Diana Palmer

Maggie´s Dad 02. Jako led

PROLOG

Dawson Rutherford na schodech domu Mercerových zaváhal. Zatímco mu komorník přidržoval vyřezávané vstupní dveře dokořán, jen mlhavě vnímal hudbu, hlasy, cinkot ledu ve sklenkách. Takhle nejistý si snad ještě nikdy nepřipadal. Jak ho asi přivítá? Musel se sám sobě usmát. Copak jeho nevlastní sestra, Barrie Bellová, jeho přítomnost někdy v posledních letech uvítala? Kdysi ho milovala. On ale její city zadusil. Stejně tak se sám v sobě snažil potlačit všechny ty prudké emoce, jež v něm probouzela od chvíle, kdy se její matka provdala za jeho otce.

Velkou, štíhlou rukou si prohrábl krátké zlatavé vlasy a jeho světle zelené oči vypadaly zamyšleně. Byl typem elegantního a velmi pohledného muže, jaký se ženám líbí. On však příslušnicím opačného pohlaví nevěnoval velkou pozornost, takže o něm mnohé tvrdily, že prý je jako kus ledu.

V tom ji otevřenými dveřmi uviděl. Dlouhé černé vlasy se jí vlnily po nahých ramenou a ve stříbřitých šatech doslova zářila. Byla jediným člověkem, který mu po smrti rodičů zbyl, jenomže se mu vyhýbala. Neměl jí to za zlé, už proto, že se teprve nedávno dozvěděl o další oběti svého bouřlivého vztahu s Barrie.

Váhal, jestli se s ní má znovu sejít. Při posledním setkání se pohádali kvůli téže věci, o níž s ní chce mluvit teď. Tentokrát však potřebuje záminku, aby ji dostal zpátky do Sheridanu ve státě Wyoming. Musí jí vynahradit pět bolavých let. Kvůli tomu se bude muset potýkat nejen se svým vlastním trápením, ale i se strachem, který v Barrie vyvolává. Netěšil se na to, ale bylo načase smazat minulost a začít znovu. Jestli to půjde…

PRVNÍ KAPITOLA

Platilo nepsané pravidlo, že kdo pořádá večírek, nesmí na něj pozvat zároveň Barrie Bellovou i jejího nevlastního bratra, Dawsona Rutherforda. Vzhledem k tomu, že ti dva nikdy neměli mnoho společných přátel a žili každý v jiném státě, většinou to nebyl problém. Každé pravidlo ale má své výjimky, jak Barrie právě zjistila. Původně vlastně ani nikam jít nechtěla, jenže Martha a John Mercerovi, staří přátelé Rutherfordových, kteří s Barrie udržovali kontakty od té doby, co se přistěhovali do Tucsonu, prohlásili, že potřebuje přijít na jiné myšlenky. Letos v létě totiž neučila a práce na vedlejší úvazek, která dodávala vítané injekce jejímu bankovnímu kontu, náhle skončila. Barrie potřebovala trochu rozveselit a Martha uspořádala večírek coby zaručený lék.

Lék zabral. Barrie se tu cítila nejlépe za posledních několik měsíců. Seděla v ústraní na schodišti v hale se dvěma svými obdivovateli. Jeden z nich byl vedoucím pracovníkem v bance a druhý hrál na kytaru v jazzové kapele. Barrie na sobě měla šaty, jež musely zaručeně zvednout mužům tlak. Jejich stříbrná látka jí obepínala postavu od ramínek pošitých flitry, jež se třpytily na její lehce opálené pokožce, až ke kotníkům. Sukně se na jedné straně svůdně rozvírala v dlouhém rozparku. Lodičky na vysokém podpatku měly stejnou barvu jako šaty. Vlnité černé vlasy měla Barrie rozpuštěné, takže jí sahaly skoro do pasu. Jasně zelené oči jí v oválné tváři zářily štěstím.

Rázem však pohasly ve chvíli, kdy spatřila, že do dveří vešel Dawson Rutherford. Zmlkla a výraz jejích očí byl najednou zranitelný a vylekaný. Její dva společníci si Barriinu náhlou proměnu nedali do souvislosti s příchodem jejího nevlastního bratra hned. Pochopili to až po chvíli, když ji Dawson zahlédl, omluvil se hostitelce a přišel se sklenkou v ruce za ní.

Dawson mezi přítomnými muži po fyzické stránce vynikal. Někteří z hostů byli velmi atraktivní, Dawson je ale předčil. Vlnité blond vlasy měl nakrátko ostříhané a jeho dokonale modelovaný obličej byl pěkně opálený. Hluboko posazené zelené oči byly alespoň o dva odstíny světlejší než Barriiny. Měl vysokou a štíhlou postavu, vypracovanou hodinami strávenými v sedle. Dawson byl multimilionář a šéfoval řadě lidí, to mu však nebránilo osobně vypomáhat na těch mnoha rančích, jež mu patřily. Nebylo nic neobvyklého zastihnout ho, jak odhání telata od stáda ke značkování, nebo jak žene dobytek přes travnaté pláně své australské farmy, která se rozprostírala na několika tisících čtverečních kilometrů v Channel Country. Volný čas, jehož neměl mnoho, trávil výcvikem svých plnokrevníků na domovském ranči v Sheridanu ve Wyomingu, pokud se právě nezabýval obchodem s dobytkem po celých Státech.

Byl to elegantní muž, počínaje ručně šitými koženými botami, přes luxusní kalhoty a bílou hedvábnou košili se stojáčkem, až po značkové sako. Všechno, co na sobě měl, včetně rolexek a diamantového prstenu ve tvaru podkovy, svědčilo o jeho bohatství. K přitažlivému vzhledu se u něj pojil chladný, pronikavý intelekt. Dawson mluvil plynně francouzsky a španělsky a měl za sebou studium obchodu.

Oba Barriini společníci jako by se přikrčili, když se vedle nich objevil se sklenkou ve své mohutné ruce. Pil jen málokdy a vždycky s mírou. Patřil k mužům, kteří nad sebou neradi ztrácejí kontrolu. Barrie byla kdysi svědkem jednoho případu, kdy se mu to stalo. Možná právě proto ji tolik nenáviděl.

„Ale ale, že by Martha ráda porušovala nepsaná pravidla?” zeptal se Dawson hlubokým sametovým hlasem. „Martha pozvala mě, ne tebe,” řekla Barrie chladně. „Určitě to udělal John. Směje se,” dodala s očima upřenýma na Marthina muže na druhém konci místnosti. Dawson sledoval její pohled a pozvedl sklenku směrem k hostiteli. Muž gesto opětoval, ale když zachytil Barriin rozzuřený pohled, rychle se odvrátil. „Nepředstavíš nás?” pronesl Dawson jakoby nic a zavadil přitom očima o dva muže po jejím boku. „Tohle je Ted a tohle je… Jakže se jmenujete?” zeptala se trochu překotně druhého muže. „Bill,” odpověděl. „A to je můj nevlastní bratr, Dawson Rutherford,” dodala.

Bill se usmál a napřáhl ruku. Dawson k němu odměřeně pokývl, ale jeho ruku ignoroval. Mladší muž si odkašlal a rozpačitě se usmál na Barrie. „Potřebuju dotankovat pití,” prohlásil rychle, protože Dawson se zatvářil poněkud nebezpečně. „Já taky,” přidal se Ted a s omluvným úsměvem se odplížil. Barrie za nimi vrhla vražedný pohled. „Zbabělci,” zavrčela. „Ty už dneska potřebuješ k povyražení hned dva pány najednou?” zeptal se Dawson opovržlivě. Chladným pohledem přitom přejel hluboký výstřih jejích šatů, zdůrazňující její pěkná ňadra. Připadala si jako nahá. V životě by si na sebe nevzala tak odvážné šaty, kdyby věděla, že na večírku bude i Dawson. V téhle kamufláži ji zastihl jen díky tomu, že se tu objevil nečekaně. Nesmí se tím však nechat znervóznit. „Jistota je jistota,” prohlásila s chladným úsměvem. „Jak se máš, Dawsone?”

„Jak vypadám?” opáčil. „Vypadáš, že se ti vede dobře,” odpověděla pouze. Dawson za ní před pár měsíci přišel do jejího bytu a snažil se ji přimět, aby dělala gardedámu Leslie Holtonové, vdově a bývalé herečce, jíž patřil pozemek, který chtěl Dawson koupit. Odmítla, pohádali se a přestali spolu mluvit. Myslela si, že Dawson ji už nikdy nevyhledá, ale najednou je tady. Dovedla si představit, že dotyčná vdova ho pořád ještě pronásleduje. Nedávno jí to alespoň řekla její nejlepší přítelkyně, Antonia Hayes Longová.

Napil se ze své sklenky, ale oči z ní přitom nespustil. „Corlie obden převléká tvou postel a pořád doufá, že přijedeš.” Corlie byla hospodyně v Dawsonově sheridanském domě. Spolu se svým manželem Rodgem tam pracovala už dávno předtím, než si Barriina matka vzala Dawsonova otce. Barrie je měla oba moc ráda a stýskalo se jí po nich. Ne však natolik, aby se tam vrátila, byť i jenom na návštěvu. „Já do Sheridanu nepatřím,” prohlásila pevně. „Můj domov je teď v Tucsonu.”

„Nemáš žádný domov, stejně jako já,” odsekl ledově. „Naši rodiče jsou mrtví. Máme jen jeden druhého.” „V tom případě nemám nic,” řekla s výmluvným pohledem. Ten strohý výrok ho ranil, dodal proto kousavě: „Doufám, že už se kvůli mně neužíráš, lásko.” Sevřela ruce v pěst. Dawson kdysi dobře věděl, co k němu cítí, a často toho využíval proti ní. „Ani náhodou. A neříkej mi lásko!” Přivřenýma očima se zadíval na její rty. „Já takové výrazy v běžném hovoru používám málokdy,” připomněl jí. „Oba víme, kdy jsem ti to řekl naposledy, že ano?” Nejradši by zalezla někam pod schody. Zavřela oči pod přívalem vzpomínek. Znovu slyšela Dawsonův hluboký hlas zastřený touhou, jak při každém pohybu jejich těl šeptá: „Lásko! Ach, panebože, lásko, lásko…!”

Zasténala a pokusila se uniknout, ale stál příliš blízko. Sedl si o schod níž a opřel se o loket, takže ji jeho paže uvěznila mezi ním a zábradlím. „Neutíkej, už jsi velká,” napomenul ji. „Milování s mužem je povolené, Barrie. Nepůjdeš za to do pekla. To už teď při svých zkušenostech jistě víš.” Podívala se na něho s obavami a s pocitem ponížení. „Při mých zkušenostech?” zašeptala. „Kolik mužských jsi měla? Už se nepamatuješ? Její pohled se mu zabodl do očí. „Pamatuju se, Dawsone,” řekla s nuceným úsměvem. „Měla jsem jednoho. Jenom jednoho.” Při těch slovech se zachvěla. Její reakce jako by mu vzala vítr z plachet. Zíral na ni a jeho světlé oči nezvykle zpozorněly. Založila si ruce pevně na prsou a celé tělo jako by jí v jeho přítomnosti ztuhlo.

O pár centimetrů se odsunul, ale stejně se příliš neuvolnila. Ráda by sama sobě namluvila, že to na něho jenom hraje, aby v něm oživila pocit viny, ale nebyla to pravda. I když ho měla pořád ráda, bála se ho a bylo to na ní vidět. Tentokrát ho to vědomí stísňovalo víc než kdy dřív. Dobíral si ji pro její city celé roky, až se z toho stal zlozvyk, s nímž nedokázal přestat. Udělal to i tu noc, kdy ztratil hlavu a připravil ji o její nevinnost. Byl na ni zlý jen proto, aby potlačil svůj vlastní pocit viny a studu za to, že se přestal ovládat. Dnes v noci na ni útočit nechtěl. Přišel se naopak usmířit. Jenže žárlil kvůli jejím šatům a kvůli těm dvěma dychtivým mladíkům, kteří jí ještě před chvílí seděli u nohou. Nemyslel vážně ani slovo z toho, co jí řekl, jenže to ona nemohla vědět. Trestal ji za svoje vlastní hříchy a bylo mu ze sebe samého nanic. Zvlášť kvůli tomu, co jí způsobil, a o čem se nedávno dozvěděl…

Sklopil oči k jejím založeným pažím. Působila jako zbité dětsko. Přesně takhle vypadala potom, co ji svedl. Ten výjev měl bolestně vpálený do paměti jako cejch. „Chci si jen promluvit,” řekl stroze. „Takže se můžeš uklidnit.” „Co bychom si my dva ještě mohli říct?” zeptala se ledově. „Nejradši bych tě už nikdy neviděla, Dawsone!” Zabodl se do ní pohledem. „Nepovídej.” S ním žádnou hádku nevyhraje, takže bude nejlepší ji ani nezačínat. „O čem chceš mluvit?” Přelétl očima obývací pokoj, v němž se lidé smáli, pili a povídali si. Byli šťastní a uvolnění. Ne jako ti dva na schodech. Pokrčil rameny a znovu usrkl ze své sklenky. „O čem asi? Chci, abys na týden nebo na dva přijela domů.” Srdce se jí rozbušilo. Odvrátila pohled. „Ne!”

Tuhle reakci čekal a byl připraven s ní polemizovat. „Budeš tam mít garde,” sdělil jí. „Rodge a Corlie.” Schválně se odmlčel. „A taky vdovu Holtonovou.” Vzhlédla k němu. „Ale?” zamumlala sarkasticky. „Proč se s ní prostě neoženíš, ať to máš z krku?” Rozhodl se její tón ignorovat. „Dobře víš, že má pozemek v Bighornu, který potřebuju. Je ochotná o tom se mnou diskutovat jedině pod podmínkou, že ji na pár dnů pozvu do Sheridanu.” „Slyšela jsem, že je na ranči každou chvíli,” poznamenala. „Ano, ale nezůstává přes noc,” řekl. „Teď tam bude trávit několik dnů a k tomu potřebuju tebe.” Nevypadal, že by ho to těšilo. To je zvláštní, protože od své nejlepší přítelkyně Antonie Longové slyšela, že ta vdova je krásná a také volná. Nechápala, proč se jí Dawson vyhýbá. Bylo veřejným tajemstvím, že vdova Holtonová uháněla Antoniina manžela, Powella Longa, a že na Dawsona také vrhá vyzývavé pohledy.

Barrie věděla, že na to nemá nárok, ale přesto žárlila. Nedívala se na něho, aby nepoznal, jak zranitelná pořád ještě je. „Určitě se ti líbí, když jsi ochotný ji pozvat na ranč,” řekla. „Tak proč mě nutíš, abych byla u toho?” Jeho světle zelené oči se střetly s jejími. „Nechci ji ve své posteli. Vyjadřuju se dost jasně?” Zarděla se. O tak intimních věcech spolu nikdy nemluvili. „Pořád se červenáš jako panna,” řekl tiše. V očích se jí zablesklo. „A zrovna ty jsi jediný muž na světě, který ví, že panna nejsem!” řekla hořce. Sklopil oči na koberec a tvářil se neproniknutelně. Po chvilce dopil svůj drink a protáhl ruku zábradlím, aby odložil prázdnou sklenku na stůl u schodiště.

Při tom pohybu jí poodhrnul sukni. Na okamžik byl tak blízko, že viděla jemný důlek na jeho opálené bradě i drobné mateřské znaménko v koutku úst. Smutně si vzpomněla, jak jeho pevné rty chutnaly. Nikdy ho nepřestala milovat, přes všechnu bolest, kterou jí způsobil, i přes jeho podezírání a zlobu. Občas se ptala sama sebe, jestli to někdy dokáže překonat. „Proč se nevdáš?” zeptal se náhle. Zvedla obočí. „Proč bych měla?” Přejel očima po jejím těle, od pevných prsou přes štíhlé boky až k dlouhým nohám. Rozparek šatů vsedě odhaloval její nohy v hedvábných punčochách až příliš zřetelně. S očima pozorně upřenýma na její tvář řekl: „Protože ti je šestadvacet. Za pár let už pro tebe bude těžší mít dítě.” Dítě. Jako by se jí náhle z obličeje ztratila všechna barva. Skoro se jí udělalo špatně, když si vzpomněla na tu strašnou bolest, na svůj strach, když volala sanitku a jela do nemocnice. On se to ale nikdy nedozví, protože ona mu to neřekne.

„Nechci si nikoho brát. Omluv mě, teď musím…” Pokusila se vstát, ale chytil ji za předloktí a přidržel ji na místě. Byl tak blízko, že ucítila exotickou vůni jeho oblíbené kolínské a dech s příchutí whisky. „Přestaň přede mnou utíkat!” zavrčel a díval se jí přitom zpříma do očí. „Pusť mě!” vykřikla a dál se mu snažila vytrhnout. Sevřel ji ještě pevněji. „Nech toho,” řekl nesmlouvavě. Očí se jí blýskaly a tváře jí žhnuly. Najednou ji pustil. „Aspoň vypadáš o něco živěji, když předstíráš, že mě nenávidíš, jako obvykle,” poznamenal stroze. „Nic nepředstírám. Já tě opravdu nenávidím, Dawsone,” prohlásila a snažila se, aby v jejím hlase nezazněl ani náznak citu. „V tom případě by tě cesta se mnou domů neměla nijak obtěžovat.” „Nehodlám stát mezi tebou a tou vdovou. Jestli ten pozemek mermomocí chceš…” „Je to půda s jediným zdrojem vody v Bighornu,” připomněl jí. „Dokud žil její manžel, měl jsem tam volný přístup. Teď ten pozemek koupím bud já nebo Powell Long. Ten by tam můj dobytek nepustil, protože mě nesnáší.” „Já dobře vím, co cítí,” řekla důrazně.

„Víš, co udělá, když tam nebudeš?” pokračoval. „Bude se mě snažit svést, protože si myslí, že jí každý chlap podlehne. Když ji odmítnu, určitě udělá Powellu Longovi nabídku, které neodolá. Tvoje přátelství s Antonií mu nezabrání postavit u řeky ohradu, Barrie. Bez vody přijdeme o ranč, i o dobytek. Všechno budu muset se ztrátou prodat. Část ranče je tvoje dědictví. Proděláš na tom zřejmě víc než já.” „Nemám ráda Sheridan, ani tebe a nechci s tebou strávit svou dovolenou!” „Tak to nedělej.” Bezmocně praštila do zábradlí. „Proč by mi mělo záležet na nějakém dědictví? Vždyť mám dobrou práci!” „Opravdu?”

Zaváhala. Z jejího zaměstnání na půl úvazku sešlo, takže ji čekají finanční potíže. Ve škole sice vydělávala slušně, ale s úsporami dlouho nevystačí. Navíc si uměla představit, co žena jako paní Holtonová dokáže, aby se Dawsonovi dostala na kobylku. Přinejmenším ho může zkompromitovat. Třeba si vymyslí nějakou pomluvu. I takhle kolují drby o Dawsonově nedostatku zájmu o ženy. Už beztak dost zkusil kvůli klevetám o svém ubohém otci a Antonii Longové, i když na nich nebylo ani zrnko pravdy. Kdysi Barrie jeho úspěchy u žen vnímala až bolestně dobře. „Mluvil jsi o pár dnech,” začala. Jeho obočí vylétlo vzhůru. „Snad jsi nezměnila názor?” zvolal s předstíraným údivem. „Rozmyslím si to,” prohlásila pevně. Pokrčil rameny. „Snad dokážeme bydlet několik dnů pod jednou střechou, aniž by došlo ke krveprolití.”

„Tím si nejsem jistá.” Opřela se o zábradlí. „Jestli se rozhodnu jet, což jsem ještě neudělala, odjedu odtamtud hned, jak odjede ona, ať už ten pozemek získáš nebo ne.” Zamyšleně se pousmál. „Bojíš se zůstat se mnou sama?” Nemusela odpovídat, její oči promluvily za ni. „Ani nevíš, jak mi to lichotí,” řekl. „Jenže já tě nechci, Barrie,” dodal posměšně. „Kdysi jsi mě chtěl,” připomněla mu zlostně. Přikývl a vsunul si ruce do kapes. „To už je dávno,” pravil upjatě. „Ted, už mám jiné zájmy a ty taky. Jde jen o to, abys mi už kvůli sobě pomohla získat ten pozemek. Po Georgeově smrti je polovina bighornského ranče tvoje. Jenže bez vody je naše půda bezcenná, takže bys až do penze byla odkázaná jenom na svůj plat.

To věděla. Dividenda, kterou dostávala ze svého podílu na dobytku v Bighornu, jí pomáhala platit účty. „Ach, tady jsi, Dawsone, drahoušku!” zavrněl medový hlas za jeho zády. „Všude tě hledám!” Štíhlá brunetka, o hezkých pár let mladší než Barrie, s rozzářeným úsměvem popadla Dawsona za paži a přitiskla k ní svoje pěkně plné poprsí. „Hrozně ráda bych si s tebou zatančila!” vydechla s vyzývavým pohledem. Dawson ztuhl. Kdyby to Barrie neviděla na vlastní oči, nikdy by tomu nevěřila. S kamenným výrazem se dívce vyprostil a ostentativně se od ní odtáhl. „Dovolíte? Mluvím se svou nevlastní sestrou,” řekl odměřeně. Ženu jeho reakce zjevně šokovala. Byla krásná a určitě si svou koketerií muže snadno získávala. A teď se na ni největší fešák mezi přítomnými tváří, jako kdyby měla lepru.

Nervózně se zasmála. „Pardon, nechtěla jsem rušit. Tak snad později.” Obrátila se a rychle zamířila zpátky do obývacího pokoje. Barrie popošla k Dawsonovi a mlčky se mu podívala do očí. Zatvářil se vzdorovitě. „Říkal jsem ti, že nejsem k mání. Pro tebe, ani pro žádnou jinou.” Zakousla se do svého spodního rtu. Byl to její dávný zlozvyk, kvůli němuž ji kdysi napomínal. Očividně na to nezapomněl. Ukazováčkem jí poklepal na ústa. „Nech toho, poteče ti krev,” pokáral ji. Poslechla ho. „Zapomněla jsem se,” zamumlala a vzdychla. „Dřív jsi míval ženy rád,” řekla s větší hořkostí, než si uvědomovala. „Táhly se za tebou jako včely na med.” Jeho tvář měla tvrdý výraz. „Ztratil jsem na ně chuť.” „Ale proč?” „Nemáš právo zkoumat moje soukromí,” odsekl stroze.

Smutně se pousmála. „To jsem neměla nikdy. Vždycky jsi byl tajemný a uzavřený. Nikdy ses mi s ničím nesvěřoval. Pokaždé ses nemohl dočkat, až se mě zbavíš.” „Až na jeden případ,” odpověděl krátce. „A podívej, kam nás to přivedlo.” Vykročila směrem k obývacímu pokoji. „Ano.” „Když se tě na rovinu na něco zeptám, odpovíš mi upřímně?” zeptal se náhle. Ohlédla se s tázavým výrazem v obličeji. „Záleží na tom? Když ty neodpovídáš na osobní otázky, nevím, proč bych měla já.” „Chci vědět,” řekl tiše, „kolik mužů jsi po mně opravdu měla.” Nad troufalostí té otázky skoro zalapala po dechu. Znovu zamyšleně přejel očima její postavu. „Oblékáš se jako femme fatale. Nepamatuju se, že bych někdy viděl takhle vyzývavou. Flirtuješ a dráždíš chlapy, ale všechno je to jenom na povrchu.” Zamračil se. „Barrie…” Začervenala se. „Přestaň mi číst myšlenky! Nesnášela sem to coby teenager a nesnáším to i teďka!”

Pomalu přikývl. „Dřív jako by mezi námi fungovala telepatie. Jenže pak jsme tuhle schopnost ztratili.” „Ty jsi ji zničil,” opravila ho. Chladně se usmál. „Neměl jsem rád, když jsi mi četla myšlenky.” „Nápodobně,” přikývla. Zlehka se dotkl hedvábné pokožky její tváře a tentokrát neuhnula. „Pojď sem, Barrie,” řekl. Vážně se jí zadíval do očí, jako by ji hypnotizoval. Její nohy ho i přes její vlastní vůli poslechly. „No tak,” pronesl tiše. „Řekni mi pravdu.” Znovu si začala kousat ret, ale jeho palec jí v tom zabránil. Odtáhla se od něj.

„Ven s tím.” Díval se na ni tak neústupně, že neměla na vybranou. „Nemohla jsem, … s nikým jiným,” zašeptala chraptivě. „Bála jsem se.” Celé ty roky, kdy jí zazlíval, co se mezi nimi stalo, byly založené na lži. Cítil vinu a hanbu za to, co z ní udělal, když slyšel o všech jejích ctitelích a viděl ji s jinými muži, jenže teď znal pravdu. Jako ženu ji zničil. Sexuálně ji zmrzačil. Jen proto, že nad sebou ztratil kontrolu stejně jako jeho otec. Ještě před týdnem ale nevěděl, co všechno musela vytrpět. Nemohl jí říct, že dnešní pozvání si na Johnovi doslova vyhádal, protože potřeboval šanci ji vidět. Celé ty dlouhé roky netušil, jak moc jí ublížil. Kamuflovala to velmi dobře. Teď, když znal pravdu, bylo to pro něj neuvěřitelně bolestivé. „Panebože,” řekl pro sebe.

Odtáhl ruku od její tváře. Najednou vypadal starší a úsměšek se mu z obličeje vytratil. „Překvapen?” rýpla si rozechvěle. „Šokován? Vždycky sis o mně myslel jen to nejhorší. I to odpoledne na pláži, předtím než, … se to stalo, jsi věřil, že chci jenom předvádět svoje tělo.” Zadíval se jí upřeně do očí. „Chtěla jsi, abych tě viděl jen já,” řekl dutým hlasem. „Věděl jsem to. Jen jsem si to nechtěl přiznat, to je všechno.” Chladně se zasmála. „Řekl jsi toho hodně,” připomněla mu. „Že jsem coura, že jsem tak nadržená, že nedokážu…” Prstem její ústa umlčel a krátce zavřel oči. „Možná si to neuvědomuješ, ale nejsi jediná, kdo za tu noc draze zaplatil,” řekl po chvíli. „Neříkej, že tě to mrzelo, nebo že ses cítil provinile,” odsekla. „Ty nemáš srdce, Dawsone. Podle mě vůbec nejsi člověk!”

Chabě se zasmál. „O tom v poslední době pochybuju i já sám,” řekl klidně. Třásla se vzteky pod přívalem zraňujících vzpomínek. Já jsem tě milovala!” zvolala přerývaně. „Proboha, copak myslíš, že to nevím?” vyštěkl s hrozivým výrazem v očích. Zbledla jako papír. Za zády sevřela ruce v pěst. Nejradši by se na něho vrhla a ublížila mu, jako on ublížil jí. Pak si ale uvědomila, kde jsou, a přinutila se ke klidu. Tohle není vhodná chvíle ani místo.” Hlas se jí chvěl potlačenými city. Zabořil ruce do kapes a podíval se na ni. „Pojed se mnou do Wyomingu. Je načase, abys to ze sebe setřásla, zkusila jsi dost kvůli něčemu, co vůbec nebyla tvoje vina.

Jeho slova ji překvapila. Byl jako vyměněný, ale nechápala proč. I svoje počáteční uštěpačné poznámky prones1 jen jakoby ze zvyku. Najednou vůbec nevypadá nebezpečně. Jenže ona už mu nedokáže věřit. Za jeho snahou dostat ji do Wyomingu se možná skrývá něco jiného, než potřeba získat gardedámu. „Nechám si to projít hlavou,” řekla. „Nechci se rozhodnout dneska večer. Nevím, jestli se chci do Sheridanu vrátit, i když jde o záchranu mého dědictví.” Chtěl se začít hádat, ale pak si všiml, že napětí předchozí chvíle se jí zračí v obličeji, a že jí z očí vymizel všechen jas. Pokrčil rameny. „Dobře. Rozmysli si to.” Zhluboka se nadechla a prošla kolem něho do obývacího pokoje. Po zbytek večera byla duší celého večírku. To však už Dawson neviděl. O pár minut později vyšel ze dveří a odjel do hotelu. Sám.

DRUHÁ KAPITOLA

Byla to nudná sobota. Barrie už vyprala prádlo a došla nakoupit. Měla mít schůzku, ale zrušila ji. Připadalo jí, že další setkání s mužem, na němž jí nezáleží, už nesnese. Dawsonovi se stejně nikdo nikdy nevyrovná, i když ona si stále namlouvá opak. Patří mu stejně, jako mu patří půl tuctu rančů a jeho početný vozový park, přestože o ni nestojí. Už přestala doufat v zázraky a po včerejším večeru jí bylo jasné, že odpor, který k ní choval od jejích patnáctých narozenin, nikdy nepoleví. Ani vzpomínka na jejich jediné milování nebyla zrovna něčím, co by si chtěla uchovat v paměti. Ublížil jí a pak ji ještě obvinil, že je děvka a že ho vyprovokovala, aby ji svedl. K lidem, jež měl rád, uměl být laskavý, ale Barrie, ani její matka mezi ně nepatřily. Byly pro něj vetřelkyněmi a černými ovcemi Rutherfordovic rodiny. Barriina matka se provdala za jeho otce a Dawson je obě nenáviděl od okamžiku, kdy je prvně spatřil.

O jedenáct let později, po smrti obou jejich rodičů, se změnilo leda to, že se Barrie naučila, jak se před ním chránit. Vyhýbala se Dawsonovi jako morové nákaze, až do včerejšího večera, kdy mu v návalu vzteku leccos vyzradila. Dnes ráno se styděla za to, že mu toho na sebe tolik řekla. Její jedinou nadějí bylo, že touhle dobou už je v půli cesty zpátky do Sheridanu, a že už se s ním nebude muset setkat, dokud se její nejnovější rány nezahojí.

Právě dokončila vytírání kuchyňské podlahy a bosá vynesla mop na malý balkónek, aby uschl, když zazvonil zvonek. Měla hlad, protože byla téměř doba oběda a celé dopoledne strávila prací. Doufala, že muž, s nímž se odmítla dnes večer setkat, ji nejde přesvědčovat, aby si to rozmyslela. Vlnité černé vlasy jí rozcuchaně splývaly po zádech. Byly na ní, spolu se zelenýma očima, to nejhezčí. Měla pěkně vykrojené rty a rovný nos, ale podle běžných měřítek nebyla na první pohled krásná, i když měla pěknou postavu. Byla oblečená v tričku a odřených džínech. Oblečení se kdysi srazilo, takže teď zdůrazňovalo její dokonalé tělo. Nebyla nalíčená, ale oči měla jasné a tváře zrůžovělé námahou. Bez přemýšlení otevřela dveře a začala cosi říkat, když si uvědomila, kdo tam stojí. Rozhodně to nebyl Phil, obchodník, s nímž odmítla jít na schůzku.

Kdykoli se nečekaně setkala s Dawsonem, bylo to pokaždé stejné. Srdce se jí dalo do běhu, sotva popadala dech a celé tělo se jí rozhořelo, jako by stála přímo uprostřed plamenů. Dívaly se na ni zelené oči o dva odstíny světlejší než její. Ať na sobě měl cokoli, vždycky vypadal elegantně. Teď byl oblečený do značkových džínů a bílé košile, přes niž měl ležérně přehozené šedé sako s drobným vzorkem. Na nohou měl ručně šité boty z šedé kůže a v ruce držel krémový stetson. Prohlížel si ji bez úsměvu, s bezvýraznou tváří. Nikdy nedával najevo, co cítí, zatímco sám mohl v Barriině obličeji číst jako v dětském slabikáři. „Co chceš?” zeptala se bojovně. Zatvářil se pobaveně. „Vlídné slovo. Jenže nesmím? Chtít nemožné. Můžu dál? Nebo snad jdu nevhod?” Jeho úsměv pohasl.

Ustoupila ode dveří. „Zkontroluj ložnici, jestli chceš,” prohlásila sarkasticky. Podíval se jí do očí. Dřív by si byl do ní kvůli tomu rýpnul, aby ji popíchl. Ale po včerejším večeru neměl to srdce zraňovat ji ještě víc. Odhodil klobouk na kuchyňskou linku, opřel se o ni a díval se, jak zavírá dveře. „Rozhodla ses, jestli pojedeš do Sheridanu?” zeptal se přímo. „Jde jenom o týden. Máš letní prázdniny a John mi řekl, že z té práce na poloviční úvazek tě propustili.” Sklopil oči a zamyšleně řekl: „Tak dlouho snad bez své svity obdivovatelů vydržíš.” Neodporovala mu, ani se nerozčílila. Přesně to totiž chtěl. S Dawsonem má šanci vyjít, jen když zůstane klidná. „Já ti nechci dělat gardedámu, Dawsone,” prohlásila prostě. „Najdi si někoho jiného.”

„Nemám koho, a ty to víš. Chci tu půdu, ale nehodlám dát paní Holtonové příležitost k vydírání. Ta dáma je zvyklá dostat, co chce.” „Tak, to se k sobě hodíte, že?” odpověděla. „Já nemám všechno, co chci,” řekl a oči se mu zúžily. „Corlie a Rodge budou v domě taky. Chybíš jim.” Neodpověděla. Jen se na něho dívala a hlavou se jí honily všechny zlé vzpomínky. Nenáviděla ho i milovala zároveň. „Tvoje oči jsou velmi výmluvné,” poznamenal. Stísněně si pomyslel, že za její maskou se skrývá bolest, kterou jí způsobil on. „A moc smutné, Barrie.” Jeho hlas zněl zádumčivě. Vytušila v jeho chování změnu, jako by cítil něco, co se snaží skrýt. Jeho štíhlé prsty si pohrávaly s okrajem stetsonu a zdálo se, že ho přitom zevrubně zkoumá. „Koupil jsem ti koně.” Zůstala na něho zírat. „Proč?” „Říkal jsem si, že se třeba necháš podplatit,” prohlásil rozmarně. „Je to valach.” Usmál se. „Umíš ještě jezdit?”

„Ano.” Nechtěla dát najevo, že ji Dawsonova pozornost dojala. Od něho by ji potěšil i plastikový přívěsek. Zvedl oči zpátky k ní. „Takže?” „Máš tam Rodge a Corlie, mě nepotřebuješ.” Upřeně se na ni díval. „Ale ano. Víc, než tušíš.” Polkla. „Poslyš, Dawsone, ty víš, že se tam vrátit nechci, a víš taky proč. Tak to nechme plavat.” V očích se mu zablesklo. „Je to už pět let,” řekl chladně. „Nemůžeš věčně žít v minulosti!” „Proč bych nemohla?!” vyštěkla s nenávistným pohledem. „Neodpustím ti to,” zašeptala a skoro se těmi slovy zalkla. „Nikdy ti neodpustím!” Sklopil zrak a ústa měl pevně sevřená. „Měl jsem to zřejmě čekat. Jenže naděje umírá poslední, že jo?” Sebral klobouk a popošel k ní, takže se zdál být ještě vyšší. Jeho blízkost ji zneklidnila. Couvla o krok zpět.

„Nenapadlo tě, že i já v sobě nosím svoje vlastní jizvy?” zeptal se tiše. „Muži se srdcem z ledu žádné jizvy nemají,” vypravila ze sebe chraptivě. Neřekl ani slovo. Odvrátil se a šel ke dveřím, jako by se vzdával bez boje. To nebylo Dawsonovi podobné. „Co se stalo?” vyhrkla, když už sahal na kliku. Její otázka zněla kupodivu starostlivě, takže se zarazil a otočil, jako by nevěřil vlastním uším. „Cože?” „Ptám se, co se stalo,” opakovala. „Jsi jako vyměněný.” Jeho ruka křečovitě stiskla kliku. „Co ty o tom můžeš vědět?” odsekl. „Něco v sobě tutláš.” Najednou dýchal ztěžka a napjatě si ji měřil přimhouřenýma očima. Uvědomila si přitom, že je teď trochu hubenější, než býval. „Povíš mi to?” zeptala se. „Ne,” řekl po chvíli. „Nic by se tím nezměnilo. Nevyčítám ti, že se mnou nechceš nic mít.”

