Diana Palmer

Magická přitažlivost 01. Nevídaná proměna

PRVNÍ KAPITOLA

Byl příjemný podzimní den a výkrmná stanice byla plná. Na podstatnou většinu býků již byly uzavřeny smlouvy s restauracemi a jídelnami, ale poslední týdny, než byli posláni na sever, stály kovboje, pracující pro Ballenger Brothers v Jacobsville v Texasu, poslední síly. Guy Fenton neměl svou práci rád, když probíhala takhle hekticky. Téměř ji nenáviděl tak, že by se znovu mohl vrátit k létání, ale zase ne tak moc.

Posunul si klobouk po zpocených tmavých vlasech a proklel dobytek, výkrmnu, lidi, kteří jedli hovězí, a lidi, kteří ho kvůli tomu kupovali. Nebyl to krasavec, ale stále ještě to uměl se ženami. Bylo mu třicet let, byl vysoký, štíhlý, se šedýma očima a tragickou minulostí za sebou, takže příležitostná schůzka pro něj nic neznamenala. V poslední době dokonce ženy nepatřily k jeho kratochvílím. Tady na stanici bylo plno práce, byl zodpovědný za míchání složek potravy tak, aby dobytek získal správnou váhu. Čas od času ho práce bavila, ale v poslední době se všechno obracelo k horšímu. Před několika měsíci se náhodou potkal se starým známým z doby jeho zasnoubení a to vyvolalo zpátky všechny špatné vzpomínky a způsobilo, že proflámoval víkend. Pak následovaly další, když se muž usadil poblíž a příležitostně ho přicházel navštívit, aniž by si uvědomoval, jak narušuje Guyovu nabývající rovnováhu.

„Kvůli pár korunám,“ řekl nahlas, „měl bych s tím vším praštit a stát se tulákem!“

„Soustřeď se na ten pásový transportér a děkuj bohu, že nemusíš slézt dolů a očkovat ty rohaté ďábly,“ ozval se přitažlivý hlas za ním. Podíval se přes rameno na Justina Balengera a zašklebil se. „Snad nemyslíte, že by to mohlo být ještě horší?“

Justin zastrčil ruce do kapes a zasmál se. „Takhle to vypadá čas od času, když dostaneme zakázky navíc. Pojď sem. Chci s tebou mluvit.“

Velký šéf jen zřídka vycházel, aby pohovořil s dělníky, takže v Guyovi probudil zvědavost. Guy dokončil práci na dopravníku, který přiváděl krmivo do mnoha stájí, a pak seskočil dolů a ocitl se před jedním ze dvou majitelů výkrmny.

„Co pro vás můžu udělat, šéfe?“ zeptal se vesele. „Přestat se opíjet každý víkend u Thompsonů,“ vážně řekl Justin s jiskřícíma očima.

Guyovi trochu zčervenaly tváře. Odvrátil pohled na bučící dobytek. „Nenapadlo mě, že se drby dostanou tak daleko.“

„Nemůžeš si ani ostříhat nehty na nohou, aby O tom v Jacobsvillu někdo nevěděl,“ odvětil Justin. „Už nějakou dobu to jde s tebou s kopce, vydal ses špatnou cestou, synu,“ dodal hlubokým hlasem plným účasti. „Už nechci dál vidět, jak to pokračuje.“

Guy se na staršího muže nedíval. Sevřel ústa. „To je moje věc. Musí to tak být.“

„Ne, nemusí,“ řekl Justin odměřeně. „Jsou to tři roky, co jsi to tady podepsal. Nikdy jsem se tě neptal na tvou minulost a nedělám to ani teď. Ale nemůžu se dívat na slušného člověka, jak se takhle ničí. Musíš na minulost zapomenout.“

Guyovy oči se setkaly s očima druhého muže téměř ve stejné výši. Oba byli vysocí, ale Justin byl starší a také neoblomný. Nebyl to člověk, s kterým by se Guy chtěl dostat do křížku. „Nemůžu na ni zapomenout,“ odpověděl stručně. „Tomu nerozumíte.“

„Ne v tom smyslu, jak to myslíš,“ přikývl Justin a jeho temné oči se mu zúžily.

