papírkem. V lékárně si vyzvedli léky a pak zamířili rovnou do Powellova hotelu. Bydlel v luxusním apartmá a z okna měl výhled na poušť Sonoran.

„Tady budeme mít klid. Popovídáme si o tom, co nikdo jiný slyšet nemusí.“ Najednou si na něco vzpomněl. „Nejdřív ale zavolám tvému otci.“

„Otci?“ podivila s Antonia. „Proč?“

Powell vzal do ruky sluchátko a vytočil číslo. „Protože to věděl.“

„Jak to?“

Podíval se jí do očí. „Přesvědčil jsem ho, aby zavolal panu Harrisovi. Oba jsme vytušili, že se něco stalo. Nemysleli jsme si, že by za vším byla jen neshoda s Maggie. Chtěl jet za tebou, ale… Ahoj, Bene. Představ si, že v laboratoři popletli výsledky. Antonia má mononukleózu, není to rakovina. Za pár dní bude jako rybička.“ Usmál se. Ben se očividně radoval. „Chce s tebou mluvit,“ mávl na Antonii a podal jí sluchátko.

„Ahoj, tati,“ mile pozdravila otce. „Neměla jsem ponětí, že jste se s Powellem na mě domluvili.“

„Powell se nechtěl nechat odbýt. Jsou si lékaři jistí, že to byla chyba?“ úzkostně se zeptal.

„Ano, tati, byla. Přišli jsme na to díky tomu, že na mých výsledcích byla jiná skupina krve. Pan Claridge mě poslal na nové odběry a laboratoř potvrdila omyl.“

„Tak tomu říkám zpráva století, Antonie. Moc jsem se o tebe bál. Kdy se vrátíš? Říkal ti Powell, že půjde s Maggie do školy, aby řekla ředitelce, co se opravdu stalo? Určitě se budeš moct vrátit.“

Podívala se na Powella. Napjatě čekal, co otci odpoví.

„Ještě nevím, co udělám. Za den dva ti zavolám a dohodneme se napevno, ano?“

„Dobře. Hlavně že jsi v pořádku,“ oddychl si Ben. „To byly jedny z nejhorších dnů v mém životě.“

„V mém taky, tati. Měj se hezky. Mám tě moc ráda.“

„Já tebe taky, holčičko.“

Zavěsila a otočila se k Powellovi. „Tys s ním mluvil o všem!“

Powell se usmál. „Jistě, potřeboval jsem to uvést na pravou míru, přece nedopustím, abys měla problémy kvůli Maggie.“

Upřel jí pohled do očí. Sundal si klobouk, svlékl si sako a kravatu. Rozepnul si několik knoflíčků na košili.

Antonia znervózněla. Zrychlil se jí tep.

„Co to děláš?“ pípla, když si zul boty, pak si rozepnul pásek na kalhotách a svlékl si je.

„Svlékám se,“ naoko překvapeně odpověděl, jako by nechápal, proč se ho na to ptá. Vstal a popošel k ní.

Chtěla couvnout, ale byl rychlejší. Vzal ji do náruče a nesl ji na postel. Poměrně necitlivě ji odhodil do peřin. Dopadl vedle ní. Položil ji na záda, vzepřel se na předloktí a lehl si na ni.

Antonia nemohla nic dělat.

„Powelle…“

„Promiň, ale teď si povídat nechci,“ zavrněl a toužebně ji políbil.

Když spolu kdysi chodili, sice se hodně líbali, ale ten zdrženlivější byl vždycky Powell. Jako by se bál, aby se příliš neotevřel, aby se nezranil.

Najednou se situace obrátila. Powell odhodil veškeré zábrany a starosti a do líbání patrně nechal proniknout i zklidněné obavy. Strašně se o ni bál, úleva udělala své. Byl něžný, pozorný. Antonii běhal mráz po zádech. Bylo to nádherné. Tak intenzivní pocit ještě nepoznala. Hladil ji po vlasech, po tvářích. Nakonec se odvážil a zajel jí rukou pod halenku. Hladil ji přes podprsenku, poté se odvážil a rozepnul ji. Dotkl se jí na nahém těle. Něžně, přeněžně se mazlil s ňadry. Třel jí bradavky.

Antonia byla přímo opilá vášní. Ani si neuvědomila, že ji Powell napůl svlékl. Moc ho chtěla cítit na nahém těle. Po všech těch letech zase bude s ním. Chtěla ho líbat víc a víc. Nehodlala o něj znovu přijít. Když se trochu nadzdvihl, na protest vyjekla a přitáhla si ho zpátky k sobě.

Svlékl ji celou. Chloupky na nohou se mu třely o její hladkou pokožku. Slastně vzdychla. Z Powella sálalo teplo. A láska. Jakmile byl poslední kousek oblečení na zemi, Powell si na ni lehl. Antonia si uvědomila, že tak intimní doteky s ním v životě neprožívala. Předtím pokaždé skončili u líbání, nanejvýš u zběžného mazlení. Chtěli počkat.

Powell měl co dělat, aby se ovládl. Jakmile se dotkl Antonie na nejcitlivějším místečku, ztuhla. Stále ji líbal. Ucítil, že váhá. Začal ji líbat něžněji, hladil ji, chtěl ji uklidnit. Po chvíli se nad ni nadzdvihl a kousek do ní pronikl. Antonia znehybněla. „Bolí to?“ zašeptal.

„No… trochu,“ pípla. Pevně ho držela za ramena. Cítil, jak se mu do nich zarývá nehty. Bála se. Přemýšlel, jak by jí mohl pomoci.

Laskal ji na krku, na tvářích, ve vlasech. Pronikl do ní hlouběji. Antonia sebou trochu trhla. Nevěděla, co má čekat. „Antonie, neboj se. Nebude to bolet dlouho, jen chvilku.“

Polkla. „Tohle bychom neměli dělat.“

„Proč ne? Vezmeme se, budeme spolu. Jen si tě chci pojistit,“ zavtipkoval. Antonia jeho narážku nepochopila. Domnívala se, že svá slova myslí vážně.

„Pojistit?“ vyhrkla. Vzápětí vyjekla. Powell do ní pronikl ještě hlouběji. „Jistě, chci s tebou mít dítě,“ zašeptal jí do ucha. Usmála se. Powell se v ní začal pohybovat. Antonia byla zaskočená. Bolest byla ta tam. Místo ní se naléhavě ozývalo vzrušení. Ještě že nemohlo křičet, bylo by je slyšet po celém hotelu. Vyšla mu vstříc boky.

Powell pochopil, několikrát přirazil opatrně, pak se vzdal. Sebeovládání ho opustilo. Vyvrcholil krátce po Antonii. Antonia nechala doznít dozvuky horečného vzrušení a vyvrcholení. Pomalu otevřela oči. Powell si ji prohlížel. Usmál se na ni. „Měli jsme se milovat už dávno,“ rozpustile prohodil. „Taková krása, a my se o ni obírali. Mnohokrát jsem o tobě snil, víš to?“ Neodpověděla mu. Bála se, že se kvůli něčemu pohádají. Ta chvilka byla příliš krásná, než aby vydržela. Powell byl také nesvůj. „Ty se nezlobíš? Ani mi za nic nevynadáš?“ pokusil se o lehký tón. Potřeboval mít jasno. „Vypadáš ustaraně.“

„Taky že ano, mám starosti,“ přikývla.

„Jaké?“ Powell znervózněl. „Je ti špatně?“ „Ne,“ tajuplně odpověděla. „Jen mám ovulaci, takže by mohlo dojít na tvoje slova.“

Klesl na polštář. „Tys mi dala. Vidíš, jak jsme se hezky trefili.“

„To přece nejde, abychom měli dítě tak brzy…“

Přejel jí prstem po rtech. „Pšt. Jak tohle můžeš říct? Spíš je to pozdě, hodně pozdě. Mohli jsme mít už kupu dětí.“

„To sice ano, ale nemůžeme myslet jen na sebe,“ připomněla mu. „Co Maggie? Nemá mě ráda. Nejdřív bychom měli vyřešit vztah k ní, a ne jí oznámit, že bude mít sourozence!“

„Neboj se, s Maggie to dobře dopadne. Otevřela jsi mi oči,“ uklidňoval ji. A skutečně tomu věřil. Pochopil, jakých chyb se dopustil, a byl odhodlaný napravit je. Antonia měla pravdu, Maggie za nic nemohla a nemůže. Všechno si zavinil sám. Zabořil jí nos do voňavých vlasů. Znovu ji začal hladit. Netrvalo dlouho a touha se začala hlásit o slovo. Chtěl ji. A ona jeho.

Neptala se sebe ani jeho, jestli to znovu bude bolet. Své pocity nedokázala popsat. Snad jen tu odvahu. Sama nechápala, kde se to v ní vzalo, ale při druhém milování převzala iniciativu ona. Překulila Powella na záda a lehla si na něj. Tentokrát bude tempo určovat ona.

Zalapal po dechu. To tedy nečekal. Uchopil ji kolem pasu a pomáhal jí. Díval se jí do očí. Takovou ji neznal. Pohybovali se ve společném rytmu, oba chtěli totéž. Antonia vykřikla slastí. Powell pochopil, že ji miluje. Beztak to věděl už dávno, jen si to odmítal přiznat.

Po obědě se vypravili k Barrie. Jakmile přišla z práce, věděla, že pro ni mají dobré zprávy. Měla z nich radost. Navíc byla druhý člověk, který se dozvěděl o svatbě.

„Gratuluju vám.“ Podívala se na Antonii. „Já ti říkala, že se to jednoho dne vyřeší.“

„Mělas pravdu,“ usmála se a poté se kamarádce svěřila s tím, proč doopravdy přijela. Barrie si musela sednout. Potřebovala to rozdýchat.

„Proč jsi mi to neřekla? Proč jsi s takovými příšernými zprávami byla sama? Muselo to být hrozné!“

„Mně taky nic neřekla, ani otci,“ přisadil si Powell. „Nechtěla nikomu přidělávat starosti, radši se trápila sama.“

„To snad ne!“ lekla se Barrie. „Kdybys mi to řekla hned,“ obrátila se na Antonii, „přesvědčila bych tě, abys šla za doktorem hned druhý den. Anebo bych tě tam odtáhla,“ dodala.

„Právě proto jsem si to nechala pro sebe, pořád byste mi říkali, co mám dělat.“

„A kdybychom to udělali, měla bys klid, nemusela by ses nervovat takovou dlouhou dobu,“ opáčila Barrie.

„Tak už se na mě nezlob,“ zaškemrala Antonia. „Na oplátku mi půjdeš za svědka, jo?“ mrkla na kamarádku.

„Cože? Já? Jasně! A kdy?“ vystřelila jednu otázku za druhou.

„Pozítří v deset, tady na radnici,“ informoval ji Powell. Bylo vidět, že se jejím překvapením dobře baví. „Do Bighornu se vrátíme jako manželé.“

„Jestli chceš, klidně tu zůstaň. V pokoji pro hosty,“ nabídla mu Barrie.

Powell zavrtěl hlavou. „Ne, děkuju, ale Antonia je odteď moje, takže si ji beru s sebou do hotelu,“ lišácky jí oznámil. Podíval se na Antonii, aby zjistil, zda souhlasí. Usmála se na něj.

„No jo, jen si ji hlídej,“ dobírala si ho Barrie. Podívala se na hodinky. „Tak co, vy dva, už máte plány na večer, nebo byste se mnou šli do kina? Dneska je premiéra dlouho očekávaného filmu.“

„Já bych šla,“ navrhla Antonia a podívala se na Powella.

„Beru,“ přikývl.

Pak už spolu téměř nebyli o samotě. Powell si užíval společně trávený čas a Antonia zrovna tak. Powell o ni měl obavy, aby se neunavila, když by spíš měla odpočívat, ale uklidnila ho, že je jí lépe. Doma se naodpočívá víc než dost.