Instinktivně vytušila, že opravdu skrývá něco, co jí nechce říct. Náhle působil tak zranitelně, že ji to přimělo popojít k němu blíž. Po předchozích pěti letech to bylo něco tak nečekaného, že jeho ruka na klice strnula. Zastavila se těsně před ním a podívala se mu do očí. „No tak, pověz mi to, Dawsone,” řekla jemně. „Jsi jako tvůj otec, všechno z tebe člověk musí tahat.” Zhluboka se nadechl, zaváhal a pak jí to prostě řekl. Nejdřív mu nerozuměla. „Cože jsi?” zeptala se. „Jsem impotentní!” Jen se na něho dívala. Takže klepy, které o něm říkaly, že je jako led, nenarážely na jeho chladnou povahu, ale na ztrátu mužnosti. Nikdy těm řečem nechtěla věřit. „Ale… čím to?” zeptala se zastřeným hlasem. „Kdo ví?” odsekl nervózně. „Copak na tom záleží?” Sundal si klobouk a vjel si rukou do vlasů. „Paní Holtonová je přesvědčená, že je pro mužské hotový poklad.”

Odvrátil od ní tvář, jako by se mu těžko mluvilo. „Potřebuju ten pozemek, takže ji musím pozvat do Sheridanu. Ona po mně jede, takže když se pořádně zasnaží, může snadno zjistit, že jsem… neschopný. Zatím o tom kolují jen pomluvy, ale ona z toho může udělat novinový trhák. Co já vím? Třeba chce přijet hlavně kvůli tomu, aby ty drby prověřila.” Barrie byla zděšená. Došla k pohovce a ztěžka si sedla. Byla stejně bledá jako on. Šokovalo ji, že právě jí, svému největšímu nepříteli, svěřil něco takového. Bylo to, jako by jí dával do ruky nabitou zbraň. Naštvaně ji pozoroval. „Řekni něco.” „Co bych asi tak mohla říct?” zašeptala. „To znamená, že zřejmě tušíš, jak mě to ničí,” zamumlal. Sevřela ruce v klíně. „Takže, já ti mám dělat zeď? Copak ji přítomnost tvojí sestry může zastavit?”

„Nevrátila by ses do Sheridanu jako moje sestra.” Vytáhla obočí. „A jak teda?” Vytáhl z kapsy malou krabičku potaženou sametem, hodil ji Barrie do klína. Zamračeně ji otevřela. Uvnitř byly dva prstýnky, jeden s dokonalým smaragdem od Tiffanyho a s ním ladící svatební kroužek posázený diamanty a smaragdy, nalapala po dechu a upustila krabičku, jako by byla rozžhavená. Nic neřekl, ale přes oči mu přelétl stín. „Umíš hezky vyjádřit, co cítíš,” pravil sarkasticky. „To nemůžeš myslet vážně!” „Proč by ne?” „Jsme příbuzní,” vyhrkla zarděle. „Ale jdi. Nemáme přece mezi sebou žádné pokrevní závazky.” „Lidi nás pomluví.” „To určitě,” souhlasil. „Ale aspoň nebudou mluvit o mé… situaci.”

Teď už chápala přesně, co po ní vlastně chce. Má v Sheridanu předstírat, že je s ním zasnoubená, aby učinila přítrž pomluvám. Hlavně má zabránit tomu, aby o něm paní Holtonová zjistila pravdu, zatímco ji bude přemlouvat, aby mu prodala svou půdu. Zabije tak dvě mouchy jednou ranou. Pomyšlení, že Dawson je impotentní, bylo ohromující. Nedovedla si představit, jak k tomu mohlo dojít. Možná se zamiloval. Před několika lety se šuškalo, že teskní po nějaké ženě, ale její jméno nikdo neznal. „Kdy se to stalo?” zeptala se bez přemýšlení. Probodl ji pohledem. „Do toho ti nic není.” Povytáhla obočí. „Promiň, ale kdo tady komu prokazuje službu?” „To ti nedává právo klást mi intimní otázky. Z koupě toho pozemku budeš mít prospěch i ty.” Zarděla se a odvrátila tvář.

Rozzlobeně si vrazil ruce do kapes. „Barrie, mně se o tom těžko mluví,” vyštěkl. Měla si uvědomit, že křehké mužské ego je značně závislé na zdatnosti v posteli. „Jenže se mnou jsi… to dělat mohl,” vyhrkla. Trpce se usmál. „Ano. Kéž bych na to mohl zapomenout.” To ji překvapilo. Myslela si, že se mu líbilo, co spolu dělali, tehdy alespoň zněl, jako by ta rozkoš byla… Honem zakázané myšlenky zapudila. Sehnul se a zvedl ze země krabičku s prsteny. „Je to nádherný komplet,” poznamenala. „Zrovna jsi ho koupil?” „Mám ho už… nějakou dobu.” Schoval krabičku do kapsy a vzhlédl k ní. Na nic se neptal. Jen se díval. Nechtěla jet do Sheridanu. Včera večer i dnes dopoledne se přesvědčila o tom, že je v jeho společnosti stále zranitelná. Jenže pomyšlení, že by se Dawsonovi někdo posmíval, ji zneklidnilo. Jestli o něm paní Holtonová rozšíří pomluvy, může se s ní sice soudit, ale co mu to bude platné?

Měla v živé paměti, co si její nevlastní otec a Antonia Hayes vytrpěli kvůli zlým drbům. Dawson zřejmě už beztak dost zkusil a co teprve, kdyby všichni věděli, že není schopný sexu? „Barrie?” pobídl ji stroze. Vzdychla. „Říkal jsi jenom na týden?” ujistila se a vzhlédla právě včas, aby zahlédla překvapení v jeho hezké tváři. „A o našem takzvaném zasnoubení se nedozví nikdo kromě paní Holtonové?” Zkoumavě hleděl na svoje boty. „Možná se oznámení bude muset objevit v místních novinách, aby to vypadalo věrohodně. Ale pochybuju, že ta zpráva pronikne do Tucsonu. I kdyby ano, můžeme později zasnoubení zrušit.”

Všechno to bylo prapodivné a velmi nečekané. Vlastně neměla vůbec čas si to rozmyslet. Měla by ho nenávidět, jenže láska se zřejmě nedá vymazat, ať už srdce zakusí cokoli. Barrie patrně odejde do hrobu s Dawsonovým jménem na rtech, bez ohledu na jejich mrtvé dítě, o němž on ani neví, a bez ohledu na žal, který si tajně protrpěla. „Měla bych si dát vyšetřit hlavu,” prohlásila nepřítomně. „Uděláš to?” Pokrčila rameny. „Udělám.” Chvíli tam stál mlčky. Pak vytáhl z kapsy krabičku. „Tohle budeš muset nosit.” Klekl si k pohovce, na níž seděla, a vyndal zásnubní prsten. „Co když mi nepadne?” Jemně jí smaragdový šperk navlékl. Padl jako ulitý. Beze slova zdvihl její ruku k ústům a políbil prsten tak něžně, že zkameněla. Pousmál se. „Aspoň to provedeme, jak se patří, ne?” pronesl ironicky a pružně vyskočil na nohy.

Neodpověděla, protože nechtěla zaplašit pocit z doteku jeho teplých rtů na svých prstech. Podívala se na kámen a pomyslela si, jak je dokonalý. Tak bezchybný smaragd se cenou vyrovná diamantu téže velikosti. „Je umělý?” zeptala se. „Kdepak.” Přejela po kameni prstem. „Miluju smaragdy.” „Vážně?” Řekl to se zájmem. Vzhlédla k němu. „Budu o něj dobře pečovat. Žena, pro kterou jsi ho původně koupil, ho asi nechtěla,” domýšlela si. Znovu se uzavřel do své ulity. „Nechtěla mě,” odpověděl. „S odstupem času si člověk říká, zaplaťpánbůh, že to tak dopadlo.” Mluvil rozzlobeně a hořce.

Barrie si nedovedla představit příčetnou ženu, která by o něj nestála. Ona ho chtěla, i když ne fyzicky, ale citově. Jenže on její city zničil a po jejich jediné intimní chvíli k ní nebyl právě laskavý. S očima upřenýma na prsten se zeptala: „S ní jsi mohl?” Následovala chladná odmlka. „Ano. Ale ta žena už nepatří do mého života a tak to patrně zůstane.” Rozeznala v jeho hlubokém hlasu náznak zloby. „Promiň,” řekla jemně. „Už se nebudu vyptávat.” S rukama v kapsách se od ní odvrátil. „Myslel jsem, že bych tě mohl odvézt do Wyomingu ještě dneska, pokud nemáš nic naléhavého. Třeba rande.” Upřela zrak na jeho záda, která působila nezvykle napjatě. „Měla jsem mít schůzku,” připustila, „ale zrušila jsem ji. Myslela jsem, že to je on, když jsi zvonil. Říkal, že mě ještě zkusí přesvědčit.”

Sotva to dopověděla, ozvalo se ode dveří trojí táhlé zazvonění. Dawson vykročil ke vchodu. „Dawsone, neopovaž se!” zavolala za ním. Nepřimělo ho to ani zpomalit krok. Prudce otevřel dveře. Za nimi stál pohledný mladý blonďák s modrýma očima. „Zdravíčko!” zahlaholil. „Je Barrie doma?” „Za chvíli odjíždí z tohohle státu.” Mladík jménem Phil zaregistroval Dawsonův nepřátelský pohled a úsměv na jeho rtech začal zamrzat. „Ona je vaše příbuzná?” „Je to moje snoubenka,” pravil Dawson a zatvářil se hrozivě. „Cože?” Phil zalapal po dechu. Barrie se protáhla kolem Dawsona. „Ahoj, Phile!” řekla zvesela. „Promiň, ale semlelo se to hrozně rychle. Vidíš?” Strčila mu pod nos ruku s prstenem. Dawson se přitom ani nepohnul. Jen tam stál a probodával Phila očima.

Phil o krok couvl. „Tak to ti blahopřeju. Uvidíme se někdy?” „Ne,” odpověděl Dawson za ni. Barrie si stoupla před něho. „Určitě, Phile. Hezký víkend. Je mi to vážně líto.” „To nic,” prohlásil ve snaze zachránit v trapné situaci, co se dá. Vrhl poslední pohled na Dawsona a velmi rychle zamířil pryč. Dawson si zamumlal cosi pod fousy. Barrie se na něho vyčítavě podívala. „To jsi nemusel,” řekla podrážděně. „Je to prima chlapík. Vyděsil jsi ho k smrti!” „Po dobu našeho zasnoubení patříš mně,” řekl odměřeně. Prudce se nadechla. „Slíbila jsem jen to, že s tebou sehraju komedii, Dawsone. To neznamená, že ti patřím.” Oči se mu nebezpečně zúžily, ale pak se beze slova odvrátil. „Pojedeš se mnou hned?” zeptal se.

„Musím se postarat o byt a sbalit se…” „Na to ti stačí půl hodiny. Tak co?” Zaváhala. Připadala si jako lapená do sítě. Nebyla si jistá, že to je dobrý nápad. Kdyby měla alespoň den na rozmyšlenou, určitě by se do toho nepustila. „Počkejme do pondělí,” navrhla. „Ne. Když budeš mít čas na rozmyšlenou, tak nepojedeš. To nesmím připustit. Slíbila jsi mi to,” dodal. Vztekle vydechla. „Zřejmě jsem blázen.” „Já možná taky,” odpověděl. Sevřel v kapsách ruce v pěst. „Neměl jsem v plánu ji zvát. Pozvala se sama, před půl tuctem dalších lidí, takže jsem se z toho nemohl vykroutit, aniž bych zavdal příčinu k dalším klepům.” „Určitě by se našly i jiné ženy, které by byly ochotné sehrát tvoji snoubenku,” řekla. Potřásl hlavou. „Ani jedna. Copak sem na jih ty drby nepronikly, Barrie?” dodal s hořkým sarkasmem. „Zatím se, ale neví celá pravda. Lidi si myslí, že mám zlomené srdce a trápím se kvůli ženě, kterou nemůžu mít.” „Mají pravdu?” zeptala se s pohledem upřeným na prsten na své ruce.

„Jistě,” prohlásil ironicky. „Zmírám pro ztracenou lásku a s jinou ženou to nedokážu. Není to jasné?” Vidět to na něm ovšem nebylo. Věděla, že jeho životem prošla řada žen. Byli však s Dawsonem vždycky na kordy, takže by se byla těžko dozvěděla, že objevil tu pravou. Patrně se to stalo v průběhu let potom, co se vrátili z prázdnin ve Francii. Od té doby se mu vyhýbala. „Zemřela?” zeptala se tiše. Vysunul bradu. „Možná,” odpověděl. „Záleží na tom?” „Asi ne.” Zkoumala jeho tvář a našla na ní nové vrásky. Blond vlasy měl kolem uší sotva znatelně prošedivělé. „Dawsone, ty šedivíš,” řekla jemně. „Je mi pětatřicet,” připomněl jí. „V září šestatřicet,” doplnila bezmyšlenkovitě. V očích se mu zablesklo. Stejně jako ona si vzpomněl, jak v den svých narozenin pravidelně vyrážel do města s nějakou krásnou ženou. Jednou se mu Barrie pokusila dát dárek. Nebylo to nic velkého, jen malá stříbrná myška, na kterou si sama ušetřila. Pohrdavě se na dárek podíval a hodil ho dívce, kterou na ten večer pozval, aby se pobavila. Barrie pak už myšku nikdy neviděla. Řekla si, že ji zřejmě dal té dívce, protože pro něho očividně nic neznamenala. Jeho reakce ji ranila víc, než cokoli jiného v jejím dosavadním životě.

„Tyhle drobné krutosti jsou nejhorší, co?” řekl, jako by viděl bolest v jejích vzpomínkách. „Během let se sčítají.” Odvrátila se. „To si prodělá kdekdo,” řekla lhostejně. „Ty sis prodělala víc než kdekdo,” odpověděl trpce. „Tenkrát jsem ti dával zabrat den, co den.” „Jak pojedeme do Sheridanu?” zeptala se, aby změnila téma. Dlouze vydechl. „Jsem tu svým letadlem.” „Je zataženo.” „V navigačních přístrojích se vyznám, to přece víš. Bojíš se se mnou letět?” Podívala se na něho. „Ne.” Přes oči mu přelétl stín. „Alespoň, že na mně je i něco, co tě neděsí,” pronesl zasmušile. „Tak jdi balit. Vrátím se pro tebe za dvě hodiny.” Vyšel ze dveří a Barrie tam zůstala stát v zamyšlení nad jeho posledními slovy. Nedávala jí smysl, ačkoliv o nich dumala celou dobu, co si balila věci.

TŘETÍ KAPITOLA

Déšť bičoval přední sklo malého tryskáče, který Dawson pilotoval směrem na svou soukromou přistávací plochu v Sheridanu. Zdálo se, že bouře, jež začala těsně před přistáním, ho ani v nejmenším nezneklidňuje. V kokpitu působil stejně jistě jako za volantem auta nebo kdekoli jinde. Při souboji s bouřkou mu Barrie dokonce zahlédla na tváři úsměv. „Nezlobí tě žaludek?” popíchl ji, sotva si odepnul bezpečnostní pás. Zavrtěla hlavou. „Ty nikdy neuděláš chybu, když jde do tuhého,” poznamenala, aniž si uvědomila, že to může znít jako pochvala. Podíval se jí do tváře. Vypadala unaveně a ustaraně. Měl chuť se jí dotknout, aby jejímu obličeji vrátil barvu a očím jiskru. Jenže teď by ji to mohlo vyplašit. Možná se sblížením čekal příliš dlouho. V jeho životě se za poslední dva týdny hodně změnilo, a to jen díky náhodnému setkání s dávným kamarádem na školním srazu. Nezávazně spolu klábosili o Tucsonu. Onen přítel tam před pěti lety pracoval, coby lékař na jednotce intenzívní péče v místní nemocnici.

Barrie si jeho zamyšleného výrazu všimla a zachmuřila se. „Je něco v nepořádku?” „Skoro všechno, když už se tak ptáš,” řekl nepřítomně. „Život člověku dává tvrdé lekce, holčičko.” Takhle ji nikdy neoslovil. Nikdy neslyšela, že by k někomu mluvil ve zdrobnělinách.

Najednou s ní jednal úplně jinak, skoro něžně. Nechápala to a nevěřila mu. Dawson zachytil koutkem oka pohyb. „Blíží se Rodge,” zamumlal a pokývl směrem k cestě, po níž k nim přijížděla dodávka. „Deset ku jedné, že Corlie je s ním.” Usmála se. „Dlouho jsem je neviděla.” „Naposledy na pohřbu mého otce,” řekl odměřeně. Vyšel z kokpitu a vyklopil schůdky. Sešel po nich jako první a počkal, jestli Barrie nepotřebuje pomoc. Měla však na sobě džíny a tenisky, takže seběhla pružně jako gazela. V tom okamžiku auto zastavilo, dvířka se otevřela a drobná, šedovlasá Corlie rozpřáhla náruč. Barrie k ní přiběhla, celá dychtivá její vřelosti. Mezitím si Rodge potřásl rukou s Dawsonem a pak čekal, až přijde na řadu, aby mohl Barrie také obejmout. Byl tmavooký a nejméně o deset let starší než Corlie, postavu měl ale stále štíhlou a vlasy tmavé, jen s několika stříbrnými pramínky. V Dawsonově nepřítomnosti spravoval ranč, dojednával schůzky a řešil menší obchodní záležitosti.

Oba manželé pracovali u Rutherfordových tak dlouho, že byli spíše součástí rodiny než placenými silami. Barrie se tiskla ke Corlie. Až doteď si ani neuvědomila, jak jí stará paní chyběla. „Dítě, ty jsi zhubla,” obvinila ji Corlie. „Určitě se odbýváš a ani se pořádně nenajíš.” „Můžete mě vykrmit, zatímco tu budu,” řekla Barrie. „Jak dlouho se zdržíš?” chtěla vědět Corlie. Než Barrie stihla odpovědět a vyklopit pravdu, chytil ji Dawson za levou ruku a podržel ji Corlie před nosem. „Tohle je hlavní důvod, proč se vrátila,” řekl. „Jsme zasnoubeni.” „Ach, můj bože,” vykřikla Corlie dřív, než ze sebe šokovaná Barrie dokázala vypravit jediné slovo. Oči staré paní se zalily slzami.

„To si pan Rutherford vždycky moc přál. A my s Rodgem taky,” dodala a znovu Barrie objala. „Nemůžu ani vypovědět, jakou z vás mám radost. Teď se možná přestane pořád mračit a občas se taky usměje,” řekla a ušklíbla se na Dawsona. Barrie nevěděla, co říct. Byla celá zmatená Rodgeovým nadšeným gratulováním, i Dawsonovou přítomností. Zřejmě má nějaký důvod, proč jim o jejich falešném zasnoubení řekl. Možná si připravuje půdu pro příjezd paní Holtonové. Zeptá se ho později. V tu chvíli bylo vzrušující, rozhlížet se kolem sebe a radovat se z toho, že je zpátky v Sheridanu. Ranč byl několik mil za městem. Byl to Dawsonův domov a kdykoli sem přijela, byla tu ráda, protože to tu měl rád on. Přitom ji tu zraňovalo tolik vzpomínek. Ptala se sama sebe, proč i přesto, je jí tohle místo tak blízké.

Uvelebila se na zadním sedadle dodávky s Corlie, zatímco Dawson si sedl za volant a celou cestu k domu s Rodgem probírali obchodní záležitosti. Dům Rutherfordových byl postaven na přelomu století ve viktoriánském stylu. Nahradil mnohem starší stavbu, kterou tu vybudoval Dawsonův pradědeček. Rutherfordovi, žili v Sheridanu už po tři generace. Barrie si často přála, aby o svém původu věděla tolik jako Dawson o svých předcích. Její otec zemřel, když jí bylo deset. Tehdy byla ještě moc malá, než aby ji zajímala minulost. Potom si její matka vzala George Rutherforda, který ovdověl, už když byl Dawson malý chlapec. Byla do svého nového muže tak zamilovaná, že na dceru neměla čas. Dawson na tom byl stejně. Barrie postupně zjistila, že mezi Dawsonem a jeho otcem byl vztah plný respektu, ale i odcizení. George od svého syna očekával hodně, lásku mu však nikdy najevo nedával, jako by mezi nimi stála zeď. Její matka pak způsobila definitivní roztržku prostě tím, že se za George provdala. Barrie se ocitla mezi mlýnskými kameny a fungovala jako Dawsonův hromosvod, jemuž se mstil za nově vzniklý chaos ve svém životě. Otec po sňatku vytěsnil Dawsona ze svého života natrvalo.

Barrie se kdysi pokusila s Dawsonem o své matce mluvit, ale Dawson ji tehdy tvrdě umlčel. Pak už si dávala pozor, aby jejich rozhovor nikdy na soukromá témata nezabrousil. To platí i dnes. Dawson byl vždycky trochu tajemný a velmi uzavřený. Rodge jí vynesl zavazadla do jejího starého pokoje v druhém podlaží. Rozhlédla se po hale, z níž vedly jedny posuvné dveře do obývacího pokoje a druhé do pracovny. Točité schodiště pokryté kobercem směřovalo do horního patra. Světlo obřího křišťálového lustru se odráželo od naleštěné podlahy z černých a bílých dlaždic. Interiér domu byl na ranč až nečekaně elegantní. „Zapomněla jsem, jak je ten dům velký,” poznamenala Barrie. „Taky jsme tu mívali hodně hostů,” připomněla jí Corlie a vrhla zdrcující pohled na Dawsona. „To už dneska není pravda.” „Vezmu vás za slovo,” odpověděl. „Možná uspořádáme párty, až tu bude paní Holtonová.”

„To by byla příjemná změna,” prohlásila Corlie a zamrkala na Barrie. „Ale podle mě tady ta dáma bude čerstvě zasnoubenému párku leda na obtíž. Však já už vám pomůžu zajistit soukromí.” Usmála se a odešla vařit kávu. „Panebože,” zamumlala Barrie při pomyšlení na všechny komplikace, jež se rýsovaly na obzoru. Dawson si zabořil ruce do kapes a podíval se na ni. „Bez obav,” řekl. „To se zvládne.” „Vážně?” Ušklíbla se. „Co když nás paní Holtonová prokoukne?” Popošel k ní tak blízko, že vnímala teplo jeho těla. „Ani jeden z nás není zvyklý se někoho dotýkat, nebo doteky přijímat,” poznamenal, když ztuhla. „To může vypadat divně.”

Vzpomněla si, jak odstrčil tu ženu na večírku v Tucsonu. Barrie se bála být u něj takhle blízko, jenže údajní snoubenci, kteří jeden na druhého ani nesáhnou, by vypadali nepřirozeně. „Co budeme dělat?” zeptala se nešťastně. Ztěžka vzdychl. „Nevím,” odpověděl po pravdě. Pomalu zvedl ruku a dotkl se jejích dlouhých vlnitých vlasů. Prsty se mu trochu chvěly. „Možná se tréninkem trochu zlepšíme.” Kousla se do rtu. „Nemám ráda, když na mě někdo sahá,” zašeptala chraptivě. Zamrkal. Sklopila oči. „Nevšiml sis mě na tom večírku? U nohou mi seděli dva muži, ale udržovala jsem si od nich pořádnou vzdálenost. Tak je to vždycky. Už ani s nikým netančím…” Nechal svou ruku klesnout zpátky. „Bůh mi odpusť,” řekl provinile. „Já si to neodpustím nikdy.”

Překvapeně k němu vzhlédla. Žádnou chybu ani pocit viny nikdy dřív nepřiznal. Něco se s ním muselo stát. Ale co? „Budeme se muset trochu líp poznat, než sem přijede,” pronesl pomalu. „Můžeme se zkusit držet za ruce. Abychom si na sebe zvykli.” Jako dvě děti na první schůzce, pomyslela si a usmála se. Oplatil jí úsměv a poprvé po dlouhé době v něm nebyl výsměch ani zlomyslnost. „Antonia říká, že paní Holtonová je velmi přitažlivá,” poznamenala. „Je,” souhlasil, „ale uvnitř je studená, Barrie. Ráda muže ovládá. Myslím, že není schopná hlubšího citu, pokud se právě nejedná o lásku k penězům. Je to agresivní, vypočítavá ženská. Byla by z ní dobrá manažerka, až na to, že je líná.“ „Zaopatřil ji její manžel dobře?” zeptala se zvědavě.

„Ne. Proto se snaží najít mužského, který se o ni postará.” Naježila se. „Měla by se vrátit do školy a postarat se o sebe sama,” řekla přísně. Tiše se zasmál. „To jsi udělala ty,” přikývl. „Nechtěla sis vzít ani kapesné od George. Natožpak ode mě.” Zarděla se a odvrátila pohled. „Rutherfordovi mi umožnili studovat. To bylo víc než dost.” „Barrie, já jsem si nikdy nemyslel, že si tvoje matka vzala mého otce pro peníze,” řekl, jako by jí četl její bolavé myšlenky. „Milovala ho stejně, jako on miloval ji.” „Tenkrát jsi mluvil jinak.” Zavřel oči. „Nemůžeš mi to zapomenout, viď? Já ti to nevyčítám. Byl jsem tak plný nenávisti a zloby, že jsem pořád mlátil kolem sebe. Ty jsi byla ten nejsnazší a nejzranitelnější cíl.” Podíval se na ni. „Zaplatila jsi za každý hřích, který jsem zazlíval tvé matce.” „A ty ses přitom dobře bavil,” odpověděla zastřeným hlasem. Odvrátil pohled, jako by ho bolest v jejích očích zasáhla. „Chvíli ano,” přiznal se. „Pak jsme jeli na prázdniny na Riviéru s Georgem.”

Na to nedokázala ani pomyslet. Otočila se k němu zády. „Měla bych vybalit.” „Nechoď pryč,” zaprotestoval. „Corlie vaří kafe. Určitě k němu nachystala i nějaký koláč.” Zaváhala. V zelených očích se jí zračila ostražitost a nejistota. Tvář mu ztvrdla. „Neublížím ti,” řekl chraptivě. „Máš moje slovo.” V tomhle byl staromódní. Když něco slíbil, tak to taky splnil.

„Změnilo se snad něco?” zeptala se stísněně. „Já jsem se změnil,” odpověděl pevně. „Jednou ráno ses vzbudil a z ničeho nic ses rozhodl, že zapomeneš na pomstu starou jedenáct let?” S nevyzpytatelným výrazem studoval její obličej. „Ne. Zjistil jsem, o co jsem přišel. Napadlo tě někdy, že život někdy závisí na jediném rozhodnutí? Na ztraceném dopisu nebo na neuskutečněném telefonátu?” „Ne, to mě nenapadlo,” odpověděla. „Člověk se pořád učí. Čím je starší, tím ho ty lekce stojí víc.” „V poslední době nějak filozofuješ,” řekla překvapeně. „Mám dojem, že za celou tu dobu, co se známe, jsme spolu poprvé doopravdy mluvili teprve dneska.” „Ano, já vím,” souhlasil trpce a zamířil do prostorného obývacího pokoje.

Právě tady kdysi tak lhostejně hodil jedné dívce stříbrnou myšku, kterou mu Barrie dala. Od té doby se ale místnost velmi změnila. Dnes tu stál bytelný a pohodlný viktoriánský nábytek. „Tenhle pokoj ti vůbec není podobný,” poznamenala, když se usadila v křehce vyhlížejícím, ale překvapivě pohodlném ušáku. „O to mi ani nešlo,” řekl a sedl si na pohovku potaženou sametem. „Najal jsem architektku, aby to tu zařídila za mě.” „Řekl jsi jí, že to tu má vypadat jako příbytek pro babičku?” zeptala se. Vytáhl obočí. „Pokud sis nevšimla, tenhle dům je viktoriánský. Myslel jsem, že viktoriánský nábytek se ti líbí,” dodal. Zavrtěla se a pohladila područku křesla. „Líbí se mi moc,” připustila tiše. Měla na jazyku otázku, ale vtom vešla Corlie a postavila podnos s kávou a koláčem na velký konferenční stolek.

„Tohle je na lékařský předpis,” prohlásila s šibalským úsměvem. „Velké konferenční stolky ani káva moc viktoriánské nejsou,” zamumlala Barrie. „Ale jsou. Viktoriáni taky pili kávu,” namítla Corlie. „Pili čaj,” poučila ji Barrie. „Z roztomilých porcelánových šálků.” „A taky jedli okurkové sendviče,” poškádlila ji Corlie. Dáš si?” Barrie se zašklebila odporem. „Už o konferenčních stolcích ani nemuknu, když slíbíte, že tohle mi nabízet nebudete.” „Platí. Zavolejte, když budete něco potřebovat.” Corlie odešla a zavřela za sebou posuvné dveře. Dawson pil jako obvykle černou kávu, ale Barrie si do ní dala smetanu a cukr. „Antonia říkala, že ti na tvé střední škole nabídli od podzimu vedení katedry matematiky,” poznamenal. „Vezmeš to?”

Pohlédla na něj přes okraj svého hrnečku. „Nevím,” „odpověděla. „Já ráda učím. Jako vedoucí bych musela dělat hlavně administrativní práci. Okrádala bych se o čas se svými studenty. Řada z nich přitom potřebuje doučování.” Chvilku se na ni díval. „Ty… máš děti ráda, vid?” „Ano.” Pohrávala si se svým šálkem a snažila se nemyslet na dítě, jež spolu mohli mít, ale o něž před lety přišli. Čekal a doufal, že se třeba konečně rozhodne mu své tajemství svěřit. Místo toho se však mlčky pustila do koláče. Nechtěl o tom začínat sám. Bude zřejmě trvat dlouho, než s ním dokáže mluvit o něčem tak intimním a bolestném. Chvíli si spolu povídali o neosobních věcech. Pak Dawson odešel telefonovat do své pracovny a Barrie šla nahoru vybalit.

Udivovalo ji, jak se změnil, ale její rány z minulosti byly ještě příliš otevřené, než aby se před ním přestala mít na pozoru. Večeře byla příjemná. Rodge a Corlie s nimi seděli u stolu a povídali si s Barrie, zatímco Dawson jen mlčky naslouchal. Později se omluvil, že musí jít do své pracovny, a už se nevrátil. Barrie popřála dobrou noc Corlie i Rodgeovi a šla spát. Dlouho nemohla usnout. Dům jí toho tolik připomínal. Nakonec ji vzpomínky nevyhnutelně zanesly až na Riviéru… Tenkrát byl nádherný letní den. Nad bílou pláží poletovali rackové, Barrie seděla na osušce a dělala si starosti se svou konzervativností. Řada lidí tu byla nahá, většina žen neměla vrchní díl plavek. A zdálo se, že si toho vůbec nikdo nevšímá.

Barrie by se také byla ráda opálila bez bílých proužků, jenže i ve svých jedenadvaceti letech měla zábrany a taky trochu trému před Dawsonem. V bílých plavkách vypadal prostě bezvadně a Barrie z něho nemohla spustit oči. Kadeřavý porost na jeho širokých prsou byl o něco tmavší než jeho vlasy, na plochém břiše se zužoval a mizel v plavkách. Dlouhé silné nohy měl krásně snědé. Představovala si, že normálně se asi opaluje bez plavek, i když to nevěděla jistě. Její vlastní myšlenky ji uvedly do rozpaků, takže sklopila oči. Nepřestávala si však přitom pohrávat se šňůrkami své podprsenky a uvažovala, jaké by to bylo, kdyby ji nechala spadnout a kdyby ucítila Dawsonův pohled na svých nahých prsou. Zachvěla se a litovala, že není tak suverénní jako jeho obvyklé společnice, a že aspoň pro jednou nedokáže něco tak odvážného a šokujícího udělat. Podívala se na něho s prsty na šňůrce a nervózně se usmála. Dawson o jejích zábranách nic netušil. Žil v přesvědčení, že Barrie je rozená koketa, která sbírá muže jako na běžícím pásu.

Její plaché projevy náklonnosti vždycky považoval za cílevědomé flirtování, protože tak se chovaly ženy, které znal. Myslel si, že se ho snaží přimět, aby ji ponoukl k svléknutí podprsenky. Měla krásné tělo, jež by moc rád viděl, takže přistoupil na hru. „Jen do toho,” vybídl ji hlubokým, něžným hlasem. „Rozvaž to, Barrie. Chci se na tebe dívat.” Vzpomínala, jak se mu zadívala do očí a uviděla v nich smyslnost. „Proč váháš?” popíchl ji. „Tou svou zatracenou konzervativností budíš pozornost. Žádná jiná žena tu problémy se svým tělem nemá.” Pokývl směrem ke dvěma mladým ženám Barriina věku, jež tančily na pláži kousek od nich jen v bikinách. Váhavě se kousla do rtu a napůl se od něho odvrátila.

Klečel vedle ní s rukama položenýma na svých svalnatých stehnech. „Barrie?” pobídl ji tiše. „Sundej si to.” Hypnotizoval ji očima plnýma dlouho skrývané touhy. Její ruce zápolily s uzlem na šíji, dokud nepovolil. Pak nahmátla uzávěr pod svými lopatkami. Podívala se mu do světle zelených očí a zaplavila ji vlna dosud nepoznaných pocitů. Začervenala se a nechala podprsenku spadnout. Ještě teď si pamatovala výraz jeho očí i to, jak se při pohledu na ni nadechl. Měla plná a pevná ňadra s růžovými bradavkami, které pod jeho upřeným pohledem ztvrdly. Bezmocně se zachvěla. Tváře mu zčervenaly a nepokrytě na ni zíral. Náhle se jeho oči vpily do jejích. Zřejmě v nich spatřil to, co chtěl, protože slabě zasténal a vstal. Jakoby pod tlakem jakéhosi divokého popudu se sehnul a zdvihl ji do náruče. Pomalu ji přivinul k sobě, až se její ňadra přitiskla k jeho hrudníku. Při kontaktu své horké pokožky s jeho chladným tělem strnula.

„Nikdo se nedívá,” řekl chraptivě. „Obejmi mě a pojď ke mně blíž.” Ji samotnou překvapilo, jak rychle zapomněla na svůj stud a poslechla ho. Opřela si rozpálenou tvář o jeho krk a vdechovala jeho vůni, zatímco ji sevřel pevněji a vykročil s ní k vodě. „Proč… proč to děláš?” zajíkla se. „Protože jsem tak zatraceně vzrušený, že to je vidět,” řekl napůl rozzlobeně. „Jediná šance je, schovat se do moře. Copak ty to necítíš taky, Barrie? Ten hlad hluboko v sobě, tu prázdnotu, která chce zaplnit tak silně, až to bolí?” Stiskl ji, až zasténala. „Ano, ty to cítíš taky,” vydechl a zamířil do moře. Jeho ústa přitom našla její rty a Barrie v tu chvíli nevnímala nic než palčivou sladkost Dawsonova polibku a dotyk jeho těla na svých prsou. Ani nepostřehla, v kterém okamžiku se ponořili do vody.