„Ale všechny tohle opíjení a zármutek nezmění, cokoliv se ti stalo.“

Guy krátce vzdychl a pohlédl na rovný obzor. Nepromluvil, protože kdyby dal průchod svojí zlosti, Justin by ho vyhodil. Sice mohl mít nerad svoji práci, ale nemohl si dovolit ji ztratit. „Rob Hartford se usadil ve Victoru a přichází sem mě navštěvovat. Dělá to příliš často,“ nakonec dodal. „Byl tam –když se to stalo. On o tom nemá tušení, ale přinesl s sebou zpátky všechny vzpomínky.“

„Řekni mu to, lidé neumějí číst myšlenky.“ Povzdechl si. Šedé oči se podívaly do tmavých Justinových. „Těžko by to nesl.“

„Bude to pro něj těžší, jestliže skončíš ve vězení. Jediná dobrá věc na tom všem je, že máš dost zodpovědnosti neřídit, když jsi v takovém stavu.“

„Jediná dobrá věc,“ řekl Guy unaveně. „Dobře, šéfe, udělám, co budu moct.“

Justin se podíval jeho směrem. „Zima rychle přichází,“ zamumlal. „Budeme se muset zbavit tohohle stáda dobytka dřív, než budeme muset koupit víc krmiva. Vyjde to jen taktak.“

„Jenom blázni se pouštějí do vykrmování dobytka,“ Guy poznamenal, aby zlehčil situaci. Justin se vlažně usmál. „Říká se to.“ Guy pokrčil rameny. „Pokusím se držet se pryč od Thompsonů.“

„Nemá to ksakru žádný smysl propíjet svůj plat každý víkend,“ řekl starší muž suše. „Bez ohledu na důvod. Ale kvůli tomu jsem s tebou nechtěl mluvit.“ Guy se zamračil. „Potom kvůli čemu?“

„Zítra přijede z Denveru novinářka specializovaná na průmysl s hovězím dobytkem. Chce navštívit několik okolních rančů a také naši výkrmnu, aby získala představu, jaké metody užíváme.“

„Proč?“ zeptal se Guy odměřeně. „Místní asociace chovatelů dobytka – jejímž prezidentem byl právě zvolen Evan Tremayne – chce zlepšit pověst tohohle odvětví. Nedávno se objevily poplašné zprávy o bakteriální kontaminaci. A pak dokonce o některých špatných chovatelích dobytka a jejich praktikách. Tady kolem je nikdo nenásleduje a my máme v úmyslu to dát vědět veřejnosti konzumující hovězí. Evan má dokonce nápad zásobovat hovězím na objednávku specializovaný trh kupců.“

„Myslel jsem, že je Evan příliš zaměstnán svojí ženou, než aby si dělal starosti s obchodem,“ zamumlal Guy suše.

„Anna mu dělá administrativu,“ přemítal. „Jsou neoddělitelní, ať už jde o práci, nebo ne. Mimochodem, ta novinářka má přijet ráno. Tremayneovi jsou pryč z města, Teď Regan a jeho žena jsou na konferenci v Utahu a Calhoun a já budeme mít co dělat zítra s kupcem. Jsi jediný člověk, kterého máme, co ví o naší práci a zvlášť o výkrmnách. Vybrali jsme tě jako jejího průvodce.“

„Mě?“ Guy v duchu zaklel a podíval se na staršího muže. „A co Hartovi chlapci? Čtyři z nich jsou na ranči.“

„Dva,“ opravil ho Justin. „Cag odjel na líbánky a Corrigan odjel se svou ženou Dorie navštívit Simonu a Tira do San Antonia. Narodilo se jim první dítě.“ Zasmál se. „Mimochodem, nechtěl bych na ni hodit ty dva Hartovy svobodné chlapce. Nevíme, jestli dokáže péct vdolky, ale Leo a Rey by byli příliš neodbytní, aby to zjistili.“

Guy přikývl. Hartovi chlapci byli místní legendou co se týče jejich vdolkové mánie. K jejich škodě ani jeden z nich neuměl péct.