Antonia se ho celý film držela za ruku. Powell pořádně nevěděl, o čem ten film byl. Přemýšlel nad tím, jak změnu zvládne Maggie. Ani jedné ze svých dvou žen neřekl, že je miluje, ale Antonia to určitě ví, jinak by s ním nebyla. Otázka je, co udělá Maggie, obzvlášť tehdy, bude-li Antonia těhotná. Měl pocit, jako by těch dlouhých devět let ve vteřině zmizelo. Byl rád, že je konečně vymazali. Chtěl Antonii, ona chtěla jeho. Konečně se našli. Na nic jiného nemyslel, řešil jen sebe, ale bude se muset zamyslet i nad Maggie. Antonia mu ji připomněla.

Svatební obřad proběhl rychle a nenápadně. Antonia měla na sobě smetanový kostýmek a hlavu jí zdobil závoj. Jakmile je kněz prohlásil za manžele, Powell jí ho odhrnul. Dlouhou dobu si mlčky hleděli do očí. Oba si beze slov sdělovali, co jeden pro druhého znamenají. Oba si uvědomovali, jak významný okamžik nastal. Ani jeden v něj nedoufal. Připadalo jim to jako splněný sen. Teprve poté ji Powell něžně políbil.

Za svědky jim šly Barrie a její kolegyně z práce, která znala i Antonii. Všechny dokumenty byly podepsané, novomanželé si slavnostně vyměnili snubní prstýnky. Byli svoji.

Ráno se vydali na cestu k domovu. Jeli Powellovým mercedesem. Powell byl nesvůj. Antonia také nezářila klidem, ale vždycky se podívala na nový prstýnek, a hned jí bylo lépe. Ráda by se s Powellem milovala, ale byla až přecitlivělá a trochu krvácela. Barrie ji uklidňovala, že to je normální. Za pár dní se to spraví a pak už to bude dobré. Naneštěstí se to stalo ve chvíli, kdy si po tolika letech mohli dosyta užívat své přítomnosti a především blízkosti. Ale co, uklidňovala se, alespoň se má na co těšit. Powell na to jako muž pohlížel jinak, nedokázal se s tím tak dobře smířit.

„Přestaň se mračit,“ naoko vážně ji napomenul. Ani si neuvědomila, že se mračí. Přemýšlela. „Svět se přece nezboří jen proto, že se dva dny nebudeme milovat.“

„Já ale nemyslela na sebe. Mám v hlavě jen tebe,“ opáčila.

„Líbilo se ti naše milování?“ zeptal se. „Nebyla jsi zklamaná?“

Nechápavě se na něj podívala. Vzápětí pochopila, že si její slova špatně vyložil. „Jistěže ano, myslela jsem to tak, že mi tě je líto. Vy muži prý nucenou abstinenci prožíváte hůř než ženy.“

„Ale kde, Antonie, tak špatné to se mnou není. A jestli narážíš na to, že se bez sexu neobejdu, tak tím jsem nemyslel, že bych se musel milovat denně. Bral jsem to z pohledu všech těch let.“

„Aha.“

„Jsi stejně nádherná jako tehdy. Chvílemi mám pocit, že ti je opravdu osmnáct.“

„Kéž by,“ zasmála se. „Mně se líbíš taková, jaká jsi.“ Usmála se. Přesně to potřebovala slyšet. Zamyslela se nad tím, co je doma asi čeká. Ještě nemluvili o tom, jak to udělají. Co řekne otec, jak se zachová Maggie?

„Jak to řekneme Maggie?“ zeptala se Powella.

Powell zvážněl. „To sám nevím. Ale bez problémů to nebude, to vím už teď.“

Antonia si povzdychla. Měla stejný názor. Nejdříve jeli za Benem. Dojetím plakal. Byl neskutečně rád, že je Antonia zdravá. Když mu řekli, co provedli, musel si sednout.

„Cože? Vy jste se vzali? A ani jste se mě nezeptali? Jak jste se mohli vzít, a nepozvat mě na svatbu?“

„Za to můžu já,“ přiznal se Powell. Přitiskl si Antonii k sobě. „Nedal jsem své ženě na výběr, všechno jsem zařídil a bylo to.“

Ben se na něj nemohl zlobit. Připomněl si, jak rázně a ochotně jednal, když zjistili, že je Antonia nejspíš nemocná. Tehdy poznal, že mu na ní záleží.

„No, jste dost staří, abyste věděli, co děláte,“ poznamenal. Usmál se na dceru. „Kdybych měl vnoučata, asi bych se nezlobil. Vlastně vůbec.“ Mrkl na Antonii. „Vnoučata plánujeme, neboj. A brzy,“ lišácky se usmála Antonia. „Jedno vnouče už vlastně máš. Od včerejška,“ dodala.

Powell zvážněl. Věděl, že Antonia myslela Maggie. Vážil si toho. Nečekal, že Antonia okamžitě pojme Maggie za dceru.

Antonia si toho všimla. „Radši půjdeme, že?“ Otočila se k Powellovi. „S Maggie to patrně nebude tak mírumilovné jako s tebou, tati,“ dobírala si otce.

Powell přikývl a potřásl si s Benem pravicí. „Bene, neboj se, o Antonii se postarám.“

Ben mlčel. Přemýšlel, jestli mu má věřit. Nakonec se usmál. „Já vím.“

Jeli k Powellovi. Antonia si vybavovala, jak jeho ranč kdysi vypadal. Byla to spíš polorozpadlá chatka, do níž zatékalo při sebemenším dešti. Powell ji nechal zbořit a na jejím místě vybudoval přepychový ranč. I na okolí a na zahradě si dal záležet. Jeho domov vypadal jako oáza klidu. Teď je to vlastně i její domov, došlo Antonii.

„Dokázal jsi toho strašně moc,“ uznale pronesla. Potěšila ho.

Dálkovým ovládáním otevřel vrata od garáže a vjel dovnitř.

Powell obešel auto a otevřel Antonii dveře. „Pro věci ti skočím pak, ano? Nejdřív bych tě chtěl seznámit s domem. Vhodnější výraz mě nenapadá,“ usmál se na ni. Antonia však na něm poznala, že je nervózní. „Pamatuješ si na Idu Batesovou? Stará se nám o dům.“

„Idu? Samozřejmě, byla to matčina kamarádka. Zpívaly spolu ve sboru.“

„A představ si, že Ida tam zpívá pořád.“

Prošli garáží do domu a vešli do kuchyně. Ida vařila. Jakmile zaslechla kroky, otočila se. Zůstala na Antonii zírat div ne s otevřenými ústy.

„Dobrý den, paní Batesová,“ pobaveně ji pozdravil Powell. „Představuju vám svou manželku. Včera jsme se vzali. V Tucsonu.“

Ida samým úžasem pustila vařečku na zem a spěchala k Antonii. „Antonie, děvenko zlatá! To jsem ráda, že tě vidím. Moc vám to, děti, přeju. Buďte spolu šťastní.“

Powell se tázavě podíval na hospodyni. Pochopila. „Maggie je u sebe v pokoji. Je tam zavřená od rána, ani nepřišla na jídlo.“ Povzdychla si. Bylo na ní vidět, že snahy ohledně Maggie vzdala.

Antonii bodl osten výčitek. Cítila se za dívčin stav odpovědná, přinejmenším částečně. Powell si všiml, že ji to mrzí. Vzal ji za ruku. „Annie, půjdeme za ní spolu, co říkáš? Řekneme jí tu novinu.“

„Raději se připravte na pěknou bouřku,“ doporučila jim Ida.

Maggie měla zavřené dveře. Powell ani nezaklepal, rovnou je otevřel a Antonii táhl za sebou.

Maggie seděla na podlaze a v ruce držela knihu. Měla na sobě špinavé oblečení. Bylo pomačkané, jako by v něm i spala. Vlasy měla neučesané, nemyté.

Jakmile zahlédla Antonii, prudce vstala a docouvala k rámu postele. Chytila se ho. V očích měla strach.

„Co je to s tebou?“ odměřeně se jí zeptal Powell.

„Je to… je to opravdu ona?“ vydechla dívka.

„Ano, samozřejmě,“ citlivě odpověděla Antonia.

„Aha.“ Maggie zaváhala. „Prý jste hodně nemocná.“ „Naštěstí ne,“ uklidňoval ji Powell. „V laboratoři popletli výsledky. Antonia sice je nemocná, ale není to nic hrozného, uzdraví se.“

Maggie se trochu uklidnila.

„Vzali jsme se,“ věcně jí oznámil Powell. Antonii zarazilo, že s ní jedná tak chladně.

Maggie nereagovala. Podívala se na Antonii, nic víc.

„Antonia tady teď s námi bude bydlet,“ vysvětloval jí Powell. „Doufám, že ji tu přijmeš vstřícně a vlídně.“

Maggie nepochybovala o tom, že na to si otec dohlédne osobně. Antonia si bude žít jak princezna, otec se pro ni přetrhne. Zato ona bude čím dál odstrčenější. Antonia postřehla zoufalství v dívčiných očích. Powell je nevnímal. Byl na její výraz zvyklý.

Obejmi ji a pevněji drž, nejradši by mu řekla. Dívka přímo křičela po lásce. Ujisti ji, že nová žena v tvém vztahu k ní nic nezmění, že pořád budeš její táta. Powell se ani nehnul. Antonia tušila, že Powell vnitřně bojuje se Sallyiným tvrzením, že není Maggiin otec. Nemá dívku rád. Nic takového sice neřekl, ale jeho chování hovořilo výmluvně.

„Musím pár dní ležet,“ ozvala se Antonia. „Byla bych moc ráda, kdybys mi přišla něco přečíst. Třeba to, co sama ráda čteš.“ Ukázala na knihu odloženou na podlaze.

„Vy mě pořád budete učit?“ zeptala se Maggie. „Ne,“ rázně pronesl Powell a zadíval se na Antonii. „Nejdřív se musí uzdravit, pak se uvidí.“ Antonia se usmála. O tom si s Powellem bude muset promluvit. Jen ať si nemyslí, že jí bude říkat, co má a nemá dělat.

„Zítra jdeme za paní Jamesonovou, z toho se nevykroutíš,“ zahrozil na ni.

Maggie hrdě zvedla bradu. „Už jsem za ní byla.“

„Cože?“ užasl.

„Byla jsem za ní a řekla jsem jí, že jsem o slečně Hayesové lhala.“

Na Powella tím udělala velký dojem. „Ty jsi za ní šla sama?“ divil se.

Přikývla.

„Moc mě to mrzí,“ omluvila se Antonii. „Jsi statečná holka,“ pochválila ji Antonia. „Bála ses?“

Maggie neodpověděla, jen pokrčila rameny.

„Neválej ty knížky po zemi,“ nařídil jí Powell. „Jdi se vykoupat, umyj si hlavu a převlíkni se.“

„Dobře, tati,“ poslušně odpověděla.

Antonia nevěděla, co má dělat. Nejradši by se přidala na Maggiinu stranu. Dívka vypadala zničeně. Antonia by jí chtěla pomoci.

Powell ji vzal za ruku a odváděl ji pryč. Antonia se nebránila. Nejdřív potřebuje zjistit, jak to u nich chodí. Ale určitě zasáhne, takhle to nenechá. Chudák holka.

Antonia a Maggie nezačaly nejlépe, ale tím nic nebylo ztraceno. Pořád mají šanci. Mohou se skamarádit. Antonia tomu věřila. Něco vymyslí, nedovolí, aby se dívka tolik trápila. Cožpak to Powell nevidí?

Maggie ji zatím nemá ráda, ale ona si její lásku získá. Powell se ještě bude divit, jak dobře si budou rozumět. Začne tím, že Maggie nabídne, aby jí tykala.