Matně vnímala, že spolu leží v teplém moři, jejich nohy jsou propletené a ona poprvé cítí sílu jeho touhy po ní. Objímali se a ve svém nekonečném polibku zapomněli na celý svět, na hluk pláže i na ostatní plavce. Posunul se, aby mohl štíhlou rukou uchopit její ňadro, a jazykem přitom vnikl do jejích pootevřených úst. Volnou rukou ji nadzvedl a přitiskl si ji přesně na tvrdý střed svého těla. V bodavém návalu rozkoše skoro ztratila vědomí… Konečně usnula. S touto sladkou vzpomínkou, vrytou hluboko do paměti, se bohužel vzápětí smísila další, mnohem temnější. Dawson se nakonec přece jenom na chvíli ovládl a nechal ji v moři samotnou, aby se z jejich horečného objetí vzpamatovala. Během celé večeře s Georgem však Barrie stíhal pohledy, které ji lekaly. Její vlastní naivní úsměvy a radost z jeho pozornosti v ní ještě dnes budí nechuť. Tehdy si myslela, že se do ní zamiloval, a snažila se mu dát najevo, že ona k němu cítí totéž.

Netušila, jak si její plaché flirtování vykládá on. Pochopila to, až když ten večer odešla spát. Posuvné dveře na balkón se otevřely a vešel Dawson. Měl na sobě župan a jinak nic. Strhl z ní prostěradlo. Ležela pod ním jen v kalhotkách, protože byla horká noc a ventilace nefungovala. Její tělo okamžitě zareagovalo na jeho pohled a ani leknutí a strach v ní nepotlačily touhu, kterou muž s Dawsonovými zkušenostmi nemohl nepostřehnout. „Chceš mě, Barrie?” zašeptal, když odhazoval župan a lehal si k ní na postel. „Uvidíme, co umíš kromě těch svůdných pohledů, které na mě vrháš celý večer.” Byla příliš omámená, než aby se mu pokusila vysvětlovat, že ho nesváděla. Chtěla mu říct, že ho miluje, že pro ni znamená všechno. Jenže jeho ruce na jejím těle ji šokovaly stejně jako slůvka, která jí při měsíčním světle šeptal. Stejně na ni zapůsobily dotyky jeho úst na jejích prsou. Laskal ji, jako by byl nějaký noční démon.

Kdyby byla zkušenou ženou, za jakou ji považoval, byla by to pro ni památná noc. Jenže byla panna a on byl celý zdivočelý touhou. Pamatovala si, jak chvějícíma se rukama zdvihl její boky proti svému pevnému tělu i to, jak jeho výkřik rozkoše přehlušil její vlastní bolestivé zasténání. Celou dobu jí cosi šeptal a jeho tělo bylo stejně naléhavé jako jeho ústa a ruce. Pak se vzepjal jako luk a jeho statné tělo se zazmítalo v opakovaných záchvěvech extáze, až se konečně s chraptivým výkřikem prudce zachvěl a jeho ruce ji bolestivě stiskly. Barrie žádnou rozkoš necítila. Bylo jí téměř zle bolestí. Která ne a ne přestat. Když se z ní konečně celý zpocený a vyčerpaný svezl, zamžikala a vykřikla, protože i to ji zabolelo.

Rozplakala se, schoulená do klubíčka, zatímco Dawson vstal a oblékl si župan. Do očí mu neviděla, ale na slova, která jí v tu chvíli řekl, vzpomínala velmi nerada. Jeho hlas byl stejně surový jako předtím jeho tělo.

Byla příliš nezkušená, než aby pochopila, že je zaskočený a rozrušený její nevinností, a snaží se pouze zakrýt svůj silný pocit viny. Všechno mohlo být jinak, kdyby ji byl miloval. Jenže v jejím temném snu byl dravcem, který rve její tělo a působí jí nesnesitelnou bolest… Neuvědomila si, že křičí, jen zaslechla, jak se otevřely a zavřely dveře. Pak se rozsvítilo světlo a něčí ruce s ní třásly. „Barrie. Barrie!” Okamžitě byla vzhůru a uviděla nad sebou Dawsonovu tvář. Měl na sobě župan stejně jako tehdy v noci a jeho vlasy byly mokré ze sprchy. Vzpomínky ji rázem vrátily do chvil, které s ním prožila ve Francii. „Přestaň… mě už… trápit!” zašeptala přerývaně mezi vzlyky. Nedokázal odpovědět. Z pohledu na hrůzu v jejích očích se mu udělalo špatně. „Panebože,” vydechl.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Barrie se postupně probrala, spatřila Dawsonovu zachmuřenou tvář a uvědomila si, kde je. „Nejsme… ve Francii?” zasípala. „Zaplaťpánbůh!“ Dawson vstal z postele, přešel k oknu a zadíval se do tmy. Před očima však měl stále hrůzu v Barriiných očích a bolest, kterou jí způsobil. Barrie si sedla. Všimla si, že Dawson svírá záclonu tak křečovitě, že mu klouby na ruce zbělely. Vypadal vyčerpaně. Těžce polkla. Přejela si dlaněmi pobledlé tváře a shrnula si z nich rozcuchané vlasy. Měla na sobě dlouhou bavlněnou košili, která jí skrývala celé tělo kromě paží a štíhlého krku. Dnes už nespávala jen v kalhotkách ani v parném létě. „Netušil jsem, že o tom doteď míváš noční můry,” řekl po chvíli bezvýrazným hlasem. „Moc často ne,” odpověděla. Nemohla mu říct, že větvinou její sny končí tím, že potratí dítě a volá přitom Dawsona. Dnes to naštěstí nebyl ten případ. Nesnesla by pomyšlení, že on o tom ví.

Sedl si zpátky na druhý konec postele. Ruce v kapsách županu měl sevřené v pěst. „Podruhé by to takové nebylo,” řekl. Oči se jí rozšířily strachem, jako by hrozil, že ji svede znovu. To pomyšlení ho rozzuřilo, ale ovládl se. „Ne… se mnou.” Odvrátil se. „Tak jsem to nemyslel.”

Přitáhla si kolena k bradě a objala je pažemi. Zdálo se, že látka jí na kůži zašustila nezvykle hlučně. Vzhlédla k němu a zlé vzpomínky se začaly vytrácet. Bylo jasné, že bolest v jeho obličeji není hraná. „Copak jsi na to od té doby nikdy nebyla zvědavá?” zeptal se. „Jsi přece žena. Určitě máš přátele, někoho, koho ses mohla zeptat. Řekli by ti, že první zkušenost je většinou špatná.” Dlouze vzdychla. „Nedokážu o tom s nikým mluvit,” řekla nakonec. „Mám jen jednu dobrou přítelkyni. Ale jak jsem se na to mohla zeptat právě Antonie, která nás oba zná tolik let? Hned by uhodla, proč se ptám.” Přikývl. „Byla jsi panna. Potřebovala jsi čas, aby ses vzrušila, jenže já jsem se přestal ovládat moc brzy.“ Zamračeně se na ni podíval. „To se mi stalo poprvé. Žádná žena před tebou, mě v posteli nikdy tak nevyvedla z míry.”

Sklopila oči. Pomyslela si, že by se to možná dalo vykládat jako kompliment. „Tu noc jsem ublížil nám oběma,” řekl jemně. „Předtím jsem byl opravdu přesvědčený, že už máš bohaté zkušenosti, Barrie. Myslel jsem, že jsi mě na té pláži schválně provokovala, abych tě přiměl sundat si podprsenku.” Šokovaně k němu vzhlédla. „Něco takového bych nikdy neudělala!” zaprotestovala. „To jsem zjistil tím nejhorším způsobem,” odpověděl. „A možná se mi to hodilo jako výmluva. Chtěl jsem tě a přesvědčil jsem sám sebe, že v tvém věku jsi už určitě muže měla a že svou plachost jen hraješ. Jenže pak jsem pochopil, proč ses mi dala bez boje. Milovala jsi mě,” řekl chraptivě. Zavřela oči. Bylo nesnesitelné to od něj znovu slyšet. Po té noci, si jí kvůli jejím citům mnohokrát dobíral. Postel se prohnula, jak si přisedl blíž k ní. Zvedl jí bradu, aby se na něho musela podívat. „Pocit viny dokáže chlapa rozjitřit, Barrie,” řekl sametově hlubokým hlasem.

„Zvlášť když ví, že udělal něco, za co nikdy nedojde odpuštění. Dobíral jsem si tě, protože se mi těžko žilo s tím, co jsem ti provedl. Já vím, že teď to nedává moc smysl. Ale jen díky tomu, že jsem z toho tenkrát obvinil tebe, jsem si neprohnal hlavou kulku.” Neřekla ani slovo. Dívala se mu do očí a snažila se ho pochopit. „Nedokázal jsem přestat.” Rozechvěle se nadechl. „Panebože, Barrie, já jsem se snažil. Jenže to nešlo.” Předklonil se a sklopil hlavu. „Celé měsíce jsem potom ve snu slyšel tvůj pláč. Věděl jsem, že ti ubližuju, ale nedokázal jsem toho nechat.” Sama nikdy nepoznala tak silnou rozkoš, ani touhu, která nezná slitování. Nepocítila ji, ačkoli tenkrát při líbání v moři hlad po čemsi neznámém zažila. „Já jsem tě taky chtěla.” Podíval se na ni. „Ty mi nerozumíš, že ne?” zeptal se jemně. „Tvoje jediná intimní zkušenost je spojená s bolestí.”

„Nevěděla jsem, že se ti taky zdály zlé sny,” řekla pomalu. „Zdávají se mi doteď,” řekl s chladným pousmáním. „Jako tobě.” Zkoumavě si ho prohlížela. „Proč jsi tenkrát v noci přišel do mého pokoje?” Naklonil se k ní tak blízko, že jeho obličej vyplňoval téměř celé její zorné pole. „Protože jsem tě chtěl tolik, že bych kvůli tomu i umřel,” procedil mezi zuby. Potlačená divokost v jeho prohlášení ji překvapila. Možná by jeho hlad byla tehdy dokázala pochopit, jenže tahle slova nikdy nevyřkl. „Přišel jsem, protože jsem se neuměl ovládnout. Po pěti letech zřejmě nemá smysl říkat, že je mi to líto.” „Je ti to líto?” zeptala se smutně. Přikývl. „Byl jsem roztrpčený a bolelo mě to jako tebe.

Ale v tvém případě to nebyla jen fyzická bolest.” Zhluboka se nadechl. „Nikdy jsi mi neřekla, že tu noc jsi se mnou počala dítě. Ani to, že jsi o něj pár týdnů nato přišla. Copak sis myslela, že se to nikdy nedozvím?” S bolestí sledoval její šokovaný výraz. Srdce se jí málem rozskočilo. „Jak jsi na to přišel?” vypravila ze sebe. „Neřekla jsem to ani Antonii!” „Vzpomínáš si na internistu, který tě ošetřoval v příjmové ambulanci?” „Ano. Richard Dean,” vzpomněla si. „Studoval s tebou v ročníku. Ale říkal, že se nestýkáte. Navíc je to doktor, složil přísahu o lékařském tajemství!” „Před pár týdny jsme se setkali na školním srazu,” vysvětlil jí. „Myslel, že o tom vím. Koneckonců, jsi moje nevlastní sestra. Předpokládal, že jsi mi to řekla.” Začala si hryzat spodní ret. Položil jí prst na ústa. „Nedělej to,” řekl tiše.

„Někdy se zapomenu,” zamumlala. Zadíval se jí do očí. „Říkal, že jsi z toho byla strašně zdrcená,” zašeptal. „Že jsi plakala, dokud ti nedal sedativa. Prý jsi to dítě zoufale chtěla, Barrie.” Sklopila oči. „To už je dávno,” řekla upjatě. Ztěžka vydechl. „Ano, ty už jsi to překonala. Jenže já jsem se to teprve teď od Richarda dozvěděl. Je kruté ztratit dítě, které jsem pomohl stvořit, a ani o tom nevědět.” Viděla bolest vepsanou v jeho tváři. Bylo to vůbec poprvé, kdy spolu prožívali zármutek, s výjimkou smrti jeho otce. Ale tehdy si vyměnili sotva pár slov, protože tak brzy po incidentu na Riviéře nedokázala být v jeho blízkosti. „Byla bys mi to řekla?” zeptal se s pohledem upřeným do zdi. „Nejsem si jistá. Připadalo mi, že po takové době to už nemá smysl. Nevěděla jsem, jestli bys o tom dítěti vůbec chtěl vědět.”

Chytil ji za ruku. „Po návratu z toho školního srazu jsem se opil a tři dny jsem zůstal namol,” řekl po chvíli. Pak bezvýrazně dodal: „Richard mi řekl, že jsi prosila sestru, aby mi ze sálu zavolala.” Zírala na velkou ruku, která tiskla její dlaň. „Ano, v okamžiku náhlého pominutí smyslů.” „Nevěděl jsem, že to je ošetřovatelka. Zmínila tvoje jméno a než stihla říct, proč volá, zavěsil jsem.” Bolestivě jí sevřel ruku. „Aha,” řekla jen. Zdvihl její dlaň ke rtům a hladově ji políbil. V koutku jeho oka přitom zahlédla slzu a zděšeně zalapala po dechu. Pustil ji, jako by jeho hrdost nemohla něco takového unést, a odešel zpátky k setmělému oknu. Dlouho nepromluvil, jen rukou křečovitě svíral záclonu. „Richard říkal, že to byl chlapec.” Opřela si čelo o kolena. „Prosím tě, ne,” zašeptala chraptivě. „Já o tom nedokážu mluvit.”

Sedl si zpátky na postel, odhodil přikrývku stranou, objal ji a přitáhl si ji na klín. „Držím tě,” zašeptal rozechvěle. „Jsi v bezpečí. Nikdo už ti neublíží. Vyplač se. Pánbůhví, že já jsem pro něho taky brečel!” Něha v jeho hlubokém hlasu jakoby prolomila hráz, zadržující její slzy. Dala jim průchod, poprvé od potratu. Plakala pro syna, kterého ztratila. Plakala pro svou i pro jeho bolest. Plakala pro všechny ty ztracené, osamělé roky. Za dlouhou chvíli nato jí osušil oči cípkem povlaku. Vzala mu ho z ruky a otřela si celý obličej. Přitom ji dál držel, něžně a bez vášně. Pod měkkou látkou županu cítila pravidelný tlukot jeho srdce. Otevřela svoje pálící oči, hleděla na temné okno a měla pocit, že slzy z ní odplavily všechen oheň i bolest. „Je pozdě,” řekl nakonec. „Paní Holtonová přijede brzy ráno. Musíš se trochu vyspat.”

Vyčerpaně se protáhla a podívala se do jeho pozorných očí. Jeho pohled se jakoby nedobrovolně svezl k jejím ňadrům, rýsujícím se pod bavlněnou košilí. I po letech si krásu jejího těla dobře pamatoval. Dívala se, jak na ni zírá, ale ani se přitom nepohnula. „Nemáš chuť utéct?” rýpl si. Zavrtěla hlavou a nespustila z něj oči. Uchopila jeho velkou štíhlou ruku, položila si ji na bok a pak ji jemně posunula na svoje měkké ňadro. Slyšitelně se nadechl a trhl sebou. „Ne,” řekl stroze a ucukl rukou zpátky. „Nedělej hlouposti.” Barrie znejistěla, pak ale na jeho rtu zahlédla náznak potu. Mělo to na něho zřejmě větší účinek, než byl ochotný přiznat. „Nezahanbuj mě. Pro mě je těžké na něco takového jenom pomyslet,” řekla. „Chtěla jsem prostě vědět, jestli snesu, aby ses mě dotkl,” dodala se smutným úsměvem.

Odměřenost se mu z tváře vytratila. „To nemůžu riskovat, ani kdybys chtěla.” Pokusil se odtáhnout, ale Barrie se ho držela. „Co nemůžeš riskovat?” zeptala se. „Copak to nechápeš? Nemáš přece zájem zjistit, že tě třeba pořád ještě chci.” Chladně se zasmál. „Sám nevím, jestli to chci vědět.” Zatímco se to snažila rozluštit, položil ji jemně na polštář a vstal. „Radši spi.” „Co kdybys mě… přece jen mohl chtít?” zauvažovala a podepřela se o loket. Vypadal nevýslovně unaveně. „Barrie, oba víme, že bys začala křičet v okamžiku, kdybych se tě opravdu dotkl,” řekl. „Nemohla by sis pomoct. I kdybych s tebou něco cítil, třeba by to zase bylo jako tenkrát. Mohl bych znovu ztratit hlavu a ublížit ti.” „Už nejsem panna,” vyhrkla bez přemýšlení.

Díval se na ni tiše a bez výrazu. „Jak se to vezme. Pokud jde o sex, jsem jako mrtvola. A na experimentování je moc brzy.” Než stačila odpovědět, byl pryč. Barrie si lehla a převalovala v hlavě, co říkal. Takže on už o jejich dítěti ví. Nebyla si jistá, jestli to je dobře nebo ne, ale byla ráda, že už to v sobě nemusí tutlat. Zřejmě pro to dětsko truchlil stejně jako ona. Nemá jí však co nabídnout, zatímco ona ho stále miluje. Je to už takhle dost zapeklitý problém a ráno se všechno zkomplikuje ještě víc. Byla zvědavá sama na sebe, jak bude reagovat na vdovu Holtonovou. Kdyby nic jiného, rozhodně to bude zajímavé seznámení. Leslie Holtonová se ráno přihnala jako rudovlasé tornádo ve zbrusu novém, naleštěném černém jaguáru. Barrie ji sledovala z obývacího pokoje škvírou v krajkové zácloně a nemohla se ubránit pocitu, že se k ní to auto hodí. Paní Holtonová působila ve svém černobílém kostýmu elegantně a nebezpečně a byla zjevně nabitá energií stejně jako auto, jímž jezdila. Její obličej svítil bledostí na pozadí ohnivě rudých vlasů.

Barrie se v duchu zlomyslně ptala, ala sama sebe, nakolik je ta barva dílem chemie. Vdova byla nepochybně dávno plnoletá. Velmi dávno. Vyšla do haly a potkala Dawsona, který se zrovna vynořil z pracovny. Pod očima měl temné kruhy. Vypadal unaveně, jako by vůbec nespal. Došla k němu a podívala se mu do očí. Jejich rozhovor předešlou noc, jakoby trochu zaplašil přízraky minulosti. „Ty jsi vůbec nespal,” řekla jemně. Tvář se mu zatvrdila. „Nepokoušej svoje štěstí.” Vytáhla obočí. „To že dělám?” „Dívat se na mě takhle je risk.” Usmála se. „Co mi provedeš?” zeptala se šibalsky. V očích mu probleskla jiskřička. „Chceš to vidět?”

Popošel k ní blíž, přitiskl ji k sobě a zadíval se jí do očí. Objala ho kolem krku a zvědavě opětovala jeho pohled. On to dítě chtěl taky. Tohle zjištění její názor na něj značně změnilo. I když z něj stále ještě měla trochu strach, vzpomínka na smutek v jeho očích včera v noci ho zmírňovala. „Copak tady nikdo neslyší zvonek?” zahudrala Corlie cestou z kuchyně. Vtom spatřila Dawsona, jak drží Barrie v náručí kousek nad zemí. „Jé, promiňte,” zahihňala se, vrhla na ně lišácký pohled a zamířila ke vchodu. Barrie chtěla něco říct, ale Dawson zavrtěl hlavou. „Neber jí iluze,” zašeptal. „Nech ji doufat.” Způsob, jakým to řekl, ji přiměl se na něho překvapeně podívat. Jeho světlé oči jí spočinuly na rtech a zaváhaly.

„Jestli jsi mě chtěl políbit, tak jsi mohl,” řekla kurážně. „Tím chci říct, že bych neječela.” „Ty jsi ale drzá,” zamumlal s pohledem stále upřeným na její ústa. Naklonil se k ní nebezpečně blízko a stiskl ji o něco pevněji. V dálce kdosi nařizoval Corlie, aby dala vynést zavazadla z auta. „Až po tobě.” Tiše se zasmál. Barrie cítila vibrace jeho smíchu od hlavy až k patě. Její dávné okouzlení se vrátilo, ale strach byl pryč. Milovala ho. Jeho teplé paže ji pevně držely a ona sepjala ruce na jeho šíji. Natáhla se k jeho tvrdým, hezkým ústům a pootevřela rty. „Kam zmizel tvůj pud sebezáchovy, Barrie?” zašeptal chraptivě a sklonil se k ní. „Lásko,” zašeptal do jejích úst. „Lásko, lásko…” Jeho polibek byl čím dál hlubší a Barrie zalapala po dechu, když zase ucítila stejný hlad jako kdysi… „Dawsone!” Polekaně vzhlédli. Dawson se v první chvíli na návštěvnici díval trochu rozostřeným zrakem.

„Leslie,” řekl pak. „Vítejte do White Ridge.” Postavil Barrie šetrně na podlahu a s jednou paží dál majetnicky ovinutou kolem ní napřáhl ruku k Leslie. Paní Holtonová si dotčeně odfrkla. „Dobrý den, Dawsone,” řekla netrpělivě. „Proboha, snad to není vaše nevlastní sestra?” „Byla,” odvětil Dawson chladně. „Včera se stala mojí snoubenkou.” Paní Holtonová byla zjevně v šoku. „Ale není to proti zákonu?” „Barrie a já nejsme nijak pokrevně spřízněni,” vysvětlil. „Můj otec se oženil s její matkou.” „Aha.” Leslie zírala na Barrie, která se na ni usmála. „Ráda vás poznávám, slečno Rutherfordová.” „Bellová,” opravila ji Barrie a podala jí ruku. Všechny nervy v těle jí vibrovaly napětím. „Barrie Bellová.” „To jsem tedy nečekala,” řekla paní Holtonová. Ostražitě si Dawsona změřila. „Je to trochu náhlé, ne?” Lišácky se usmála. „Dokonce jsem slyšela, že vy dva spolu nemluvíte. „Kdy se to změnilo?”

„Včera,” odpověděl Dawson nevzrušeně. Podíval se na Barrie. „Náhlé to opravdu bylo. Jako blesk z čistého nebe.” Sklopil přitom zrak k jejím rtům a Barrie polkla, protože ten pohled v ní vyvolal celou vlnu pocitů. Leslie Holtonová nebyla slepá, ale nevzdávala se tak snadno. „Chcete ještě mluvit o mém pozemku u Bighornu?” zeptala se s vypočítavým úsměvem. „Ovšem,” odpověděl Dawson a úsměv jí oplatil. „Proto jste přece tady, že ano?” Pokrčila útlými rameny. „Ano, to je jeden z důvodů. Doufám, že když už jsem tady, uděláte mi taky exkurzi po ranči. Hodně se zajímám o dobytek.” „Barrie i mně bude potěšením, viď, miláčku?” prohlásil a vrhl na Barrie pohled, pod nímž se zachvěla.

Tiskla se k jeho boku a byla šokovaná tím, jak silný dojem na ni dělá jeho blízkost, i paže kolem jejích ramen. „Jistě,” odpověděla bez dechu a usmála se na paní Holtonovou. „Corlie vám ukáže váš pokoj a Rodge vám vynese nahoru věci,” řekl Dawson. „Já se hned vrátím.” S úsměvem Barrie pustil a šel zavolat Rodge domácím telefonem. „Vy učíte, ne?” zeptala se paní Holtonová Barrie. „Zřejmě máte letní prázdniny.” „Ano, to mám. Co děláte vy?” opáčila Barrie. „Já? Drahoušku, já jsem bohatá,” pravila Leslie nadutě. „Nemusím pracovat, abych se uživila.” Očí se jí zamyšleně zúžily. „Vy na tom vlastně budete stejně, když si vezmete Dawsona. Proto si ho berete?” „Ovšem,” odsekla Barrie jízlivě a pohlédla na Dawsona, který se mezitím vrátil z pracovny. „Dawsone, víš přece, že si tě beru jen pro peníze, že ano?” zeptala se hlasitě. Zaculil se. „Jasně.”

Leslie se zmateně dívala z jednoho na druhého. „Vy jste mi ale divný párek.” „Víc, než si myslíte,” zamumlala Barrie suše. „Svatá pravda,” dodal Dawson. „No, já si dojdu na pár minut odpočinout nahoru, když dovolíte,” prohlásila Leslie. „Mám za sebou dlouhou a úmornou jízdu.” Zastavila se před Dawsonem a svůdně se na něho usmála. „Možná se taky na chvilku naložím do horké lázně. Kdybyste mi chtěl umýt záda, budete vítán,” zavrněla škádlivě. Dawson se místo odpovědi jen usmál. Leslie se na něho zamračila, vrhla podrážděný pohled na Barrie a následovala mírně netrpělivou Corlie nahoru po schodech. Barrie popošla k němu. „Máme vůbec horkou vodu, nebo jsme na jaře nadále v rukou přírody?” „Máme spoustu horké vody,” odpověděl. „A taky vířivou vanu v každé koupelně.” Významně se na ni podíval. „Jedna z nich je pro dva.”

Představila si, jak v ní leží nahá s Dawsonem, a zbledla. Odtáhla se od něho. Zvedl jí bradu a podíval se jí do očí. „Promiň. Mohl jsem to říct jemněji.” Vzdychla. „Ještě je moc brzy,” řekla omluvně. „Velmi brzy.” Pohladil její dlouhé, hebké vlasy. „Nechala jsi mě, abych tě políbil,” dodal tiše. „Hrála jsi představení kvůli ní?” Kývl hlavou směrem ke schodům. „Tak dobře hrát neumím.” „Já taky ne.” Jeho pohled jí spočinul na ústech. „Když budeme spěchat pomalu, možná přijdeme na to, že všechno do sebe zapadá.” „Jak to?” Ukazováčkem jí přejel po špičce nosu. „Třeba vyléčíme naše staré šrámy.” Vypadala ustaraně. „Já nevím, jestli to dokážu…” začala nejistě. „Tak to jsme dva,” přerušil ji.

Zatvářila se nešťastně. „Promiň.” Ztěžka si povzdechl. „Musíme na to jít postupně.” „Dobře.” Odpoledne vzali Leslie Holtonovou na projížďku. Na koni kupodivu působila jako ryba ve vodě a zřejmě se vůbec nebála. Zdálo se, že na ranči je jako doma. Kdyby pořád nedělala oči na Dawsona, Barrie by se v její společnosti cítila příjemně. Jenže Leslie Holtonová Dawsona chtěla a pracovala na tom, aby ho dostala. Jeho náhlé zasnoubení jí připadalo podivné. Navíc věděla, že se o Dawsonovi říká, že se ženám vyhýbá. Napadlo ji, že mu Barii pomáhá sehrát komedii. I kdyby na to měla padnout každá minuta, jejího pobytu na ranči, byla odhodlaná je odhalit. Jestli je Dawson opravdu tak studený,jak tvrdí.Leslie ještě před svým odjezdem zjistí.

PÁTÁ KAPITOLA

Barrie o zamýšlených intrikách Leslie Holtonové nic netušila a snažila se soustředit na to, co jim Dawson vyprávěl o historii kraje, kterým ujížděli. Pohled jí ale stále zalétal k jeho vysoké postavě. Obdivovala jeho způsob jízdy, zdálo se, jako by byl s koněm srostlý. Vypadal zkrátka na koňském hřbetě dobře. Vlastně vypadal dobře, ať dělal, co dělal. Zachytil její upřený pohled a usmál se na ni. Srdce jí poskočilo. Takhle se k ní za celou dobu, co se znali, nikdy nechoval. Nevěřila, že to hraje. V očích měl něhu, která tam dřív nebyla. Už s ní nemluvil tím výsměšným způsobem jako dřív. Barrie se změnila, ale on také. A pořád ji přitahoval stejně jako dřív. Z intimností s ním, ale měla strach. Líbat se s ním a držet ho za ruku je jedna věc. Něco jiného by však bylo, představit si ho, jak je s ní v posteli, naléhá na ni, přestává se ovládat a působí jí bolest…

Pohlédl na ni, zachytil v jejích očích záblesk strachu a porozuměl jí bez jediného slova. Nechal Leslie poodjet a počkal na Barrie. „Nelámej nic přes koleno,” řekl jí vážně. „Žádný spěch. To chce čas.” Vzdychla. „Zase mi čteš myšlenky?” „To není tak těžké,” podotkl. Pohrávala si s uzdou. „Čas nepomůže,” řekla nešťastně. „Pořád mám strach.” „Proboha, čeho se bojíš?” zeptal se netrpělivě.

Neslyšela jsi, co jsem ti říkal? Myslel jsem to vážně. Já nemůžu, Barrie, prostě nemůžu!” Podívala se mu přímo do očí. „Nemůžeš s jinými ženami,” opravila ho. „S tebou taky ne,” zamumlal. „Sakra, nemyslíš, že bych to po včerejší noci věděl?” Opatrně se rozhlédla, jak daleko je Leslie. „Včera v noci ses ovládal,” řekla pak. „To je pravda,” připustil. „Zrovna jsi měla zlý sen a byla jsi vyděšená. Nechtěl jsem, aby to bylo ještě horší. Jenže dneska ráno to bylo stejné,” řekl ztěžka a odvrátil oči kamsi na obzor. Jeho široká ramena se zvedla a klesla. Bylo pro něj těžké si přiznat, že ani ten hladový polibek, kterým začal Barrie líbat, ho nedokázal vzrušit. Barrie si jeho zdráhavosti všimla a mlčela. Rozhlédla se po rašících stromech. Jaro bylo její oblíbené roční období. Ve Wyomingu sice začínalo později než v Arizoně, ale květen byl v obou státech zhruba stejný. O něco blíž než stromy však byla Leslie Holtonová a podrážděně se na ně mračila. „Neskočila nám na to, abys věděl,” řekla Barrie náhle a podívala se mu do očí. „Myslí si, že to hrajeme.” „Vždyť to hrajeme, ne?” zeptal se s hořkým smíchem.

Zřejmě ano, pomyslela si. Až na to, že ráno neměla pocit, že by něco předstírala. „To byla bohapustá lež,” zamumlal po chvilce. Sedlo pod ním zavrzalo, když se obrátil k ní a pronikavě si ji prohlížel. „Tak to pojďme zkusit.” Vykulila oči. „Co?” „To, co jsi v noci naznačila. Nebo už jsi zapomněla, kam jsi mi položila ruku?” zeptal se přímo. „Dawsone!” „To je v pořádku, že jsi šokovaná, já jsem byl taky.” „Jistě,” přikývla. „Jen nedělej, jako by to bylo poprvé, co ti nějaká žena něco takového nabídla!”

Jeho úsměv byl melancholický, ale po dlouhé době se tomu nezájmu o ženy dokázal aspoň pousmát. „Nebylo,” poznamenal. „To mě nepřekvapuje.” Pokrčil jednu nohu a přitáhl ji k hrušce sedla, naklonil se a prohlížel si Barrie v jejím jednoduchém oblečení, džínech a volné košili, s vlasy svázanými do ohonu. „V mojí společnosti vyzývavé oblečení nenosíš.” Pokrčila rameny. „Ne. Protože tebe nemusím odhánět.” Tázavě zvedl obočí. Ušklíbla se. „Chlapi mě pořád otravují a já nemám o žádné intimnosti zájem. Takže předvádím svou postavu, flirtuju s nimi a vyprávím o tom, že se chci vdát a mít velkou rodinu. To bys koukal, jak rychle si najdou výmluvu, aby se se mnou přestali vídat.” Zaculil se. „Co když jednou někdo tvoje blafování prokoukne?” „To se ještě nestalo.” „Vážně ne?” Uvědomila si, jak to myslí, a tváře jí zčervenaly. „Patrně jsem ti ani neřekl, že jsem ještě nikdy neviděl tak dokonalé tělo,” pokračoval tiše. „Barrie, nahá bys mohla pózovat pro Venuši Miléskou. Určitě by na tebe žárlila.”

Nebyla si jistá, jestli to je kompliment nebo rýpnutí, protože jejich vztah se za poslední dva dny tolik změnil. „Myslím to vážně,” dodal, aby rozptýlil její pochyby. „Kdybych byl stejný chlap jako před pěti lety, potřebovala bys na dveře závoru.” Podívala se mu do očí. „Předpokládám, že už ti někdo řekl, že tvůj problém je psychický, a ne fyzický?” „Jistě, to vím. Otázka zní,” pokračoval se slabým úsměvem, „jak ho vyléčit. Zdá se, že ty máš podobnou potíž.” Pokrčila rameny. „Ze stejného zdroje.” „Ano, já vím.”

Pohladila hrušku svého sedla. „Řešení je nasnadě…” Spustil nohu zpátky dolů a napřímil se. Leslie je zřejmě zrovna začala postrádat a zamířila zpátky k nim. „Já nemůžu,” řekl úsečně. „Já jsem taky nic nenabízela,” zamumlala. Vrhla podmračený pohled směrem k paní Holtonové. „Ona by se určitě nabídla hned!” Povytáhl jedno obočí. „Možná bych ji měl nechat, ať to zkusí,” prohlásil cynicky. „Ta patrně umí triky, které neznám ani já.” „Dawsone!” Bez úsměvu na ni pohlédl. „Žárlíš?” Zavrtěla se v sedle. „Já nevím. Možná.” Podívala se na něho. „Ráda bych ti poskytla stejnou léčbu jako ona. Jenže to bys mě napřed musel opít,” dodala s bolestným pousmáním. Odvrátila pohled. „Nikdy bych ti to neodpustila.” „Co? Kdybych tě opil?” „Ne!” vyhrkla. „Kdybys to… zkoušel s ní,” vysvětlila.

Prudce se nadechl, ale než stačil odpovědět, dojela k nim Leslie. „Copak vy dva se mnou nepojedete?” zeptala se. „Je mi smutno, když si tak velký ranč prohlížím sama.” „Promiňte,” řekl Dawson a dovedl koně vedle ní. „Probíráme svoje plány.” „Já jich taky pár mám,” zavrněla Leslie sladce. „Chcete je slyšet?” Barrie se za nimi trochu opozdila a sledovala je zachmuřeným pohledem. Ale Dawson to tak nenechal. Zastavil a s výrazem, který nesnesl odporu, jí pokynul, aby je dojela. Doloudala se k nim a pak s nimi držela krok celou cestu domů, což Leslie očividně iritovalo. Myslela, že Dawson zapomene, co mu říkala předtím, než je Leslie přerušila. Jenže nezapomněl. Zatímco se Leslie šla před večeří převléknout, Dawson chytil Barrie za ruku a zavedl ji do své pracovny s výhledem na řeku lemovanou topoly.

Zavřel za nimi dveře a po krátké úvaze je ještě zamkl. Stála u psacího stolu před oknem a ostražitě ho sledovala. „Zřejmě se mnou chceš mluvit?” zeptala se důrazně. „Mimo jiné.” Sedl si na kraj psacího stolu čelem k ní a se založenýma rukama si ji prohlížel. „Dneska ráno jsi oplatila můj polibek,” řekl. „A nedělala jsi to kvůli Leslie. Všechno, co jsi ke mně cítila, jsi pohřbila, ale pořád to máš v sobě. Chci to zkusit znovu oživit.” Zkoumala svoje vlastní ruce složené v klíně. Bylo to lákavé, protože přese všechno, co se stalo, Dawsona milovala. Jenže její vzpomínky byly stále příliš čerstvé a bolest příliš skutečná. Nedokázala tak rychle zapomenout na roky jeho sarkastických poznámek a jízlivých slov, která ji tolik zraňovala. Nevěděla, co jí kromě pokusu o fyzické sblížení, nabízí. Neříkal nic o tom, že ji miluje. Věděla, že se cítí provinile kvůli dítěti, o něž přišla, a že zprávu o jejím potratu ví teprve krátce. Až se vyrovná se svým smutkem, tak třeba zjistí, že pro ni má jenom soucit. Ona, ale chce mnohem víc.