„Takže jsme vybrali tebe.“

„Vím víc o závodění než o dobytkářství,“ namítal Guy.

„Ano, já vím.“ Zkoumal tvář mladšího muže. „Slyšel jsem někoho říkat, že jsi soutěžil v létání.“

Guyovi se zaleskly oči a napřímil se. „O létání nemluvím. Vůbec.“

„Ano, to jsem také slyšel,“ řekl Justin. Zvednul ruce. „Dobře, rozbírej to a trýzni se. Jen jsem ti chtěl říct, že od zítřka budeš odsud pryč, takže do rána zařiď všechno, co bude potřeba.“

„Dobře,“ vzdychl Guy. „Předpokládám, že to nemůžete zařídit vy nebo Calhoun?“

Justin se ohlédl přes rameno. „Je mi líto. Shelby a já musíme jít zítra ráno do školy. Náš starší syn vystupuje ve školním představení.“ Usmál se. „Představuje obilný klas.“

Guy nic neřekl. Ale oči mu tančily a jeho spodní ret předváděl tango.

„Dobře, že držíš ústa zavřená, Fentone,“ dodal se zlomyslným úšklebkem Justin. „Slyšel jsem, že to bude propadák. Byla by škoda, aby ses zúčastnil toho namísto provázení po rančích.“

Odešel a Guy dal průchod potlačovanému smíchu. Někdy mu tahle práce vůbec nevadila.

Po práci odešel do ubytovny, která byla prázdná až na jednoho mladého studenta z Billingsu, který byl rozvalený na palandě a přes malé brýle četl Shakespeara. Vzhlédl, když Guy vstoupil do místnosti.

„Kuchařovi není dobře, tak večeři přinesli z hlavního domu,“ poznamenal student Richard. „Dnes večer jsem tady jen já a vy. Ostatní chlapci odešli na zábavu ve městě.“

„Šťastní mrtví,“ zamumlal Guy. Sundal si klobouk a natáhl se na svou palandu s unaveným povzdechem. „Nenávidím dobytek.“

Richard, kterému se líbilo, když mu ostatní dělníci říkali Slime, se zasmál. Cítil se mnohem víc uvolněně, když byli společně s Guyem jediní dva muži na ubytovně. Někteří starší dělníci, z nichž mnoho bylo bez vzdělání, se po večerech, kdy se věnoval studiu, do něho naváželi.

„Snad ohavně zapáchá, ale zcela určitě zaplatí moje školné,“ poznamenal Slim.

„Kolik let máš ještě před sebou?“ zeptal se Guy zvědavě.

Mladší muž pokrčil rameny. „Normálně dva. Ale semestr musím pracovat a pak semestr chodím do školy, to je jediná možnost, jak zaplatit školné. Myslím, že to bude trvat ještě čtyři roky, než ukončím studium.“

„Nemůžeš dostat stipendium?“

Slim potřásl hlavou. „Na ty nejlepší nejsou moje známky dostatečné a moji rodiče vydělávají příliš peněz, než abych byl finančně dotován.“

Guyovy oči se zúžily.

„Měla by existovat možnost. Promluvil sis s poradcem u vás ve škole?“

„Myslel jsem na to, ale někdo ze spolužáků mi řekl, že bych tím marnil čas.“

„Jaký obor studuješ?“

Slim se zazubil. „Medicínu,“ řekl. „Takže mám před sebou ještě dlouhou cestu i po ukončení bakalářského studia.“

Guy se neusmál. „Měl bych pár nápadů. Dej mi čas si to promyslet.“

„Vy máte svoje vlastní problémy, pane Fentone,“ řekl mu Slim. „Nemáte zapotřebí dělat si starosti ještě se mnou.“

„Proč si myslíš, že mám problémy?“

Slim zavřel učebnici literatury, kterou držel v ruce. „Opíjíte se pravidelně jako hodinky každý víkend. Tolik nikdo nepije jenom pro zábavu, zvlášť ne muž, který je jinak po celý zbytek týdne tak seriózní, jako jste vy. Nikdy se neulejváte z povinností, ani je nepřenášíte na nikoho jiného a v práci jste vždycky dokonale střízlivý.“ Rozpačitě se usmál. „Myslím, že to bylo něco pěkně ošklivého.“