DESÁTÁ KAPITOLA

Powell odnesl Antoniiny věci do ložnice a odložil je na zem. Antonia k němu popošla.

„Powelle, ty se nikdy s Maggie nepomazlíš? Dáš jí vůbec někdy pusu?“ opatrně se ho zeptala. „Vy se nevítáte, když se vrátíš domů, a tak?“

Nechápavě se na ni podíval.

„Maggie to nemá ráda.“

Jeho postoj Antonii vyrazil dech. „Powelle, tohle ale nemyslíš vážně, že ne?“ užasle vydechla.

Nervózně přešlápl.

„Přece nevím, jestli je moje,“ hlesl.

„Máš pocit, že na tom tak strašně záleží?“ naléhala. „Je tvoje dcera, vyrůstala s tebou, jsi za ni zodpovědný. Neříkej mi, že k ní nic necítíš.“

Popadl ji kolem pasu a přitáhl si ji k sobě. „Chci dítě s tebou,“ naléhavě zašeptal. „Bude to naše milované dítě, na které jsme čekali strašně dlouho. Vždycky bude obklopené spoustou lásky. Nebude mu nic chybět.“

Pohladila ho po tváři. „Já vím, Powelle, věřím ti. Teď se ale bavíme o Maggie. Nemůžeš na ni takhle zanevřít. Chápeš vůbec, co to s ní dělá a jaké to může mít následky?“

Bylo vidět, že jí nerozumí. „Maggie přece má všechno, co potřebuje, ničím nestrádá. Bohužel jsme si nikdy moc nerozuměli. Obávám se, že ani s tebou si nebude rozumět, tedy nebude chtít rozumět. Je to s ní těžké. Určitě udělá všechno, jen aby tě odsud vyhnala.“

„Možná se budeš divit,“ tajemně namítla. „Tebe budu milovat tak usilovně, až se ti z toho bude točit hlava,“ zašeptala mu do ucha. „A začneš mít rád i Maggie, protože tě k tomu přinutím.“ Přitáhla si ho k sobě a zlehka ho políbila na rty. Začala mu je dráždit zuby. Hladově se po ní natáhl. Spadli na postel. Jejich vášnivé líbání nebralo konce. Nakonec vyčerpaně padli.

„Vidíš, co s tebou dělá pouhé líbání?“ dobíral si ji Powell. „Ještě jsi slabá, musíš odpočívat, i když se ti to nelíbí.“ Podíval se na hodinky. „Požádám Idu, aby ti přinesla oběd do postele. Budeš ležet, nezapomeň, co říkal doktor,“ připomněl jí, když postřehl, že se chystá protestovat.

„Chceš mě trápit?“ naoko dotčeně se ozvala.

„Ne, chci, aby ses vyléčila.“

Maggie právě procházela kolem jejich ložnice. Slyšela, jak se Powell spokojeně směje. Připadala si jako páté kolo u vozu. Teď už bude úplně sama. Sešla do přízemí a zamířila do kuchyně. „Dávej pozor, ať tu nenaděláš,“ houkla na ni paní Batesová. „Právě jsem vytřela.“

Maggie neodpověděla. Vyšla ven a potichu za sebou zavřela dveře. Tady pro ni není místo.

Antonia si pochutnávala na výborném obědě. Powell trávil celý den s ní a ona se na něj nemohla vynadívat. Měnil se jí před očima. Předchozí odměřený přístup byl ten tam. Byl jako jiný člověk.

Měla starosti o Maggie. Powell navečer odešel zkontrolovat stáje. Když jí paní Batesová přinesla večeři, zeptala se jí, kde je Maggie.

„Nevím,“ překvapeně odpověděla paní Batesová. „Když o tom tak mluvíš, tak si vzpomínám, že jsem ji naposledy viděla před obědem. Šla ven. Asi se ještě nevrátila.“

„A vy o ni nemáte strach?“ podivila se Antonia. „Vždyť je jí teprve devět, nemůže být celý den sama!“

„Vždycky někam zmizí, kdoví kam. Pak se zase vrátí. Neříká mi, co dělá. Nejspíš šla do stáje, máme nové tele. Mláďata má ráda, stará se o ně jako o vlastní.“

Antonia se nestačila divit. Jak to všichni o Maggie mluví? Chudák malá.

„Najez se, ať se brzy uzdravíš,“ pobídla ji Ida. „Kdybys něco potřebovala, klidně zavolej. Hned přijdu.“

Antonia neměla chuť k jídlu. Nechápala, jak je možné, že se o Maggie nikdo nebojí. Kam mohla jít? Nakonec se rozhodla.

Vstala a z kufru si vyndala džíny, ponožky, boty, triko a svetr. Půjde ji hledat. Potichu sešla dolů, nechtěla, aby ji Ida slyšela. Podívá se, jestli je Maggie ve stáji. Předtím si všimla, že stáje jsou napravo od domu. Uvědomila si, že opravdu nemá moc sil. Na to však v tu chvíli nemyslela, největší starosti měla o Maggie. Pomalu se stmívalo, Maggie byla pryč celé odpoledne.

Vrata od stáje byla dokořán. Vešla dovnitř. Zastavila se a čekala, až si oči přivyknou na tmu. Procházela kolem jednotlivých boxů a nahlížela do nich. Teprve v posledním objevila telátko a Maggie. Byla k němu přitulená jako k polštáři.

„Ahoj, Maggie, nemáš hlad?“ oslovila ji.

Maggie na ni upřela nenávistný pohled. Proč se ptá? Proč zrovna ona? Nikdo jiný se o ni nezajímá, pak si přijde učitelka, kterou nesnáší, a stará se, jestli má hlad. Samozřejmě měla hlad, vždyť celý den nic nejedla.

Prohlížela si Antonii. Nerozuměla jí.

Antonia vešla do boxu a posadila se vedle telátka na teplou slámu. Pohladila mládě po čumáčku a usmála se. „Mají krásné čumáčky, viď? Heboučké.“ Zamyslela se. „Když jsem byla malá, vždycky jsem si přála alespoň kočku nebo psa, ale maminka byla alergická na zvířecí srst, takže jsme nikdy žádné zvíře neměli. Tohle je nádherné.“ Maggie si odkašlala. „My taky nemáme žádné zvíře. Paní Batesová totiž říká, že by domů nosili špínu. Prý to nebude uklízet.“

„Tak to přece nemusí být, hlavní je dobře se o ně starat.“

Maggie pokrčila rameny.

Antonia pohladila telátko po hlavě.

„Líbí se ti?“ zeptala se Maggie a kývla hlavou směrem k mláděti.

Maggie si ji pátravě přeměřila pohledem. Nevěděla, co od ní má čekat. Nakonec přikývla. „Líbí. I velké krávy a býci. O herefordech a černých angusech vím všechno. Vyznám se v plemenech. Tyhle chová táta. Vím, jak se rodí, kolik váží, jak mají přibírat na váze a tak.“

Antonia užasla. „Opravdu? No to je úžasné. A tatínek o tom ví?“

Maggie posmutněla. „Ne. Stejně by ho to nezajímalo. Nemá mě rád, protože jsem jako máma.“

Antonii zaskočilo vědomí, že Maggie velmi dobře vnímá, co si Powell myslí. „Maggie, tvoje maminka byla moc šikovná a chytrá,“ namítla. „A když jsme chodily do školy, byla to moje nejlepší kamarádka. Výborně jsme si rozuměly.“

Maggie na ni užasle vytřeštila oči. „Proč to říkáte? Vždyť si vzala tátu, ačkoli jste si ho měla vzít vy. Přebrala vám ho.“

Antonia přestala hladit mládě. „Ano, to je pravda. Tehdy lhala,“ vysvětlila jí Antonia. „Milovala tvého tatínka a chtěla s ním být. Taková je láska, někdy i bolí.“

„Mě ráda neměla,“ posteskla si Maggie. „Když taťka nebyl doma, mlátila mě. Křičela na mě, že za všechno můžu já, že je nešťastná jen kvůli mně.“

„Maggie, to vůbec není pravda,“ utěšovala ji Antonia. „Ty za nic nemůžeš. Za nic, pamatuj si to.“ Maggie se na ni podívala. Měla krásně modré oči. „Nikdo mě nechce. Ani tady, ani ve škole,“ posteskla si. „Taťka mě určitě dá do děcáku, když teď má vás.“

„Jedině přes mou mrtvolu,“ pohotově odpověděla Antonia.

Maggie se na ni podívala s nemalou nedůvěrou. „Vždyť vy mě taky nemáte ráda,“ podotkla.

„To se tedy pleteš, Maggie. Jsi Powellova dcera, už jen tím je to pro mě vyřešené. Mám ho moc ráda, takže mám ráda i tebe. Nedokázala bych nenávidět člověka, který je součástí jeho života.“

Maggie jí stále nevěřila. „Vy mě nebudete chtít poslat pryč?“

„Ani omylem,“ ujistila ji Antonia. „Chtěla jsem ti říct ještě něco,“ dodala. „Vlastně tě spíš poprosit. Myslíš, že bys mi mohla tykat? Jsme přece rodina.“

Maggie byla jako ve snách. „Tykat vám… ti?“ Seděla jako socha. Bylo vidět, že neví, co si má myslet. „Já nevím, co mám dělat,“ nakonec přiznala. „Nikdo mě tu nechce. Taťka je celý den pryč, paní Batesová si mě nevšímá. S Julií to bylo lepší, ale ona teď se mnou nemluví. Nemám nikoho,“ potichu pronesla. Bylo vidět, že polyká slzy.

Antonia přemýšlela, jestli si s děvčátkem vůbec někdo povídal. Nejspíš paní Donaldsová, proto ji Maggie měla tolik ráda. Musí to změnit, nedopustí, aby se děvčátko dál trápilo.

„Nevím, jestli to nebude moc složité, abys to pochopila,“ pustila se do vysvětlování, „ale právě díky tomu, že jsem tady dala výpověď, jsem se vrátila do Tucsonu. Rozhodla jsem se, že se nebudu chtít léčit. Když se tvůj táta dozvěděl, co se stalo, přijel za mnou a přinutil mě, abych šla k lékaři.

Myslela jsem si, že mám rakovinu. Naštěstí se v laboratoři popletly výsledky a oni zjistili, že to byl omyl. Nemám rakovinu, pouze mononukleózu.“ Usmála se na ni. „Kdybys nic neprovedla, bylo by mi pořád zle, s tátou bychom se neusmířili, nevzali bychom se a teď bychom si tu spolu nepovídaly. Někdy se stává, že to, co na první pohled vypadá jako katastrofa, je to nejlepší, co se mohlo přihodit. To ty jsi nás dala s tátou dohromady. Život je vlastně řada zkoušek. Každá překonaná překážka nás posílí.“ Zadívala se na Maggie. „Je to aspoň trochu srozumitelné?“ zeptala se jí. „Aha, chceš říct, že nás bůh zkouší,“ odpověděla Maggie. Antonia se usmála. „Tak nějak. Chodíš s tatínkem do kostela?“ Maggie opět posmutněla. „Ne, nechodíme spolu nikam.“ Antonia stále lépe chápala, jak děvčátko muselo trpět. Udělá tomu přítrž. Takhle to dál nepůjde, rozhodla se. „Já tam chodím, už odmalička,“ řekla dívce. Zaváhala. „Chtěla bys…“ nedopověděla. „Co jsi chtěla říct?“ „Chtěla bys tam někdy jít se mnou?“ nabídla jí Antonia. Bála se, aby na dívku moc nechvátala. Maggie úžasem otevřela ústa.

„Jako ty a já? Samy dvě?“

„Ano. Třeba by s námi časem začal chodit i táta.“

„Ty se na mě už nezlobíš?“ nejistě se jí Maggie zeptala.

Antonia zavrtěla hlavou.