Přejížděla si po prasklince na jednom nehtu. „Tak co?” zeptal se netrpělivě. Zdvihla k němu oči. „Souhlasila jsem, že budu předstírat, že jsem s tebou zasnoubená,” řekla tiše. „Ale nechci prožít zbytek svého života v Sheridanu, ani se vzdát povýšení, které mi nabídli na škole v Tucsonu.” Začal něco říkat, ale zarazila ho zvednutou rukou. „Já moc dobře vím, že jsi bohatý, Dawsone, a že bych mohla mít, cokoliv bych chtěla. Jenže já jsem zvyklá se o sebe postarat sama. Nechci na tobě být závislá.” „V Sheridanu jsou taky školy,” řekl krátce. „Ano. V Sheridanu jsou dobré školy a určitě bych na některé z nich mohla učit. Jenže by tam věděli, že patřím k tobě. Nikdy bych si nebyla jistá, jestli jsem dostala práci vlastní zásluhou nebo kvůli tobě.

Zamračil se na ni. Tohle rozhodně nebylo to, co čekal, zvlášť když se k němu od minulé noci začala chovat vlídněji. „Ty ke mně nic necítíš?” zeptal se. Sklopila oči ke smaragdovému prstenu na své ruce. „Mám tě ráda, samozřejmě. Vždycky tě budu mít ráda. Ale manželství je víc, než ti můžu dát.” Vstal ze stolu a odvrátil se k oknu. „Zazlíváš mi to dítě, vid?” Upřela oči na jeho rovná záda. „Nikomu to nezazlívám. Tomu se nedalo zabránit.” Zvedl sklopenou hlavu. Blond vlasy mu na krku trochu přerostly přes límeček, takže vytvářely malou kadeř. S láskou si prohlížela jeho silnou šíji. Nic v životě si nepřála víc, než žít s ním a milovat ho. Jenže to, co nabízel on, byl jen prázdný vztah. Možná, že až jednou překoná svůj pocit viny kvůli dítěti, dokáže zase se ženami fungovat normálně. Byla si jistá, že je to jen přechodný problém způsobený jeho nečekaným zjištěním, že tenkrát otěhotněla a potratila dítě. Sňatek, ale tenhle problém nevyřeší.

„Můžeme začít chodit na terapii,” řekl po chvíli zasmušile. „Třeba dokážou vyléčit mou impotenci, i tvůj strach.” „Já si nemyslím, že tvůj problém vyžaduje nějakou terapii,” odpověděla. „Zřejmě je to tím, že ses dozvěděl o našem dítěti…” Otočil se na podpatku a oči mu žhnuly. „O tom dítěti jsem před pěti lety nevěděl!” odsekl. Chvíli na něho jen zírala, než si uvědomila, co jí právě řekl. Zbledla. „Pět let?!” vypravila ze sebe. Mračil se na ni. „Copak jsi nevnímala, co jsem ti říkal?” „Tohle jsem nevěděla,” začala, pak prudce vydechla. „Pět let!”

Zřejmě mu bylo trapně. Beze slova se odvrátil zpátky k oknu. Nedokázala přijít na to, co mu říct. Nenapadlo ji, že se muž obejde pět let bez sexu. Šla za ním k oknu. „Netušila jsem to,” opakovala. Ruce měl sevřené za zády a díval se kamsi na obzor. „Nikoho jsem nechtěl,” řekl. „Když jsem se dozvěděl o tom dětsku, zdrtilo mě to. A cítil jsem se provinile. Pozval jsem tě sem, abych se s tebou podělil o zármutek. Byl jsem si jistý, že jsi mu nikdy nedala pořádně průchod.” Upřel na ni melancholický pohled. „Možná jsem taky doufal, že vedle tebe budu něco cítit. Chtěl jsem být zase normální chlap, Barrie. Jenže to nevyšlo.” Znovu se zahleděl ven z okna. „Zůstaň tu, dokud Leslie neodjede. Pomoz mi zachovat si tu trochu hrdosti, která mi ještě zbývá. Pak tě nechám jet.” Nebyla si jistá, co má říct. Bylo jasné, že je zdrcený stejně jako ona. Pět let bez ženy! Těžko si představit, co muselo jeho ego vytrpět. Na tohle náplast hned tak nenajde. Už proto, že ona sama si také připadá méněcenná a její vlastní hrdost za moc nestojí.

„Všechno by bylo jinak, kdybychom tenkrát v létě nejeli do Francie,” pronesla nepřítomně. „Myslíš?” Podíval se na ni. „Dřív nebo později by k tomu došlo, ať bychom byli kdekoli. Já vím, co cítil můj otec,” dodal záhadně. „Zůstanu, dokud ta paní neodjede. Ale co bude s tím pozemkem? Nezdá se, že by s prodejem nějak spěchala.” „Bude spěchat, jen co jí udělám nabídku. Náhodou vím, že Powell Long má momentálně nouzi o hotové peníze, protože na svém ranči dělá rozsáhlé úpravy. Nebude jí moct nabídnout tolik co já a ona je na tom finančně bledě. Nemůže si dovolit dlouho čekat na kupce, který by jí dal víc.” To ji zaujalo.

„Když víš tak jistě, že ti tu půdu prodá, tak proč jsem tady?” „Z důvodu, který jsem ti řekl hned na začátku,” odpověděl. Najednou vypadal starší a velmi unavený. „Nechci, aby se dozvěděla, že je pravda, co se o mně říká. Trochu hrdosti přece jen ještě mám.” Ušklíbla se. „Asi by nebylo k ničemu, kdybych ti řekla, že…” Položil jí prst na ústa. „Ne. To by nebylo k ničemu.” Beze slova se mu zadívala do očí. Bylo jí z toho všeho nanic. V skrytu duše věděla, že jedinou nadějí na vyřešení jeho problému je ona. Neměla však odvahu, se o to pokusit. „Naučil jsem se s tím žít,” řekl ztěžka a slabě se pousmál. „Zvládnu to a ty taky. Vrátíš se do Tucsonu a vezmeš tu práci, půjde ti to dobře.” „Co budeš dělat ty?” zeptala se. „Musí být nějaké řešení.” „Kdyby bylo, tak bych ho za těch pět roků už našel,” odpověděl a zamířil ke dveřím. „Měli bychom se vrátit.” „Počkej.” Zarazil se s rukou na zámku dveří.

Prohrábla si vlasy, přejela si rukou přes ústa, rozepnula si vrchní knoflík blůzy a povytáhla její cíp z kalhot. Hned pochopil, co dělá. Vytáhl kapesník a podal jí ho. Lehce si jím přejela koutek úst a vrátila mu ho. Odemkl dveře a uviděl Leslie sedět na horním schodu. Podezíravě si je měřila, a když uviděla Barrie, jak se spěšně upravuje, netrpělivě si odfrkla. „Promiňte,” zamumlal Dawson. „Zapomněli jsme na čas.” „To je vidět,” odsekla Leslie a zamračila se na Barrie. „Přijela jsem si sem promluvit o pozemku.” „Samozřejmě. Jsem vám k dispozici,” prohlásil Dawson. „Chcete si popovídat nad šálkem kávy?”

„Ne, radši bych s vámi zajela do města a prohlédla si pamětihodnosti,” řekla a podívala se na Barrie. „Předpokládám, že ona zřejmě bude muset jet taky.” „Pokud chcete mít mou soustředěnou pozornost, tak ne,” odpověděl Dawson překvapivě. „Nevadí ti to, že ne, miláčku?” dodal. Barrie to trochu vyvedlo z míry, ale přinutila se k úsměvu. „Jistě, že ne. Jen jeďte. Pomůžu Corlie upéct dort.” „Vy umíte vařit?” zeptala se Leslie lhostejně. „To jsem se nikdy neobtěžovala naučit. Většinou jím venku.” „Nejím ráda po restauracích,” poznamenala Barrie, „takže jsem se loni v létě přihlásila do kulinářského kursu. Umím dělat i francouzské pastičky.” Dawson si ji prohlížel. „O tom ses mi nezmínila.” Pokrčila rameny. „Nikdy ses neptal,” pravila chladně. „To je divné,” podotkla Leslie. „Myslela jsem, že snoubenci o sobě navzájem vědí všechno. Ona je navíc vaše nevlastní sestra,” dodala.

„Nějakou dobu jsme se neviděli,” vysvětlil. „Vlastně se pořád ještě poznáváme. Nebudeme pryč dlouho,” řekl Barrie. „Nespěchejte.” Zaváhal a Barrie uhodla proč. Nechtěla dát Leslie záminku, aby ho popichovala. Objala ho kolem pasu a snažila se nevšímat si, jak přitom ztuhl. „Nezapomeň, že jsi zasnoubený,” pronesla jevištním šepotem, povytáhla se na špičky a přitiskla mu ústa na rty. Byly chladné jako led, stejně jako jeho oči, i když navenek předstíral, že oplácí její něhu. „Až se vrátíme, budeme chtít něco dobrého na zub,” řek1 a jemně ji odstrčil. Barrie měla pocit prázdnoty. Věděla, že od něj nemůže čekat cituplnou reakci, ale přece jen doufala v trochu větší vřelost. Díval se na ni, jako by ji nenáviděl. Možná to tak opravdu bylo.

Její smutný pohled ho uvedl do rozpaků. Uchopil Leslie za paži a s úsměvem s ní vyrazil směrem ke garáži za domem. „To už máte se snoubenkou potíže?” zavrněla Leslie, když odjížděli v Dawsonově novém stříbrném mercedesu. „Všimla jsem si, že jste k ní najednou nějak ochladl. Ovšem, mezi vámi je dost velký věkový rozdíl, že?” Dawson jen pokrčil rameny. „V každém vztahu je pár třecích ploch, které se musí ohladit,” řekl bezstarostně. „Tahle se objevila náhle.” „Nikoli z mojí strany,” odpověděl a zpomalil při odbočování. „Začínám to chápat. Jde o neopětovanou lásku?” Trpce se zasmál. „Pár let to tak vypadalo.” Leslie se na něho zvědavě dívala a pak se z ničeho nic dala do smíchu. Beze slova zvedl obočí. „Promiňte,” vypravila ze sebe. „Kolovaly o vás takové drby,” přiznala. „Nevím, proč jsem jim vlastně věřila.”

„Drby?” zeptal se s kamennou tváří. „Je to taková hloupost, že ji ani nemůžu opakovat. Ted už to chápu. Zřejmě jste se prostě přestal scházet s ženami, o něž jste nestál.” Nečekal, že se Leslie tak snadno spokojí s vysvětlením pomluv o něm. Zamračeně se na ni podíval. Jen se usmála a tentokrát v tom nebyl ani náznak flirtování. „Je to vlastně docela roztomilé,” prohlásila. „Barrie nic netušila?” Odvrátil zrak. „Ne.” „Pořád nic netuší, že ne?” zeptala se zvědavě. „Jste zasnoubení, ale ona se chová, jako by jí bylo zatěžko vás i jen políbit. A nemyslete si, že mě ošálila ta nápadná šmouha rtěnky na vašem kapesníku,” dodala s ušklíbnutím. „Na tváři jste po ní neměl ani červený otlak tam, kde vám ji otírala. Barrie je s vámi velmi nervózní a je to vidět.”

To věděl taky, ale nerad to slyšel. „Je ještě brzy.” Pomalu přikývla. „Měl byste mít na paměti, že na svůj věk má zřejmě s muži míň zkušeností, než předstírá,” dodala zamyšleně. Zajel na parkoviště před starou soudní budovou. „Na ženu, která se tváří, že je od rány, máte postřeh,” poznamenal a zabodl do ní svoje světle zelené oči. „Já jsem svého muže milovala,” řekla nečekaně. „Všichni si mysleli, že jsem si ho vzala pro peníze, protože byl o tolik starší než já. Není to pravda. Vdala jsem se za něho, protože to byl první člověk v mém životě, který na mě byl hodný.” Hlas jí zhořkl vzpomínkami. „Otec mě ignoroval, protože nikdy nevěřil, že jsem jeho dítě. Matka mě nenáviděla, protože se o mě musela starat a přitom by si radši užívala. Nakonec mě oba nechali, ať se o sebe postarám, jak umím. Ocitla jsem se ve špatné partě a měla jsem potíže se zákonem.” Povzdechla si. „Odsoudili mě na rok do vězení za to, že jsem svému klukovi pomáhala krást cigarety. Jack Holton v té době u soudu zastupoval nějakého klienta a o přestávce se se mnou dal do řeči.” Usmála se. „Byla jsem číslo, ale zaujala jsem ho a nenechal se odbýt. Než jsem se nadála, byla jsem vdaná.” Nepřítomně studovala látku své sukně. „Když umřel, tak mi trochu přeskočilo. Zřejmě jsem se z toho nevzpamatovala dodnes.” Vzhlédla k němu. „Barrie v sobě nosí něco z minulosti, co ji bolí. Buďte na ni hodný, ano?”

Její vnímavost ho překvapila. Nemohl, ale cizímu člověku přiznat, kdo vlastně Barrie ublížil. „Spolehněte se,” odpověděl. Usmála se na něho s opravdovou náklonností. „Líbíte se mi,” řekla. „Jste hodně podobný Jackovi. Ale teď, když vím, jak se věci mají, škrtám vás ze svého seznamu ohrožených druhů.

Takže kolik mi nabídnete za ten pozemek?” Zaculil se. Nečekal, že to půjde takhle snadno, ale darovanému koni se na zuby dívat nehodlal. Při návratu objímal Leslie kolem ramen, byl samý úsměv a Barrie se okamžitě naježila. Napadaly ji různé důvody, proč se na sebe najednou dívají tak uvolněně a přátelsky. Byla žárlivostí a bolestí bez sebe a nevěděla, co si s tím počít. U večeře seděla jako uzavřená do ulity a mluvila, jen když ji někdo oslovil. Dawsonovi tím dala první jiskřičku naděje. Jestli kvůli němu ještě může žárlit, je naděje, že k němu něco cítí. Takže dál vesele flirtoval s Leslie. „Myslím, že bychom měli uspořádat večírek na oslavu,” prohlásil. „Svoláme na pátek večer hosty a bude se tančit. Corlie se příprav ráda ujme.” „Zvládne to za tak krátkou dobu?” zeptala se Leslie. „Samozřejmě! Barrie jí pomůže, viď?” dodal s úsměvem ke své snoubence. „Jistě,” odpověděla Barrie bezvýrazně. „Mám pár cédéček, na které se dá bezvadně tančit,” řekla Leslie. „Jsou na nich i staré zamilované hity,” dodala laškovně. „Tančíte, Barrie?” zeptala se.

„Nějakou dobu už jsem to nezkoušela,” odpověděla Barrie zdvořile. „Ale asi to bude stejné jako s jízdou na kole, že ano?” „To se ti vybaví,” ujistil ji Dawson a zamyšleně se na ni zadíval. „Jestli jsi zapomněla kroky, můžu tě je naučit.” Začervenala se, když se jejich oči střetly. „Já se učím v jednom kuse,” poznamenala stroze. Usmál se na Leslie. „Dobře se pobavíme,” slíbil jí. „Ale teď bychom měli projít tu kupní smlouvu, kterou nám právník připravil. Omluvíš nás, Barrie?”

Barrie hrdě zdvihla bradu. „Ovšem,” odpověděla. „Jde přece jenom o obchod, že?” „O co jiného?” podivil se. Barrie ho sledovala, jak za sebou a za vdovou Holtonovou zavírá dveře a zuřila jako ještě nikdy v životě. Zamkla se ve svém pokoji. On chtěl, aby sehrála jeho snoubenku, aby si mohl držet paní Holtonovou od těla, a teď se chová, jako by byl zasnoubený s tou vdovou! Barrie mu tady nebude dělat šaška. Jen ať si v pátek uspořádá ten svůj večírek a ona odtud hned v sobotu ráno zmizí. Když se mu ta dáma tolik líbí, tak ji má mít. Lehla si na postel a do očí se jí draly slzy. Co si to namlouvá? Vždyť ho pořád miluje. Dawson to ví a znovu jí vráží nůž přímo do srdce. Byla blázen, že mu věřila. On se teď určitě může potrhat smíchy, že ji sem tak snadno vylákal, aby ji mohl trápit. Barrie má zřejmě dál pykat za manželství jejich rodičů. A přitom doufala, že ji začíná mít rád. Ha! To může pustit z hlavy. Zítra mu to řekne, rozhodla se. Hned ráno.

ŠESTÁ KAPITOLA

Barrie oznámila Dawsonovi, že po večírku odjede. Odměnil její prohlášení pohledem, který by slabší povahu skolil. „Jsme zasnoubení,” řekl bezvýrazně. „Vážně?” Sundala si smaragdový prsten a položila mu ho na stůl. „Ať si ho zkusí ta vdova. Třeba jí padne.” „Ty to nechápeš,” procedil mezi zuby. „Ona mi jen prodává pozemek. Není na co žárlit.” Vytáhla obočí. „Žárlit?” opáčila sarkasticky. „Dawsone, proč já bych měla žárlit? V Tucsonu čeká půl fotbalového manšaftu mužských, kteří jsou celí dychtiví pozvat mě na rande.” Tahle poznámka ho zjevně vyvedla z rovnováhy. Když se vzpamatoval a začal proklínat svou neprozíravost, byla už pryč ze dveří. Až do večírku si ho pak držela od těla neosobními úsměvy a chladně zdvořilou konverzací. Páteční večer byl dlouhý a jediné, co si Barrie přála, bylo jít do svého pokoje a zmizet z Dawsonova dosahu. Celý večer sledovala ženy v čele s Leslie Holtonovou, jak se k němu lísají, zatímco on měl na tváři ten svůj cynický úsměv a kochal se jejich pozorností. Dnes večer před Leslie vůbec neprchal. Zvláštní změna. Barrie se jim oběma celý večer vyhýbala tak pečlivě, že se na ni Corlie při servírování jednohubek a drinků zle mračila.

Barrie si ale nemohla pomoci. Měla pocit, že ji znovu hodil přes palubu. Překvapilo ji však, když Leslie Holtonová oznámila, že odchází, a místo do svého pokoje zamířila k autu. Barrie se od vstupních dveří dívala, jak Leslie okázale Dawsona políbila a on se neodtáhl. To byla poslední kapka. Barrie šla zpátky dovnitř a soptila vzteky. Ať jde k čertu! Vrátil se, právě když se Barrie loučila s posledním hostem. Pokusila se vytratit, ale zatímco Dawson přál návštěvě dobrou noc, zablokoval paží dveře, aby nemohla odejít. Zřejmě si všiml, že před ním instinktivně uhnula, protože se nevesele usmál. Host odešel, Dawson prudce zavřel dveře a se zúženýma očima se obrátil k ní. „Proč to děláš?” zeptala se a snažila se neznít vystrašeně. Přejel očima celou její postavu od rozpuštěných vlnitých vlasů, až po elegantně dlouhé nohy pod krátkými černými šaty. „Možná už mě nebaví hrát tyhle hry,” pravil záhadně. „Se mnou nebo s Leslie Holtonovou?” chtěla vědět. „Ty nevíš, proč jsem si hrál s Leslie?” zavrčel. „Neuhodneš to?”

Slabě se zarděla. „Já to nechci vědět. Chci jít spát, Dawsone,” řekla a zadívala se ke dveřím. Všiml si napětí a strachu v jejích očích a unaveně vzdychl. „Ty utíkáš, já utíkám. K čemu je to dobré?” zeptal se. Chytil ji za ramena a přes její protesty si ji přitáhl k sobě. „Já jsem ti možná zničil kus mládí, ale ty mně taky,” vydechl s pohledem upřeným na její ústa. „Myslel jsem, že už jsme si blíž, ale najednou jsme zase jako cizí. Pojď sem.” Dvě skleničky whisky jako by ho zbavily všech zábran. Hladově ji začal líbat a celý se poddal vychutnávání dotyku jejích rtů.

Se zasténáním si ji přitiskl ještě blíž. Cítil její odpor, ale neodradilo ho to.” Myslel jen na to, jak jí dokázat, že ani ten nejvášnivější polibek ho nemůže vzrušit. Jenže všechno bylo jinak. Sotva k sobě přitiskl její boky, náhlý dotek jejích dlouhých nohou ho rozechvěl a celé jeho tělo se vzepjalo hladem a potlačenou touhou. Prudce zasykl překvapením, protože poprvé po téměř pěti letech ucítil prudké vzrušení. Přestal ji líbat a podíval se na ni s hrůzou v očích. Jeho zaklení šokovalo i Barrie, která už od svých studentů slyšela ledacos. Upřel na ni zlověstný pohled a rukama ji sevřel, až to bolelo. Instinktivně na bolest zareagovala tím, že se udýchaně snažila z jeho ocelového stisku vyprostit.

Vůbec si neuvědomil, že jí působí bolest. Jen tam stál, díval se na ni žhnoucíma očima a chvěl se touhou po ní. Připadalo mu to jako tragická ironie osudu, že ji tolik chce, a ona přitom nesnese, aby se jí vůbec dotkl. Právě zjistil, že aspoň s jednou ženou by se milovat dokázal, a právě ta ho nechce. „Takže stačilo takhle málo!” vykřikl trpce. „Tak málo, krucinál!” Díval se na ni divoce, jako by ji nenáviděl, zatímco Barrie tam jen stála s otevřenou pusou. Vždyť tvrdil, že nic necítí! Neuvědomila si, že to vyslovila nahlas. Prohrábl si blond vlasy, přejel si rukou přes obočí a odvrátil se. „Myslel jsem, že jsem od pasu dolů mrtvý, že jsem proti všem ženám imunní. Nikdy mi nedošlo proč, i když jsem to možná tušil,” řekl chraptivě. „Panebože, ať je radši po mně!”

Rozrazil dveře a vyšel ven, jako by na Barrie úplně zapomněl. Došel k autu, prudce otevřel dvířka, nastartoval a odjel. Barrie se za ním dívala, jako kdyby byla náměsíčná, dokud ji nenapadlo, že se Dawson chová, jako by nebyl při smyslech. Viděla ho sice vypít dvě whisky, ale že by tak naprosto ztratil sebekontrolu díky nim? „Dawsone,” řekla, přestože už byl z dohledu.

Bezmocně stála ve dveřích a snažila se rozhodnout, co má dělat. V takovém stavu si neměl sedat za volant. Jak by teď mohla jít spát? Jenže tady by taky zůstávat neměla. Až se vrátí, bude třeba ještě divočejší. Moc dobře si pamatovala, jaký Dawson je, když se přestane ovládat. Corlie a Rodge už šli spát. Nesnesla pomyšlení na to, že by tu s ním byla sama… Ale z toho, jak odsud odjel, šel strach. Co když si něco udělá? Se vzrůstajícími obavami doběhla pro kabelku a popadla klíčky k Dawsonovu druhému autu, které visely u zadního vchodu. Řekla si, že se pro jistotu projede po silnici, aby se ujistila, že třeba někde nesjel do příkopu. Aspoň se bude cítit líp. Když ho nikde neuvidí, vrátí se do svého pokoje. Ačkoliv starosti si o něj bude dělat dál. Takhle vyvedeného z míry ho ještě neviděla. Dawson nikdy sebekontrolu neztrácel. Tedy, až na tamten jediný případ. Ale ani tenkrát si nepočínal úplně bezhlavě. Ted bylo zřejmě všechno horší vlivem alkoholu.

Ujela po opuštěné silnici asi dvě míle, aniž by něco zahlédla. S úlevou si vydechla. Dawson už je asi mezitím na cestě zpátky domů. Náhle se jí srdce zastavilo, když za dalším stoupáním uviděla blikající světlo policejního majáku. V hloubi duše cítila, že tam bude i Dawson. Přidala plyn a začala se modlit. V žaludku ji zamrazilo. Mohlo to být horší, ale ne o moc. Auto se převrátilo. Na černém asfaltu bylo vidět stopy brzdících pneumatik a u silnice stál vůz šerifova zástupce. Když zajížděla na krajnici, zaslechla v dálce houkání sanitky. Vyskočila z auta a běžela jako šílená k středovému dělicímu pásu, kde ležel Dawsonův jaguár převrácený na střechu.

„Dawsone!” vykřikla. Srdce jí tlouklo jako zběsilé. „Panebože!” Šerifův zástupce ji chytil za ramena. „Pusťte mě.” Se zoufalým pláčem se mu snažila vytrhnout. „Prosím, prosím vás!” „Takhle mu nepomůžete,” prohlásil pevně. „Poznáváte to auto?” „Je to Dawson,” zašeptala. „Dawson Rutherford. Můj nevlastní bratr. Je… mrtvý?” Připadalo jí, že mu trvalo celou věčnost, než odpověděl. „Zatím ne,” řekl. „Uklidněte se.” Se slzami v očích na něho upřela prosebný pohled. „Prosím vás.” Policista byl v podstatě laskavý člověk a její oči by byly obměkčily i zarytého kriminálníka. S povzdechem ji pustil. S očima rozšířenýma hrůzou doběhla k autu. Dawson ležel ve vraku zvláštně zkroucený. Odkudsi mu tekla krev, cítila ji, když se dotkla jeho saka. Obličej měl odvrácený, ale věděla, že s ním nesmí hýbat. Chvějícíma se rukama se dotkla jeho vlasů. Byly ledově chladné, stejně jako jeho tvář. Hladila ho, kam až dosáhla, jako by ho těmi doteky mohla udržet naživu.

„Nesmíš… umřít,” zašeptala přerývaně. „Dawsone, prosím tě! Ach, bože, prosím tě, Dawsone, neumři mi!” Nepohnul se, ani neodpověděl. Zdálo se, že je v autě skřípnutý, ale v té tmě neviděla, kde. Siréna sanitky se ozvala blíž, pak uslyšela hlasy a brzdy dalšího auta. Čísi ruce ji jemně, ale nekompromisně odsunuly stranou, do péče šerifova zástupce. Tentokrát stála tiše a bez hnutí, jen se dívala a čekala. Tolikrát si říkala, že Dawsona nenávidí, zvlášť když flirtoval s Leslie, ale to jen lhala sama sobě. I kdyby měla v záloze celé legie mužů, kteří o ni stojí, milovala by jen jednoho. Přes všechnu bolest a muka, jež kvůli němu prožila, bylo teď její srdce uvězněné v tom vraku. Najednou si byla naprosto jistá, že kdyby Dawson zemřel, část její bytosti by zemřela s ním. Přála si jen, aby měla šanci mu to říct.

Museli ho z jaguáru vyřezat. Když ho pokládali na nosítka, ani se nepohnul. Tvář měl téměř bílou. Přikryli ho dekou a nesli ho k sanitce. Barrie na něho zírala nehybným, prázdným pohledem. Je mrtvý? Třeba ho jenom nechtěli celého zakrývat kvůli ní. Ale vždyť ona ještě dýchá a srdce jí tluče. Kdyby byl mrtvý, musela by umřít taky. „Pojďte,” řekl policista jemně. „Odvezu vás do nemocnice.” „Ale… co auto?” zeptala se nepřítomně. „O to se postarám.” S rutinou získanou léty praxe ji usadil do hlídkového vozu a sledoval sanitku do soukromé nemocnice v Sheridanu. Barrie stihla vypít pět šálků kávy, než jí někdo přišel říct, jak mu je. Nemyslela přitom na nic. Jen zírala oknem ven do tmy a modlila se. „Slečna Rutherfordová?” Vzhlédla. „Bellová,” opravila lékaře bezvýrazně. „Dawson je můj nevlastní bratr.” Očima jako by přitom prosila o zázrak.

A doktor pro ni jeden měl. Unaveně se usmál. Zelená maska mu přitom visela na potřísněném chirurgickém plášti. Mimoděk si uvědomila, že to je Dawsonova krev. „Přežije to,” řekl jí. „Byl sice v bezvědomí, zřejmě kvůli otřesu mozku, ale jako zázrakem nemá žádné vnitřní zranění. Nic si nezlámal, to je přímo… Slečno Bellová!” Probrala se až na lůžku v ambulanci. Uviděla nad sebou světla a bílý strop. Doktor říkal, že Dawson bude žít. Nebo se jí to zdálo? Otočila hlavu a sestra se na ni usmála. „Cítíte se líp?” zeptala se. „Asi máte za sebou krušnou noc.

Pan Rutherford je na soukromém pokoji a drží se dobře. Před chvilkou se probral a ptal se po vás.” Její srdce udělalo kotrmelec. „Je při vědomí?” „To bych řekla,” odpověděla sestra suše. „Ujistili jsme ho, že jste v čekárně a pak už nic neříkal. Bude v pořádku.” „Díkybohu,” vydechla a znovu zavřela oči. „Zřejmě jste si velmi blízcí,” poznamenala sestra. Barrie se málem rozesmála. „Nemáme jiné příbuzné,” řekla vyhýbavě. „Jen sebe navzájem.” „Chápu. No, měl štěstí, že si připnul bezpečnostní pás. Je to fešák,” dodala. Barrie se na ni podívala ještě jednou a všimla si, že to je hezká blondýnka s hnědýma očima. „Docela ujde, viďte?” opáčila Barrie. Sestra dokončila graf. „Je na mém oddělení. Mám kliku,” zahihňala se. Jo, to máš kliku, pomyslela si Barrie v duchu, ale neřekla nic. Se sestřinou pomocí vstala a šla se do koupelny upravit. Snažila se přitom na nic nemyslet. Na jednu noc už toho bylo až dost.

Jakmile si opláchla obličej, opravila si make-up a učesala se, zašla do Dawsonova pokoje. Ve dveřích se obezřetně rozhlédla, ale ležel tam sám a byl opravdu při vědomí. Obrátil tvář po zvuku jejích kroků a Barrie se zatvářila vyděšeně, když uviděla řezné rány na jeho hezkém obličeji. Na spánku a na tváři měl modřiny. Vypadal dezorientovaně a nebylo divu, vzhledem k tomu, v jakém stavu bylo jeho auto. Zachvěla se při pomyšlení, jak vypadal ve vraku. Sledoval ji zpod přivřených víček. „Promiň,” vypravil ze sebe chraptivě. Zamrkala a do očí jí vyhrkly slzy. „Ty idiote!” vykřikla mezi vzlyky. Mohl ses zabít, ty blázne. Barrie, řekl tiše a napřáhl k ní ruku.

Doběhla k němu. Hradba mezi nimi zmizela, jako by nikdy neexistovala. Sesunula se na židli vedle lůžka a objala ho i se všemi infuzními hadičkami. Zachvěla se, když ucítila na ramenou jeho ruce, které ji držely, zatímco plakala. „No tak,” napomenul ji slabým hlasem. „Jsem v pořádku. Mám kliku, že jsem si narazil hlavu a ne nějakou důležitější část těla.” Neodpověděla. Její tělo se otřásalo vzlyky. Tiskla se k němu a cítila, jak ji jeho ruce hladí po vlasech. „Kruci,” vydechl ztěžka, „jsem strašně zesláblý, Barrie.” „Je to lepší, než být mrtvý,” zamumlala. Konečně zvedla hlavu a podívala se na něj zarudlýma očima. „Budeš mít fešáckou modřinu,” poznamenala a otírala si rukama uslzené tváře. „To určitě.” Pohnul se a zamrkal. „Páni, mě bolí hlava. Nevím, jestli za to může whisky nebo ta bouračka.” Zamračil se. „Proč jsem vlastně jel autem?” dodal zmateně.

Srdce jí poskočilo. „Ani přesně nevím,” řekla vyhýbavě. „Naštval ses a vyřítil ses k autu.” Slabě hvízdl oteklými rty a pousmál se. „To by byl pěkný epitaf: Mrtev z neznámého důvodu.” „Nech toho,” okřikla ho a otírala si oči papírovým kapesníkem z krabice u jeho postele. „To není k smíchu.” „Zase jsme se hádali?” zeptal se. Potřásla hlavou. „Ani ne.” Zakabonil se. „Tak proč…?” Dveře se otevřely a dovnitř vtančila blonďatá sestra s papíry. „Měření známek života,” oznámila. „Bude to jen chvilka.” Podívala se na Barrie. „Dojdete si zatím na kafe?” Neměla sílu se přít. „Za chvíli se vrátím,” řekla. Dawson vypadal, že chce něco říct, ale sestra mu strčila do pusy elektronický teploměr a tak se jen zašklebil.

Později se Barrie vrátila domů a zavolala Antonii, aby jí řekla, co se stalo. Corlie a Rodgeovi volala už předtím v noci, takže na ni čekali. Ještě než zavolala své nejlepší přítelkyni do Bighornu, musela jim podrobně vyprávět, jak na tom Dawson je. „Chceš, abych přijela a byla tam s tebou?” zeptala se Antonia. „Ne,” odpověděla Barrie. „Jen jsem si potřebovala s někým promluvit. Nechají si ho tam ještě asi jeden den. Nechtěla jsem, aby sis dělala starosti, kdybys mi volala. Zvlášť když jsem ti říkala, že dneska budu zpátky v Tucsonu.” „Můžeme nějak pomoct?” Barrie se zasmála. „Ne, ale díky. Právě teď se mu dostává značné pozornosti od velmi hezké mladé sestřičky. Myslím, že mu ani nebudu chybět, až odjedu.” Antonia se odmlčela. „Snad neodjedeš dřív, než ho propustí?”

„Ne,” odpověděla Barrie zdráhavě. „Nevíš, proč jel tak neopatrně?” „Asi jo,” řekla nešťastně. „Byla to částečně moje vina. Jenže on toho taky dost vypil. Zrovna on, který lidem vždycky dělá přednášky o řízení v opilosti.” „Za tohle ho budeme moct vydírat celé roky,” prohlásila Antonia s úsměvem. „Díkybohu, že to přežil.” „Já mu to vyřídím. Pokud se mi podaří upoutat jeho pozornost.” Zavěsila a šla do pracovny, protože tam měla pocit, že je Dawsonovi blíž. Neřekla mu o včerejší noci pravdu. Tušila, proč odešel, sám to řekl. Dokázal by se milovat jen s jedinou ženou. S tou, kterou poznamenal tak, že už se nechce milovat vůbec s nikým. To pomyšlení je pro něho nesnesitelné. Je to strašlivá ironie. Dává to ale smysl. Došla k oknu a podívala se ven. Temné mraky naznačovaly, že bude sněžit. Měla by odjet, dokud jsou silnice sjízdné, jenže nemůže opustit Dawsona. Co bude dělat? Ze všeho nejdřív znovu zajede do nemocnice.

Corlie ji však odmítla pustit. „Potřebuješ se najíst a vyspat se. Byla jsi vzhůru celou noc. Rodge a já u něho počkáme, dokud si neodpočineš.” „To nemusíte,” namítla. „Barrie, tohle nám neříkej. Je jako náš vlastní syn. Budeme u něho, ty se zatím najez a večer tam přijeď.” „Dobře.” Zdálo se, že Corlie považuje za samozřejmé, že Barrie s ním stráví noc v nemocnici. Pochopitelně. Všichni si pořád ještě myslí, že jsou zasnoubení. Ušklíbla se. To se Dawsonovi líbit nebude. Jakmile se dostane z nejhoršího, bude ji nenávidět stejně jako předtím. Ztělesňovala jeho jediné velké selhání. Než odjel, byl na ni rozzuřený. Zřejmě ji nenávidí za to, že ho vzrušila. Najednou však působil jinak. Sotva vstoupila do nemocničního pokoje, začal si ji prohlížet pozornýma a zkoumavýma očima.

„Je ti líp?” zeptal se tiše. „Na to se tady mám ptát já,” poznamenala a usmála se na Corlie a Rodge. Corlie vstala a láskyplně ji objala. „Děvče, ty jsi promrzlá,” zhrozila se. „Copak nemáš teplejší oblečení než tuhle větrovku?” „V Tucsonu mrazy nebývají,” připomněla jí Barrie. „Dojdi si k Harperům koupit kabát,” řekl Dawson. „Mám tam úvěr.” „Žádný kabát nepotřebuju,” odpověděla s nervózním smíchem. „Nebudu tu tak dlouho, abych ho užila. Navíc už je stejně jaro.“ Nic na to neřekl, jen se na ni zvědavě díval. „Corlie, ty víš, jakou má velikost?” „Ano,” ujistila ho Corlie s úsměvem.