Guyovy světle šedé oči dostaly vzdálený uštvaný pohled. „Ano. Pěkně ošklivý.“ Převrátil se na záda a přes obličej si položil klobouk. „Přál bych si, abys měl větší postavení, Slime.“

„Proč?“

„Pak by ses musel věnovat té novinářce zítra místo mě.“

„Slyšel jsem o ní mluvit pana Ballengera. Říkal, že je pěkná.“

„To mi neřekl.“

„Možná, že si to nechával jako překvapení.“

Guy se nepřirozeně zasmál. „Prima překvapení. Možná, že omdlí, až ucítí ten zápach z výkrmny.“

„Možná, to se nikdy neví.“ Zašustily stránky v knize, jak je Slim obracel. „Člověče, já Shakespeara nenávidím.“

„Balvane,“ zamumlal Guy.

„Vy byste ho taky nesnášel, kdybyste musel absolvovat semestr středověké literatury.“

„Dělal jsem dva, díky. Všechny za jedna.“

Slim na okamžik nemohl ani promluvit. „Vy jste chodil na univerzitu?“

„Jo.“

„Promoval jste?“

„Jo.“

„Fajn, takže v čem?“

„Z čeho,“ opravil ho Guy.

„Dobře. Z čeho?“

„Dalo by se říct z fyziky,“ řekl, aniž by se zmínil, že to byla aeronautika. Jako vedlejší obor měl chemii. Slim hvízdl.

„A to pracujete na ranči s dobytkem?“

„Kdysi to vypadalo jako dobrý nápad. A zcela určitě je to fyzi – cké,“ dodal a úmyslně si hrál se slovíčky.

Místností se rozlehl smích.

„Děláte si ze mě legraci s tím absolvováním z fyziky, že jo?“

Guy se pod kloboukem usmál. „Možná. Vrať se k práci, chlapče, potřebuju si odpočinout.“

„Ano, pane.“

Guy ležel dlouho do noci vzhůru a přemýšlel o studiích. Byl hodně podobný Slimovi, mladý a plný nadšení a snů. Letectví bylo láskou jeho života, dokud se neobjevila Anita. Ale i pak byla součástí snu, protože měla také ráda létání. Povzbuzovala ho, jásala nad jeho plány, utěšovala ho, když mu něco nevyšlo, tak jak si přál, a podporovala ho, aby to zkusil ještě jednou. Dokonce ani když bylo nejhůř, neodrazovala ho od jeho snů. A když byly na dosah, nikdy si nestěžovala na dlouhé hodiny, kdy byl od ní pryč. Vždy na něj čekala, trpělivá jako anděl s tmavými vlasy.

Právě jí dal prstýnek, když spolu naposledy startovali. Co se týče letadla byl vždycky tak pečlivý, důkladný. Ale tehdy byla jeho mysl zaneprázdněná Anitou a ne motorem. Drobné selhání, které se mohlo opravit, kdyby se na něj přišlo včas. Ale nestalo se tak. Letadlo spadlo dolů do stromů a zůstalo viset nebezpečně ve větvích. Mohli by sešplhat dolů jen s modřinami, ale Anita ztěžka dopadla na vstupní dveře, které byly poškozené nehodou, a ty se otevřely. Vídával ji ve svých nočních můrách, padající s očima rozšířenýma hrůzou a volající jeho jméno, padající čtyřicet stop dolů a nebylo nic, co by zastavilo její pád než tvrdá zem –

Posadil se zpocený na palandě, sotva schopný popadnout dech, když ho noční můra probudila ze spánku. Slim klidně podřimoval. Přál si, aby mohl také. Položil hlavu do dlaní a tiše zasténal. Tři roky jsou dost dlouhá doba na zármutek, řekl Justin. Ale Justin neměl ponětí. Nikdo, kromě Guye.