„Myslíš, že by mě táta do kostela pustil?“

Antonia přikývla. „Určitě, to zařídím.“

„No… Šla bych ráda,“ připustila. „Ale nemůžu.“

„Nemůžeš? Jak to?“

Maggie sklopila oči. „Nemám v čem jít, došlo mi oblečení. Šaty nemám žádné.“

Antonii začaly v očích pálit slzy. Kristepane, copak si toho Powell nevšiml?

„To nevadí, Maggie,“ uklidňovala holčičku. „Pojedeme spolu nakoupit a vybereš si nové, ano?“

Maggie nestačila odpovědět.

„Antonie!“ rozlehlo se stájí.

Přicházel k nim Powell.

„Co tady děláš?“ zahřměl. „Máš být v posteli! Postřehl, že Antonia pláče. „Co se stalo?“ obrátil se k Maggie. „Cos jí zase provedla?“ zaútočil na dceru.

„Powelle, nech toho!“ bránila ji Antonia. „Maggie za nic nemůže, vinu dávej jen sobě.“

„Cože?“

„Maggie,“ vážně oslovila dívku, „prosím tě, řekni otci přesně to, co jsi před chvilkou řekla mně. Neboj se,“ pobízela ji, když viděla, že se do toho Maggie nechce.

Maggie na něj upřela smutný pohled. „Nemám žádné šaty, ani sukni,“ oznámila mu.

„No a?“ prohodil nechápavě.

„Chceme spolu jít do kostela, ale Maggie nemá šaty.“

Powell pochopil. Podíval se na dceru. „Ty opravdu nemáš nic na sebe?“

„Ne.“ Smutně si povzdychl. „Panebože…“ Antonia se podívala na Maggie. „Zítra po škole spolu pojedeme nakupovat.“

„Ty a já?“ podivila se Maggie. „Přesně tak.“

Powell si je začal se zájmem prohlížet. Vnímal, že se stala velká změna. Po dlouhé době viděl na dceřině tváři úsměv. Maggie vstala a očistila si kolena od slámy. „Zrovna čtu pohádku o tom, jak si nějaká žena vzala muže, který měl dvě děti. Šla s nimi do lesa a ztratila je tam.“

Antonia se na ni vlídně usmála. „Neboj, Maggie, já tě nikde neztratím. Dám na tebe pozor.“ Pohladila ji po vlasech. „Julie mi navíc říkala, že jsi rozený lovec, prý dokážeš stopovat.“ „Opravdu?“

„Kdo tě to naučil?“ zeptal se jí Powell.

Maggie mu pohlédla do očí.

„Nikdo, přečetla jsem si to v návodu pro skauty. Půjčila jsem si ho od Jakea.“

„Proč jsi neřekla tátovi, aby ti nějakou knížku koupil?“ podivila se Antonia.

Maggie polkla. „On by mi ji nekoupil, pořád mi nosí panenky.“

Antonia se se zájmem podívala na Powella.

„Panenky?“

„Přece je to dívka, ne?“ ukázal na Maggie.

„Jenže já panenky nesnáším,“ konečně mu řekla. „Nejradši mám knížky.“

„Ano, toho jsem si také všimla,“ přidala se Antonia. Powell si připadal jako hlupák. „Nikdy jsi mi nic neříkala,“ nechápavě ze sebe vyrazil.

Maggie popošla k Antonii. „Nikdy ses mě na nic nezeptal.“ Smetla si z rukávu slámu a vyzývavě se podívala na otce.

„Teď zrovna vypadáš jako telátko v člověčí kůži,“ vstřícně se na dcerku pousmál. „Měla by ses vykoupat a převléct.“

„No jo, jenže já jiné oblečení nemám,“ posmutněla. „Paní Batesová mi řekla, že mi už nic prát nebude, protože jsem věčně věků špinavá. Prý ji to nebaví.“ „Cože?“

„Vyhodila mi poslední džíny, nešly vyprat,“ pokračovala Maggie. „Tohle je můj jediný svetr.“

„Kristepane, Maggie,“ zaúpěla Antonia. „Chudinko malá, všechno napravíme, neboj. Dáme to do pořádku,“ ujišťovala ji. „Proč jsi paní Batesové neřekla, že nemáš co na sebe?“

„Protože mě neposlouchala.“ Maggie se zhluboka nadýchla. „Nikdo mě neposlouchá!“ vyhrkla na otce. „Až vyrostu, tak odsud odejdu a nikdy se nevrátím. A až budu mít svoje děti, budu je moc milovat.“

Powell se nezmohl na slovo. Byl naprosto vyvedený z konceptu.

„Běž se vykoupat, Maggie,“ pobídla ji Antonia. „Popovídáme si potom, ano? Máš noční košili a župan?“ pro jistotu se zeptala.

„Mám pyžamo. Schovala jsem si ho, aby mi ho taky nevyhodila.“

„Dobře, tak si vezmi pyžamo a já ti za chvíli přinesu večeři, ano?“

Powell chtěl něco říct, ale Antonia mu zakryla ústa dlaní.

„Běž, Maggie,“ naléhala na děvčátko. Maggie přikývla. Vrhla na otce rozezlený pohled a odešla.

„Powelle, můžeš být naprosto klidný, tohle dítě je tvoje, o tom není pochyb,“ podotkla, když za sebou Maggie zavřela vrata. „Má stejně arogantní výraz, je stejně tvrdohlavá a vzteklá.“ Tvářil se provinile. „Netušil jsem, že nemá co na sebe,“ přiznal.

„Teď to tedy víš. Pojedu s ní nakupovat, všechno doženeme.“

„Nemůžeš jet na nákup, musíš ležet,“ připomněl jí. „A tu večeři jí odnesu sám.“

„Ty pojedeš s Maggie na nákup?“ dobírala si ho.

„Snad zvládnu odvézt dítě do obchodu s oblečením,“ zavrčel.

„O tom nepochybuju, ale překvapuje mě, že se toho ujímáš dobrovolně. To je dobře,“ rychle dodala, aby si to nerozmyslel.

„Nedělám to dobrovolně, jen nechci, aby ses přepínala,“ namítl.

„Ty jsi moje láska,“ zavrněla a vtiskla mu na tvář polibek. Věděla, že mu musí dát čas. Powell si najde k Maggie cestu, dokáže to.

Powell vzal polibek vážně. Začal ji líbat. Vzal Antonii do náručí a se spokojeným úsměvem na tváři si ji odnášel domů. Když vešli do haly, čekala na ně zmatená paní Batesová. Sice se usmívala, ale bylo vidět, že jí něco není jasné.

„Přenášíte si nevěstu přes práh?“ prohodila.

„Ne, nechci, aby se mi manželka unavila,“ opravil ji. „Byla tu Maggie?“ zeptal se. „To tedy byla,“ napůl udiveně odpověděla. „Prý jsem stará čarodějnice, protože jsem jí vyházela všechno oblečení, a ona teď musí jet nakupovat nové.“

„Tak nějak to bylo,“ usmál se Powell a mrkl na Antonii.

„Neměla jsem ani tušení, že na sebe nic nemá,“ bránila se paní Batesová.

„Já taky ne,“ uklidňoval ji Powell.

Antonii bylo divné, že paní Batesová nepostřehla, že téměř nic nepere, ale nechtěla kazit kouzlo okamžiku.

Oba se na ni podívali. „Co se divíte, jsem učitelka,“ prohodila naoko rozpustile. „Děti znám, vím, na co se zeptat.“

„Zato já nevím o dětech nic.“ Powell protočil panenky.

„Neboj, naučíš se to.“

„Vzala byste Maggie večeři?“ požádal Powell paní Batesovou.

„Jistě, alespoň se jí budu moct hned omluvit,“ pokorně odpověděla. Uvědomila si, že i ona nemálo pochybila. „Mrzí mě to,“ řekla Powellovi.

„Zítra jedu s Maggie nakupovat,“ oznámil jí místo odpovědi. „Nakoupíme nové zásoby.“

Paní Batesová užasla. Za celou tu dobu, co znala Powella, nikdy nikam s dcerou nejel. Natož na nákupy.

„Vím, co chcete říct,“ předběhl ji. „Ale neříkejte to. Tohle je první krok novým směrem. A bude jich mnohem víc.“ Paní Batesová přikývla. „To ráda slyším. Také mám co napravovat,“ přidala se.

Antonia se usmála. Konečně změna k lepšímu.

Powell si v obchodě s dětským oblečením připadal jako slon v porcelánu. Prodavačka sice byla velmi ochotná, ale Powell nevěděl, co má dceři koupit, a Maggie na tom nebyla o nic lépe.

Bezradně se na sebe podívali.

„Co by sis chtěla koupit?“ zeptal se jí.

Maggie pokrčila rameny. „Nevím.“

„Kdybyste chtěli, mohla bych vám něco doporučit,“ nabídla jim prodavačka.

Powell souhlasil, sám by to nedokázal. Neměl ani ponětí, co má Maggie koupit. Nejdřív chtěl Maggie poslat do obchodu samotnou, ale Antonia ho přesvědčila, aby šel s ní. Prý to bude moc užitečné. Zatím nechápal jak.

Maggie si s pomocí prodavačky vybrala nějaké oblečení a šla si je zkusit. Jakmile vyšla z kabinky, aby se mu ukázala, mohl na ní oči nechat. Byla jako vyměněná.

Měla na sobě růžovou halenku s krajkou, růžovou krátkou sukýnku, bílé punčocháče a kožené růžové boty. Vlasy měla načesané a svázané růžovou stužkou.

„Maggie?“ užasle vyjekl.

Maggie pochopila, že otce příjemně překvapila. Dokonce se na ni usmál. Otec se na ni usmívá. Nádhera.

Powell se poprvé v dceři uviděl. Oči sice měla modré po matce, ale jejich tvar byl nezpochybnitelný. Nos měla rovný jako on, tedy předtím, než si ho při rvačce zlomil. Měla tenké rty a vysoko posazené lícní kosti. Moc se mu líbila.

Došlo mu, že mu Sally o Maggie lhala. Je jeho, má dceru. Sally mu jen chtěla ublížit. Byl si tím naprosto jistý. Žádný test by mu nemohl odpovědět konkrétněji než jeho srdce.

„Moc ti to sluší, jsi jako ošklivé káčátko, které se proměnilo v nádhernou labuť.“

Maggie se rozzářila. Byla tak šťastná, až se zničehonic rozesmála. Její smích pohladil Powella u srdce. Přesně po tomhle toužil, tohle si moc přál. Jak mohl být tak krutý? A hlavně slepý. Maggie nikdy nebyla šťastná, namlouval si nesmysly. Jejich život změnila až Antonia. Teď se změní on. Bude táta, jak má být. Maggie vypadala jako princezna. Byla nádherná. „Co kdybychom Maggie pořídili i něco modrého, aby jí oblečení ladilo k očím?“ navrhl prodavačce. „A také bych se přimlouval za barevné džíny, aby veselá Maggie měla i veselé oblečení.“

„Jistě, hned něco přinesu,“ usmála se prodavačka a odběhla.

Maggie se zatočila před zrcadlem. Samotnou ji překvapilo, jak jí to sluší. Taková se neznala. Co asi řekne Jake, až ji v těch šatech uvidí? Napadlo ji. Třeba ji děti přestanou nenávidět, když se Antonia vrátila, došlo jí. Uvidí. Musí jim to říct. Zarazila se. Jenže Antonia je už nebude učit, když je nemocná. Za to taky může ona.

„Co se stalo?“ vstřícně se jí zeptal Powell. Klekl si před ní na koleno a znovu se zeptal: „Maggie, co se děje?“

Maggie překvapilo, že na ní poznal chmurné myšlenky. Dřív to neuměl.

„Smutně mu pohlédla do očí. Slečna Hayesová už nebude učit, protože je kvůli mně nemocná.“

„Je to Antonia,“ opravil ji. „Pro tebe i pro mě.“

Maggie něco napadlo. „Antonia je vlastně moje maminka, viď?“

„Nevlastní, ano,“ stručně odpověděl.