„Tak jí nějaký kup.” „Udělám to hned zítra ráno.” „Ale…” začala Barrie. „Tiše, děvenko. Má pravdu, v tomhle bys nám zmrzla. Vrátíme se brzy ráno.”

S těmi slovy znovu Barrie objala. „Nemá cenu jí odporovat,” ušklíbl se Rodge. „Já jsem s ní nevyhrál ani jednu hádku za pětatřicet let. Tak jakou šanci můžeš mít ty?” „Velkou ne,” vzdychla Barrie. Oba manželé se rozloučili s Dawsonem a vyšli ze dveří. Barrie zamířila k židli u jeho lůžka. Teď, když osaměli, připadala si zranitelnější. Dawson byl náhle až příliš při smyslech. Sledoval ji, jak si sedá. Zachytil její pohled a zadíval se jí do očí tak upřeně, až se začervenala a odvrátila zrak. „Už jsem si vzpomněl,” řekl. Kousla se do rtu. „Vážně?” „Ty jsi zřejmě pochopila, proč jsem se rozčílil.” Zarděla se ještě víc a sklopila oči na podlahu.

Trpce se zasmál. „Jistě, Barrie, zkus předstírat, že se nic nestalo. Utíkej přede mnou dál.” Chytil ji za paži. „Nech toho, krvácí ti ret,” napomenul ji přísně. Vůbec tu bolest necítila. Vytáhla papírový kapesník a osušila si ústa. „Je to zlozvyk,” řekla rozechvěle. Pustil ji a svezl se zpátky na polštář. Najednou vypadal starší a kolem očí se mu objevily nové vrásky. Křečovitě sevřela kapesník v dlani. „Dawsone?” Tázavě se na ni podíval. „Jak to, že se mnou… jsi nezůstal chladný jako s těmi ostatními ženami?” zeptala se váhavě. „Například paní Holtonová je kus.” Zadíval se jí do očí. „Já nevím, čím to je, Barrie,” odpověděl. „Možná je to právě proto, že jsem ti tolik ublížil. Chci tě a ty ze mě máš fyzickou hrůzu. To je ironie, co?

Umíš si vůbec představit, jak se chlap cítí, když ví, že je impotentní?” Zavrtěla hlavou. „Moc ne.” „Celé roky mi bylo nanic, když se mě ženské dotýkaly a natřásaly se kolem mě.” Sčísl si neposlušné vlasy z čela a zavřel oči. „Nic jsem při tom necítil, Barrie. Myslel jsem, že s tebou to bude stejné. Chtěl jsem ti ukázat, co jsi se mnou provedla. Ironicky se zasmál a podíval se na ni. „Dostal jsem pořádnou lekci. Vzrušil jsem se jako nikdy v životě a zrovna se ženou, která se třese, sotva na ni sáhnu.” Znovu zavřel oči. Prohlížela si ho se zaťatými zuby. Kdysi jí připadalo, že ho miluje odjakživa. A pak, během jedné krátké noci zničil její lásku, její budoucnost, i její ženskost. Jestli on se cítí beznadějně, pak ona dvojnásob. Podíval se na ni. „Ty jsi na tom asi byla stejně, viď?” zeptal se náhle, jako by do ní viděl. „Ani jednomu ze všech těch chlápků si nedovolila sebenevinnější dotek.”

Zachvěla se. Pomyšlení, že o ní tohle ví, bylo nesnesitelné. Cítila se, jako by její duši svlékal donaha. Chtěla vstát, ale chytil ji za zápěstí s překvapivou silou na muže v jeho stavu. Přitáhl ji zpátky na židli. „Ne,” prohlásil. „Tentokrát mi neutečeš. Tvrdím, že jsi po mně nikomu nedovolila ani polibek. Tak do toho. Řekni, že lžu.” Polkla. Výraz její tváře mu dal jasnou odpověď. Tiše vydechl. „Pánbůh mě za to zatrať, Barrie,” řekl chraptivě. Pustil její ruku a lehl si zpátky na postel. „Poprvé v životě nevím, co mám dělat,” přiznal poraženeckým tónem. To se k Dawsonovi nehodilo. Nejistota v jeho hlubokém hlase ji děsila. Děsilo ji, co si navzájem udělali. Vždyť pro ni byl vším. Pomalu k němu natáhla ruku a chladnými prsty se zlehka dotkla jeho nahé paže.

Sledoval ji, jako by nevěřil tomu, co cítí. Znovu se kousla do rtu. „Já nechci, abys umřel,” řekla nejistě. Podíval se na její prsty na své paži. „Barrie…” Než to stačil dopovědět, dveře se otevřely a hezká sestřička byla zpátky, opět s úsměvem a plná optimismu. K svému pohlednému pacientovi už se chovala trochu majetnicky. „Večeře,” oznámila a postavila podnos na stolek. „Je to polévka a čaj. Nakrmím vás já osobně!” „Jděte s tím někam,” odsekl Dawson. Jeho oči byly přívětivé asi jako oči kobry. Ošetřovatelka se poněkud nejistě usmála a přistrčila mu stolek na kolečkách k posteli. „Ovšem, jestli se radši najíte sám, tak si poslužte. Za pár minut si přijdu pro nádobí. Snězte to všechno a hned.” Odešla mnohem rychleji, než předtím přišla.

Dawson vzdychl a otočil se k Barrie. „Pomoz mi,” řekl tiše. Pomáhat mu s jídlem byl skoro intimní zážitek. Sledovala, jak sousta mizí v jeho úzkých, pevných rtech a nemohla si nevzpomenout na jejich vášnivé polibky. Tehdy byla nevinná a vystrašená, jenže on si to neuvědomil a jeho polibky byly příliš dospělé a nesmlouvavé. Její zardění ji prozradilo. Dawson polkl poslední sousto polévky a zachytil její upřený pohled. „Taky mívám noční můry,” prohlásil nečekaně. „Kdybych to mohl vzít zpátky, udělal bych to. Věř mi alespoň tohle.” Vrátila prázdnou misku od polévky na stolek a pomohla mu usrknout doušek horkého čaje. Udělal znechucenou grimasu. „Je zdravý,” řekla nekompromisně. „Je dobrý leda na zahřátí rukou v mrazu,” zavrčel a lehl si. „Proč mi radši nedají kafe?” „Zeptej se někoho, kdo to ví.”

Nevesele se usmál. „Zůstaneš tu se mnou přes noc?” „Zřejmě se to ode mě očekává.” Tvář mu ztvrdla. „Nechci tě obtěžovat. Já si poradím.” Zavřel oči a sevřel pěst, až mu klouby na ruce zbělely. Přitáhla si židli blíž a položila svou ruku na jeho. „Dawsone, nech toho,” zašeptala. „To víš, že zůstanu. Chci to.” Neřekl ani slovo a pěst měl stále zaťatou. Začala ho po ní hladit. Poznala, kdy se na ni podíval. S povzdechem si přiložila jeho ruku ke rtům a cítila, jak se zachvěl. Zděsila se, co to dělá, honem jeho ruku pustila a chtěla vstát. On ji ale pevně držel a přitáhl si její dlaň k ústům. Pak se na ni podíval a z jeho pohledu jí rázem bylo horko. „Pojď sem,” řekl chraptivě. Kolena se jí podlomila. Jeho polibek ji pálil na ruce. Nevěděla, jestli by jeho žhavé výzvy uposlechla, protože v tu chvíli přišel doktor na vizitu. Dawson ji pustil a kouzlo okamžiku pominulo. Nemohla na to, ale zapomenout celou noc, kdy Dawson spal díky práškům, které mu dali, a ona se na něho dívala. Zdálo se, že oba dospěli k nějakému zlomu. Už neměla chuť od něho odejít a zdálo se, že on je na tom stejně.

Když se ráno vzbudil, přišla nová mladá sestra s umyvadlem a mýdlem a tvářila se laškovně. Nabídla se, že ho umyje, ale Dawson na ni vrhl takový pohled, že radši honem zmizela. „Zastrašuješ personál,” poznamenala Barrie s úsměvem. Byla unavená a ospalá, ale tahle scénka ji pobavila. „Nechci, aby na mě sahali.” „Sám se umýt nedokážeš,” zaprotestovala. „Tak to udělej ty,” pronesl tiše. „Tvoje ruce jsou jediné, které na svém těle chci mít.”

Váhavě vstala. „Nikdy jsem nemyla nikoho kromě sebe,” řekla. Rozvázal si nemocniční košili u krku a s pohledem upřeným do jejích očí ji rozhrnul. Nechal si jen pokrývku přehozenou přes štíhlé boky. Začervenala se. I přes jejich společný intimní zážitek ho nikdy nahého neviděla. „Neboj, tu pokrývku nechám, kde je. Dokončím to pak sám.” Nezeptala se, proč se tedy rovnou neumyje celý. Namydlila žínku a jemně mu umyla obličej, krk a záda. Pak ho opláchla a zaváhala, než mu začala mydlit paže a hrudník. „Nejsem na tom tak, že bych ti mohl působit nějaké problémy,” uklidnil ji jemně. Přinutila se k úsměvu. I přes žínku cítila jeho teplé svaly a vzpomněla si, jak voněl a chutnal, když ho tenkrát líbala a touhou po něm skoro omdlévala. Vycítil její zaváhání. „Jsem jen z masa a kostí,” řekl tiše. „Není se čeho bát.”

Přikývla a přejela rukou po jeho plochém břiše. Náhle začal dýchat nepravidelně, zasténal a zarazil ji. Nervózně se zasmál. „Radši… už toho nech.” Pohled jí padl na místo vedle její ruky s žínkou a zůstala zírat. „To je jeden z možných následků takovéhle činnosti,” řekl a těžce polkl. „Nebudu ale předstírat, že se mi to nelíbí. Tohle už se mi nestalo celé roky. S žádnou jinou ženou.” Vyhnula se jeho upřenému pohledu a podala mu namydlenou žínku. „Tu máš. Domyj se radši sám.” Dotkl se její ruky a podíval se jí do očí. „Prosím,” zašeptal. Kousla se do rtu. „To nemůžu!” Ani nemrkl. „Proč? Příčí se ti vidět mě takhle?”

Zrudla. „Vždyť… jsem tě neviděla ještě nikdy!” „A nejsi zvědavá?” zeptal se jemně. „Opravdu ne?” Nepohnula se a neřekla ani slovo. Pomalu odsunul pokrývku. „Kdysi jsme se milovali,” řekl tiše. „Byla jsi součástí mého těla. Nestydím se, když se na mě díváš. Takhle bezmocného mě jiná žena nikdy neuvidí.” Pak se zhluboka nadechl a nechal své napětí opadnout. Byl zesláblý a jeho tělo se ochotně uvolnilo. Znepokojilo ho, že jeho vzrušení tak snadno pominulo, ale až se uzdraví, snad zjistí, že je opravdu v pořádku. Barrie o jeho úvahách nic netušila, ale nemohla z něj spustit oči. Byl nádherně stavěný, jako antická socha z galerie. Až na to, že byl skutečný. Nakonec v ní však stud přece jen zvítězil, takže se odvrátila, zatímco Dawson se domyl sám.

„Netrap se,” řekl, když se zase přikryl. „Myslím, že oba jsme udělali velký pokrok. Tyhle věci potřebují čas.” Přikývla. Vzal ji za ruku a přitáhl ji na židli u postele. „Uvědomuješ si, že jsme se milovali a přitom jsme ani nevěděli, jak vypadáme nazí?” „Neměl bys o tom mluvit,” zajíkla se. „Spěchal jsem na tebe a nedošlo mi, že jsi ještě tak nevinná,” řekl. „Nedokázal jsem si tenkrát přiznat, jak moc jsem ti ublížil, Barrie. Možná bylo moje tělo upřímnější než já. Nechtělo a nechce jinou ženu než tebe. Takhle jsem na žádnou jinou nereagoval.” Jejich oči se střetly. „Já taky nikoho jiného nechci,” řekla tiše. „Chceš mě?” zeptal se přímo. „Dokážeš mě chtít?” Smutně se usmála. „Já nevím, Dawsone.” Znovu ji vzal za ruku a pevně ji stiskl. „Až odsud odejdu, budeme na to asi oba muset teprve přijít,” řekl a znělo to, jako by se toho zjištění děsil stejně jako ona.

SEDMÁ KAPITOLA

Po třech dnech pustili Dawsona domů. Lékař mu kladl na srdce, aby návrat k práci neuspěchal, a aby se ihned ozval, kdyby se objevily nějaké potíže. Barrie sice neměla z Dawsonova propuštění radost, ale soucítila s nemocničním personálem. Jakmile se totiž Dawsonovi ulevilo, byli z něho všichni celí nesví, takže bylo lepší, když se mohl nějak zabavit. Zavedl Barrie do pracovny, aby si promluvili o pozemku, který se mu Leslie Holtonová uvolila prodat. Zírala na smlouvu, kterou ráno přinesl kurýr. „Původně nebyla nijak žhavá to prodat. Jak jsi změnil její názor?” zeptala se s těžko skrývaným podrážděním. Uvelebil se na židli. Na čele mu dosud zářila purpurově zbarvená rána po nárazu volantu, lemovaná tenkými stehy. „Jak si myslíš, že jsem ji přesvědčil?” zeptal se škádlivě.

Neřekla ani slovo, ale její tvář mluvila jasně. Cynicky se usmál. „Tomu teda říkám falešný závěr,” odpověděl. „Nemůžu to dělat s nikým jiným než s tebou, Barrie.” Lehce se zarděla. „To nevíš.” „Že ne?” Jeho světlé oči jí přejely po těle schovaném ve volné košili a džínech a zastavily se na jejích prsou. „Řekněme, že nemám zájem zjišťovat, jestli bych mohl chtít někoho jiného.” „Vždyť jsi pil,” připomněla mu.

„To je fakt.” Vstal. „Ty myslíš, že za to mohla ta whisky?” Pokrčila rameny. „Možná ano.” Chvíli si ji zkoumavě prohlížel a pak jakoby z náhlého popudu došel ke dveřím pracovny a zamkl je. „Tak schválně,” zamumlal hlubokým hlasem a popošel k ní. Uskočila za křeslo a zoufale se ho chytila. Oči měla ustrašeně vykulené. „Ne!” Zastavil se a prohlížel si její bledý obličej. „Uklidni se. Nebudu tě k ničemu nutit.” Křesla se však nepustila a zírala na něho jako štvané zvíře. Strčil si ruce do kapes a klidně si ji měřil. „Takhle se nikam nedostaneme,” usoudil. Odkašlala si. „Sláva.” „Barrie, vždyť je to už pět let,” řekl dotčeně. Blízkost, kterou k sobě pociťovali během jeho pobytu v nemocnici, se zdála být v nenávratnu. „Strašně dlouho jsem byl sotva poloviční chlap, takže objev, že ještě můžu se ženou normálně fungovat, mi připadá jako zázrak. Jen bych rád věděl, že to nebyla náhoda, která se nebude opakovat. Chci se… ujistit.”

Podívala se mu přímo do očí. „Takhle z tebe mám strach.” „Tuhle, když ses probudila z té noční můry, jsi strach neměla,” připomněl jí. „Další ráno taky ne. V nemocnici jsi mě dokonce myla.” Povolila stisk svých rukou na křesle a zírala na měkké otisky, jež na kůži zanechaly její krátké nehty. „Když ses odkryl, tak jsi vzrušený nebyl,” pronesla nejistě. „To mi právě dělá starost, že to nevydrželo,” odpověděl stísněně. „Možná to všechno byl jen planý poplach,” dodal s náznakem černého humoru. „Ať je to jak chce, musím znát pravdu.” Při pohledu na něj se Barrie zmocnil pocit viny. Její vlastní strach se zdál být ničím, ve srovnání s jeho pochybnostmi.

Ztráta mužnosti musí být zdrcující pocit. Copak mu může zazlívat, že chce mít jistotu, jestli znovu získal to, co ztratil? Pomalu a váhavě obešla křeslo a ruce nechala klesnout k bokům. Koneckonců, vždyť už ho viděla úplně nahého, znala dotek jeho vzrušeného těla, a taky nepropadla hysterii. Navíc ho miluje. Je tu s ní, je naživu a plný energie. V paměti měla hluboce vrytý pohled na Dawsona v převráceném autě, s obličejem zalitým krví. Podívala se na něho a to pomyšlení se jí zračilo v očích. Zadíval se na její tvář zarámovanou tmavými, vlnitými vlasy a zastavil se pohledem na měkkých, pootevřených rtech. Ten obraz ho doháněl k šílenství, zůstal však stát bez pohnutí a s rukama v kapsách. Vzbuzovala v něm pocit, jako by jí na něm záleželo.

„Budeš tu jen tak stát?” zeptala se po chvíli. Zadíval se jí do očí. „Ano.” V prvním okamžiku mu nerozuměla, ale když pochopila, na co čeká, pousmála se. „Aha,” řekla, „chceš, abych tě políbila.” Přikývl, ale ani teď se nepohnul. Jeho pasivita zmírnila její nejistotu. Došla k němu tak blízko, až ucítila žár jeho vysokého, statného těla a ovanula ji známá vůně mýdla a kolínské. Byl oholený. Když se váhavě dotkla jeho tváře, necítila ani náznak strniště. Nechala svoje prsty sklouznout níž a přejela jimi po jeho pevném spodním rtu. Prudce se nadechl. Cítila, že je napjatý, ale ruce nechal v kapsách. Zvědavě nechala ruku spočinout na jeho tváři. V očích se mu zračila jakási temná síla. Dlouze se do nich zahleděla, ale nevyčetla nic. Porozuměla mu až ve chvíli, kdy neochotně přistoupila ještě blíž a ucítila jeho tělo těsně proti svému.

„Nebyla to náhoda,” procedil mezi zuby. Hlas mu zněl zvláštně. „Nechci tě vyděsit,” dodal stroze, „takže jestli máš chuť utéct, teď máš poslední šanci.” Nebyla si jistá, jestli zaváhala schválně, ale stalo se. Vytáhl ruce z kapes a položil jí je na boky. Jemně si ji přitáhl sobě, aby cítila vzedmutou vlnu jeho rozechvělého těla. Takhle to na ni nepůsobilo nijak děsivě. Byla fascinovaná tím, co viděla. „Zranitelnost hned rozeznáš, vid?” zeptal se netrpělivě, jako by svou bezmocnou touhu nenáviděl, i když zároveň děkoval Bohu, že ji vůbec cítí. „Třesou se mi nohy. Cítíš to?” Přivinul ji k sobě ještě těsněji. „Jsem vzrušený, to taky cítíš, ne?” Působilo jí rozpaky, slyšet od něho takové intimnosti, navíc pronášené rozzlobeným tónem. Začervenala se, ale jakmile sklopila oči, chytil ji za bradu a přinutil ji, aby k němu vzhlédla.

„Neodtahuj se ode mě, nejsem žádná obluda,” řekl příkře. „Přestal jsem se s tebou ovládat v tu nejhorší možnou chvíli a ublížil jsem ti. To už se nestane.” Polkla. Znervózňoval ji sice těsný dotyk jeho těla, ale pocit, že ji tolik chce, ji zároveň vzrušoval. Hlava se jí točila v přívalu zmatených citů. Zavrtěla se stísněně, i rozjařeně zároveň. Prudce vdechl a zasténal, pak se zasmál. „Bože můj, to je pocit!” Zachvěl se a zadíval se jí do očí. Znovu se zasmál. „Úplně jsem zapomněl, jaké to je, být chlap.” Jeho radost na ni měla podivný účinek. Zabořila si tvář do jeho košile, napůl s bázní a napůl vzrušeně. Objal ji. „Taky to cítíš, viď?” zašeptal jí do ucha. Sevřel jí boky pevněji a zopakoval ten přirozený pohyb tak prudce, až vykřikla. „Máš ráda pocit bezmoci?” zeptal se se sklopenou hlavou. „Líbí se ti, že mě chceš a nemáš sílu se ode mě odtáhnout?” V jeho hlubokém hlase slyšela směsici odporu a žhavé touhy. Otevřela ústa, aby odpověděla, jeho rty však byly rychlejší. Při jeho prudkém a hladovém polibku ztuhla nečekanou rozkoší.

Zasténal a přivinul k sobě její tělo ještě důvěrněji. Strašně ji chtěl. Plamen jeho touhy byl tak jasný, že ho nemohl skrýt. Tvrdý tlak na její měkké břicho stále sílil. Cítil, jak se rozpačitě snaží odtáhnout svoje boky od jeho, ale nedovolil jí to. Nemohl. Potřeboval ji. Jeho polibek byl čím dál hlubší a intimnější. Cítila pomalé a měkké vnikání jeho jazyka, prudké laskání jeho rtů. Z hrudi se mu vydralo hluboké zasténání. Objala ho a ucítila pod rukama jeho pevné svaly. Nepřestával ji líbat. Rukama jí přitom zajel pod živůtek a než stačila zaprotestovat, rozepnul přední sponku její krajkové podprsenky. Jeho ruce pomalu potěžkaly její nahá ňadra a polaskaly vztyčené bradavky, zatímco ji líbal dál a dál. Cítil, jak se znovu zachvěla a slabě zasténala do jeho rtů. Nedokázal přestat.

Bylo to přesně jako tu noc ve Francii, v jejím pokoji. Jako by část jeho já stála stranou a sledovala, jak bezmocně podléhá vlastní touze a nedokáže se vzepřít. Celé roky nebyl skutečným mužem. Teď ho ovládalo nejprudší vzrušení, jaké kdy pocítil, a musel je uspokojit. Chtěl ji, potřeboval ji, musel ji mít. V tomhle nejzákladnějším umění byl mistr. Ona byla stále novickou, která nikdy nepoznala rozkoš. Chtěl, aby ji pocítila. Přiměje ji, aby chtěla stejné uspokojení, jaké žádá jeho tělo. Pomalu jí začal shrnovat blůzu a jemně ji přitom kousal do rtů v polibcích, jež byly jasnou předehrou intimností. Vyvedly ji z rovnováhy natolik, že neprotestovala, když jí svlékl blůzu a podprsenku a hodil je na koberec. Rukama dál hladil její měkká, nahá prsa a trochu se od ní přitom odtáhl, aby mohl sledovat jejich reakci na svoje zkušené laskání.

„Jsou nádherná,” zašeptal něžně a cítil na sobě omámený pohled jejích rozšířených očí. Uchopil ji v pase a zvedl si ji ke rtům. Se slastným úžasem vychutnával její ztvrdlé bradavky. „Chutnáš po růžích a parfému,” vydechl a dál ji něžně líbal. Zasténala tak, že zvedl hlavu. V jejích očích spatřil vzrušení i překvapení zároveň. Ne, teď už ho nedokáže zastavit. Rozeznal ten nepřítomný a odhodlaný výraz v její tváři. Bylo jasné, že vášeň ji ovládla natolik, že teď už n-couvne, ani kdyby chtěla.

Sebejistě ji nechal vyklouznout ze svých paží a o krok couvl. Ani se nepokusila zakrýt si ňadra. Po chvilce si stáhl košili přes hlavu a hodil ji na podlahu k jejím věcem. Má sexy hrudník, pomyslela si omámeně. Zírala na jeho bronzové svalnaté tělo s hustým porostem vlnitých chloupků, jež byly o odstín tmavší než jeho vlasy. Bezděky popošla a přitulila se k němu. Jakmile ucítila dotek jeho nahé kůže na svých prsou, rozechvěle vzdychla a zavřela oči. Položil ruce těsně pod její lopatky a přitiskl ji k sobě. Slyšela těžký tlukot jeho srdce. Uchopila do úst jeho bradavku a cítila, jak ztuhla. Dawson zasténal a znova přitiskl rty na její. Lehce ji zvedl ze země a přitom ji v sluncem zalitém pokoji nepřestával líbat. Na okamžik zvedl oči a rozhlédl se po místnosti. Byla tu pohovka, stůl nebo koberec. Zavrčel. Neměl čas na dlouhé rozhodování. Celý se třásl strašlivou potřebou ji mít a nemohl riskovat, že se Barrie vzpamatuje. Položil ji na koberec před vitrážové okno, z něhož byl výhled na trávník. Její tělo v tomhle světle zazářilo jako perla. Klekl si vedle ní a pomalu, něžně ji svlékal. Ústy přitom celou dobu vychutnával její měkkou pokožku a jeho zkušené ruce ji laskaly tak, aby jí vzaly veškerou vůli k úniku.

Pak se svlékl sám a stále přitom cítil slabou nejistotu, jestli ho jeho tělo i přes tak silnou touhu nezradí. Stál nad ní a cítil, jak ho svírá prudké vzrušení. Dívala se na něho s náznakem strachu. Takhle důvěrné to předtím nebylo. Ve tmě ho tehdy sotva zahlédla. Ted, když tu nad ní stál, uviděla mohutnost jeho touhy a začervenala se. „Budu opatrný,” řekl tiše. Lehl si vedle ní a snažil se svoje vzrušení krotit. Sčísnul jí tmavé vlasy ze zardělé tváře a sklonil se k ní v něžném polibku, jímž umlčel slova, která se jí drala na jazyk. Chtěla mu říct, že nemá žádnou ochranu a zeptat se, jestli bude dávat pozor. Jeho rty ale začaly laskat její prsa tak, že se vzepjala v oblouku horké rozkoše, a ztratila poslední špetku zdravého rozumu. Pomalé pohyby jeho rukou a úst ji uvolnily. Ležela a dívala se, jak se jí dotýká, slyšela něžný šepot jeho hlubokého hlasu. Slova začala být nesrozumitelná, protože ji líbal čím dál intimněji. Její tělo se k němu rozechvěle vzedmulo a otevřelo se mu. Oči se jí naplnily úžasem, když její rozkoš dosáhla nečekané intenzity a dál balancovala na samé hraně extáze těsně předtím, než se konečně přesunul nad ni a jeho tělo se začalo velmi pomalu spojovat s jejím.

Nejdřív ztuhla, protože to najednou šlo ztěžka, a otevřela oči dokořán v návalu paniky. Zarazil se, udýchaně se k ní sklonil a políbil ji na oční víčka, takže je musela zavřít. V duchu si stále připomínal, že se nesmí přestat ovládat. Tentokrát ne. Kvůli ní musí svůj hlad držet na uzdě. „Neublížím ti,” zašeptal chraptivě. Konejšivě ji pohladil po jejím plochém břichu. „Neboj se, holčičko. Zkus se uvolnit.” Znovu otevřela oči plné rozpaků a nejistoty. „Jsi tak… ta….” zajíkla se a polkla. „Co když to nepůjde?” Zasténal, protože se téměř přestával ovládat. Dotyk jejího těla v něm bořil všechna předsevzetí.

Bezmocně se posunul k ní. „Tenkrát to taky šlo,” řekl. „Bože, Barrie, nebuď tak napjatá!” zašeptal naléhavě. „Ach, lásko, já nemůžu přestat…!” Vsunul ruku mezi ně a ucítil, jak její tělo ihned na jeho zkušené doteky zareagovalo a otevřelo se. „Ano!” zasténal. „Ano, ano…!” Zachvěl se a Barrie náhle ucítila, jak jeho jazyk proniká do jejích úst a dráždí ji stejně, jako ji sonduje jeho tělo. Vzlykla. To, co jí dělal, v ní vyvolalo ostré záblesky rozkoše, po nichž její tělo najednou prahlo čím dál víc. Prázdnota, kterou v sobě ještě před chvilkou cítila, se zaplňovala novým, prudkým rytmem. Slyšela svůj i jeho zrychlený dech a cítila stále těsnější pohyby jeho boků. Otevřela oči a zaryla mu nehty do paží ve snaze zahlédnout, co to s ní vlastně dělá.

„Ne, nedívej se,” vyštěkl a znovu ji políbil na oči, aby ji přiměl je zavřít. Pak jí zase přitiskl rty na ústa. Ruku měl stále mezi nimi a vzbuzoval v ní pocity tak intenzívní, že se jí točila hlava. „Co to děláš?” vydechla do jeho nenasytných úst a zachvěla se náhlou sladkou křečí. „Co myslíš, že asi dělám?” vykřikl a prudký pohyb jeho boků v ní vyvolal takovou vlnu slasti, že zavzlykala jako dítě. Nedokázala určit, kde přesně se jí dotýká, a bylo jí to jedno. Bezmocně se pohybovala spolu s ním. Cítila, jak jí celé tělo žhne a vibruje napětím. Nespouštěl rty z jejích úst. Byla unášena rychlým rytmem, který dál zvyšoval její hlad po čemsi neznámém. Cítila vzájemné pohyby jejich dotýkajících se nohou a náhle uslyšela prosebný hlas nápadně podobný svému vlastnímu. Projel jí pocit, při němž se napjala jako struna a v následujícím okamžiku její nitro zaplavila neuvěřitelná vlna horké rozkoše, jakou ještě nezažila. Cítila, jak se jí svaly na těch nejintimnějších místech i rytmicky stahují, jako by ji chtěly roztrhnout. Pokaždé, když dospěla na další hladinu extáze, o jaké se jí nikdy ani nesnilo, práh rozkoše zmizel a ovládla ji slast ještě intenzívnější…

Rozechvěle vykřikla a podívala se na něho. Uviděla ho nad sebou, napjatého a s očima potemnělýma jako uhly. Pokusil se cosi říct skrze zaťaté zuby, ale najednou vykřikl a obličej mu znachověl. Jako u vytržení přihlížela, jak nad sebou definitivně ztrácí sebekontrolu a jeho tvář se křečovitě stahuje při vyvrcholení. Cítila, jak jeho tělo ztuhlo a vzápětí jako by tlak v jejím nitru explodoval a Dawson se před jejíma fascinovanýma očima se sténáním zazmítal v slastné křeči. Celé jeho tělo se nad ní na vzepřených pažích znovu a znovu zachvívalo a celou tu dobu ho pozorovala… Cítil její pohled a nenáviděl ji za něj i v okamžiku, kdy pod ním explodoval celý svět. Měl pocit, že pod tím přívalem extáze snad omdlí. Dosáhl hladiny rozkoše, k níž se nikdy dřív ani nepokusil dospět, aby se nezbavil sebekontroly. Sledoval ženy, jak bezmocně podléhají rozkoši, ale nikdy nedovolil, aby některá z nich v takové situaci viděla jeho. Až doteď. Barrie jeho bezmoc viděla. Viděla, co opravdu cítil.

Zdálo se, jako by v křeči jeho slasti zmizel celý pokoj. Až po dlouhé chvíli dokázal otevřít oči. Pod sebou uslyšel přerývaný dech a cítil její prsty zabořené ve svých vlasech. Rozechvěle mu šeptala něžná slůvka a on ji zatím v duchu trpce proklínal. Objímala ho, cítila, jak je těžký a jak jsou oba zpocení. Pohnula se a hluboko ve svém nitru ucítila tlak jeho těla. Prudce vdechla. Jakmile mohl znovu pravidelně dýchat, zvedl se na loktech a podíval se jí do očí s těžko skrývaným vztekem nad tím, jak nad sebou ztratil vládu. Zamračil se a čelist mu ztuhla. „Všiml jsem si, že ses na mě dívala,” řekl. „Bavila ses dobře? Potěšilo tě, že jsem se přestal ovládat natolik, že jsem ani nedokázal odvrátit obličej?”

Po intimnostech, které spolu před chvilkou sdíleli, ji jeho zlostná slova šokovala. Nechápala, proč se na ni náhle dívá tak nenávistně. Prudce se nadechl a chtěl se odsunout, ale Barrie nechtěla důvěrný dotyk s ním ztratit. Její tělo ho jakoby na protest sevřelo. Náhle vykřikla a zaryla mu nehty do kůže. „Dawsone, počkej!” zašeptala zoufale. Okamžitě se zarazil, protože se lekl, že jí ublížil. Zamračil se. „Co je?” zeptal se odměřeně. Cítila stahy uvnitř svého těla. „Bolí mě, když se hýbeš,” řekla rozpačitě a olízla si vyprahlé rty. Zamumlal cosi, co jí vehnalo krev do tváře a začal se znovu odtahovat. Tentokrát to ale udělal jemně a pomalu. I tak to bylo nepříjemné, ne však bolestivé. Podívala se dolů a zarděla se jako pivoňka. Odkulil se od ní a vstal. Všechny svaly se mu ještě chvěly prudkostí vyvrcholení i leknutím z jejího výkřiku. Vrátily se mu vzpomínky na tehdejší noc ve Francii, takže se na ni nedokázal ani podívat.

Zřejmě jí zase způsobil bolest. Rychle se oblékal a nenáviděl přitom sám sebe. Je stejný jako jeho otec, pomyslel si rozzuřeně. Je obětí svojí nekontrolovatelné touhy. Zajímalo by ho, jestli Barrie tuší, jak moc ho děsí být ženě vydán na milost a proč. Barrie jeho chlad nechápala, ale postupně jí přišla na pomoc vlastní hrdost. Nedokázala ani pomyslet na to, jak právě riskovala, ani na to, co jí řekl. Přijala ho, aniž by myslela na budoucnost. Poddala se mu jako jehně na porážce, stejně jako před pěti lety. Poučí se z toho někdy? Pomyslela si trpce. Při vstávání jí projela neznámá bolest. S pocitem trapnosti se shýbla pro svoje věci a začala se nemotorně oblékat. Nemohla pochopit, co ho tak rozzlobilo. Vždyť ji chtěl. Bylo to všechno opravdu jenom zkouškou jeho mužnosti? Dal jí rozkoš, jakou vůbec nečekala. Ze začátku působil něžným, skoro milujícím dojmem, a teď se na ni ani nepodívá.

Stále dýchal trochu přerývaně. Alespoň, že zřejmě není nijak poraněná, díkybohu. Strach o ni sice ustoupil, vztek na sebe měl ale čím dál větší. Celé tělo ho bolelo rozkoší, kterou mu dala, ale jeho pýcha byla v troskách. Úplně se s ní zapomněl. Byl tak ovládaný touhou, že by se s ní snad byl miloval i v hale nebo v autě… Je otrokem vlastní touhy, jako otec. Právě ho viděla v jeho nejzranitelnější podobě! Kousala se do rtu, až jí začal krvácet. „Dawsone?” Stál u okna s rukama v kapsách a díval se ven. Zachvěla se chladem. Jeho chování se nedalo chápat jinak. „Aha,” řekla tiše. „Ty jsi jen chtěl vědět, jestli… můžeš. Teď, když to víš, tak je ti se mnou trapně, co?” „Ano,” zalhal úsečně, aby zachránil svou pýchu.

Nečekala, že bude souhlasit. Zírala na něho s očima plnýma úžasu. Vrátily se jí vzpomínky na noc ve Francii. Jediný rozdíl byl v tom, že tentokrát jí neublížil. Ale připadala si stejně laciná a zneužitá jako tehdy. Dál k tomu nebylo co říct. Věděla, že láska, kterou k němu cítila už od puberty, se nezmenšila. Ted už navíc ví, co je to tělesná láska. Nechala se unášet jeho touhou a dala mu ještě víc, než žádal. Jenže jemu to pořád nebylo dost. Pochopila, že tak to bude vždycky. I přes svou nezkušenost vnímala, že po ní nesmírně touží, stejně jako před pěti lety, ale zároveň za to sám sebe nenávidí. Možná nenávidí i ji. Je to tragická ironie, že s jinými ženami je impotentní. Věděla, že dál to rozebírat, by nebylo k ničemu. Došla ke dveřím a odemkla je. Nevěnoval jí jediný pohled, ani když vycházela ven. Vlastně to ani nečekala.