Byl ještě rozespalý, když šel druhý den ráno k výkrmně v čistých modrých džínách a modrobíle kostkované flanelové košili pod koženým sakem. Na hlavě měl svůj nejstarší stetson, béžová troska klobouku se širokým okrajem, poskvrněná roky práce. Jeho pracovní boty nevypadaly o moc líp. Bylo mu téměř třicet jedna let a cítil se na šedesát. Uvažoval, jestli je to vidět.

Z Justinovy kanceláře byly slyšet hlasy, když vešel do přijímací místnosti výkrmny. Fay, příjemná drobná žena J. D. Langleyho, se na něho usmála a pokynula mu, aby vešel. Vlastně byla sekretářkou Calhouna Ballengera, ale dnes zaskakovala tady pro nepřítomnost druhé sekretářky.

Guy se na oplátku usmál, nadzvedl klobouk a vešel. Justin se postavil, stejně jako pěkná malá brunetka vedle něj. Měla ty největší a nejzranitelnější hnědé oči, jaké kdy u lidské bytosti viděl. Vypadaly, jako by viděly přímo skrz jeho srdce.

„To je Candace Marshallová, Guyi,“ řekl Justin.

„Je nezávislou novinářkou, která se specializuje zejména na dobytkářství. Candy, tohle je Guy Fenton. Řídí pro nás tuhle výkrmnu.“

Guy pozvedl klobouk směrem k ní, ale nesundal ho. Ani se neusmál. Ty oči ho zraňovaly. Takové hnědé oči měla Anita, měkké, teplé a milující. Vídával je ve svých nočních můrách, když ho volala, aby jí pomohl.

„Jsem ráda, že vás poznávám, pane Fentone,“ řekla Candy vážně a podala mu ruku.

Mdle a bez nadšení s ní potřásl a pak bezprostředně uvěznil obě ruce v kapsách džin.

„Guy vám ukáže ranče v okolí a pak vás seznámí se samotnou výkrmnou stanicí,“ pokračoval Justin. Vytáhl dva strojem popsané papíry a jeden podal Guyovi a druhý Candy. „Přiměl jsem Fay, aby to pro vás napsala. Tady vzadu je mapa pro případ, že byste nepoznala, kde jsou ranče situovány. Místní ranče s námi uzavírají smlouvy na výkrm jednoletých býčků a výměnu jaloviček,“ vysvětloval Candy. „Také děláme nějaké obchody přesahující hranice státu s konsorcii, jako je Mesa Blanco, které řídí Fayin manžel, J. D. Langley. Jakékoliv detaily, které budete potřebovat o každodenní rutině a pracích a nákladech, vám dá Guy. Teď už je s námi po tři roky a svou práci vykonává velmi dobře. Zodpovídá za rozpisy krmiva, které jsou až dokonale vědecké.“

Candy si prohlížela Guye s novým zájmem. „Vědecké?“

„Studoval chemii,“ dodal Justin. „Přesně to, co lady potřebujeme, aby vypočítal krmné koncentráty v kombinaci s nutriční hodnotou, všechno, co má co dělat s přírůstky váhy, což je základem zisku.“

Candy se jemně na Justina usmála a odhrnula si dozadu dlouhý pramen tmavých vlasů, který se uvolnil z francouzského copu na její šíji. „Můj otec choval dobytek, takže něco o tom vím. Vlastně matka řídí jeden z největších rančů v Montaně.“

„Opravdu?“ zeptal se Justin se zájmem.

„Ona a J. D.Langley a Tremayneovi chlapci jsou spojeny ve spolku chovatelů dobytka,“ pokračovala. „Jsou to radikálové.“

„Nic mi neříkejte,“ zasténal Justin, „žádné přísady, žádné hormony, žádná antibiotika, žádné pesticidy, žádné herbicidy –“

„Opravdu pana Langleyho znáte!“ smála se Candy.

Guy se pokoušel nevšímat si její podobnosti s Anitou. Byla moc hezká, když se smála.