Popošla k němu. Váhavě zvedla ruku a položila mu ji na rameno. „Tati, když se ti Antonia vrátila, tak mě už nebudeš dál nenávidět, že ne?“ zeptala se ho.

Powell zbledl. Sevřel dívku do náruče a pevně si ji k sobě přitiskl. Nejradši by si dal pár facek. Houpal ji v náručí sem a tam, jako by ji chtěl uklidnit. Spíš potřeboval uklidnit sebe.

„Tati, měj mě rád, prosím tě!“ naléhavě zašeptala Maggie. Náhle se rozplakala. Bylo toho na ni příliš. „Nechci, abys mě nesnášel, prosím tě.“ Upřela na něj uplakané oči. „Já tě mám moc ráda.“

Svěsil hlavu. Co to udělal? Zadíval se jí do očí. „Není pravda, že bych tě někdy nenáviděl, Maggie,“ řekl. „Vždycky mi na tobě záleželo, věř mi. Prostě jsem nevěděl, co mám dělat. Zkazil jsem to. Teď všechno napravím.“ Položila mu hlavu na rameno a zavřela oči. Konečně začínala poznávat, jak krásné je otcovské objetí. Bylo jí krásně. Powell si ji stále k sobě tiskl. Chtěl ji uklidnit.

„Je to moc hezké, když tě můžu držet v náručí,“ řekl jí s úsměvem.

Usmály se na něj oči plné slz.

Zalovil v kapse, chtěl Maggie utřít oči. „No co jsem to za tátu, když ani nemám kapesník,“ zlobil se na sebe.

Maggie si utřela oči hřbetem ruky. „Já taky ne,“ pípla.

Přicházela prodavačka s plnou náručí oblečení. „Mám pro tebe modré šaty a krásnou modrou halenku,“ usmála se na Maggie.

„Hurá!“ zajásala dívenka.

„Zkus si je, co říkáš?“ vybídl ji Powell.

Maggie horlivě odběhla do kabinky. Prodavačka šla s ní. Powell přemítal nad tím, kde se stala první chyba. Nemuselo to dojít tak daleko. Hlavně že se smutek prolomil a mohou začít znovu. S Antonií. Zachránila je. Bez ní by k takové proměně nikdy nedošlo. Usmál se a podíval se na sebe do zrcadla. Rysy už neměl tak tvrdé, nemusel se tvářit přísně a zádumčivě, protože mu srdce přetékalo radostí a štěstím.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Maggie vběhla do domu a hned utíkala za Antonií do ložnice. Na otce nečekala. Měla na sobě modré šaty, modré punčocháče a nové modré botky.

Na prahu místnosti se zarazila. Najednou nevěděla, jestli může jít dál. Do otcova pokoje nikdy nesměla.

Antonia ji pobídla, aby vešla. Byla krásná. Měla rozpuštěné vlasy a na sobě měla růžovou noční košili. A na Maggie se krásně usmívala. Bylo vidět, že z ní má radost.

„Maggie, jsi nádherná! Moc, moc ti to sluší!“ vydechla. „Vypadáš jako velká slečna, skoro bych tě nepoznala.“

Maggie překypovala nadšením. „Taťka mi koupil nové džíny, šaty, trička mikiny i boty!“ líčila Antonii. „A taky mě držel v náručí,“ dodala.

Antonia se rozzářila. „Opravdu? To je prima.“

Maggie znachověla. „Jo, opravdu. Asi mě má rád,“ nejistě dodala.

„To si piš, že tě má rád,“ mrkla na ni Antonia. Antonia si všimla, že Maggie něco tiskne v dlani. „Něco jsme ti s taťkou koupili,“ svěřila se jí Maggie, když si všimla Antoniina pohledu.

„Neříkej,“ podivila se. Nic nečekala.

Maggie došla k posteli a podala jí dárek. „Hraje to písničku.“

Byla to drobná skříňka ze dřeva. Víčko bylo ozdobené porcelánovou miniaturkou a skříňka měla tvar piana. Když se zvedlo víčko, ozvala se melodie Clair de Lune od Debussyho.

„To je nádhera!“ užasle vydechla. „Nic takového jsem v životě neviděla.“ Měla velkou radost.

Maggie se usmála.

„Ten dárek vybral táta?“ zeptala se Antonia. Maggie posmutněla a Antonia pochopila.

„Ale ne, to on by nesvedl, tenhle krásný dárek jsi určitě vybrala ty, viď?“ pohotově se opravila. Maggie vesele přikývla. Antonia si připomněla, že musí víc dbát na dívčino poničené sebevědomí. Dá jim hodně práce, než jej obnoví. „Maggie, máš neuvěřitelný vkus, mockrát ti děkuju.“

„Rádo se stalo,“ zdvořile odpověděla.

Vešel Powell. „Ahoj, líbí se ti dárek?“ zeptal se jí.

„Je nádherný, mám z něj velkou radost,“ odpověděla mu a mile se na Maggie usmála.

Maggie se zarděla.

„Měla by ses převléct,“ vybídl ji otec. Maggie zarazil jeho autoritativní tón. Podívala se na něj. Rázem pochopila, že to nemyslel zle, vždyť se usmíval. A Powell postřehl, že se skutečně má co učit, musí s Maggie jednat opatrněji.

Usmála se na něj. „Tak jo, už jdu.“

Ohlédla se k Antonii a odběhla.

„Maggie mi vyprávěla, že jste se objímali,“ s úsměvem prohodila.

Zasmál se. „Přesně tak. Bylo to moc hezké.“

„Vsadím se, že Maggie se to taky moc líbilo, hlavně si to brzy zopakujte.“

„Co ty?“ zeptal se.

„Já bych taky brala jedno milé objetí,“ odpověděla mu a vztáhla k němu paže.

Odhodil klobouk na židli a sedl si na postel. Přitulil si Antonii k sobě. Zabořila mu hlavu do košile. Něžně, ale hladově ji políbil. Nových zážitků na něj bylo trochu moc. Potřeboval se u ní schovat do bezpečí.

Antonia si ho přitáhla k sobě, do lehu, a pohotově na něj vylezla.

Powell cítil své vzrušení.

„Ne, teď to nejde,“ namítal. Antonia si pateticky povzdychla: „Ty jsi ale krutý.“

„Je to pro tvé vlastní dobro,“ připomněl jí a překulil si ji vedle sebe. „Chci, aby ses co nejdřív uzdravila.“

„Snažím se.“

Věnoval jí eskymácký pozdrav. Otřel se svým nosem o její. „To bych ti radil.“

Zadíval se ke dveřím. „Maggie to moc sluší, viď?“ „Ano, je krásná. Modrá je její barva.“ Pátravě si ho prohlédla. „Tys na to už přišel, viď?“ dovtípila se.

„Na co?“

„Na to, že tě má moc ráda. A taky jsi nemohl přehlédnout, že je celá ty. Určitě mívá hodně náročné chvilky. Co si s vámi jen počnu?“

„Když jsem odjížděl do Arizony, ani ve snu by mě nenapadlo, že si tě přivezu jako manželku a že mi hned začneš přebudovávat život, aby byl šťastnější.“

„Mám to považovat za stížnost?“

„Co myslíš?“ usmál se na ni a věnoval jí něžný polibek. Paní Batesová je zavolala na večeři. Ke stolu usedli všichni tři, poprvé společně. Maggie byla nervózní, neklidně si přehazovala příbor v ruce. Nevěděla, jak se s ním jí.

„Aha, koukám, že jsem zanedbal víc věcí, než jsem si myslel,“ kriticky podotkl na svou adresu. „Maggie, nemusíš se ničeho bát, v klidu se najez. Nejsme na soutěži, ale u večeře.“

Maggie se na něj úzkostně podívala. „Tati, nepošlete mě pryč, že ne?“

„Jistěže ne,“ překvapeně odpověděl. „Proč se vůbec ptáš? Jak tě to napadlo?“

„No, neměl jsi mě rád,“ zašeptala.

„Neměl jsem na tebe čas, neudělal jsem si ho. Byla to moje chyba, ne tvoje, Maggie. Samozřejmě že tě nepošleme pryč, jsme rodina. Ode dneška tu nastanou velké změny. A myslím, že bys mohla přestat jezdit do školy autobusem. Budu tě vozit, chceš?“

Maggie měla radost, ale také byla zklamaná. Jake totiž jezdil autobusem. Když bude jezdit autem, uvidí se s ním jen ve škole.

„Dobře,“ usmála se. „Ale…“

Antonia pochopila. Vybavila si, co jí o Maggie říkala Julie. „Nejezdí do školy autobusem někdo, o koho bys nechtěla přijít?“ opatrně se zeptala. Maggie zrudla ještě víc.

Powell významně pozdvihl obočí. „Aha,“ usmál se na ni. „Znám toho mladého muže, který chytil za srdce mou krásnou dceru?“

„Tati!“ okřikla ho.

„Dobře, klidně jezdi do školy autobusem, ale kdyby něco, tak řekni,“ nabídl Maggie. „Ovšem v sobotu bys se mnou možná chtěla jezdit na ranč, co říkáš?“

„Jo!“ vyhrkla Maggie. „Chci vědět, jaké máš váhové přírůstky a taky jaké se u tvého skotu projevují dědičné faktory.“

Na Powella tím udělala velký dojem. Z ruky mu vypadla vidlička. Zvučně cinkla o talíř. Nechápal, odkud má devítileté děvčátko takové znalosti.

Maggie byla jeho pozorností nemálo poctěná. „Hodně si čtu o dobytku, víš?“ Podívala se na Antonii. „Táta má plno knížek, jsou tam i statistiky. Tati, taky děláš genetické modifikace?“ vážně se ho zeptala. „Já snad špatně slyším,“ odtušil. „Moje dcera je rozený rančer.“

„To tedy je,“ podotkla Antonia. „A když už mluvíme o tom rozmnožování, hádej, po kom Maggie zdědila lásku ke skotu?“

Usmál se na Maggie. „Ano, zabývám se i genetickými modifikacemi. Ty víš, co to je?“

„Jasně, úpravy genů, třeba proto, aby péče o telata nebyla náročná a aby telata měla nižší porodní hmotnost. Krávy je pak snadněji porodí.“

„Aha,“ hlesl. „A já se bláhově bál, že nebudu mít komu předat ranč.“

Antonia se bujaře rozesmála. „Tak to ses pěkně spletl!“

Maggie zářila. Nechápala, jak je možné, že se během pár dní její život úplně změnil. Uvědomovala si, že největší podíl na tom má Antonia. Celou dobu jí křivdila.

Antonia prožívala tentýž pocit. Podívala se na členy své nové rodiny.

„Maggie, abych nezapomněla, dědeček by tě příští víkend rád vzal s sebou na dražbu starožitností. Chtěla bys s ním jet?“ zeptala se. „Je to v Sheridanu.“

„Já ale nemám dědečka,“ zmateně namítla Maggie.

„Ale máš,“ opáčila Antonia. „Mého tatínka.“

„Já skutečně mám svého dědečka? Opravdového?“ zaradovala se. Odložila vidličku. „Zná mě?“ „Ano, bylas u něj s tatínkem. Pamatuješ si na něj? Jmenuje se Ben.“

„Aha, ano, bydlí v takovém velkém bílém domě, viď?“ Náhle posmutněla. „Bála jsem se ho a nechtěla jsem s ním mluvit. Asi se na mě zlobí.“

„To se pleteš, moc ses mu líbila a pořád se na tebe ptá. Má rád starožitnosti, takže jestli chceš, je celý tvůj i s nimi.“

„Tak jo!“

„Jen abys to všechno stíhala,“ dobírala si ji Antonia. „Každý tě chce s sebou někam brát, budeš v jednom kole.“

„Moc se těším!“ nadšeně vykřikla. Powell si k ní vlezl do postele, zazíval a protáhl se. Antonia už téměř spala.