Dopřála si koupel a převlékla se. Cítila tak silnou hanbu, že se na sebe nemohla ani podívat do zrcadla. Navíc musí čelit dalšímu problému. Nijak se nepokusil ji chránit a ona byla tak beznadějně naivní, že riziko dítěte vítala. Kdyby měla jen špetku rozumu, byla by ho nechala, ať se nejistotou o své mužnosti klidně užírá dál. Měla dávno utéct. To samozřejmě udělá teď. Za pár minut byla sbalená a odnesla si kufr a tašku dolů. Rodge i Corlie byli oba tak zabraní do práce, že ji ani neslyšeli vyjít ze dveří. Stejně jako Dawson, který se dosud proklínal za svůj nedostatek sebekontroly a hrdosti. Uvědomil si, že je pryč, až ve chvíli, kdy slyšel startovat motor. Doběhl k hlavnímu vchodu právě včas, aby ještě zahlédl, jak odbočuje z příjezdové cesty na hlavní silnici do centra Sheridanu.

V prvním okamžiku chtěl vyrazit za ní a přivést ji zpátky. Jenže k čemu by to bylo? Co by jí mohl říct? Že udělal chybu, když se poddal vášni k ní? Zavřel dveře a opřel si o ně čelo. Teď ví, že je pořád ještě muž, ale jenom s Barrie. O žádnou jinou ženu nestojí. Kdyby věděla, jak zoufale ji chce, mohla by toho zneužít a zničit ho. Nikdo nad ním nesmí mít takovou moc, jakou měla Barriina matka nad Georgem Rutherfordem. Jednou byl svědkem toho, jak dráždila George tak, až zoufale žadonil o její tělo. Barrie neví, že její matka Georgeovy touhy zneužívala k tomu, že dělal, co chtěla. Barrie by určitě neodolala a zkusila by totéž. Pomstila by se mu za jeho krutost a on by jí to ani nemohl vyčítat. Barrie naštěstí neví, jak je její vítězství nad ním úplné. Nechá ji, ať si myslí, že o ni ztratil zájem. Jeho hrdost bude zachráněna. Od dětství věděl, že ženy rády na mužích hledají slabá místa a využívají jich. Vždyť jeho vlastní matka mu říkala, že je slaboch, když jako klučík sotva odrostlý plenkám žadonil o její lásku a chtěl, aby ho pochovala.

Mstila se mu za to, že se vůbec narodil. Pak si George vzal Barriinu matku a Dawson viděl, jak žena umí zneužít mužovu touhu k vydírání a přitom jeho slabostí pohrdá. Už tehdy se rozhodl, že on takhle zranitelný nebude. Jen ať si Barrie myslí, že si jen chtěl dokázat svoji mužnost. Nikdy se nedozví, že to, co s ní dnes prožil, byla ta nejnádhernější extáze, jakou si kdy vůbec uměl představit. Celý se jí oddal. Zaťal ruce v pěst. Tohle smí přiznat jen sám sobě. Poprvé v životě nechal padnout všechny zábrany, zahodil masku a cele se oddal fyzické rozkoši. Patrně to bylo tou dlouhou sexuální abstinencí. Jiné vysvětlení to mít nemůže. Pak si uvědomil, jak dokonale ji i přes její počáteční strach uspokojil. Pocítil hrdost nad tím, že se dokázal ovládnout aspoň natolik, aby vyléčil jizvy, které jí způsobil při jejich prvním sblížení.

Nebude to, ale pro ni ještě horší, když teď ví, jaká rozkoš se za bolestí skrývá? Nezpůsobil jí ještě horší šrámy, když ji tak tvrdě odmítl potom, co se mu beze zbytku oddala? Ještě před chvílí myslel jenom na svou pýchu, ne však na ni. Proč ji nenechal odejít, dokud byl čas? Zasténal nahlas. „Dawsone?” ozvala se ode dveří Corlie. „Nedáte si s Barrie oběd?” „Barrie odjela,” řekl stroze zády k ní. „Cože? To se ani nerozloučila?!” „Bylo to naléhavé,” improvizoval honem. „Volala jí přítelkyně z Tucsonu, že potřebuje pomoc s nějakým školním projektem. Prý vám zavolá později.” To sice neřekla, ale věděl, že zavolá, protože Corlie i Rodge miluje. Určitě se jich nechce dotknout, ani když na něj má vztek.

„Vůbec jsem neslyšela telefon,” řekla Corlie. Byla by ráda věděla, proč je tak zakaboněný, jenže Dawsonovi nebylo v takovou chvíli radno odporovat. „Tak dobře. Chceš salát a sendviče?” Zavrtěl hlavou. „Jen černou kávu. Přijdu si pro ni.” „Pohádali jste se, viď?” zeptala se jemně. Těžce vzdychl a vyrazil ke kuchyni. „Nevyptávejte se, Corlie.” Poslechla ho, ale stálo ji to hodně sil. Zřejmě se stalo něco vážného. Ráda by věděla, co. Barrie mezitím ujela pořádný kus cesty zpátky do Arizony. Zastavila se v prvním bistru, které uviděla. Věděla, že si nemusí dělat starosti s tím, že by ji snad Dawson sledoval. Objednala si kávu a polévku. Obojího se však sotva dotkla a jen přemítala o tom, jak je hloupá. Copak nikdy nepochopí, že Dawson chce její tělo, ale ne její srdce? Tohle bylo podruhé, co mu podlehla. Tehdy otěhotněla. Mohlo se to stát znovu? Zdálo být se téměř zákonité, aby z tak nádherného prožitku vzešlo dítě, i když ji nemiluje…

Položila si dlaň na svoje ploché břicho a na několik vzácných sekund zavřela oči a oddala se snění. Bylo by nádherné, být znovu těhotná a nosit Dawsonovo dítě ve svém těle. Tentokrát by to malé donosila, i kdyby měla celou dobu proležet v posteli! Otevřela oči a vrátila se do reality. Ne. I kdyby se to stalo, jak by to zvládla? Dawson ji nechce. Opakovala si to pořád dokola a nepřipouštěla si ani pomyšlení na to, jak byl zdrcený ze ztráty jejich prvního dítěte. Nemůže si dovolit snít o tom, jak by Dawson reagoval, kdyby se dozvěděl, že je těhotná. Navíc, něco takového se dvakrát po sobě nepodaří. Prostě se vrátí do Tucsonu a na Dawsona zapomene. Jednou už to dokázala a dokáže to znovu!

OSMÁ KAPITOLA

Zapomenout na něho však nebylo lehké. Barrie začala zvracet snídani už den nato, co se vrátila do Tucsonu, stejně jako po té hrozné noci ve Francii. Ona, která jinak nikdy nevolností netrpěla! Teď už je doma dva týdny a potíže nepřestávají. Tak tohle je tedy konec, říkala si, když si oplachovala obličej v umyvadle. Je neuvěřitelné, že s ním může tak snadno otěhotnět. Takže když se ukázalo, že se to může stát dvakrát po sobě, co bude proboha dělat? Od návratu do města se žádnému ze svých ctitelů neozvala, takže jí nikdo nevolal. S prací na vedlejší úvazek si nemusí dělat starosti, protože Dawson se dohodl s Leslie Holtonovou na prodeji pozemku. Získá přístup k vodě, takže bude moci nechat dobytek na bighornské farmě, kterou Barrie vlastní spolu s ním.

Pohled jí sklouzl ke smaragdovému zásnubnímu prstýnku, který jí nedávno dal. Neodvezla si ho s sebou úmyslně, chtěla ho tam nechat, ale byla v tu chvíli tak rozčilená, že na to zapomněla. Bude ho muset poslat zpátky. Dotkla se krásného šperku a vzdychla při pomyšlení na to, že všechno mohlo být jinak. Bylo by nádherné, kdyby jí byl Dawson koupil prstýnek už tehdy před lety. Kdyby jí byl řekl, že ji miluje, a požádal ji o ruku. Ano, sny jsou sladké, jenže teď musí čelit realitě. Schoulila se v křesle. Snažila se nemyslet na svou nevolnost a rozhodnout se, co udělá. Mohla by dál učit, jenže za těchhle okolností to bude těžké.

Bude svobodná matka a to v její profesi nevypadá dobře. Co kdyby přišla o práci? Peníze z podílu na dědictví po Georgi Rutherfordovi jí sice zpříjemňovaly život, ale stěží by ji stačily samy uživit. Nemůže riskovat, že ztratí místo. Bude se muset přestěhovat někam jinam a vymyslet si fiktivního manžela, který ji opustil nebo zemřel… Znovu se jí prudce zvedl žaludek. Je neskutečné, že tak brzy po početí dokáže poznat, že je těhotná, pomyslela si. Když se tenkrát vrátila z Francie, probíhalo to naprosto stejně. Snad to dokonce věděla už ve chvíli, kdy se s ní Dawson miloval. Zavřela oči. Jako by znovu cítila pohyby jeho svalnatého těla i tu závratnou rozkoš, která ji pak zaplavila. Zasténala a otevřela oči právě ve chvíli, kdy se ozvalo zaklepání na dveře.

Honem zaplašila vzpomínky a vstala. Cestou ke dveřím trochu zavrávorala. Neměla chuť s nikým mluvit. Opřela si čelo o chladné dřevo a podívala se kukátkem. U srdce ji zastudilo. „Jdi pryč!” vykřikla, celá vyděšená z toho, že tam stojí Dawson. Odhodlaně se podíval ke dveřím. Byl bledý. „Nemůžu.” Nic víc neřekl. Pronesl to tiše, jen taktak, že ho slyšela. Přece to nemůže vědět. Usmála se vlastní naivitě. Ovšem, že to ví, pomyslela si s povzdechem a otevřela dveře. Mezi nimi byla jakási tajemná telepatie, díky níž navzájem znali své myšlenky. Když vešel do bytu, ani se na něj nepodívala, zavřela dveře a sedla si zpátky do křesla. Zastavil se nad ní s rukama v kapsách šedého obleku a jen se díval. Pohled na její nenalíčenou, bledou tvář s kruhy pod očima mu potvrdil, co už tušil. „Já to vím,” řekl stísněně. „Bůhvíjak, ale vím to.” Vzhlédla k němu utrápenýma očima, pokrčila rameny a zadívala se na svoje sevřené pěsti.

Byla bosá a místo džínů na sobě měla volné šaty kvůli nevolnosti. To patrně taky uhodl. Dlouze vzdychl, sedl si na pohovku naproti ní a předklonil se s rukama sepjatýma mezi koleny. „Musíme se rychle dohodnout o pár věcech,” řekl po chvíli. „Já to zvládnu,” řekla pevně. Poopravil si diamantový prsten s podkovou na své pravé ruce. „Jsi učitelka. To není zrovna liberální profese. Nepovýší tě. Možná vůbec nebudeš smět učit, přestože žijeme v osvícené moderní době.” Jeho zelené oči se zabodly do jejích. „Já to dítě moc chci,” řekl zastřeným hlasem. „A ty taky. To musí být naše první starost.” Nechápala, jak si může být tak jistý, že je těhotná. „Potvrdit se to dá až po šesti týdnech. Zatím jsou to jen dva týdny,” poznamenala rozpačitě. „Věděli jsme to už ve chvíli, kdy jsme se milovali,” procedil mezi zuby. „Oba. Já jsem tomu nijak nezabránil a bez ptaní jsem věděl, že ty taky nic nepoužíváš. Nebyla to žádná nehoda.”

V hloubi duše s ním souhlasila, takže se to nepokoušela popřít. „Musíme se vzít,” prohlásil. Trpce se zasmála. „Díky. To je teda romantická žádost o ruku.” Zatvářil se nepřístupně. „Mysli si, co chceš. Vyzvedl jsem formuláře a objednal termín. Oba potřebujeme krevní testy. To se dá zařídit i v Sheridanu.” Rozzuřeně k němu vzhlédla. „Já si tě vzít nechci,” řekla. „Já si tě taky vzít nechci,” odsekl s posměšným výrazem ve tváři. „Ale to dítě, které nosíš, chci natolik, že jsem kvůli němu schopný obětí. I toho, že budu muset žít s ženskou, jako jsi ty!”

Vyskočila z křesla. Oči jí žhnuly a celá se třásla vzteky a nenávistí. „Jestli si myslíš, že se nechám…!” zakřičela na něho, ale vtom zbledla a cítila, jak se jí znovu prudce zvedá žaludek. „Panebože!” zajíkla se a vyrazila směrem ke koupelně. Doběhla tam na poslední chvíli. Pocítila mírné zadostiučinění, když na Dawsonově opálené tváři spatřila provinilý výraz. Zřejmě si uvědomil, co způsobil. To je dobře, pomyslela si při zvracení, doufám, že za to bude trpět. Uslyšela kroky a pak zvuk tekoucí vody. Držel jí na čele mokrý ručník, dokud nevolnost nepolevila. Potom jen matně vnímala, jak Dawson se svým obvyklým, chladným nadhledem zařizuje, co je třeba, a asistuje jí při umývání obličeje a vyplachování úst. Pak ji zvedl, odnesl ji do ložnice a opatrně ji položil na postel. Podložil jí hlavu dvěma polštáři, přinesl sklenici studené vody a pomohl jí, aby se mohla napít. Chladná tekutina jí sice zklidnila žaludek, dál však na něj zle nahlížela.

Sedl si na okraj postele. Štíhlou rukou jí přihladil rozcuchané, vlhké vlasy a provinile si ji prohlížel. Tolik se snažil na všechno zapomenout. Jenže uplynulé dva týdny prožíval hotová muka. Strávil je cestováním z ranče na ranč, kontroloval zásoby a účetnictví, ale přesto nepřišel na jiné myšlenky. Barrie mu chyběla jako nikdy dřív. Nějakým záhadným způsobem věděl, že budou mít dítě. To ho sem přivedlo. To, a také pocity, které k ní cítit nechtěl. „Promiň,” řekl stroze. „Nechtěl jsem tě rozčílit.” „Ale chtěl,” odsekla. „Ty bys tady nejradši nebyl. Já si nevezmu člověka, který na mě má názor jako ty!” dodala prudce. Dlouze si s napjatou tváří mlčky prohlížel svoje ruce. S povzdechem si zakryla oči dlaněmi. „Je mi hrozně.” „Bylo ti takhle špatně i po Francii?” zeptal se. „Ano. Začalo to hned příští ráno, stejně jako tentokrát. Proto to vím,” vysvětlila unaveně, aniž otevřela oči.

Podíval se na ni a zarazila ho únava, která byla patrná z její tváře i z celého držení těla. Automaticky natáhl ruku a položil ji zlehka na její břicho, jako by skrze látku šatů mohl cítit dítě spočívající v jejím lůně. Leknutím z jeho dotyku otevřela oči a spatřila, jak se jí s uzarděním dívá na břicho. Jejich pohledy se střetly. Tvářil se bezvýrazně, ale oči mu zvláštně zářily. „Proč?” zeptala se s pláčem v hlase. „Ach bože, proč?” Objal ji a přitulil si její tvář na hruď v trochu neohrabaném gestu útěchy. Barrie se rozplakala a Dawson ji svíral v náručí a jemně ji kolébal. Zvenku se ozývaly klaksony aut, zvuk motorů a skřípění brzd. S touto kulisou se mísily její potlačované vzlyky a přerývaný dech. „Neplač,” zašeptal jí chraptivě do ucha. „Ať ti není ještě hůř.” Zaťala pěst na jeho prsou. Nepamatovala se, že by si někdy připadala takhle mizerně. Přivedl ji do jiného stavu a teď si ji chce vzít jen proto, aby jejich dítě mělo rodiče. Jenže část jeho já ji nenávidí. Co by to bylo za život? S pláčem ta slova vyřkla, sotva ji napadla.

Ztěžka vzdychl, až jí jeho dech zčeřil vlasy. „Nemáme na vybranou,” odpověděl tiše a přihladil jí zcuchaný účes. „Pokud to těhotenství nechceš ukončit dřív, než pořádně začalo,” dodal ledovým hlasem. Hořce se zasmála. „Já neumím ani zašlápnout mravence a ty si myslíš, že bych mohla…” Umlčel ji prstem na ústech. „Já vím, že bys nemohla, já taky ne,” řekl prostě. „Nemyslel jsem to tak.” „Tak proč to říkáš?” zeptala se. Naklonil si její tvář k sobě a zamyšleně se na ni zadíval. „Oba jsme stejní,” řekl nepřítomně. „Já zaútočím a ty mi to oplatíš. Ty ses mě vlastně nikdy doopravdy nebála, kromě té jedné oblasti.” Přimhouřil oči, když se začervenala.

„A teď se mě taky nebojíš, že ne?” popíchl ji jemně. „Teď už víš, co se skrývalo za tou počáteční bolestí.” Zkusila ho odstrčit, ale nedal se. Ve světlých očích, mu zablýsklo něco jako hněv. Uchopil ji za vlasy a přitáhl si její tvář blíž k sobě. „To bolí,” zaprotestovala. Povolil sevření, ale jen trochu. Na prsou cítila tlukot jeho srdce. Zároveň vnímala i cosi jiného. Byl najednou vzrušený a její tělo na to reagovalo. Trpce se pousmál, když uslyšel její užaslé zasyknutí. „Byl jsem přitom tak rozpálený, že jsem se nemohl udržet. Nedokázal jsem tě chránit. Nemohl jsem pomalu ani dýchat.” V jeho hlase se znovu ozval osten sebeironie a stisk v jejích vlasech zesílil. „Já chci, abys byla v mých rukou taky bezmocná. Chci, abys žadonila, abych tě uspokojil. Chci, abys byla šílená touhou, abys nedokázala žít, dokud mi nebudeš patřit!”

Jako by jí tím říkal něco mezi řádky. Podívala se mu do tváře a spatřila v ní, hořkost, sebeironii a strach. Strach! Neuvědomil si, co na sebe prozrazuje. Hněv ho úplně ovládl. „Myslíš si, že mě můžeš zlomit, viď?” zeptal se naléhavě a zadíval se jí přitom na rty. „Že mě utáhneš na vařené nudli, a že udělám cokoliv jen proto, že tě chci!” Neřekla ani slovo. Byla ohromená tím, co se o něm právě dozvídala. Neprotestovala dokonce ani proti ruce svírající její vlasy. Jen tiše ležela v jeho objetí a fascinovaně naslouchala. „Já nejsem tvoje hračka,” řekl drsně. „Nepřiběhnu na tvoje zavolání a nebudu se doprošovat tvojí pozornosti jako pejsek!” Pomyslela si, že teď jí kupodivu vůbec strach nenahání, i když se mu v očích tak zlostně blýská. „Ztratila jsi řeč?” zeptal se. „Co bys ode mě chtěl slyšet?” zeptala se tiše.

Její klidný tón jako by zmírnil jeho napětí. Pustil její vlasy a zamžikal, jako by si teprve teď uvědomil, že se přestal kontrolovat. Začal dýchat pravidelněji. „Zlobil ses, protože jsem se dívala,” vyhrkla, když si vzpomněla, jak se kvůli tomu rozzuřil. Do tváře se mu nahrnula barva. Pochopila, že se zlobí sám na sebe. Váhavě vztáhla ruku a dotkla se jeho obličeje. Odtáhl se. Uvolnila se natolik, že se musel posunout, aby ji udržel v náručí. Klidně se mu zadívala do očí a její prsty sklouzly z jeho pevné tváře do koutku jeho úst a pak mu přejely po spodním rtu. „Proč jsi nechtěl, abych se dívala?” zeptala se tiše. Neodpověděl, jen ztěžka oddychoval. „Copak v sexu nejde právě o tohle?” vypravila ze sebe. „Hlavní přece je, aby se dva lidi společně zbavili zábran a strachu.”

„U mě ne,” řekl bezvýrazně. „Já jsem se s ženami nikdy nepřestal ovládat.” „Jistě,” přikývla a zkoumavě se na něj dívala. „Jde ti totiž o to, aby zábrany ztratila žena, abys ji pak mohl ponižovat a…” „Nech toho!” Odstrčil ji a vstal. Vrazil si ruce do kapes, došel k oknu a rozzuřeně odhrnul záclonu. Sedla si na posteli, podepřela se rukama a zírala na něho, zatímco v její mysli dozrávalo překvapivé poznání. „Proto jsi na mě tenkrát ve Francii byl tak zlý,” domyslela si. „Přestal ses ovládat.” Zasykl a jeho prsty na zácloně zbělely. „To se ti ještě nikdy předtím s žádnou ženou nestalo,” pokračovala, a přestože nic neříkal, věděla, že má pravdu. „Proto mě nenávidíš.” Zavřel oči. Pocítil téměř úlevu nad tím, že ta slova byla vyřčena a že o něm Barrie tohle ví.

Měl pocit, jako by se zbavil těžkého břemene. Barrie se musela znovu opřít o polštáře. Bylo jí mdlo. Dawson sice nic nepřiznal, ale znala ho natolik, aby podvědomě cítila, že to tak je. Jak to, že už dávno nepochopila, že svými břitkými slovy netrestá ji, ale sebe? Za to, že ji chtěl tak zoufale, až se nemohl ovládnout. „Ale proč?” pokračovala. „Copak je na tom něco špatného, někoho tolik chtít?” Čelistní svaly mu ztuhly. „Jednou jsem je přistihl v hale,” zašeptal přerývaně. „Ona ho dráždila jako obvykle, natřásala se před ním a pak dělala drahoty. To proto, aby jí podlehl a udělal, co chtěla ona.” „Kdo?” zeptala se zmateně. Zdálo se, že ji neslyší. „Ten den zrovna chtěla, aby koupili nové auto. Umanula si, že chce sporťák, jenže on se nechtěl vzdát sedanu, kterým jezdil. Takže ho sváděla, ale pak mu řekla, že s ním nebude spát, když jí nevyhoví.” Odfrkl. „Ještě ji prosil.” Zavřel oči. „Plakal a žadonil jako malý kluk! Nakonec už se nemohl ovládnout, přitiskl ji ke zdi a…”

Opřel si čelo o chladné sklo a zachvěl se při té vzpomínce. „Vysmála se mu. Málem ji znásilnil před očima celého domu a ona se mu posmívala, že nedojde ani do ložnice.” Otočil se k ní se žhnoucíma očima. „Zmizel jsem dřív, než si mě všimli, ale udělalo se mi zle, až jsem zvracel. Neumíš si představit, jak jsem ji nenáviděl.” Zmocňovalo se jí hrozné tušení. Viděla, jak její matka George Rutherforda popichovala, ale jenom slovně. Párkrát slyšela, že o něm matka dělá nějaké poznámky. Jenže Barrie si s matkou nikdy nebyla moc blízká a trávila proto doma co nejméně času. Nejdřív pobývala na internátní škole ve Virginii a pak na univerzitě. Snažila se neplést se matce ani Dawsonovi do cesty. Takže toho vlastně o matčině druhém manželství moc nevěděla. Až doteď.

„Byla to… moje matka,” řekla dutým hlasem. „Tvoje matka,” potvrdil jedovatě, „a můj otec. Zacházela s ním jako s nějakým zatoulaným psem. A on jí to dovolil!” V nastalém tichu se zadívala na Dawsona a zbledla. Vzpomínky, cit i nenávist, to všechno měl v tu chvíli v očích. Konečně to začalo dávat jakýsi hrozný smysl. Sklopila oči. Chudák Dawson, vidět, jak jeho milovaného otce někdo ponižuje, to muselo být strašné. Není divu, že v sobě dusil, co k Barrie cítil. Nechtěl zažít bezmoc, nevěřil, že by s ním zacházela jinak než její matka s jeho otcem. Nemohl vědět, že ho příliš milovala, než aby mu mohla ublížit. Nevěřil jí proto, že on sám ji nemiloval. Z jeho strany nešlo o nic víc než o fyzickou vášeň, o nenáviděnou slabost, kterou neuměl překonat. Díval se na lásku jako na ženskou zbraň. „Je mi to líto,” řekla tiše. „To jsem nevěděla.” „Jak jsi mohla nevědět, jaká byla? Vždyť to byla tvoje matka!”

„Ona mě nechtěla,” vypravila ze sebe. Bylo to poprvé, co s někým o své matce mluvila. „Jednou mi řekla, že kdyby interrupce byla v té době legální, nikdy by si mě nenechala.” To ho šokovalo. Zachmuřeně se díval, jak Barrie upjatě sedí na posteli. „Panebože.” Pokrčila rameny. „Ale táta mě měl rád,” prohlásila hrdě. „Umřel, když jsi byla malá, viď?” „Ano,” řekla. Přimhouřil oči. „Bylo ti šestnáct, když si vzala mého otce. Kolik mužských měla, než ho našla, Barrie?” zeptal se. Kousla se do rtu, až to zabolelo. „Přestaň si kousat pusu,” zavrčel netrpělivě. Rezignovaně si po ústech přejela prstem. „Nějaké milence měla.“

Zamračila se. „Proto sis myslel, že já jsem je měla taky,” uvědomila si náhle. Přikývl. Popošel k posteli a sedl si na židli vedle ní. V očích se mu zračila únava. „Byla to děvka.” „Ano,” řekla nedotčeně. Zadívala se mu do tváře, ale známky slabosti už v ní nenašla. Hradba byla zpátky na svém místě. „Vím, že jsi měl otce moc rád.” „Snažil jsem se,” řekl úsečně. „Ona přišla právě v době, kdy jsme si spolu začínali trochu rozumět. Jenže pak už na mě neměl čas. Až do doby, kdy umíral.” Odvrátil pohled. Nehodlal o tom dál mluvit. Barrie nenaléhala. Věděla, že už takhle prozradil víc, než chtěl. Po chvilce se nadechl a zkoumavě se na ni podíval. „Zhubla jsi,” poznamenal náhle. Zmohla se na chabý úsměv. „Začala jsem zvracet už den nato, co jsem odjela z ranče,” přiznala a zarděla se, když si připomněla všechny okolnosti.

„Já jsem ten den už nemohl jíst,” vzpomněl si se sklopenýma očima. „Neměl jsem tě nechat jen tak beze slova odejít.” „Co bys mi mohl říct?” zeptala se. „Připadala jsem si zneužitá…” „Ne!” Teď se opravdu zlobil. „Nic takového už nikdy neříkej.” Rozčileně si shrnula neposlušný pramen vlasů. „Copak jsi nechtěl, abych se tak cítila?” „Ne!” Probodávala ho pohledem a spodní ret se jí chvěl. „Sakra.” Předklonil se a zabořil si hlavu do dlaní. Nervózně poškubávala pokrývkou. „Ty jsi jen chtěl vědět, jestli ti to se ženskou půjde,” zamumlala. „Říkal jsi to.” Vjel si rukama do vlasů. „Měl jsem orgasmus,” řekl chraptivě.

Postřehla v jeho hlase despekt, ale nechápala důvod. „Cože?” Vrhl na ni vražedný pohled. „Nevíš, co to je?” Zarděla se. „Čtu knihy,” řekla s nádechem ironie. „Já taky,” odsekl, „ale s výjimkou noci ve Francii a toho odpoledne před čtrnácti dny jsem nevěděl, co to je.” „Vždyť je ti přes třicet,” poznamenala důrazně. „Mám zkrátka zábrany!” vyštěkl. „Nikdy se mi nelíbilo ztrácet se ženami sebekontrolu, proto jsem si nikdy nedovolil něco takového cítit,” přiznal stísněně. Sklopil hlavu. „Stačilo mi, když jsem rozkoš jen občas ochutnal.” Jeho přiznání, že kromě Barrie ho nikdy žádná žena plně neuspokojila, ji šokovalo. „Ach bože.” Její zastřený povzdech ho přiměl zvednout hlavu. Nevypadala, že by triumfovala. „Ty se stydíš,” řekl nečekaně.

Odvrátila oči. „S tebou to pro mě není nic nového,” zamumlala a zarděla se ještě víc. Její rozpaky jakoby zmírnily jeho podrážděnost. Sledoval ji s neskrývanou zvědavostí. „Nekoukej na mě takhle,” zavrčela. „Nejsem žádný viktoriánský exponát.” „Že ne?” Naklonil se k ní. Rozcuchané blond vlasy mu přitom spadly do čela. Už zapomněl, jak hebká a zářivá byla její pleť zblízka. Vypadala jako růžová perla. Kdysi jí šňůru takových perel koupil, ale pak se rozhodl jí je nedat. Ještě je měl v sejfu v Sheridanu. „Měla jsi ho taky?” zeptal se náhle.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Nevěděla, jak na to odpovědět. Cítila se trapně. Když si Dawson všiml, jak se tváří, trochu se uklidnil. Stále ještě nevypadala, že by jí jeho přiznání dělalo dobře. Opřel se pohodlněji a překřížil si nohy. „Ale, ale, ty se červenáš. Je ti snad trapně?” zeptal se posměšně. „Ano.” Kousla se do rtu. Vstal ze židle, sedl si k ní na postel a položil jí prst na ústa, aby si je přestala hryzat. Pak ji něžně pohladil po tváři. „Mně taky,” přiznal nečekaně. „Možná je to tím, že jsme spolu o intimních věcech nikdy nemluvili.” „Už jsi toho řekl až dost,” zamumlala upjatě. Pobaveně se usmál. „Minisukně, hedvábné punčochy, čtyři ctitelé najednou, hluboké výstřihy… A mě nikdy ani nenapadlo, že to všechno je jen divadýlko. Ty puritánko.”

V očích se jí zablesklo. „Hádej, kdo z nás dvou je puritán!” osopila se na něj. Vytáhl obočí. „Kdo, já?” „Ano, ty!” Rozechvěle se nadechla. „Urážel a ponižoval jsi mě jen proto, že jsem otevřela oči v nesprávnou chvíli! Stejně jsem tě vlastně ani neviděla,” vyhrkla, „protože mi bylo tak krásně, že…” Zarazila se uprostřed věty, když si uvědomila, co na sebe prozrazuje. Výraz jeho tváře se uvolnil jako mávnutím proutku. Nadechl se. „Děkuju,” řekl zastřeným hlasem. Nerozuměla mu. „Za co?”

Sklopil oči. „Za to, že takhle je ta vzpomínka snesitelnější.” „To nechápu.” Promnul si nehet na palci. „Myslel jsem, že ses na mě dívala, protože jsi chtěla vidět mou bezmocnost.” Slzy ji pálily v očích. Vždycky věřila, že Dawson je stoický suverén. Teď viděla úplně jiného člověka, který poznal bolest, smutek i ponížení. Ráda by věděla, jestli v hloubi duše tají další bolestné vzpomínky. Jeho trpký vztah k ženám, i k vlastní sexualitě musí pramenit ještě z něčeho dalšího než jen z matčina popichování George Rutherforda. Váhavě se dotkla jeho ruky, jako by nevěděla, jestli jí dovolí na něj sáhnout. Dovolil. Rozevřel dlaň a propletl si prsty s jejími. Podíval se jí do očí. „Já vím, že neumíš zašlápnout ani mravence,” řekl měkce. „Vzpomínám si, jak jsi ječela, když jednou užovka uvízla pod trakařem, a jak jsi ji spěchala zachránit.”

Líbilo se jí, držet se s ním za ruku. „Nemám hady ráda.” „Já vím.” Stiskla jeho ruku pevněji a honem se na něj podívala, jestli mu to nevadí. Zatvářil se pobaveně. „Nejsi si moc jistá sama sebou.” Pousmála se. „Nikdy nevím, jak budeš reagovat,” připustila. Zadíval se jí do očí. „Řekni mi, co jsi cítila, když jsme se milovali v pracovně.” Zarděla se. Chtěla se dívat jinam, ale nedovolil jí to. „Už jsme toho spolu prožili moc na to, abychom před sebou měli tajnosti,” řekl. „Budeme se brát. Bolelo tě to, když jsem se odtáhl. Jak to?” Potřásla hlavou a sklopila oči. „Řekni mi to!” Nasadila nešťastný výraz. „Já nemůžu.”

Následovala dlouhá odmlka. Když k němu znovu vzhlédla, měl v očích nerozluštitelný výraz. Podívala se na jejich spojené prsty. Její ruka vypadala v jeho sevření titěrně. „Povzbuď mě trochu,” řekl tiše. „Ublížil jsem ti. Ale nebolelo tě to celou dobu, že ne?” „Kdepak,” odpověděla. „Byla to taková rozkoš, až jsem myslela, že umřu. Otevřela jsem oči a dívala se na tebe, ale byla jsem napůl v bezvědomí. Pak ses začal odtahovat, jenže já jsem chtěla, abys zůstal blízko u mě, tak jsem se bránila…” Polkla. „Tehdy to zabolelo.” Těžce dýchal. „Měla jsi mi říct, co opravdu chceš.” „To nešlo. Vypadal jsi, že mě nenávidíš.” Vzdychl a stiskl její ruku pevněji. „Nenáviděl jsem sám sebe,” prohlásil. „Nenávidím se dodnes, od té chvíle, co jsem ve Francii přišel do tvého pokoje a skoro tě znásilnil.”

„Tak to nebylo,” opravila ho. „Já jsem tě taky chtěla. Jenže jsem byla nezkušená.” „Byla jsi panna.” Přiložil si její ruku ke rtům a lehce ji políbil. „Jenže já jsem tě chtěl tak zoufale, že jsem hledal výmluvy, proč jsem to udělal.” Tenkrát se bál, že ji poranil, a že by to mohl udělat znovu. Jemně se dotkla jeho vlasů. „Když jsem… přišla o to dítě, doktor mi řekl, že jsem před prvním milováním měla jít na gynekologickou prohlídku, protože jsem byla… úplně nedotčená.” „To jsem si všiml,” zamumlal. Díval se na ni a vychutnával dotyk její ruky ve vlasech. „Říkala jsi, že tě to bolelo, když jsem se odtáhl, Barrie.” Znovu se začervenala. „Dawsone, já o tomhle nemůžu mluvit!” Naklonil se k ní a zlehka ji políbil na čelo. „Ale můžeš,” zašeptal. „Já to musím vědět.” Přitiskl si tvář k její, takže se na něho nemusela dívat.

„Ke konci, když jsem se přestal ovládat, tak tě to bolelo?” Zachvěla se při vzpomínce na to, jak ji v té chvíli fascinoval. „Ne.” „Díkybohu! Nenáviděl jsem tvou matku za to, co dělala mému otci,” řekl a sčísl jí vlasy z čela. „Jenže to nebyla tvoje vina. Je mi líto, že jsem se ti mstil za něco, co jsi neudělala, Barrie,” dodal trpce. „Proč jsi mi nikdy o matce a Georgeovi neřekl?” „Nejdřív proto, že jsi byla v sexu tak nezkušená. Později jsem mezi námi postavil zeď a bylo těžké ji překonat.” Položil si její ruku na prsa. „Většinu svého dospělého života jsem prožil sám se sebou. Svá tajemství si nechávám pro sebe. Nikomu se nesvěřuju. Myslel jsem, že tak to chci.” Zadíval se jí do očí. „Musíme přestat utíkat,” řekl náhle. „Před dítětem se utéct nedá.” Vyjeveně na něho zírala. „To se mi líbí.”

„Mně taky,” řekl s něžným úsměvem. „Co jsi chtěla dělat, odstěhovat se a vymyslet si fiktivního manžela?” Zamrkala. „Přestaň mi číst myšlenky.” „Kéž bych je byl uměl číst už před lety,” opáčil. „Ušetřil bych nám spoustu bolesti. Pořád nechápu, proč mě nenapadlo, že jsi po té noci na Riviéře mohla otěhotnět.” „Možná jsem nebyla sama, kdo se snažil utéct,” poznamenala. Zatvářil se nepřístupně. Ano, snažil se utéct a na možnost dítěte vůbec nemyslet. Chce mu to teď vyčítat? Využít toho? Co když pravdu o své matce přece jen znala? Začal se odtahovat, ale držela jeho ruku pevně, protože ihned pochopila, proč se uzavřel. „Je velký rozdíl mezi škádlením a sarkasmem,” řekla přímo. „Sarkasmus chce vždycky ranit. Škádlení ne. Nebudu s tebou žít, jestli se chceš urážet kvůli všemu, co řeknu.” Povytáhl obočí. „Nedomýšlíš si trochu moc?”