„Každý tady kolem ho zná,“ řekl Justin s přehnaným povzdechem. Podíval se na hodinky na zápěstí.. „Fajn, mám teď povinnosti s chovateli, kteří přijeli na inspekci, takže vás dva nechám pustit se do vašeho úkolu.“

Candy se spěšně podívala na seznam. Zamračila se. „Pane Ballengere, přece nemůžeme navštívit všechny tyhle ranče v jednom dni!“

„Já vím. Předpokládáme, že to bude trvat týden, nebo tak nějak. Zamluvili jsme vám náš nejlepší

motel. Asociace chovatelů dobytka to zaplatí, včetně jídla, takže na něm nešetřete.“ Zamračil se, neboť zaznamenal její mimořádnou štíhlost a bledost. „Jste v pořádku?“

Napřímila se a po krátkém zaváhání se usmála. „Právě jsem se zmátořila z těžké chřipky,“ řekla pomalu. „Nějak mi nejde dát se znovu dohromady.“

„To se u chřipky stává.“

Přikývla. „Ano, to máte pravdu.“

Justin zaváhal, pak pokrčil rameny.

„Radši to nepřehánějte. Guyi, kdyby ti to nevadilo, přihlas se Harrymu každé ráno a dej mu instrukce. Vím, že už je připravený na příští týden, ale přesto to udělej.“

„Samozřejmě, šéfe,“ řekl Guy líně. „Fajn, slečno Marshallová, můžeme jít?“

„Jistě.“ Pomalu se vydala ke svému pronajatému autu, když si všimla, že si to Guy namířil na druhou stranu.

„Pane… Fentone?“ zavolala a přitom se musela zastavit a zavzpomínat na jeho jméno.

Otočil se s rukama stále ještě hluboko v kapsách. „Tudy,“ řekl. „Pojedeme jednou z dodávek ranče. S tamtou věcičkou byste se nikdy nedostala dolů na pastviny Billa Gatela, aniž byste si zlomila osu.“

„Aha.“ Zadívala se na auto a pak na velký černý dvousedadlový pick-up s červeným Ballengerovým logem na dveřích. „Chápu, co myslíte.“ Vydala se směrem k nakladačku pomalým tempem, a když

k němu dorazila, byla trošku zadýchaná. Stoupla si na stupačku, a jak se jí vyhrnula sukně, odhalila pěknou štíhlou dlouhou nohu. Chytla se držadla nad dveřmi a se vzdechem se vysoukala nahoru na sedadlo.

„Nejste v pořádku,“ zamumlal. „Bronchitida?“ Chvilku zaváhala, než odpověděla. „Ano. Od chřipky.“

„Pokusím se vás po cestě uchránit od prachu z krmiva,“ řekl a zavřel za ní dveře.

Sedla si, a než si zapnula pásy, musela popadnout dech. Mezitím se Guy usadil za volant a s jednou rukou v rukavici na volantu pozoroval její bledý vzhled a zčervenalé tváře. Nevypadala dobře.

„Vstala jsem příliš brzy z postele,“ řekla nakonec a odhrnula si pramen tmavých vlasů. „Jsem v pořádku. Opravdu.“ Přinutila se usmát a velké hnědé oči jí změkly, když se na něj podívala.

Málem zasténal. Vzpomínky ho zasáhly u srdce a vzaly mu dech. Zastrčil klíček do zapalování a zařadil rychlost. „Držte se,“ řekl upjatě. „Hodně tady pršelo a cesty nejsou v pořádku.“

„Rozbahněné, co?“ zeptala se.

„Rozbahněné. Některé jsou podemleté.“

„Zimní záplavy,“ přemítala.

„El Nino,“ informoval ji. „Způsobil katastrofu na West Coastu, East Coastu a mnoha místech mezi nimi. Nepamatuju se, že bych někdy ve svém životě viděl tolik vody.“

„Narodil jste se tady?“

„Přestěhoval jsem se sem před třemi roky,“ řekl stručně.

„Pak nejste rodák z Texasu.“ Pokývla hlavou.

Podíval se na ni. „Neřekl jsem, že jsem se nenarodil v Texasu. Jen, že jsem se nenarodil v Jacobsvillu.“

„Promiňte.“

Obrátil se znovu na cestu se sevřenými rty. „Nemusíte se omlouvat.“

Ztěžka dýchala, jako kdyby nedostávala do plic dostatek vzduchu. Opřela si hlavu o sedadlo a na chvilinku zavřela oči. Obočí se jí stáhlo, jako by ji něco bolelo.