„Porazila mě,“ postěžoval si.

Antonia se otočila na bok a položila mu hlavu na rameno. Neměl pyžamo. „V čem?“ ospale se zeptala.

„V dámě. Stejně nechápu, jak se jí to podařilo.“ Znovu zívl. „Jsem úplně zbitý.“

„Já taky,“ zavrněla. „Dobrou.“

„Dobrou.“

Antonia se usmála. Bylo jí nádherně. Ležela po boku muže, kterého nikdy nepřestala milovat, a mohla mu pomoci najít nový vztah s dcerou, který Powell dosud neobjevil. Věděla, že před sebou mají hodně práce, ale věřila, že to zvládnou. Maggie s Powellem se ráno vypravili sami. Paní Batesová měla volno, Antonia byla doma sama. Podle nařízení lékaře i Powella byla v posteli. Bohužel ne dlouho. Vytáhlo ji z něj pronikavé, a především neustávající zvonění.

Mátožně sešla dolů a zamířila ke dveřím. Otevřela. Za dveřmi stála žena, kterou by nečekala ani omylem.

I ona byla zaskočená. Byla to atraktivní rudovláska. Drze si Antonii prohlížela.

„Co tu děláte?“ vyjekla na Antonii.

Antonia si ji bedlivě prohlédla. Žena na sobě měla elegantní šedé šaty s růžovým kabátkem. Sukni měla poněkud kratší, než by bylo vhodné, zato nohy měla jako na promenádu. Antonia odhadovala, že té ženě bude zhruba o pět let víc než jí.

„Bydlím tady, jsem paní Longová,“ odpověděla jí Antonia mrazivým tónem. „Potřebujete něco?“

„Děláte si legraci?“ uštěpačně na ni vyjela žena.

„Ne, nedělám. Co chcete?“ unaveně se zeptala neznámé ženy. Neměla na ni náladu.

„Přišla jsem za Powellem, ovšem v delikátní soukromé záležitosti,“ nadřazeně jí odpověděla žena.

„My před sebou s manželem nemáme žádné delikátní tajnosti,“ opáčila Antonia.

„Neříkejte. V tom případě jistě víte, že u mě byl dnem i nocí, abychom dohodli podmínky prodeje, že?“

Antonia nevěděla, co jí na to má říct. Uvědomila si, že Powell skutečně pracoval dlouho do noci, ale nenapadlo ji, že by se věnoval něčemu jinému než práci. Najednou si nebyla jistá. Cizí žena ji znervózňovala.

„Powell se vrátí pozdě,“ oznámila ženě.

„V tom případě vás nebudu zdržovat,“ odsekla jí neznámá.

„Mám mu něco vyřídit?“

„Ano, řekněte mu, že tu byla Leslie Holtonová,“ odpověděla. „Kdyby něco, vyřiďte mu, že se ozvu. Ale to on udělá sám, o tom nepochybuji.“

Pohrdavě si Antonii přeměřila.

„V mužské duši se člověk nevyzná, že?“ neurčitě prohodila a odešla. Nasedla do cadillacu a záhy Antonii zmizela z dohledu.

Pochopila, že právě měla tu čest s vdovou Holtonovou, o níž se říkalo, že se stala předmětem sporu mezi Dawsonem a Powellem. Podařilo se jí Powella svést? Podle sebejistého vystupování by soudila, že ano. Měli spolu něco?

Nechtěla o tom přemýšlet. Powell jí dal a dával dostatečně najevo, že jedinou ženou v jeho životě je ona. Otázka je, zda na něj Holtonová nepoužila silné zbraně silných žen. Spal s ní? Spí s ní? Milování si moc neužívali, protože jim je lékař nedoporučil. Mají počkat, až se Antonia uzdraví. Powell mluvil o tom, že bez ženy dlouho nevydrží, třebaže dodal, že mluvil o horizontu let, nikoli týdnů. Nelhal? Odpoledne se na nebi vyskytl další mrak. Odpoledne k nim přišla Julie. Začala Antonii uklízet v ložnici, načechrala jí polštář, přinesla jí květiny, prostě se tvářila a chovala jako nepostradatelná pomocnice. Dávala Antonii najevo, že o ni má strach, vyptávala se jí, jak se cítí, co potřebuje.

Maggie se stáhla. Kamarádčino chování se jí nelíbilo. Antonia nevěděla, jak jí má říct, že to Julie nemyslí zle, že ji nechce nahradit. Prostě je taková.

„Dojdu pro vázu,“ nabídla se Maggie.

„Myslím, že by pro ni mohla skočit Julie, že?“ otočila se Antonia na druhou dívku. Zaskočila ji tím. „Paní Batesová ti určitě nějakou najde,“ pobídla ji znovu.

„Ano!“ výskla Julie a odběhla.

Antonia se na Maggie usmála. Dívka byla smutná. „Koho napadlo, že přinesete květiny?“

„No, mě,“ zarděla se Maggie.

„Myslela jsem si to. Julie si je přisvojila, já poděkovala jí a tebe to teď bolí, viď? Vím, že jsi šikovná, Maggie. Děkuju ti. Jsi pozorná, mám z tebe radost.“

Maggie se na ni vděčně usmála.

„Nejsem tak prodejná, jak sis myslela, Maggie,“ dodala Antonia. „Hlavně si pamatuj, že ty jsi moje dcera, ano?“

Maggie se rozzářila.

„No, vlastně jsem tvoje nevlastní matka. Nezlob se, nechtěla jsem…“ začala se Antonia omlouvat. Nevěděla, jak to Maggie pojme. „Můžu ti říkat mami?“ horlivě se zeptala Antonie a popošla k posteli. „Pro mě nejsi nevlastní.“

Antonia se vděčně usmála.

„Udělá mi to velkou radost, Maggie. Bude to prima.“

Maggie si povzdychla. „Moje matka mě nechtěla. Myslela jsem si, že za to můžu já, ale nevěděla jsem, co jsem provedla.“ „Nic jsi neprovedla, Maggie,“ uklidňovala ji Antonia. „To nebyla tvoje vina. Jsi nejlepší taková, jaká jsi.“

Maggie popotáhla. Málem se dojetím rozplakala.

„Tebe něco trápí, viď?“ zeptala se jí Antonia. „Řekneš mi to?“

Maggie sklopila zrak.

„Julie tě objala, když přišla.“

„Ano, je to hezké. Ráda se objímám s lidmi, kteří pro mě hodně znamenají.“

„Opravdu?“

Antonia přikývla a vztáhla k Maggie paže.

Maggie zaváhala, ale touha přitulit se k Antonii byla silnější. Vděčně jí vběhla do náruče a pevně se k ní přitiskla. Byla šťastná. Může se přitulit k tátovi i k mamince.

„Já taky mám ráda objímání,“ nemotorně pronesla Maggie. Emoce ji překonaly.

„Vida, tak to musíme hodně trénovat,“ mrkla na ni Antonia. „I s tátou.“

„Nesu vázu!“ zvolala Julie a vřítila se do ložnice. „Říkala jsem Maggie, že vypadá jinak, viď?“ otočila se na kamarádku.

„Mám nové věci,“ pochlubila se Maggie.

„A taky se hodně směješ,“ dodala Julie. „Jsi jako vyměněná. Jake včera říkal, že vypadáš jako herečka v jedné televizní soutěži. Byl z tebe vedle. Vidělas ho, jak na tebe celý den třeštil oči?“

„Nene!“ bránila se Maggie. „Opravdu?“ vzápětí se zeptala. Zvědavost byla silnější.

„Jo. Kluci si z něj dělali legraci, ale vůbec se nepral, jen se tak divně usmíval.“

Maggie v duchu zajásala. Vítězoslavně se podívala na Antonii.

Její nová maminka měla radost s ní.

Antonia v tu chvíli pochopila, že i kdyby jí manželství s Powellem nevyšlo, třeba právě kvůli té protivné Holtonové, Maggiina proměna jí za to stojí. Doufala, že se ta záležitost s večery objasní.

Vůbec jí neodpověděl. Proto to bylo ještě horší. Mlčel. Když mu líčila, kdo přišel a co chtěl, přeměřil si ji přivřenýma očima, ale nic jí nevysvětlil.

„Neřekla mi, o co jde, jen zdůraznila, že to je osobní. A delikátní,“ doplnila. „Prý bude v kontaktu, jiný vzkaz mi pro tebe nenechala.“

Povzdychl si. Čekal žárlivou scénu. Nepřišla. Informovala ho o její návštěvě, jako by to byl kus dřeva. Kdyby jí na něm záleželo, snad by projevila trochu víc zájmu. Poslední dobou s ním lidé spojovali Leslieino jméno hodně často, bezesporu něco zaslechla i Antonia.

„Nic víc?“ úsečně se zeptal.

Pokrčila rameny. „Ne.“ Usmála se na něj. „Je to moc hezká žena, viď?“ poznamenala velkoryse. „Má krásné vlasy, vzornou postavu, je štíhlá jako proutek. Je modelka?“

„Ne, než jí zemřel manžel, tak byla herečka, pak se přestěhovala sem. Říkala, že toho věčného přejíždění a hraní po nocích má dost, tak toho nechala.“

„Nenudí se tu? Přece jen musela být zvyklá na jiný život.“

„Má plno práce s Dawsonem, chce ho uhnat.“

Antonia si povzdychla. Z toho by Barrie neměla radost. Vybavilo se jí, co o Dawsonovi říkal její otec.

„Jemu se líbí?“ zeptala se Powella.

„Jemu se líbí její pozemek,“ odpověděl. „Oba se ji snažíme přesvědčit, aby odprodala pás, který odděluje Dawsonův a můj pozemek. Jsme jak dva rozzuření býci. Jestli na tu půdu sáhne on, dám ho k soudu. Obráceně to pochopitelně platí také.“

„Aha, takže opravdu jde o obchod,“ pochopila. Vzápětí si uvědomila, že se podřekla.

„Cos myslela jiného?“ podivil se a mrkl na ni. „Dawson je jako psí čumák, ona je pijavice, to nejde k sobě.“

„Pijavice? Jak se to projevuje?“

„To se těžko popisuje, musela bys ji zažít v akci.“

Antonia strnula. „Ty s ní spíš?“ vyjekla. Prudce zvedl hlavu. „Co?“

„Slyšel jsi dobře,“ vyštěkla na něj. „Spíš s ní, abys dostal ten její pozemek?“

„Tak tohle si o mně myslíš?“ div nezahřměl.

„Proč by sem jinak chodila?“ opáčila. „Navíc v době, kdy jí muselo být nad slunce jasné, že tady nebudeš.“

„Tebe ta její návštěva hodně rozladila, že?“ chápavě pronesl. „Co ti říkala?“

„Prý jsi u ní byl poslední dobou pečený vařený, protože jste po večerech projednávali nějaký prodej. Navíc se chovala, jako bych ten vetřelec byla já, ne ona.“

„No jo, chtěla mě donutit k tomu, abychom se vzali, potřebovala zajistit,“ povzdychl si.

„To mi říkáš jen tak? Nemysli si, že se s tebou budu o někoho dělit! Nejsem žádná děvka!“

„Antonie, mírni se!“

„Tak toho nech.“

„Čeho mám nechat? Nechtěla bys mi to vysvětlit?“

„Těžko. Na to bych potřebovala váleček na nudle, abych tě jím přetáhla přes tu tvoji tvrdou palici.“

K jejímu nemalému údivu se rozesmál. „Antonie, ty normálně žárlíš,“ dobíral si ji.

„Na tu husu?“ uraženě odsekla. „Nikdy.“

„Nech toho,“ udobřoval si ji.