„Vůbec ne. Myslel jsi, že si z tebe dělám legraci. Já nejsem moje matka a ty nejsi tvůj otec,” dodala bojovně. „Jak si vůbec můžeš myslet, že by mě bavilo tě ponižovat?!” Když se na to díval takhle, měla pravdu. Barrie byla pravým opakem své matky. Dřív o tom nepřemýšlel. Teď bude muset. Znovu se opřel a klidně si ji prohlížel. „Já tě vlastně vůbec neznám,” připustil po chvilce. „Vyhýbali jsme se jeden druhému celé roky. Jak jsi jednou sama řekla, poprvé jsme spolu doopravdy mluvili až v posledních pár týdnech.” „Já vím.” Krátce se zasmál. „Zřejmě mám na duši pěkných pár jizev, stejně jako ty.” „Ale není to na tobě vidět,” odpověděla. Podívala se mu do očí. „Dal jsi jí tu stříbrnou myšku?” Okamžitě věděl, o čem mluví. Zavrtěl hlavou. „Mám ji v nočním stolku u postele.” To ji překvapilo a potěšilo. Plaše se usmála. „To jsem ráda.”

Úsměv jí neoplatil. „Udělal jsem spoustu věcí, kterých lituju. To, že jsem tě ztrapnil za to, že jsi mi dala dárek k narozeninám, k nim taky patří. Zahanbilo mě, že sis na mě vzpomněla po tom, jak jsem se k tobě choval.” „Cítil ses provinile?” „Ano, a taky trapně. Nikdy jsem ti dárky k narozeninám, ani k Vánocům nedával.” „Ani jsem je nečekala.” Nepřítomně jí přejel dlaní po rozcuchaných vlasech. „Mám je ve skříni.” Zamračila se. „Co máš ve skříni?” „Všechny dárky, které jsem ti koupil a pak ti je nedal.” Srdce jí poskočilo. „Jaké dárky?” Pokrčil rameny. „Smaragdový náhrdelník, který jsi chtěla, když ti bylo devatenáct.

Olejomalbu ranče od toho malíře, který u nás jedno léto bydlel. Knihu reprodukcí, na kterou jsi neměla peníze. A pár dalších věcí.” Nevěřila vlastním uším. „Ale nikdy jsi mi je nedal!” „Jak jsem mohl, po tom, co jsem ti řekl a udělal?” zeptal se. „Při těch nákupech se mi trochu ulevilo. Ale nikdy ne úplně.” Vzal ji za ruku a přejel palcem po smaragdovém prstenu. „Tuhle soupravu jsem ti koupil, když jsi odjela z Francie.” Tohle prohlášení jí dočista vzalo dech. „Proč?” „Styděl jsem se. Cítil jsem je provinile. Chtěl jsem tě požádat o ruku.” „Neudělal jsi to,” zašeptala sklíčeně. „Ovšem, že ne,” procedil mezi zuby. „Když jsem za tebou týden nato přišel, otevřel dveře tvého bytu zpocený chlapík v džínech. Byl do půl těla nahý, a řekl mi, že jsi ve sprše.”

Tehdy by nepochopila souvislost. Teď si vzpomněla, jak byla po Dawsonově divokém milování zpocená, a chápala ji velmi dobře. „To byl Harvey,” řekla nešťastně, „syn mého tehdejšího domácího. Přidělával mi se svým bratrem kuchyňské skříňky a já jsem jim pomáhala. Zatímco chvilku odpočívali, dala jsem si rychlou sprch…” Odmlčela se. „Harvey se ani nezmínil, že někdo přišel!” Pokrčil rameny. „Myslel sis, že to je můj milenec,” uhodla. Přikývl. „Tenkrát to vypadalo úplně jasně. Odešel jsem celý šílený žárlivostí a říkal jsem si, že jsem tě svedl na cestu mravního úpadku. Byl jsem tak zničený, že jsem se rovnou vrátil zpátky do Francie.” Bylo jí do pláče. Kdyby tam Harvey tehdy nebyl, kdyby nebyla ve sprše, kdyby, kdyby… Její úvahy na ní byly vidět. „Už víš, co jsem tím myslel, když jsem tě přijel odvézt do Sheridanu?” zeptal se tiše.

„Stačí jeden nepředaný vzkaz, ztracený dopis, telefon, který nikdo nezvedne, a zničí to člověku celý život.” Stále ji držel za ruku a díval se na prsten na její ruce. „Věděl jsi, že mám ráda smaragdy,” řekla měkce. „Jistě.” Nevysvětlil však, odkud to ví. Najednou si vzpomněla. „Viděla jsem takovýhle prsten v jednom časopisu. Nechala jsem ho ležet na pohovce, abych ho ukázala Corlie, protože se mi moc líbil. To bylo v době, kdy jsem odjížděla na univerzitu.” „Měla jsi na sobě růžové tričko a šortky,” připomněl jí. „Byla jsi bosá a vlasy jsi měla do půli zad. Stál jsem ve dveřích, díval se na tebe, jak ležíš na koberci s tím časopisem, a musel jsem zmizet z domu.”

Podívala se mu do očí. „Proč?” Úsečně se zasmál. „Hádej. Stalo se to, co pokaždé, když jsem ti byl nablízku. Vzrušila jsi mě.” „Ale choval ses, jako bys mě nemohl ani vidět!” vyhrkla. „Samozřejmě! Kdybys poznala, co cítím, byl bych ti dal do ruky dokonalou zbraň proti sobě!” odpověděl bez přemýšlení. On tomu vážně věřil. Viděla mu to na očích. Celé roky se vyhýbal důvěrnostem a citům, jen aby se chránil, protože je považoval za slabost, jíž by každá žena zneužila. Není divu, že o něm říkají, že je jako led. Ráda by věděla, jestli by ho něco přimělo roztát. Dítě třeba ano. Dítě! S úžasem si automaticky položila dlaně na břicho.

To podvědomé gesto vrátilo Dawsona zpět od nepříjemných vzpomínek. Trpkost se mu z obličeje vytratila. Položil svoje velké ruce na její. „Tentokrát se o tebe postarám,” řekl tiše, „i kdyby to znamenalo najmout nemocniční personál a držet tě v posteli celých devět měsíců.” Stiskla mu ruce. „O tohle dítě nepřijdu,” řekla rozhodně.

Láskyplně se na ni podíval. „Pořád tomu nemůžu uvěřit.” řekl rozpačitě. „Já taky ne. Hm, takže povýšení se nekoná,” pravila suše. „Nebudu přece žít v Tucsonu sama.” Povytáhl jedno obočí. „Můžeš učit v Sheridanu.” „Až začne kluk chodit do školy,” přikývla. Zatvářil se vyjeveně. „Kluk?” „Nesnáším panenky,” zamumlala stydlivě. „Zato mám ráda fotbal, baseball a box.” Pobaveně se zaculil. „Šovinistko.” „To ne. Holčička by mi vůbec nevadila. Antoniina nevlastní dcera, Maggie, je bezvadná. Určitě jsou z ní stejně vedle jako teď z malého Nelsona.” Pokrčila rameny. „Kromě toho, Maggie taky nemá ráda panenky. Ale ráda čte a ví o dobytku skoro tolik jako její táta.” „Mám Antonii rád,” odpověděl.

„Na Powella by sis taky mohl zvyknout, ne?” zeptala se. Našpulil rty. „Já nevím. Oplatíš mi to nějak?” zašeptal a zálibně jí přejel pohledem po těle. Zdálo se jí, že špatně slyší. Bylo to poprvé, co s ní takhle zažertoval. Vypadal teď skoro furiantsky. S blond vlasy spadlými do čela a s něžným výrazem ve světle zelených očích byl tak pohledný, až se jí tajil dech. Byla by ho však milovala, i kdyby to byl ten nejošklivější muž na světě. „Teď jsem tě šokoval,” poznamenal. „Šokuješ mě průběžně, od chvíle, co jsi vešel do dveří,” přikývla a usmála se na něho. „Ale abych odpověděla na tvou otázku, ano, jakmile mi bude líp, vynasnažím se ti to oplatit.” „Už nemáš strach?” zeptal se najednou vážně.

„Myslím, že ne,” odpověděla. „Pokud to nadále bude stejné jako posledně. A když se potom nebudeš zase vztekat.” Vzal ji za ruku a pevně ji stiskl. „Udělám všechno pro to, aby to bylo jako posledně. Ale pokud jde o to vztekání…” Zašklebil se. „To je pro mě těžké.“

„Protože mi pořád nevěříš,” domyslela si. „Já vím, to je asi věc času. Ale podle mě zesměšňování nepatří do žádného vztahu, jestli tě to uklidní. Nevážím si tě o nic míň jen proto, že se ti líbí, co spolu děláme.” Začervenala se. „Myslím v posteli.” „Nedělali jsme to v posteli, ale na koberci.” Rysy mu ztvrdly. „Jako zvířata…” Napřímila se a zakryla mu ústa rukou. „Žádná zvířata,” řekla. „Jako dva lidi, kteří chtějí jeden druhého tolik, že nedokážou počkat. Není důvod se za to stydět.” Zhluboka se nadechl, ale trpkost mu v očích zůstala. Přejela mu ukazováčkem po pěkně vykrojeném rtu. „Mrzí mě, že kvůli mojí matce se nenávidíš za to, co cítíš, když jsme spolu, Dawsone,” řekla tiše. „Ale já nejsem jako ona. Nedokázala bych ti ublížit. Byla bych ti ani neřekla o tom dítěti, které jsme ztratili, protože jsem věděla, že by tě to ranilo.”

Natáhl se k ní, rozechvěle ji k sobě přitiskl a zabořil obličej do záplavy vlasů na jejím krku. Něžně ho pohladila a přivinula ho k sobě. „Tohle dítě neztratíme, miláčku,” zašeptala. „To ti slibuju.” Při těch slovech ztuhl. „Jak jsi mi to řekla?” zeptal se zadýchaně, aniž by zvedl hlavu. Zaváhala. „Jak?” opakoval. „Řekla jsem… miláčku,” vypravila ze sebe nejistě. Odtáhl se, aby jí viděl do zardělé tváře. „Ne!” řekl rychle. „Nestyď se, mně se to líbí.” „Vážně?” Usmál se. „Ano.” Při pohledu na něj spokojeně vzdychla. Hrábl jí do vlasů a zálibně zkoumal jejich hedvábnou jemnost. „Už je ti líp?”

Přikývla. „Žaludek mám trochu na vodě, ale to je normální.” „Můj doktor by ti na to mohl něco dát.” Potřásla hlavou. „Ne. Dokud se to malé nenarodí, nebudu brát ani aspirin. Nechci nic riskovat.” Sklopil oči, aby mu v nich nemohla číst. „Chceš to dítě kvůli mateřskému instinktu, nebo proto, že to je moje dítě?” „Hodláš předstírat, že to nevíš?” zeptala se. „Dřív sis mě pořád dobíral kvůli tomu, co jsem k tobě cítila…” „Ano, já vím,” přerušil ji stroze a podíval se jí do očí. „Byl jsem na tebe zlý. Nedovedeš si představit, jaká to byla muka, vědět, že stačí, abych se tě dotkl, a mohl jsem tě mít, kdykoli se mi zachtělo. Byl jsem ale moc nafoukaný, než abych to udělal.” S bolestným výrazem přimhouřil oči. „Přesto doufám, že jsem v tobě ten cit nezadusil. Já toho moc o lásce nevím, Barrie. Ale chci, abys mě milovala, jestli můžeš.”

Slzy se jí draly do očí, když cítila jeho rty na čele, na obočí i na očních víčkách. Pak už je nedokázala zadržet. „Milovala jsem tě od první chvíle, kdy jsem tě uviděla,” zašeptala rozechvěle. „Strašně moc, Dawsone!” Políbil ji na rty. Nejdřív prudce, pak však vycítil její slabost, povolil sevření svých paží a začal ji líbat něžněji. Když zvedl hlavu, vypadal omámeně. Tohle je jeho žena. Miluje ho. Pod srdcem nosí jeho dítě. Bude s ním žít. Cítil se stejně ohromený, jako vypadal. „Můžeme,… jestli chceš,” zašeptala. „Tak zle mi zase není.” Pohladil ji po vlhkých vlasech. „Jako chlap bych nestál za moc, kdybych zrovna teď myslel jenom na sex,” odpověděl tiše. „Nosíš moje dítě. Já snad puknu pýchou.” Byl to zvláštní výrok, ale dojal ji. Stydlivě se usmála. „Stačí jednou a hned jsem těhotná,” řekla zamyšleně. „Pokud nechceme mít dvacet dětí, jeden z nás by s tím měl něco udělat, až bude to malé na světě.“

„Já se o to postarám,” řekl. „Nechci, abys brala něco, co by pro tebe bylo nebezpečné.” „Nemusím nic brát. Můžu něco používat.” „Uvidíme.” Dotkla se jeho tváře, ramene a prsou. „Z tohohle jsem jako opilá.” „Z čeho?” „Z toho, že se tě můžu dotýkat, kdykoli chci,” řekla nepřítomně, aniž by vnímala, jaký účinek to na něj má. „O tom jsem kdysi snila.” „I po Francii?” zeptal se s náhlou hořkostí. „I po Francii,” přiznala. Vzhlédla. „Ach, Dawsone, láska je ten nejodolnější cit, co existuje.” „Zřejmě ano,” řekl. Naklonila se kupředu a dvěma polibky mu zavřela oči. „Kdy chceš odjet do Sheridanu?” „Teď.” „Teď? Ale…” „Chci, abychom se vzali,” prohlásil pevně. „A chci, aby to bylo brzy, dřív, než změníš názor.” „Nezměním ho!” Tím si nebyl jistý. Udělal už tolik hloupých chyb, že nehodlal riskovat ani jednu další. „A nebudeme spolu znovu spát, dokud nebudeš mít na ruce snubní prsten,” dodal. „Vyděrači,” pokárala ho. Vytáhl obočí. „Prosím?”

„Upíráš mi svoje tělo, abys mě donutil ke svatbě. To já bych nikdy neudělala!” „Ale ano,” zamumlal. Líbilo se jí, jak mu v očích zajiskřilo, když ho něco pobavilo. Usmála se. Třeba ji nemiluje, ale má ji rád a chce ji. „Možná ano,” připustila. „Dobře, jestli se teda nemůžeš dočkat, až přijdeš o svobodu, jak bych se mohla opovážit ti v tom bránit? Jdu balit hned teď!”

DESÁTÁ KAPITOLA

Corlie ani nebyla moc překvapená, když uviděla Dawsona vejít s rozzářenou Barrie po boku. Oba je objala a s šibalským úsměvem odešla vařit kávu. „Víte,” začala Barrie, „já bych si měla radši dát mléko…” Dawson jí položil prst na ústa. „Počkej. Já jí půjdu říct, že mléko chceme oba.” „To jí bude ještě podezřelejší,” zašeptala. Pokrčil rameny. „Možná to přeháním a ty taky,” dodal. „Vždyť to ještě ani nevíme jistě.” Přitulila se k němu a zavřela oči. Poprvé za celé roky cítila v duši klid a mír. „Ale víme,” řekla. Objal ji. „Ano, víme,” přikývl po chvilce. Zavřel také oči a snažil se nepodlehnout strachu. Bylo by nádherné, mít s ní dítě. Určitě se nestane nic zlého, jako s jeho matkou. A Barrie ho nebude chtít ovládat. Otevřel oči a zadíval se do prázdna nad její hlavou. Cítil se stísněný a nejistý. Muž s jeho zkušenostmi začne někomu důvěřovat jen velmi pomalu. Vůbec nevěděl, jak zvládne to, co ho čeká.

Byli oddáni při malém obřadu v místním metodistickém kostele a za svědky jim šli Corlie a Rodge. Antonia Longová a její manžel jim poslali květiny a blahopřání. Jejich miminko bylo nastydlé a nechtěli ho opustit ani kvůli tak převratné události, jakou je Barriina svatba „s tím mužským, co je jako z ledu.”

Dawson ji políbil s něhou, jakou by od něho nečekala a Barrie se cítila nevýslovně šťastná. Od návratu do Sheridanu se jí kromě letmého polibku či stisku ruky ani nedotkl. Dnes večer však měla být jejich svatební noc. Byla napjatá vzrušeným očekáváním a vzpomínala na rozkoš, kterou jí jeho tělo naučilo prožívat. Při pomyšlení na to, že bude ležet potmě v Dawsonově náruči, už necítila strach. Teď, když se jí tak upřímně svěřil se svou minulostí, spolu určitě jeho citové šrámy překonají. Kdyby se chtěl milovat se zhasnutými světly, aby skryl svoji zranitelnost, nevadilo by jí to. Chtěla jen ležet v jeho objetí a milovat ho. Pokud si však myslela, že snubní prstýnek vnese do jejich vztahu okamžitou změnu, čekal ji šok. Odpoledne si totiž Dawson, který byl nervózní už od svatební recepce, sbalil cestovní tašku a oznámil jí, že se musí okamžitě sejít s jistým mužem v Kalifornii kvůli koupi plemenného býka.

„V náš svatební den?” vykřikla Barrie zděšeně. Vypadal neklidněji než kdy jindy. „Je to naléhavé. Jinak bych tam nejel. Hrozí, že ho prodá někomu jinému.” „Tak ho kup rovnou,” navrhla. „Napřed ho musím vidět.” Zavřel tašku. „Nepotrvá to dlouho. Jen pár dní.” - „Dní?!” Chtěl něco říct, ale místo toho udělal jen strohé gesto rukou. „Nebudu pryč dlouho. Corlie má číslo, na kterém budu k zastižení, když mě budeš potřebovat.” „Potřebuju tě už teď. Nejezdi pryč.” „Musím,” řekl důrazně. Měla pocit, že z manželského stavu je nervózní už teď. V posledních týdnech toho prožil hodně, včetně náhlého sňatku a jejího těhotenství. Zřejmě se cítí polapený. Jestli ho teď nenechá jet, může ho ztratit navždycky. Byla dost moudrá na to, aby chápala, že potřebuje trochu času, aby si zvykl.

I když je to v jejich svatební den. Nemůže mu bránit. Musí ho nechat jít. „Dobře.” Namísto hádání se usmála. „Když musíš, tak musíš.” Zřejmě ho překvapilo, že neprotestovala víc. Zatvářil se méně netrpělivě. „Nevadí ti to?” „Vadí,” odpověděla upřímně. „Ale chápu to možná líp, než si myslíš.” Zablýskl, na ni očima. „Je to jen obchodní cesta. Nemá to nic společného s naší svatbou ani s dítětem.” „Ovšemže ne.” Výraz jejích očí se mu nelíbil. „Myslíš si, že o mně víš všechno, co?” Vytáhla obočí. „Ještě jsem ani nepronikla pod povrch.” „Jsem rád, že si to uvědomuješ.” Natáhla se k němu a velmi jemně ho políbila do koutku úst. Cítila, jak se při tak nečekaném projevu náklonnosti jeho tělo napjalo. „Vadí ti, když tě líbám na rozloučenou?” zeptala se. Zíral na ni. „Ne.”

Usmála se. „Šťastnou cestu. Letíš svým letadlem nebo pravidelnou linkou?” „Linkou,” řekl překvapivě. „Dneska nemám chuť se zabývat mapami a navigací.” „Dobře. Ale nemluv pilotovi do toho, jak má letět,” dodala šibalsky. Vzpomněla si totiž na jeden incident z minulosti, kdy Dawson skutečně šel do kokpitu poradit pilotovi, co má dělat s výškoměrem. Odvrátil pohled. „Byl to začátečník a byl tak nervózní, že měl výškoměr špatně nastavený. Ještě, že jsem si toho všiml. Byl by se zřítil.” „Asi ano. Taky už pak nikdy nepilotoval.” „Pochopil, že na takový stres není stavěný, a měl aspoň odvahu to přiznat.” Podíval se na ni o něco klidnějšíma očima. „Vypadáš líp, než jsi vypadala v Tucsonu,” poznamenal. „Ale nepřepínej se, dobře?” „Dobře.” „A zkus víc jíst.” „Provedu.”

„Kdybys někam jela, řekni Rodgeovi a Corlie, kde budeš.” „Ano.” „A kdyby se něco dělo, zavolej mi. Nezkoušej se léčit sama.” „Ještě něco?” Začínal vypadat stísněně. „Od koní se drž dál. Neměla bys na nich jezdit, dokud to nebudeme vědět jistě.” „Ty jsi ale číslo,” zamumlala s rozzářenýma očima. „Je neuvěřitelné, že si o mě děláš starost.” Nezareagoval s humorem, jak čekala. Vlastně vypadal vážněji než kdy jindy. Vzal do ruky pramen jejích vlasů a díval se na ně, když promluvil. „Vždycky jsem si o tebe dělal starost.” Vzdychla a pomyslela si, jak mu to v obleku sluší. „Nemůžu uvěřit, že mi teď opravdu patříš.” Sotva to dořekla, všimla si jeho šokovaného výrazu.

Majetnický tón jejího hlasu ho měl potěšit. Nepotěšil. Spojil si ho v duchu se svým strachem z toho, že vedle ní bude snadno zranitelný, a rozzlobil se. Pustil její vlasy a zamířil pryč. „Večer ti zavolám. Měj se dobře.” Zrudla, protože jeho ťafka se jí dotkla. Přece s ním nebude pořád jen tancovat mezi vejci, řekla si. „Dawsone?” Zastavil se a se zřejmou nechutí se ohlédl. Zaváhala a zamračila se. Odteďka bude zřejmě těžké se mu přiblížit. Musejí si to vyjasnit hned napoprvé. „Manželství nevznikne jen tak,” řekla a opatrně hledala slova. „Potřebuje trochu spolupráce a kompromisů z obou stran. Já ti vyjdu vstříc na půl cesty, ale ne dál.” Vypadal zmateně. „Jak to myslíš?” „Jsi můj manžel,” řekla a při tom slově se zachvěla. „A myslíš si, že teď, když jsem si tě vzal, mě vlastníš?” zeptal se nebezpečně klidným tónem.

Obličej se jí napjal. Chvilku na něho zírala, než promluvila. „Vzpomeň si, že já jsem tě neprosila, aby sis mě vzal,” řekla tiše. „Byl jsi to ty, kdo přišel za mnou. Ne naopak.” Zvedl obočí. „Přišel jsem za tebou, abych tě zachránil před osudem svobodné matky,” oznámil jí s výsměšným úsměvem. „Nebo si myslíš, že jsem měl jiné důvody? Vypadám snad jako chlap, který láskou k tobě umírá?” dodal se sžíravým sarkasmem. „Ovšemže ne,” řekla tiše. „Já vím, že mě nemiluješ. Vždycky jsem to věděla.” Sám nechápal svou potřebu ji zraňovat právě teď. Ze zelených očí i z rozzářené tváře se jí vytratila všechna radost a najednou vypadala unaveně. Jestli je opravdu těhotná, tak by ji rozrušovat neměl. Jenže ona ho teď vlastní a on je do ní blázen. Jeho vášeň po ní je tak silná, že by mohl skončit navždycky v její moci. A to není jediná obava, kterou v sobě nosí. Má strach, který se každým okamžikem zvětšuje.

Musí odsud zmizet a být chvíli sám, aby se mohl dát trochu dohromady. Panebože, proč musí Barrie vypadat takhle? Už jen to její mlčení v něm budí pocit viny. Zvedla bradu a přiměla se k úsměvu. „Šťastnou cestu.” Přimhouřil oči. „Neutečeš, zatímco budu pryč?” zeptal se náhle a sledoval, jak při tom zrudla. „Krucinál…” „Nech si to klení!” odsekla. Spodní ret se jí chvěl, svěšené ruce měla sevřené v pěst a oči ji pálily směsicí hněvu a bolesti. „Nejsem to já, kdo utíká, ale ty! Nesneseš pomyšlení na to, že máš manželku, natožpak mě!” Její zvýšený hlas přilákal Corlie do haly. Hospodyně se zarazila, zděšená scénou, která se jejím očím naskytla. Dawson tam stál s kufrem a vypadal nepřístupnější, než jak ho kdy viděla, a Barrie se pláčem celá třásla. „Vždyť jste se sotva vzali,” řekla rozpačitě a dívala se z jednoho na druhého.

„Proč jí neřekneš pravdu, Dawsone? Nevzali jsme se z lásky. Vzali jsme se, protože jsme museli!” vypravila ze sebe Barrie mezi vzlyky. „Jsem těhotná a je to jeho vina!” Dawson zbledl, jako by ho ta slova zasáhla přímo do srdce. Corliina šokovaného výrazu si nevšímal a blýskal očima na Barrie. „Takhle to neříkej. Ještě to ani nevíš jistě!” vyštěkl. „Vím to,” odpověděla. „Udělala jsem si domácí těhotenský test a je pozitivní!” řekla. Tušení je jedna věc. Ale slyšet to a mít jistotu, to je něco docela jiného. Stál tam s kufrem v ruce a ani se nepohnul. Tak ona je vážně těhotná. Sklouzl pohledem k jejímu břichu, na němž měla položenu ruku v obranném gestu, a pak zpátky k jejímu ztrápenému a uplakanému obličeji. Neviděl však Barrie. Viděl svoji matku, jak mu vyčítá svůj sňatek a obviňuje ho, a pak ji v duchu spatřil v rakvi, s malou rakví ležící hned vedle ní…

„Vždyť jste manželé,” prohlásila Corlie ve snaze najít náznak optimismu, „a oba máte děti rádi…” Barrie si otřela zvlhlé oči. „Ano, děti máme moc rádi.” Vrhla na Dawsona zdrcující pohled. „Na co čekáš? Na pastvině v Kalifornii stojí bejk a umírá touhou, abys za ním zajel a koupil ho, ne? Tak proč nejedeš?” Corlie se na něho podívala. „Ty jedeš do Kalifornie koupit býka ve svůj svatební den?” zeptala se, jako by nevěřila vlastním uším. „Ano, jedu koupit býka,” prohlásil bojovně. Narazil si na hlavu klobouk a snažil se ignorovat svůj pocit viny při pohledu na Barrie. „Za několik dní budu zpátky doma.” Došel k předním dveřím a rozrazil je dokořán. Věděl, že obě ženy na něm visí očima, ale bylo mu to jedno.

Nepožene se do Barriiny postele jako nadržené zvíře doprošující se pozornosti, to ať od něj nečeká. Jeho žena se musí od začátku naučit, kdo tady má navrch, a že on nebude žádnou její sexuální hračkou. Už mu vyčetla, že jí udělal dítě a zničil jí život. Bude stejná jako jeho matka, bude ho trápit. Musí uniknout, dokud to jde. Že si počíná iracionálně, ho ani nenapadlo. Tedy, aspoň ne v tu chvíli. Než dorazil do svého hotelového apartmá v Kalifornii, začal zase vnímat okolní svět reálněji. Rozhlédl se kolem sebe v lehkém šoku. Odešel od ženy, která je jeho manželkou teprve dvě hodiny, nechal ji samotnou, ačkoli je těhotná, jen proto, aby mohl koupit býka. Nemohl uvěřit, co udělal a co jí řekl. Zřejmě se úplně zbláznil.

Mučil se myšlenkami na to, jaké by bylo milování s Barrie. Znovu by se musel poddat touze, kterou v jeho těle probouzela. Byl by z něj bezmocný, zranitelný slaboch. Dívala by se na něho a viděla by nejenom to, jak jí podléhá, ale i to, co skutečně cítí. V žáru své extáze by to před ní nedokázal skrýt.

Dlouze se nadechl. Nedokáže odstranit hradby, jež mezi nimi stojí. Má strach, že se mu bude mstít za to, jak se k ní choval. Když jí odhalí hloubku svojí touhy, využije to proti němu stejně, jako ho jeho vlastní matka zesměšňovala před otcem a před jeho přáteli. Copak neříkala, že je zženštilec, když plakal, protože jeho německého ovčáka srazilo auto? Celé dětství ho nutila pykat, aniž by to otec věděl, za svoje nechtěné manželství. Dawson byl omyl, jak mu často říkávala. Kvůli němu si musela vzít muže, kterého nemilovala… Je zvláštní, že až dodneška si nedovolil ta slova připomenout. Ted je Barrie těhotná a pláče, že kvůli tomu si Dawsona musela vzít. Kdyby to neřekla, byl by neodešel. Je ironií osudu, že její vlastní matka řekla totéž o ní, pomyslel si. Možná, že ženy ve skutečnosti děti vůbec nechtějí, leda jako nástroj pro týrání mužů a vzbuzování pocitu viny. Přemýšlel, jestli tenhle nápad dává smysl.

Natáhl se na luxusní pohovku v obývacím pokoji a zavzpomínal na dotyk Barriiny hebké kůže, na její sladké výkřiky rozkoše, když ležela na koberci pod pohyby jeho vzrušeného těla. Při vzpomínce na extázi, jakou mu poskytla, zasténal nahlas a zachvěl se. Dokázal by bez ní žít, když poznal takovou rozkoš, ať už je její cena jakákoliv? Zavřel oči. Mohl by koneckonců zhasnout světla, pomyslel si s náznakem suchého humoru. Pak by se na něho nemohla dívat. Nevadilo by, že ho slyší. On by ji slyšel taky. Při milování nijak potichu nebyla. Oči se mu naplnily něhou, když si vzpomněl na šok, jaký se jí zračil v očích z rozkoše prožité tehdy ráno na koberci. Předtím od něho poznala jenom bolest. Teď ji naučil, že může čekat daleko víc. Řekla, že ho miluje. Panebože, jak by ho mohla milovat, když ji pořád od sebe odháněl? Proč on sám nemůže přijmout její lásku, ani svou závislost na ní? Je těhotná, on ji nechal v Sheridanu v jejich svatební den, protože… protože…

Otevřel oči a pomalu, ztěžka se nadechl. Protože ji miluje. Tak. Jí to přiznat nemůže, ale sám před sebou to skrývat nesmí. Miluje ji. Miluje ji od doby, kdy jí bylo šestnáct, od chvíle, kdy mu dala k narozeninám tu stříbrnou myšku, miloval ji i ve Francii a nenáviděl se za to, že zneužil jejích citů ve snaze svou lásku popřít. Jenže ta láska rostla a rostla, až ho celého pohltila. Poddat se jí nemůže. Tak co bude dělat? No, pomyslel si, když vstával, může udělat jednu věc. Může se něčeho napít a pak zavolá Barrie a pár věcí si s ní vyjasní!

Barrie byla překvapená, když v telefonu uslyšela Dawsonův zastřený hlas. Nečekala, že zavolá, když tak rozzuřeně odešel. Po zbytek dne střídavě plakala a proklínala ho, zatímco Corlie se ji snažila utěšit. Šla si brzy lehnout. Cítila nevolnost a zklamání nad tím, že její novomanžel s ní nedokáže být pod jednou střechou. A to všechno po něžnosti, kterou od něj pocítila v Tucsonu. Byla naprosto zdrcená. Teď s ní najednou chtěl mluvit po telefonu, a pokud se nepletla, byl úplně namol! „Slyšela jsi mě?” opakoval otázku. „Říkám, že odteďka se budeme milovat jenom potmě!” „To mi nevadí,” odpověděla zmateně. „Neptal jsem se, jestli ti to vadí,” zamumlal. „Nebudeš se přitom na mě moct dívat.” „To by mě ani nenapadlo,” řekla smířlivě.

„A neříkej, že mě vlastníš. To není pravda. Žádná ženská mě nikdy vlastnit nebude.” „Dawsone, to jsem neřekla.” „Řekla jsi, že ti patřím. Nejsem pes. Slyšela jsi mě?” „Ano, slyšela.” V duchu se usmála jeho snaze správně artikulovat. Zklamání, jež celé odpoledne cítila, z ní spadlo, jakmile jí nevědomky svěřil svoje nejniternější obavy. Fascinovalo ji, že jí ukázal svůj pravdivý obraz bez masky. „Nejsem tvůj majetek,” pokračoval. Bylo mu horko a potil se. Měl by zapnout klimatizaci. Jestli se mu podaří ji najít. Vrazil do stolu a málem povalil lampu. V tom zmatku upustil telefon. „Dawsone?” zavolala Barrie ustaraně, když uslyšela ránu. Z telefonu se ozvaly přidušené, napůl nesrozumitelné kletby a škrábání, když zvedal telefon. „Napochodoval jsem do stolu. A nesměj se!” „To bych si nedovolila ani ve snu,” ujistila ho.

„Nemůžu najít klimatizaci. Někde tady musí být. Kam sakra můžou schovat něco tak velkého?” V tu chvíli už se jí záchvat smíchu málem nepodařilo zamaskovat. „Podívej se pod okno,” poradila mu. „Pod jaký okno? Jo, tamhle je. Dobře.” Následovala další odmlka, pak jakési podivné zvuky, kletba a žuchnutí. „Myslím, že jsem zapnul topení,” pravil. „Je tu vedro.” „Zavolej recepci, ať to přijdou zkontrolovat,” navrhla váhavě. „Co mají zkontrolovat?” „Tu klimatizaci.” „Já už jsem ji zkontroloval,” zamumlal. „Je pod oknem.” Nehodlala se hádat. „Viděl jsi toho býka?” zeptala se. „Jakýho býka?” Odmlčel se. „Hele, tady žádnej bejk není, co blázníš? Tohle je hotel!”

Tou dobou už se Barrie válela smíchy po zemi. „Ty se směješ?” zeptal se rozzuřeně. „Ne,” vypravila ze sebe. „Mám kašel.” Zakašlala. Následovala další pauza. „Chtěl jsem ti něco říct,” prohlásil a snažil se soustředit. „Jo, už si vzpomínám. Poslouchej, Barrie, já bez sexu žít můžu, vlastně ho vůbec nepotřebuju.” „Ano, Dawsone,” souhlasila mírně. „Ale jestli se mnou chceš spát, tak můžeš,” dodal šlechetně. „Ano, to bych moc ráda,” odpověděla. Odkašlal si. „Vážně?” „Spím s tebou moc ráda,” řekla jemně. Znovu si odkašlal. „Aha,” pravil po chvilce. Rozhodla se chopit se příležitosti. Mluvil, jako kdyby vypil elixír pravdy. „Dawsone,” začala opatrně, „proč jsi odjel do Kalifornie?” „Abych se s tebou nemiloval,” řekl malátně. „Nechtěl jsem, abys viděla, jak moc tě chci. Jak moc tě mám rád.”

Srdce se jí rozbušilo, měla pocit, že se vznáší. „Miluju tě,” zašeptala. Prudce se nadechl. „Já vím. Já tě taky miluju,” řekl ospale. „Miluju tě tak strašně, Barrie, tak strašně…” Polkl. Nějak nemohl mluvit. Což nevadilo, protože Barrie taky došla řeč. Držela se sluchátka jako záchranného kruhu. „Jenže nechci, abys to věděla,” pokračoval zřetelněji. „Protože ženské mají rády zbraně. Nesmíš vědět, jak mi je, Barrie,” pokračoval. „Trápila bys mě tím, stejně jako tvoje matka trápila George, protože ji tolik chtěl.” Cítila v sobě bolest až do konečků prstů. Tohle o Dawsonovi nikdy nevěděla. „Poslyš, já teď musím jít na kutě,” prohlásil. Zamračil se, jako by mu něco vrtalo v hlavě. „Nemůžu si vzpomenout, proč jsem ti volal.” „To je v pořádku, miláčku,” řekla něžně. „To nevadí.” „Miláčku,” opakoval po ní pomalu. Zhluboka se nadechl. „Neumíš si představit, jak to bolí, když mi říkáš miláčku. Já jsem jako pohřbený sám v sobě a neumím se vyhrabat ven. Chybíš mi,” zašeptal chraptivě. „Nemáš představu, jak moc. Dobrou noc, lásko.”