Šlápnul na brzdy a zpomalil auto. Překvapeně otevřela oči.

„Vy jste nemocná,“ řekl zkrátka.

„Ne, nejsem,“ protestovala. „Už jsem vám řekla, jsem ještě slabá z chřipky. Zvládnu svou práci, pane Fentone. Prosím… nestarejte se o to,“ dodala škrobeně. Otočila hlavu a zadívala se z okna do holé zimní krajiny.

Zamračil se, když vyrazil dolů po hrbolaté cestě směrem k hlavní silnici. Byla nervózní, když se zeptal na její zdraví, a byl by se vsadil, že něco skrývá. Přál si, aby věděl, co to je.

První ranč na seznamu patřil starému Billu Gatelymu na Viktoriině třídě. Na to, že to zrovna nebylo ukázkové místo z většiny rančů kolem Jacobsvillu, ji upozornil, když přijížděli.

„Bill nic časem neměnil,“ řekl jí s očima upřenýma na silnici vpředu. „Vyrostl ve třicátých letech, kdy se na rančích pořád ještě pracovalo tradičním způsobem. Nelíbí se mu myšlenka krmit dobytek něčím doplňkovým, ale když jsme byli schopni mu dokázat, jakých přírůstků váhy dosahujeme, vzdal se.“ Pohlédl na ni a ironicky se usmál. „Ne že by byl docela přesvědčen. A obávám se, že vám bude dělat potíže.“

Zachechtala se. „Ženy nepatří do chovatelství, soudím, a jak mohla být asociace chovatelů tak slepá a nechat jim dělat publicitu – a mimochodem, proč potřebujeme reklamu, když má každý rád hovězí steak?“

„Přesně tak,“ řekl. „Vytasí všechny tyhle argumenty a ještě pár dalších. Je mu pětasedmdesát a dokáže strčit do kapsy některé naše rančery.“ Podíval se na ni. „Považujeme si toho, že znal Toma Mixe osobně a kdysi krátce měl na starosti hřebelcování Tonyho.“

„Udělalo to na mě dojem,“ řekla.

„Vy víte, kdo byl Tom Mix?“

Zasmála se. „Copak to neví každý? Byl stejně tak showman jako filmová hvězda. Mám několik jeho němých filmů a dokonce taky zvukových.“

Pokrčila rameny. „Moc se nezajímám o většinu moderních filmů s výjimkou těch, co v nich hraje John Wayne.“

Vymanévroval komplikovanou zatáčku a přeřadil, když sjížděli dolů k něčemu, co vypadalo jako vlhká rokle. „Chápete, co jsem mínil tímhle místem?“ zeptal se, zatímco ona se držela, aby si zachránila holý život a auto statečně přistálo na úpatí kolmého svahu.

„Určitě ano,“ přikývla, když popadla dech. „Co řídí pan Gately?“

„Neřídí,“ informoval ji. „Tam, kam musí jet, jezdí na koni, a když potřebuje zásoby, musí mu je přivést.“ Zašklebil se. „Konzum ve městě musí mít čtyřkolový pohon, jinak by hádám starý Bill hladověl.“

„To jsem si mohla myslet!“

Znovu zařadil vyšší rychlost. „Jak se stala rančerkou vaše matka?“

„Byl jím můj otec,“ odpověděla. „Když umřel, postarala se, aby vše fungovalo dál. Ze začátku to bylo těžké. Měli jsem dělníky, jako je váš pan Gately, kteří stále žili v minulém století. Ale moje matka je sám zákon, přitahuje k sobě lidi, aniž by se o to snažila. Lidi ji vždy milují a udělají, cokoliv požaduje. Není panovačná ani přísná, ale je neoblomná a důsledná, když chce prosadit své.“

„To mě překvapuje,“ řekl. „Většina žen ve vedoucím postavení jsou spíš generálové, kteří si vynucují poslušnost, než ženy.“

„Máte hodně zkušeností?“ optala se.