„Tahle slepice mi nesahá ani po kotníky.“

„O tom nepochybuju,“ vážně pokýval hlavou. „Dokaž to,“ svůdně naléhal. Konečně se usmála. „Dobře, jak si přeješ. Ale nejdřív zamkni. Na nečekané návštěvy dneska už nemám náladu.“

Pohotově zamkl a zhasl velké světlo. Přešel k posteli a rozsvítil lampičku na nočním stolku. „Můžeš začít,“ pobídl Antonii.

Svlékla si noční košili.

„Tak povídej,“ vybídla ho. „Neoddřu všechno sama.“

„Nádhera,“ vydechl.

„Možná jsem trochu pohublá, ale to se spraví,“ uvažovala nahlas. „Určitě by se…“

Nedopověděla. Powell se neovládl a došel si pro ni. Něžně ji položil na postel a začal ji toužebně líbat. V mžiku se svlékl.

„Moment,“ bránila se. „Ještě jsem pořádně nezačala.“

„Tak povídej, já se zatím zaměstnám jinak,“ pobídl ji a přesunul se níž. Laskal ji na prsou a bradavkách. Antonia se nezmohla na slovo. Zalapala po dechu.

Po několika minutách si vyčerpaně leželi v náručí a prožívali opojné dozvuky vášnivého milování.

„Asi jsme to neměli dělat,“ povzdychl si. „Máš odpočívat.“

„Ale měli, bylo to nádherné,“ namítla.

„To tedy bylo,“ přitakal. „Doufám, žes to s těmi dětmi myslela vážně jako já.“

„Samozřejmě, zatím máme jen jedno.“ Nadzdvihl se. Opřel si hlavu o ruku a zadíval se na ni. „Změnilas ji k nepoznání.“

„Kdepak, to Maggie změnila mě. A tebe taky.“ Objala ho kolem krku. „Jsme rodina, jsem moc šťastná. Všechno se spraví.“

Přikývl. „Doufám, že máš pravdu. Maggie jen září. Snad mi odpustí. Musím ji přesvědčit o tom, že mi může věřit. Mrzí mě, co jsem jí provedl, a nikdy si to neodpustím.“

„Byla to životní lekce, pouč se z ní a jdi dál. Výčitkami se k ničemu nedobereš, mysli spíš na budoucnost,“ pobídla ho. „Jen počkej, až přibudou další děti, nebudeme vědět, kam dřív.“ Zamilovaně mu pohlédla do očí. „Miluju tě.“

Přejel jí palcem po tváři. „Já tě taky miluju. Miloval jsem tě celou dobu,“ přiznal jí. Antonii tím nemálo překvapil. Nic takového nečekala. „Kdybys měla umřít, nechtěl a nedokázal bych žít dál. Nedokázal jsem ti říct, co mi běželo hlavou. Teprve ve chvíli, kdy jsem se bál, že bych o tebe mohl navždy přijít, mi došlo, co jsem napáchal. Chtěl jsem to napravit.“

„Powelle,“ dojatě zašeptala. Po tvářích jí začaly stékat slzy.

Slíbal jí je. „Vidíš, a ty sis myslela, že chci nějakou rozmazlenou Holtonovou.“

„Je hezká a má neodolatelný šarm,“ rýpla si. „Ta jo. Je jedovatá jako zmije. Na tebe nemá, lásko.“

„To jen díky tobě.“ „Miluju tě,“ zašeptal jí do vlasů. „Strašně moc.“ „Neříkej,“ dobírala si pro změnu ona jeho. „Tak to dokaž.“

Zaúpěl. „Ty bys ze mě sedřela kůži zaživa. Koukej spát, jsi ve stavu nemocných. Až se uzdravíš, vyrazíme si na svatební cestu na Bahamy. Tam ti ukážu, zač je toho loket!“

„Tak dobře, ale beru tě za slovo,“ varovala ho. Položila mu hlavu na rameno a za chvíli už spokojeně oddychovala.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Nová učitelka si v Maggiině třídě nemohla na nic stěžovat. Při nástupu jí pomáhala dvě spokojená a šikovná děvčátka, Maggie a Julie.

Maggie chodila do školy ráda, ještě radši se vracela domů a poznávala svou novou rodinu. Hráli spolu hry, dívali se na televizi, četli si knížky a také pořádali večírky. Antonia byla vždycky ochotná Maggie pomoct s přípravami, dovolila jí, aby si pozvala, koho chtěla, především Jakea.

Powell si nebral tolik práce, býval doma častěji. Nadále se neměl rád s Dawsonem, ustavičně s ním bojoval o pruh země, který patřil vdově Holtonové.

„Jde po Dawsonovi,“ jednou ráno sdělil Antonii. Rozhodl se, že půjde do práce později. Chtěl mít manželku jen pro sebe. „To je vtip století, uhání ho. Ona snad vůbec nevidí, že ten chlap je jako z ledu. Nechodí s žádnou ženou, tváří se, jako by opačné pohlaví neexistovalo.“

„Já vím, minulý týden jsem mluvila s Barrie. Přemlouval ji, aby se vrátila domů a víceméně mu vedla domácnost. Hrozně se kvůli tomu pohádali, takže spolu opět nemluví. Navíc si myslím, že Barrie žárlí na Holtonovou.“

„Chudák malá,“ povzdychl si Powell a přitáhl si Antonii blíž k sobě. „Kdyby tak věděla, že Holtonová jí nesahá ani po kolena. Dawson navíc ženské nesnáší.“

„Snáší vůbec někoho? Vždyť ho pořád vidím samotného.“

Powell pokrčil rameny. „Těžko říct. Nerozumím mu, nezná nic jiného než práci. Jde mu jen o dobytek a pozemky.“

„Ženy jsou o moc zábavnější,“ laškovně prohodila Antonia.

„Tak řekni Barrie, ať se trochu snaží a přesvědčí ho.“

„Nechce se s ním věčně hádat.“ „Barrie se s někým hádá? Vždyť nedávno měla na krku tři nápadníky, a všechny zvládla. A na jednoho samozvance si netroufne?“

„Dawson je jiný, na něm jí záleží.“

„Aha, začínám chápat.“

Zavřela oči. „Dawson je hodný, to mi nevymluvíš. Nemáš ho rád kvůli jeho otci, ale on je jiný. Není bezohledný.“

Powell ztuhl.

„O Georgeovi bych se nerad bavil.“ Podívala se na něj. „Snad si pořád nemyslíš, že…“

„Pochopitelně ne,“ pohotově ji uklidňoval. „Rutherfordovi byli naši úhlavní nepřátelé, ustavičně jsme s nimi o něco bojovali. Nejdřív táta, teď já. S Dawsonem se nikdy nesmíříme.“

„Nikdy neříkej nikdy. Barrie je moje kamarádka, chci jí pomoct.“

„V tom s tebou souhlasím,“ přikývl.

„Myslím si, že by se k sobě s Dawsonem hodili.“

„Jsou příbuzní,“ namítl.

„Nejsou, jeho otec si vzal její matku.“

„On nenávidí ji, ona nenávidí jeho, co s tím chceš dělat?“

„Víš, napadá mě, že ta jejich nenávist je nějaká podezřelá. Když někoho nenávidíš, tak se mu vyhýbáš, ne? Dawson se ale pořád snaží, aby zjistil, co se děje s Barrie, volá jí a tak.“

„Ona mu oplácí stejnou mincí, jsou jak malé děti.“ „Právě. Podle mě se Dawson potřebuje utvrdit v tom, že Barrie je silná osobnost. Ty bys mě taky nechtěl, kdybych byla puťka,“ připomněla mu.

„Máš pravdu. A Sally to poznala.“

Antonia sebou trhla. Powell ji pohladil po vlasech.

„Víš, Antonie, o manželství se Sally jsem ti jednu věc ještě neřekl. Mám dojem, že nastal ten správný okamžik.“

Antonia se na něj podívala.

„Maggie se narodila předčasně, v sedmém měsíci. Se Sally jsem poprvé spal ten den, kdy jsme se rozešli. Byl jsem opilý, myslel jsem si, že jsi to ty,“ potichu dodal. „Když jsem se ráno vzbudil vedle ní, bylo mi ze sebe nanic. Bohužel se to nedalo vrátit.“ Antonia polkla. „Aha.“

„Choval jsem se hrozně, byl jsem na tebe zlý,“ hlesl, „ale věř mi, že jsem za každičké kruté slovo stonásobně zaplatil. Poučil jsem se. Kdybys mi teď tvrdila, že pomeranče jsou modré, odkývám ti to a budu tomu věřit. Měl jsem co dělat, abych za tebou o Vánocích hned neběžel, sotva jsem se dozvěděl, že jsi přijela. Moc jsi mi chyběla.“

„Ty jedovaté poznámky sis opravdu mohl odpustit.“ Ponuře se usmál. „Já vím. Trápilo mě, co jsem způsobil, neuměl jsem si odpustit. Bylo lepší, když ses na mě zlobila. Navíc jsem si myslel, že mě nesnášíš.“

„Tak trochu to byla pravda.“

„Když jsem se pak dozvěděl, proč ses vrátila, málem to se mnou seklo.“ Pro změnu ho začala konejšit ona. „Powelle, přestaň se topit v minulosti, pojďme spolu dál. Naše je budoucnost, nezapomínej. Máme plno plánů. Máme Maggie, budeme mít další děti.“

„Copak Maggie,“ pobaveně se usmál. „To je rančerka jako vyšitá. Kdybys ji viděla…“

„Už věříš, že je tvoje dcera?“

„Samozřejmě. Sally mi lhala i v tomhle.“

„Musím ti něco říct,“ vážně mu oznámila. Powell doufal, že to nebude zase nějaká ťafka. Spíš by potřeboval vzpruhu.

„Pamatuješ si, jak jsem ti dokazovala, že jsem lepší než Holtonová?“ zeptala se ho. „No… pár týdnů to bude.“ „Pár, jo? Šest,“ opravila ho. „Dobře, šest.“

Rozdováděně na něj mrkla. Pohladil ji po bříšku. Vytušil, co mu chce říct. „Ty to víš?“ podivila se.

„Jistě, vždyť jsem s tebou každý den a každou noc. Navíc jsem nemohl přehlédnout, že se každé ráno připravuješ o snídani.“

„Ty mě pěkně zlobíš, chtěla jsem tě překvapit.“

„Povídej,“ pobídl ji a zvážněl.

„Jsem těhotná,“ slavnostně mu oznámila.

Samou radostí se zprudka posadil.

„Opravdu?“ ujišťoval se. Když mu to Antonia řekla, teprve si uvědomil, že to je skutečně pravda. „To je paráda!“ zajásal.

Vrhl se na ni tak prudce, až přepadl a s žuchnutím skončil na zemi.

Záhy se ozvalo zaklepání. „Nestalo se vám něco?“ ptala se paní Batesová. Powell běžel ke dveřím, otevřel je a pyšně jí oznámil: „Antonia je těhotná.“

„To je mi novina,“ zaradovala se. „Moment, zatím to nemám ověřené od doktora, jen jsem si dělala test,“ mírnila je Antonia. „To vyjde nastejno,“ mávl rukou. Antonia se spokojeně usmála. Odpoledne tu novinu řekli Maggie. Powell na ni zavolal, aby za nimi přišla do obýváku. Maggie tušila, že se něco děje. Bylo na ní vidět, že se bojí. Poslední dobou bylo doma krásně, měla obavy, aby se to nezkazilo. Co když se táta s Antonií nakonec přece jen rozhodli, že ji pošlou pryč? Třeba na internátní školu nebo do dětského domova?

„Maggie, musíme ti říct velkou zprávu,“ nadšeně jí oznámil Powell. „Antonia je těhotná.“

„Opravdu?“ zaradovala se. „To jsem ráda. Bála jsem se, že jsem něco provedla. Tak vy budete mít miminko?“ vyptávala se. Náhle se rozjasnila jako sluníčko. „Julie bude zelená závistí,“ zasmála se. „Budu si je moct pochovat? A můžu se o malé starat? Sehnala bych si knížky, naučila bych se…“

Antonia se s úlevou rozesmála. Obávala se, aby Maggie nezačala žárlit.