Linka oněměla. Barrie dál držela sluchátko a čekala. Po chvíli se ozvala ústředna. Spojovatelčin hlas jí zněl jako hlas osudu. Usmála se. „Přejete si?” opakovala žena v ústředně. „Ano, přeju. Můžete mi poradit, jak se dostanu do vašeho hotelu?”

Corlie sice celou cestu na letiště v Sheridanu reptala, ale zároveň se usmívala. Posadila Barrie na linku do Salt Lake City v Utahu, odkud potom chytila let do Kalifornie. Cesta byla únavná, ale připadalo jí správné, přijet za svým zdráhavým manželem dřív, než úplně vystřízliví. Do hotelu dorazila příští den časně ráno a ukázala recepčnímu svatební list.

Pak už nebylo potřeba ho dlouho přemlouvat, aby jí dal druhý klíč k Dawsonovu apartmá. Připadala si jako špión, když vklouzla dovnitř a s obavami se rozhlédla. Pak si dodala odvahy. Otevřela dveře, které odhadla na vchod do ložnice, a tam ho uviděla. Byl nahý a ležel rozvalený na pokrývce, jakoby usnul dřív, než se dokázal dostat pod ni. Ne, že by to bylo potřeba. V pokoji bylo vedro, že by se na podlaze dal péct chleba. Barrie došla ke klimatizaci a zjistila, že je vypnutá. Pustila ji na nejvyšší výkon a do místnosti začal proudit chladný vzduch. Chvilku tam jen tak stála, protože se jí z horka udělalo trochu nevolno. Jakmile jí tvář ovanul chlad, začala dýchat lehčeji. Za jejími zády se cosi ozvalo. Ohlédla se a uviděla Dawsona, jak leží podepřený o loket a sleduje ji krví podlitýma očima.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

„Dobrýtro,” řekla. Když mu po nezvyklém rozhovoru předchozího večera najednou stála tváří v tvář, cítila se plaše. „Dobrýtro.” Přejel jí očima po těle v džínech, blůzce a saku. Dlouhé vlasy měla trochu rozcuchané a vypadala zarděle. Pořád ještě si nebyl jist, jestli nevidí přelud. Zamračil se. „Co tady děláš?” „Zapínám ti klimatizaci,” řekla. Vytáhl jedno obočí. „Zkus něco lepšího.” Všimla si, že je nejenom úplně nahý, ale také vzrušený, a začervenala se. Zdálo se, že náhle se před ní vůbec nestydí. „Vzdělávám se.” Ironicky se usmál. „Jsme manželé. Jestli se na mě nechceš dívat, nikdo tě nenutí.” Blýskla, po něm očima. Hradba byla zpátky na svém místě. Jela sem takovou dálku plná naděje a radosti, že konečně přiznal svoje city k ní, jen proto, aby zjistila, že je zase všechno při starém. On nepřipustí vůbec nic. Bude si ji pořád držet od těla, nedovolí jí nahlédnout do svého srdce. Dítě na tom nic nezmění. Budou spolu žít jako cizí lidé a to malé bude jejich jediným pojítkem. Dovedla si představit dlouhé a smutné roky, kdy ho bude milovat, aniž by jí dal sebemenší naději, že její city někdy oplatí.

„Přijela jsem ti říct, že se vracím zpátky do Tucsonu,” pravila chladně. „To přece chceš, ne?” dodala, když se zatvářil polekaně. „Vzal sis mě, protože jsi měl pocit, že musíš, ale teď toho lituješ a nechceš mě mít nablízku. Kvůli mně ztrácíš sebekontrolu a to nemůžeš vystát.” Narovnala se. „Tak už si s tím nedělej starosti. Sbalila jsem si věci a do zítřka budu z tvého domu pryč!” Vstal z postele. Došel k ní, prudce ji zvedl do náruče a obrátil se s ní zpátky k posteli. „Postav mě!” vyštěkla. „Co to děláš?” „Můžeš třikrát hádat.” Hodil ji na postel, lehl si k ní, uchopil ji za obě zápěstí a přitiskl jí ruce k matraci. Tyčil se nad ní s bledýma, klidnýma očima, jejichž výraz nedokázala přečíst. „Nenávidím tě!” řekla rozzuřeně. V očích ji pálily slzy. „Nenávidím tě, Dawsone!” vzlykla. „Samozřejmě.” Jeho hlas zní skoro něžně, pomyslela si a hlavou jí zavířila divoká směsice citů. To se jí asi jenom zdálo. Dawson propletl svoje prsty s jejími, naklonil se nad ni a začal ji něžně líbat. V nastalém tichu bylo slyšet jen její přerývané dýchání a pohyb jeho těla, když se k ní přitiskl blíž.

Dal si její ruce kolem krku. Vklouzl dlaněmi pod ni, aby se vypořádal se všemi knoflíky, zipy a háčky. Omámeně cítila, jak ji svléká. Najednou byla nahá a on laskal ústy její vztyčené bradavky. Nepromluvil ani slovo. Líbal ji od hlavy až k patě jako nikdy dřív a jeho ruce se jí dotýkaly tak mistrovsky, že by žárlila na ženy, s nimiž se to naučil, kdyby byla schopná uvažování. Ústy dráždil její rty, než se s nimi spojil v dlouhém polibku. Celou dobu ji přitom laskal, jako by její rozkoš byla pro něj tou nedůležitější věcí na světě. Zakládal v ní ohně, jež pak zpola uhasil, až byla na pokraji šílenství a mezi vzlyky ho prosila, aby utišil napětí, které v ní vyvolal. Teprve mnohem později konečně vklouzl mezi její stehna a velmi jemně sondoval sladkou temnotu jejího těla. Jejich ústa splynula a přitom cítil, jak se mu její tělo otvírá.

Byla trochu napjatá, ale jeho vniknutí se nesetkalo s nejmenším odporem. Zatímco se posouval hlouběji, vzdychla a přimkla se k němu. Po celou dobu vůbec nepromluvil a byl něžný jako nikdy předtím. Choval se jako milující muž. Barrie ani jednou neotevřela oči. Nepokoušela se na něho dívat. Jen ležela a vychutnávala rozkoš, kterou v ní každý pomalý pohyb jeho boků vyvolával. Sténala v rytmu slasti, která tepala v jejím těle stále hlouběji a hlouběji, jako bubínek, který tluče a tluče… Stupňoval její rozkoš s přesností, jež ji doháněla k šílenství, až naříkala jako poraněné zvířátko, tiskla se k němu a naléhavě mu šeptala věci, jež by ji o pár minut později šokovaly. V tuhle chvíli pro ni ale budoucnost neexistovala, takže nevnímala ani náznak studu. Celé její tělo se chvělo a vzpínalo v oblouku, jako by prosilo o naplnění. Jakmile rozpoznal blížící se vrchol její slasti, přešel náhle k prudkým a hlubokým pohybům v pomalém, nekonečném rytmu, který jako by ji vyslal po závratné spirále přímo proti slunci. Nehty mu bezmocně zatínala do zad, rozechvěle do jeho úst vzlykala výkřiky rozkoše a slzy jí tekly po tvářích v té nejneuvěřitelnější extázi, jakou kdy prožila. Ten pocit byl tak hluboký a intenzívní, až hraničil s bolestí.

Teprve ve chvíli, kdy cítil, jak se její tělo stahuje v závěrečných křečích naplnění, zamířil prudce k svému vlastnímu uspokojení. Bylo to jako předtím, křeče bolestivé rozkoše se stupňovaly a najednou v jeho napjatém těle explodoval žár a světlo, v němž přicházel o rozum a jeho tělo jako by ztrácelo hmatatelné obrysy. Na světě nebylo nic jiného než oni dva. Jenom… tohle…! Díval se na strop, aniž by ho viděl. Ležel na zádech a dosud se chvěl prudkostí svého naplnění. Slyšel Barrie, jak přerývaně oddechuje. Cítil vlhkost jejího těla v místech, kde bylo tak blízko něho.

„Takhle silné svalové kontrakce prý můžou člověku zlámat kosti, aniž by to v narkóze extáze vůbec vnímal,” poznamenal omámeně, když zase popadl dech. Neodpověděla. Ležela na břiše, polomrtvá rozkoší a tak nešťastná, že by se nejradši někam schovala. Nic víc než sex. Za celou dobu jí neřekl ani slovo a teď jí předkládá vědecké zdůvodnění sexuálního napětí. Překulil se na bok a podíval se na ni. Odvrátila tvář, on ji však přitáhl k sobě a zvedl jí bradu. „Snad mě nechceš opustit i po tomhle?” řekl. „Nebo mě zkusíš přesvědčit, že všechny ty šokující věci, cos mi šeptala, jsou jen výsledkem špatné snídaně?… Barrie!” Vytrhla se mu z rukou a vyrazila do koupelny. Málem nedoběhla včas. Se srdcem tlukoucím až v krku a s očima zarudlýma od slz si klekla a zvracela. Ten gauner! Dělá si z ní legraci kvůli reakci, kterou nemohla ovládnout! Kde se vůbec takové finty naučil, ten zatracený děvkař?!

Jak ji ta slova napadala, tak je také říkala. Dawson si kolem pasu omotal ručník, s rezignovaným povzdechem namočil žínku a klekl si vedle ní. Když ji nevolnost konečně přešla, umyl jí obličej, odnesl ji zpátky do postele a pečlivě ji přikryl. „Chci svoje šaty.” Plakala. „Takhle nemůžu odejít!” „To není žádný problém, protože neodcházíš.” Sebral její oblečení, otevřel okno a vyhodil je ven. Ležela jako v mrákotách a sledovala ho, jak provádí nejiracionálnější čin za dobu, co se znali. Úžasem zalapala po dechu. Klidně zavřel okno. Zdola bylo slyšet hlasité kvílení brzd. Šibalsky povytáhl jedno obočí. „Ta krajková podprsenka patrně přistála nějakému ubožákovi na předním skle a způsobila mu infarkt,” poznamenal. „V tvém stavu bys stejně takové věci nosit neměla. Je to skandální.” V duchu řešila otázku, jestli Dawsonovi nepřeskočilo.

Tiše se zasmál. Stál nad ní a ručník mu jen taktak zakrýval štíhlé boky. Její výraz ho pobavil. „Copak je?” zeptal se. „Nevzala jsem si náhradní oblečení,” pravila upjatě. „Panebože! Moje prádlo teď dole probírají úplně cizí lidi! Jak mám podle tebe odejít z pokoje, natožpak z hotelu?” „Nijak,” odtušil. Přejel očima po jejích měkkých, slabě opálených ramenou a usmál se. „Páni, ty jsi pěkná,” řekl. „Bez šatů mi dočista bereš dech.” Nic na to neřekla. Měla pocit, že situaci by to neprospělo. Sedl si vedle ní se zlomyslným úsměvem. „Zřejmě nemůžu očekávat, že pochopíš všechno najednou, že ne?” Přihladil jí vlasy a něžně se na ni zadíval. „Než si to srovnáš v hlavě, nechám ti přinést něco na zklidnění žaludku. Co třeba jahodovou zmrzlinu s kouskem melounu?” Její oblíbená pochoutka. Nevěděla, že to ví. Pomalu přikývla. „A trochu teplého čaje.” „Jenže v tom je kofein…” „Tak studené mléko,” opravil se s úsměvem. Znovu přikývla.

Zvedl telefon a sdělil objednávku hotelové službě. Pak zamířil ke kufru, vyndal jednu ze svých pěkných čistých košil a položil ji na postel vedle ní. „Pyžamo nenosím,” řekl. „Ale v tomhle učiníš slušnosti zadost, až přijde číšník.” „A co ty?” zeptala se rozpačitě. Smyslně se na ni usmál. „Copak? Nechceš, aby tě viděli s nahým chlapem, ani když jsi za něho vdaná?” Začervenala se. „A to jsi říkala, že já jsem prudérní.” Vstal, odhodil ručník na židli a natáhl si kalhoty.

„Je to lepší?” zeptal se, když si zapnul pásek. Bylo to lepší. Zálibně sklouzla pohledem z jeho širokého, zarostlého hrudníku k štíhlému pasu a k dlouhým, svalnatým nohám. Dívala se na něho ráda. Jenže z toho zase budou problémy, pomyslela si a sklopila oči na postel. Porozuměl jí. S těžkým povzdechem k ní usedl a pohladil ji po nahém rameni. Ve srovnání s jeho teplou rukou bylo chladné a vlhké. Tvář měla bledou a trochu napjatou. „Jen do toho,” vyzval ji. „Dívej se na mě. Už mi to nevadí. Myslím, že včera večer jsem ti všechno podstatné řekl. Moc si nepamatuju, co jsem přesně vykládal, ale určitě jsem byl výmluvný,” dodal hořce. Ostražitě se mu podívala do očí. Neřekla nic, ale vypadala smutně, rezignovaně a jako bez života. „Barri…” začal.

Zabořila tvář do polštáře. „Nech mě na pokoji,” zašeptala nešťastně. „Dostal jsi, co jsi chtěl, a teď mě zase nenávidíš. Je to vždycky totéž, vždycky!” Pevně ji stiskl do náruče a schoval obličej do záplavy tmavých vlnitých vlasů na jejím krku. „Miluju tě,” řekl chraptivě. „Miluju tě víc než svůj vlastní život! Sakra, copak je to málo?” Tohle říkal i včera večer, teď byl ale střízlivý. Tak zoufale si přála, aby to byla pravda! Jenže mu nevěřila. „Ty mě nechceš milovat,” vypravila ze sebe s pláčem a sevřela polštář pevněji. Znovu dlouze vzdychl, jako by se zbavoval nějakého nesnesitelného břemene. „Ale chci,” řekl po chvilce a zněl, jako by prohrál. „Chci tebe i naše dítě. Chci tě objímat potmě a milovat se s tebou na světle. Chci slíbat tvoje slzy a podělit se s tebou o všechno dobré. Jenže mám strach.” „Kdepak,” zašeptala a pohladila ho po vlasech na šíji. „Ty jsi silný a strach nemáš.”

„Jenom s tebou,” přiznal se. „Jenom o tebe. Nikdy jsem neměl žádnou slabost, dokud jsi nepřišla ty.” Stiskl ji pevněji. „Barrie,” řekl rozpačitě, „jestli tě ztratím, tak nedokážu dál žít.” Srdce se jí sevřelo. „Ale vždyť mě neztratíš! Já tě neopustím. Nemyslela jsem to vážně. Řekla jsem to jen proto, že jsem myslela, že chceš, abych odešla.“

„Ne!” zarazil ji zastřeným hlasem a zvedl hlavu. Vypadal velmi ustaraně. Přejel jí prstem po hebké tváři. „Tak jsem to nemyslel. Mluvil jsem o tom, že bych tě mohl ztratit, až se narodí to malé.” „Panebože!” vykřikla ohromeně. „Ženy pořád ještě při porodech umírají,” zamumlal stísněně. „Jako… moje matka.” Dozvídala se o něm věci, které netušila a na něž by se nikdy neodvážila zeptat. Dlouze se mu zadívala do očí. „Tvoje matka zemřela při porodu?” Přikývl. „Bylo to nechtěné těhotenství. Pokusila se jít na potrat, ale můj otec se o tom dozvěděl a pohrozil, že jí omezí přísun peněz na utrácení, takže to vzdala. Jenže při porodu nastaly komplikace. Byli zrovna v zahraničí. Matka na té cestě trvala, i když už byla v tak vysokém stupni těhotenství. Jedinou dostupnou lékařskou pomoc našli na jedné malé klinice. Byla primitivně vybavená, tenkrát tam měli jenom internu.” Těžce vzdychl. „Takže umřela. Otec ji miloval, stejně jako miloval tvou matku. Trvalo mu roky, než to překonal. Cítil se za to zodpovědný. Já bych si připadal stejně, kdyby se něco stalo tobě.”

Vzala ho za ruku. Zahanbilo ji vědomí, že ji tolik miluje. Nechtěl se jí zbavit. Zašel do druhého extrému. Děsilo ho, že by ji mohl ztratit. „Jsem silná a zdravá a to dítě chci. Chci žít,” řekla měkce. „Nemohla bych tě opustit, Dawsone,” dodala důrazně. „Ani umřít.” Podíval se do jejích vlhkých očí a tvář měl přitom napjatou. Zdánlivě z něj vyzařoval tak stoický klid, že ji zaskočilo, když jí přejel po ústech roztřeseným prstem. „Jednou se naučíš mi věřit,” prohlásila tiše. „Zjistíš, že ti nikdy vědomě neublížím, ani tě nebudu ponižovat kvůli tomu, že mě máš rád.

A naše dítě nebude nikdo zesměšňovat, ani s ním mluvit sarkasticky.” Položil jí dlaň na tvář. „A ty mě neopustíš,” dodal s trpkým smíchem. Usmála se. „Ne,” řekla jemně. „Bez tebe si život neumím představit.” Položila si jeho ruku na svoje měkké břicho pod dekou. „Jsem těhotná, takže musíme myslet na budoucnost.” „Zřejmě budu muset přestat žít ve špatných vzpomínkách.” „První krok je dívat se kupředu,” poradila mu. Pokrčil rameny a pousmál se. „Asi jo. Jak daleko kupředu?” „K nejbližšímu obchodnímu domu,” prohlásila náhle s humorem. „Nemůžu strávit celý den bez prádla!” Našpulil ústa a poprvé od chvíle, kdy přijela, vypadal uvolněný. „Proč ne?” zeptal se. „Už jsi unavená?” Vrhla na něho nejistý pohled. „Tak odpověz,” řekl a jeho ruka se významně posunula o kousek dál. „Protože já se chci znovu milovat.” „Je bílý den,” pravila důrazně.

Pokrčil široká ramena. „To byl před chvílí taky,” připomněl jí. Vypadal vážně. „Měla jsi zavřené oči. Příště to nedělej. Už o tom nebudu dělat žádné jedovaté poznámky. Je mi líto, že jsem tě ztrapňoval za to, že ses chtěla dívat na něco tak krásného.” Nebyla si jistá, jak má jeho náhlou proměnu přijmout. Zkoumavě se mu zadívala do světlých očí, ale žádné tajnosti v nich nenašla. Zdálo se, že před ní nic neskrývá. „Já vím,” zašeptal s úsměvem. „Taky mi asi ještě moc nevěříš, viď? Ale to zvládneme.” „Myslíš?” Dřív, než stačil odpovědět, ozvalo se zaklepání na dveře. Barrie rychle vklouzla do jeho košile a zapnula si ji, zatímco Dawson šel otevřít, podepsal účet a podal číšníkovi spropitné. „Sundej to,” řekl, když zase zamkl dveře. „Nesundám,” odpověděla.

„Sundáš. Ale napřed ti uklidníme žaludek,” dodal smířlivě. Vzal skleněnou misku domácí jahodové zmrzliny, sedl si na postel a podal jí lžičku s prvním soustem k ústům. Zatvářila se překvapeně. „Taky jsi mě krmila, když jsem se vyboural,” připomněl jí. „Bude fér, když ti to oplatím.” „Já nejsem raněná,” namítla. „Ale jsi,” řekl tiše. „Tady.” Přendal si lžičku do ruky, v níž držel malou křišťálovou misku a volnou rukou se dotkl jejího měkkého ňadra pod košilí. Ucítil její okamžitou reakci, ale nepokračoval. Znovu jí dal lžičku ke rtům. „Dej si,” lákal ji, „to je zdravé.” Najednou měla před očima obrázek, jak se přesně s tímhle úsměvem snaží vpravit jídlo do umíněných dětských úst. Vzala si od něj sousto a v očích přitom měla dojetí. „Na co myslíš?” zeptal se. „Na malou pusu, která nechce spolknout lék nebo špenát,” řekla tiše.

Rozuměl jí. Oči mu potemněly, ale hněv v nich nebyl. Zhluboka se nadechl a podal jí k ústům další lžičku zmrzliny. Nakonec se usmál. „Zřejmě bych se měl začít učit měnit plínky a ohřívat láhev,” poznamenal. „Žádné láhve,” prohlásila pevně. „Já ho chci kojit.” Ruka mu ztuhla na půl cestě k ní. Byl zjevně překvapený tím, jak ho její slova dokázala vzrušit. Z napětí v jeho těle a lehkého zardění na jeho tváři poznala, co se v něm děje. Sama najednou nemohla popadnout dech. V duchu ho viděla, jak se na ni dívá, když kojí jejich dítě… „Celá se třeseš,” řekl nejisté.

Neklidně se zavrtěla a ze rtů se jí vydral nucený smích. „Představila jsem si, jak se na mě díváš, když kojím,” pronesla stydlivě. „Já taky.” Pohled jí padl na jeho pevná, smyslná ústa. Tělem jí projela vlna touhy. „Panebože,” zašeptal nevěřícně. Opatrně odložil misku, protože se mu chvěly ruce. Když se k ní obrátil zpátky, měla rozepnutou košili. Celá zardělá odhrnula látku do stran a sledovala, jak se dívá na ztvrdlé bradavky jejích prsou. Lehla si, třesoucíma se rukama ho uchopila za hlavu a přitáhla si jeho ústa k ňadru. Hladově a divoce se k ní přisál. „Nemůžu to vydržet, ublížím ti,” varoval ji s pocitem bezmoci. „Neublížíš.” Přitáhla si ho blíž a vzepjala se pod žárem jeho úst. „Ach, Dawsone, Dawsone, to je nádherný pocit!” „Chutnáš jako růže,” zasténal. „Bože, lásko, já se tentokrát nedokážu ovládnout!” „To nevadí,” řekla bez dechu. Pomohla mu odsunout látku košile. Přisunula se k němu a pomohla mu najít cestu k náhlému, prudkému spojení. Měla by přitom mít nepříjemné pocity, ale neměla. Cítil, jak snadno k ní pronikl. Zvedl hlavu a něžně ji políbil. „Můžeš se… dívat,” zašeptal a zachvěl se, když ucítil vzrůstající napětí svého těla. „Nevadí mi to. Já tě miluju. Miluju tě, Barrie!” Sledovala, jak se jeho tvář napjala a zrudla a jeho pohyby se zrychlily do prudkého, vášnivého rytmu. Nadzvedl se na loktech a zaťal zuby. „Dívej se…” vypravil ze sebe těsně předtím, než nad sebou ztratil kontrolu úplně.

Barrie se k němu přimkla a poddala se jeho divoké touze po uspokojení. Náhle se zachvěl v několika vlnách extáze a Barrie vykřikla, protože i její tělo jako by explodovalo v pulsujících střípcích zářivých barev slasti a celý svět se kolem ní roztočil. Jeho hlas k ní dolehl odkudsi zdálky a zněl ustaraně. „Co se stalo?” zeptal se něžně. „Je mi dobře.” Otevřela oči omámené uspokojením. Pohladila vlhké chloupky na jeho těle. „Říkala jsem šokující věci,” řekla rozpačitě. „Byly hříšné a sexy,” souhlasil. Usmál se. „Líbily se mi.” „Ale ne.” Naklonil se k ní a lehce ji políbil na rty. „Nejsou žádná tabu, pokud jde o to, co si můžeme říkat nebo dělat v posteli,” vysvětlil. „Já si tě kvůli tomu nikdy nebudu dobírat.” „O mně to platí taky.” Podívala se mu do očí. „Dívala jsem se na tebe,” zašeptala. Zarděl se. „Já vím. Chtěl jsem to.”

Usmála se. „Ale vlastně jsem toho moc neviděla,” dodala plaše. „V hlavě mi snad vybouchla galaxie hvězd, nebo co.” „Nápodobně.” Zaculil se. „Zdá se, že pomalu ztrácím zábrany.” „Já možná taky.” Jemně mu sčísla zvlhlé vlasy. „Líbí se mi mít tě tak blízko, jak jen to jde.” Přitiskl si ji k sobě a s dlouhým povzdechem se překulil na záda. „Taková intimnost je pro mě nová,” přiznal. Praštila ho. „Ha! A kde ses teda naučil všechno to, co jsi tu se mnou dneska dělal?” Naklonila se nad jeho ústa. „Ne, neříkej mi to, já to nechci vědět!” Přitáhl si ji na prsa a zadíval se jí do rozzlobených očí. „Ale chceš. A já ti to povím. Naučil jsem se to s procesím pečlivě vybraných, citem nepoznamenaných známostí na jednu noc. Jediný zájem, který jsem o ně měl, byl ten nejpovrchnější. Ne, neodvracej hlavu. Tohle si vyslechneš až do konce.” Obrátil si její zčervenalou tvář zpátky k sobě. „Užil jsem si hodně sexu. Ale než jsem se dotkl tvého těla, nikdy jsem se s nikým doopravdy nemiloval. Tuhle na podlaze v pracovně jsem se poprvé v životě ženě úplně a vědomě oddal.”

Najednou jí bylo horko. „Nelíbilo se ti to.” „Líbilo se mi to strašně,” řekl chraptivě. „Nelíbilo se mi jen to, že ses na mě přitom dívala. Ještě jsem ti dost nevěřil.” V očích už měl klidnější výraz. „Je mi to líto. Udělali jsme si dítě při nádherném milování. Mrzí mě, že kvůli mně ta vzpomínka není šťastnější.” „Mě to dítě nemrzí. Ani to, že jsem se na tebe dívala,” zašeptala s uličnickým úsměvem. „Byl to nejúžasnější zážitek mého života.” „To si umím představit,” odpověděl tiše. „Protože dneska ráno jsem si udržel jasnou hlavu dost dlouho, abych se na tebe mohl celou dobu dívat.” V očích se mu zatřpytilo. „Už chápu, proč jsi mi chtěla vidět do tváře.” Naklonila se nad něj a jemně polaskala ústy jeho horní ret. „Protože jsi chtěl vidět lásku v mých očích,” zašeptala. „Ano. To je to, co jsi na mně viděla, i když jsem byl zrovna úplně bezmocný touhou, viď?” zeptal se.

Po chvilce přikývla. „Tenkrát jsem to nerozpoznala. Ale bylo to tak. Nechtěl jsi, abych tvou lásku viděla,” řekla s pochopením. „Ano.” Přejel jí ukazováčkem po nose a vychutnával důvěrný kontakt jejich uvolněných těl. „Mohl jsem si tu námahu ušetřit. Ty jsi vážně nevěděla, co se ve mně děje, dokud jsem ti to včera v opilosti neřekl, viď?” „Ne, nevěděla,” přiznala s úsměvem. „A vzalo mě to tak, že jsem skočila do prvního letadla, abych se přesvědčila, jestli jsi to myslel vážně.” Vrhla na něho zdrcující pohled. „Vypadalo to, že mě tu nechceš.” „Překvapilo mě, že jsi přijela, a byl jsem rád, že nemusím hned letět zpátky do Sheridanu, abych ti dal najevo, že mě city k tobě úplně přemohly.” S údivem a zjevným potěšením si prohlížel její tělo. „Uvědomuješ si, že předtím jsem nedokázal ani tohle?” zeptal se tiše. „Byl jsem celý nesvůj, když jsem tě viděl nahou.” „Takže děláme pokroky.”

„Očividně.” Zakroužil prstem kolem její vztyčené bradavky a zachmuřil se, když kolem ní zahlédl vystupující modré žilky. Bradavka byla tmavší a větší. Sklouzl rukou k jejímu břichu a všiml si, že v pase trochu přibrala. „Strašně rychle se měníš.” Rezignovaně se usmála. „Do Vánoc budu tlustá jako sud.“ Vzal ji za ruku. „To je dobře.” Naklonil se nad ni a přejel jí ústy jemně po břiše. „Neublížili jsme mu, že ne?” „Miminka vydrží hodně,” řekla. Věděla, že myslí na to, které ztratili. „Tohle se chce narodit,” dodala. „Já to cítím.” Zvedl hlavu a podíval se jí do očí. Dlouho nic neříkal, ale jeho pohled mluvil za něj. „Neztratíš mě,” řekla důrazně. „To ti slibuju.” Dlouze se nadechl a vydechl. „Dobře.” Sedla si a přitiskla se k němu. „Jsem ospalá.” „Já taky. Možná bychom si mohli zdřímnout. Už je ti líp?” „Ano. Vlastně mi vůbec špatně nebylo,” poznamenala s úsměvem. „Naopak, bylo mi až moc dobře.”

Přitáhl si ji blíž. „Mně taky. Zajímalo by mě, jestli už někdy dva lidi dosáhli takového vrcholu zároveň?” „Můžeme zavolat do redakce knihy rekordů a zeptat se… au!” Štípl ji do zadečku a zasmál se jejímu dotčenému výrazu. „Kaju se. Pojď ke mně. Chvilku si schrupneme.”

„Chvilku?” zeptala se škádlivě, zatímco je oba balil do deky. Pohladil ji po břiše. „Život je přece jen prima.” „Hmmm,” zavrněla ospale. Zavřela oči a usnula za zvuku Dawsonova srdce tiše tlukoucího vedle jejího ucha.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Telefon zvonil jako o život. Barrie zmateně otevřela oči a uviděla ho na nočním stolku za širokým, velmi zarostlým hrudníkem. Chvíli se jenom dívala a snažila se probrat. Pak si teprve vzpomněla, kde vlastně je. S úsměvem ho dloubla do žeber a cítila, jak nadskočil a okamžitě byl vzhůru. „Telefon,” řekla a jemně s ním zatřásla. Natáhl se a zvedl sluchátko. „Rutherford,” pronesl úsečně. Chvilku byl zticha, pak se překulil na záda a vjel si rukou do vlasů. „Cože?” zeptal se a odfrkl si. „Ne, krucinál! Poslyšte, člověče, kdo si myslíte, že jsem?” Ze sluchátka bylo slabě slyšet překotné omluvy. „To máte štěstí, že se omlouváte, jestli čekáte, že se tady ještě někdy ubytuju, nebo tady uspořádám konferenci pro svoje lidi. Že jste to nevěděl? To není omluva. Ano, to si teda myslím! Tak dobře.” Praštil sluchátkem a dal se do smíchu.

„Co to mělo znamenat?” zeptala se zvědavě. Překulil se na bok, opřel se o loket a podíval se na ni. „Zdá se, že pověst hotelu dočasně utrpěla, protože jeden z hostů vyhodil z okna dámské šaty a velmi svůdné prádlo. Přirozeně netuším, proč z toho podezírají mě… Nech toho!” Ťukl ji ukazováčkem po tváři, když se začala smát. „Ty taky nemáš ponětí, kdo to udělal, pamatuj si to. Já tady trávím spoustu času, když jsem na cestách, a rád bych sem zase někdy přijel.” „Pořád nemůžu uvěřit, že jsi mi vyhodil šaty z okna!”

Ušklíbl se. „Připadalo mi to jako nejlepší způsob, jak ti zabránit v odchodu.” Nadzvedl deku a kochal se pohledem na ni s výrazem umělce. Pak potřásl hlavou. „Panebože,” vydechl. „Takovou krásku jsem ještě neviděl.” Oplatila mu úšklebek. „Ochotníku.” Přitáhl si ji těsně k sobě a s líným povzdechem propletl nohy s jejími. „Unavená?” „Hrozně.” „Já taky,” přiznal a usmál se jejímu udivenému výrazu. „Chlapi nejsou ze železa, víš?” „Nepovídej!” Stiskl ji pevněji. „Myslím, že aspoň na příštích pár dní budeme mít pěkné vzpomínky.” „Hned několik.” Jemně ho pohladila po bradě. „Jenže Dawsone, já se nemůžu vrátit do Sheridanu nahá.” „Vážně ne?” Praštila ho. „Dobře. Tak já jdu na nákup.” Zlomyslně se ušklíbl. „Co takhle mateřské šaty?” „Vždyť na mně ještě ani není nic vidět,” pokárala ho.

„Proč ztrácet čas nošením normálních šatů?” chtěl vědět. „Chlap má svou hrdost, Barrie. Mám hroznou chuť předvést úspěch, jaký se mi podařil za tak krátkou dobu.” Vytáhla obočí. Já jsem tvůj úspěch?!” „To bych teda prosil,” řekl zastřeným hlasem. „Nejnádhernější úspěch mého života jsi ty a tohle dítě. Zřejmě mi na rameni sedí můj anděl strážný.”

Ovinula mu paže kolem krku a líně se k němu natáhla pro polibek. „Mně zřejmě taky, protože ty jsi rozhodně můj nejkrásnější úspěch.” S pocitem hrdosti se jí zadíval do zamilovaných očí. „Je mi líto, že mi trvalo tak dlouho, než jsem se vypořádal s minulostí,” prohlásil. „Měl jsem ti říct, už když ti bylo šestnáct, že až budeš dost stará, budu tě milovat jako blázen.” V očích jí zajiskřilo. „Věděl jsi to už tak dávno?” „Podvědomě určitě,” odpověděl vážně. „Od první chvíle jsem se k tobě choval jako šílenec.” „A já jsem nikdy netušila proč,” přikývla. Přihladila mu husté zlatavé vlasy. „Co by s námi bylo, kdybys mě byl neodvezl zpátky do Sheridanu, abych tobě a Leslie Holtonové dělala garde?” „Našel bych si jinou výmluvu, abych tě dostal domů.” „Výmluvu?” „Flirtující ženské zvládám mnohem déle než minulých pět let, zlato,” odpověděl s významným úsměvem. „Říkal jsi, že zoufale potřebuješ získat ten pozemek!”

„Zoufale jsem potřeboval přivézt tě domů,” opravil ji líně. „Na severu se uvolnil k prodeji jiný sousední pozemek a já jsem ho koupil dřív, než Powell Long vůbec stačil přijít s nabídkou. Lesliinu půdu už jsem nepotřeboval. Ona to ovšem nevěděla. A ty taky ne.” „Já nestačím žasnout,” prohlásila udiveně. Ironicky zvedl jedno obočí. „To je dobře. Manželka má vždycky k svému muži vzhlížet v posvátném úžasu.” „Muž ke své ženě taky,” odsekla. Usmál se. „Vždyť já k tobě taky vzhlížím.” Spokojeně se protáhl a přitáhl si ji blíž. Můžeme se ještě trochu prospat. Pak bychom měli jet domů.” „V tom oblečení, co jsi mi vyhodil z okna, jsem žádné jmenovky neměla,” pravila významně. „Takže nemůžou dokázat, že ten tajemný vyhazovač prádla jsi ty.”

„Proto domů jet nechci. Je to teď asi šest týdnů, ne? Bez ohledu na ten domácí těhotenský test chci mít důkaz. Chci něco, s čím můžu lidem mávat před nosem.” Zabořila si mu tvář do krku. „Dostaneš to,” slíbila. Dostal to. Lékař nejenže potvrdil, že Barrie je těhotná, ale že je také zdravá jako rybička, takže ranní nevolnost by už brzy měla mít za sebou. Usadili se s Dawsonem v Sheridanu. Barrie často vzpomínala na ty dlouhé, osamělé roky, kdy se neviděli, a umiňovala si, že jejich budoucnost musí být mnohem hezčí. Dawson byl stále ještě trochu přecitlivělý na její občasné škádlení, ale jak se s Barrie sbližovali, začínal být méně ve střehu a projevoval jí víc něhy. Během jejího těhotenství byl tak laskavý a pozorný, jak jen si nastávající matka může přát. Zdálo se, že se opravdu konečně vyrovnal se svými obavami, i s těmi týkajícími se porodu. Nejúžasnější pohled se ale Barrie naskytl, jakmile spatřila výraz v Dawsonově hezké tváři ve chvíli, kdy držel v náruči oba chlapečky, jejich novorozená dvojčata. Když se podíval do jejího unaveného obličeje, měla pocit, že pohled jeho světle zelených očí si bude pamatovat celý zbytek života. Vypadal, jako by v tom malém nemocničním pokoji měl celý svůj svět. A jak později Barrie řekl, skutečně to tak cítil!