„To víš, že můžeš,“ skočila jí do řeči. „Ani nevíš, jak jsem ráda, že se nezlobíš. Nevěděla jsem, jestli to na tebe nebude moc brzy.“

„Ale mami,“ napomenula ji. „Jako bys mě neznala.“ Podívala se na rodiče. „Bude to kluk?“

Powell pokrčil rameny. „To nevíme, ale holka by taky byla fajn, ne?“

Maggie byla nadšená. „To budou děti ve škole valit oči. Moc rádi na tebe vzpomínáme,“ řekla Antonii. „Slečna Tylerová je hodná, ale ty jsi byla výjimečná.“

„Jednoho dne zase začnu učit, chybělo by mi to. A nemysli si,“ dodala, „taky mi chybíte, jste bezvadná třída.“ Co kdybychom zajeli za dědou a řekli mu to?“ navrhl Powell. „Tak jo!“ zajásala Maggie. „Jdu si pro svetr.“ Ben byl dojatý. Ta zpráva ho tak zmohla, až si radši sedl. Spokojeně si všechny tři prohlížel. Měl z nich radost. „Tak já budu už dvojnásobný dědeček,“ liboval si. „Bude to kluk, dědo,“ vážně mu oznámila Maggie. „Vím to. Určitě se mu budou líbit tvoje vláčky. Nezlob se, že se mi nelíbí, ale mám radši krávy.“ Ben se rozesmál.

„Já se přece nezlobím, Maggie. Třeba mi jednoho dne pomůžeš učit to malé, jak je to se starožitným nábytkem. Ještě mu nebude rozumět.“

„Tak jo, to bude fajn,“ usoudila.

„Budu se těšit,“ mrkl na ni děda.

„Já taky, ale skot je stejně lepší. Je i vědecký, viď, tati?“ otočila se na Powella. Nezklamal ji. Přikývl a pohladil ji.

Ben měl Maggie moc rád. Často k němu chodívala na návštěvu, probírali se spolu knihami, četli si a povídali si o všem možném. Ben se ťukl do čela. „Něco pro tebe mám, byl jsem ve výprodeji knih,“ oznámil Maggie a opatrně podal Maggie balíček. „Dávej na ni pozor, má velkou cenu.“

Maggie si užasle přečetla název knihy, která vyšla už v devatenáctém století. „Dědo, to je nádhera,“ zaplesala. Powell uznale pískl. „Bene, to muselo stát majlant.“

„Maggie to dobře ví, neboj se. Bude tu knížku hlídat jako oko v hlavě, viď?“ Pohladil ji po vlasech. „Nikdo jiný se neumí o knížky starat tak krásně jako Maggie, jestli to ještě nevíte. Nikdy s nimi nehází, je na ně opatrná, nenechává je nikde povalovat, vždycky je vrací na místo. Klidně si může číst i v mých starožitných knihách, je moc šikovná.“

Ben se na Maggie dlouze zadíval. „Kéž by tě viděla maminka, Maggie,“ dojatě pronesl. „Měla by z tebe velkou radost.“

„Určitě ji vidí, tati,“ řekla mu Antonia. Usmála se na Maggie. Antonia večer zavolala Barrie a sdělila jí velkou novinu. Barrie měla radost.

„Až se malý narodí, musíš mi hned dát vědět, okamžitě přiletím,“ naléhala na kamarádku.

„Malý?“ podivila se Antonia. „Co všichni máte s klukem?“

„Určitě to bude kluk, holčičku máte, na řadě je kluk.“

„No, jak myslíš, budu se snažit.“ Odmlčela se. „Je něco nového? Co Dawson?“ opatrně se zeptala.

Barrie mlčela. „Nic nového není.“

„Nedávno jsem viděla tu Holtonovou,“ řekla jí Antonia.

Barrie si odkašlala. „Jaká je? Je stará?“

„No, zas tolik ne, tipuju ji tak na čtyřiatřicet. Je štíhlá, atraktivní, má nádherné vlasy, obléká se podle poslední módy.“

„Určitě se mu líbí.“

„Barrie, potřebovali bychom s ním pomoct. Přece nedopustíš, aby ho lapila. Je to pěkná lasička,“ dodala. Potom vyprávěla kamarádce, jak k nim přišla domů.

„Pozval mě,“ stručně pronesla Barrie. „Myslel si, že mě naláká na roli hospodyně, aby mu Holtonová dala pokoj.“

„Třeba to myslel dobře. Co když už neví, jak jinak by tě sem nalákal? Ženských si vůbec nevšímá, třeba myslí jen na tebe!“

„Cože? Ty mi chceš tvrdit, že si Dawson nevšímá ženských? To je hodně špatný vtip.“ Odmlčela se.

„Jsi tam?“ po chvíli se zeptala Antonia.

„Jo,“ Barrie si povzdychla. „Dawson je z té půdy úplně bez sebe. Chvílemi mám pocit, že by pro ni udělal všechno na světě. Možná by mu ani svatba s Holtonovou nebyla proti mysli.“

„Neřekla bych, že by to tak vyhrotil. Podle mě ji pozval na jednání a ona z toho udělala žádost o ruku. Je poněkud patetická, měla bys ji vidět. Má nepříjemné chování, patrně je zvyklá dostat, co chce. Dawson o ni nestojí, zato ona by ráda jeho peníze. Myslím si, že ona honí jeho.“

„Vidíš, to mě nenapadlo.“ V Barriině hlasu zazněla úleva. „Dawson o ničem takovém nemluvil.“ „Dalas mu vůbec šanci, aby ti něco vysvětlil?“ zeptala se jí Antonia.

„Ne, nedala,“ připustila Barrie. „Je to tak lepší. Nerada bych si v Bighornu prožila peklo, byť jediný víkend. Znám ho, vím, co dokáže.“

„Měla bys to zkusit, Barrie. Třeba se dozvíš věci, které změní tvůj názor,“ domlouvala kamarádce Antonia.

„To bych se divila.“ Barrie se hořce zasmála. „Ale dám na tebe. Zavolám mu. Když mě znovu požádá, abych přijela, budu souhlasit. Musíš mi ale slíbit, že tam taky budeš, kdyby něco…“

„Samozřejmě. Zavolej mu hned.“

„Tolik to snad nechvátá.“

„Barrie, Dawson není žádný buran, je to chlap jako každý jiný.“

„Jasně.“ Barriein hlas nezněl přesvědčivě.

„Barrie, nikdy jsi nebyla zbabělec, tak s tím nezačínej. Koukej sebou mrsknout a pomoz mu!“

„Haha, ledový muž potřebuje zachránit od smutné ženy. To je vtip roku.“ Barrie váhala. „Kdo mu tak vlastně říká?“

„Asi každý, nevím. Prostě se to tady tak traduje. Dawson nechodí na žádné schůzky, Holtonová byla výjimka.“ Antonia chvíli počkala, aby její slova měla ten správný účinek. „Nepřipadá ti to zvláštní?“

Pochopitelně že připadalo, ale Barrie nehodlala nikomu sdělovat příčinu. Ani Antonii ne. Prozatím. Moc to bolelo. Asi by se přece jen měla vydat do Sheridanu a zjistit pravdu.

„Tak jo, pojedu tam,“ oznámila Antonii.

„Určitě,“ povzbudila ji Antonia. Záhy se rozloučily. Barrie měla o čem přemýšlet.

Zanedlouho poté dorazil Powell. „Sluší ti to, růžová je tvoje barva,“ pochválil jí oblečení.

Opětovala jeho úsměv. „Děkuju.“

Sedl si k ní na pohovku a přitiskl si ji k sobě. „Co se stalo?“

„Holtonová dává Dawsonovi zabrat.“

„Dobře mu tak,“ spokojeně prohodil.

Upřela na něj nechápavý pohled. „Powelle, není ti hanba? Měl bys s ním držet za jeden provaz. Pokud vím, tak šla i po tobě, snad víš, jak mu je.“

„Naštěstí jsi mě zachránila,“ spokojeně si povzdychl. Sklonil se k ní a políbil ji.

„Dawsona nemůže zachránit nikdo jiný než Barrie.“

„Ale kde, on to zvládne, není malý kluk,“ konejšil ji blahosklonně.

„Tebe už ta půda mezi tvým a jeho pozemkem nezajímá?“ zeptala se ho.

„Ne, jakmile jsme se vzali, přestalo mě zajímat víc věcí.“ Mávl rukou. „Beztak jsem tušil, že Holtonová za ten pozemek chtěla víc než peníze. Nechtěl jsem sytit tvoji žárlivost, z toho bych nemohl mít radost.“

„Jsi skvělý,“ zavrněla.

„Stejně se mi nelíbí, není můj typ, ovšem tušil jsem, že by využila situace ve svůj prospěch. To jsem jí dopřát nehodlal. Tak jsem radši hned vycouval a je pokoj. Jo, řeknu ti ještě něco,“ dodal významně. „Podle mě Dawson taky ten pozemek nedostane. Ona jde určitě po penězích. Jestli si ji nevezme, spláče nad výdělkem.“

„Třeba ji o ruku požádá,“ nadhodila Antonia.

Zavrtěl hlavou. „Nemám ho rád, ale hlupák není. Holtonová je jednoduchá lasička, prohlédne ji. Dawson ví, co chce, nenechá se zmást.“

„Snad máš pravdu, podle mě by se měl dát dohromady s Barrie. Určitě mezi nimi něco proběhlo. Nechápu, proč mi to Barrie nechce říct. Jako by se styděla.“

Políbil ji na temeno. „Však oni si poradí, neboj.“ Rozhlédl se po místnosti. „Uvědomuješ si, jak moc se tu změnilo od chvíle, kdy ses sem nastěhovala?“

Usmála se. „Ano. Maggie je jako vyměněná. Mám z ní radost.“

„Já taky. Tvůj otec je taky samá legrace, Ida Batesová vtipkuje a usmívá se, nestačím žasnout.“ S láskou na ni pohlédl. „Jsi kouzelnice. Těším se na malé. Maggie taky. Máme všechno, co si můžeme přát.“

Spokojeně mu položila hlavu na hruď a zavřela oči. „To máš pravdu.“ Za sedm měsíců se jim narodil Nelson Charles Long. Powell strávil s Antonií každičkou minutu porodu. Chlapec maminku netrápil, narodil se rychle a bez komplikací. Maggie směla na sál hned po narození bratra. Nemohla se na něj vynadívat.

„Tati, všiml sis, jak je ti podobný?“ zeptala se Maggie otce.

„Ne, je podobný Antonii,“ namítl. „Ty jsi mi podobná,“ zdůraznil.

Maggie se rozzářila. Přesně to potřebovala slyšet. Věděla, že ji bratr neodstrčí na druhou kolej. Chladná, protivná minulost byla dávno za nimi. Měla milující rodiče. Nikdy by ji nenapadlo, že se jednou bude mít tak dobře.

Antonia se dokonce Powella zeptala, co Sally tenkrát psala v dopise, který si odmítla přečíst. Powell přesně nevěděl, vzpomínal si na jednu citaci, která zněla: Vezmi si, co chceš, a zaplať za to, řekl bůh. Sally prý konečně odhalila pravý význam tohoto přísloví. Chtěla se Antonii omluvit.

Bohužel pozdě.

Antonia jí odpustila. Díky Sally měla jedinečnou dceru. I ona si z minulosti odnášela bolestnou zkušenost. Posílila ji. A dodala jí novou naději. Z minulosti se poučila i Maggie. Podívala se na hrdého otce. Pyšně držel v náručí svého syna. Konečně má svou vytouženou rodinu.