Sešpulil rty a přemýšlel. „Většinou jsem to viděl ve filmech.“

Potřásla hlavou. „Většinu z těch filmů napsali a režírovali muži,“ upozornila. „To, co dávají v kinech a dokonce i v televizi, je mužská představa o ženských autoritativních postavách. Všimla jsem si, že mnoho jich nemá se skutečným životem nic společného. Určitě nejsou jako moje matka. Ta dokáže střílet z vinčestrovky, shánět dobytek, postavit ohradu – ale měl byste ji vidět v šatech od Valentina s diamanty.“

„Jedna nula pro vás.“

„Byla to pro ni dlouhá cesta,“ řekla.

„Je mi líto, že otec umřel, protože po většinu života nepoznala nic než práci a obchod. Stala se tvrdou.“ A tak studenou jako led, mohla by dodat, ale neudělala to.

„Nemáte sourozence?“

Zavrtěla hlavou. „Jsem sama.“ Otočila hlavu k němu. „A co vy?“

„Mám bratra. Je ženatý a žije v Kalifornii. A provdanou sestru ve státě Washington.“

„Vy jste se nikdy neoženil?“

Tvář mu ztvrdla jako kámen. Znovu zařadil rychlost, když dorazili ke starému zchátralému ranči. „Nikdy. Tady máme Billa.“

DRUHÁ KAPITOLA

Bill Gately byl bělovlasý a při chůzi kulhal, ale byl štíhlý a živý, jako jsou muži mnohem mladší. Zdvořile si potřásl s Candy rukou a zvedl husté obočí, když mu řekla, že je novinářka, ale zdržel se poznámek.

„Justin Ballenger říkal, že vám nebude vadit, když se tady u vás porozhlédneme,“ řekla Candy. Usmála se. „Je mi jasné, že jste si s těmihle pastvinami dal pořádnou práci.“

Billovy modré oči se rozzářily. „To tedy ano, mladá dámo,“ řekl nadšeně. Vzal ji za jednu paži a vedl ji kolem domu dozadu. Přitom jí vysvětloval těžkosti při obdělávání a osázení takových pastvin. „Nešlo by to dělat ve velkém, protože je to příliš drahé, ale já jsem s tím měl velký úspěch a přišel jsem na to, jak snížit náklady mícháním běžných travin s kultivovanými. Telata se pasou na pastvinách systémem pravidelného střídání, dokud nejsou rockové, a pak je posílám k Justinovi a Calhounovi, aby je vykrmili pro trh.“ Trpně se usmál. „Taky jsem dosáhoval pěkných přírůstků váhy. Snad bych měl nechat Ballengerovy, aby se také starali o moje obchody, ale rád prodávám sám a mám nad vším kontrolu. Teď mám mimochodem kolem stovky kusů, což je pro bratry příliš malé množství, než aby se tím zabývali.“

„Kam obvykle prodáváte svůj dobytek?“ zeptala se Candy zvědavě.

„Do řetězce obchodů s hamburgery,“ řekl a jmenoval ho. Byly to místní podniky, které začínaly skoro s ničím a teď zřizovaly pobočky ve větších městech.

Zvedla obočí. „Opravdu mě to zaujalo,“ řekla. „Většina podniků, kde se prodávaly hamburgery, kupovala svoje hovězí z Jižní Ameriky, dokud se neroznesly zprávy o devastaci deštných pralesů. Potom mnoho řetězových restaurací ztratilo zákazníky, protože lidé byli znechuceni jihoamerickými farmáři, kteří káceli pralesy, aby získali prostor pro pastviny pro jejich hovězí dobytek.“

Billy se zazubil. „To je ten správný argument, který jsem na ně použil,“ řekl a svá slova zdůraznil výmluvným gestem. „Zabralo to. Dokonce si začínají propagovat svoje hamburgery jako ty, co nepocházejí z deštných pralesů, a kdyby chtěli, mohli by je propagovat jako organicky vykrmené, protože já nepoužívám nic umělého ve stravě dobytka.“

Candy si povzdechla. „Ach, pane Gately, kdybychom tak mohli zabalit a prodávat vás! Máte přímo vzorový přístup k chovu dobytka.“

Starý muž se začervenal jako mladá dívka. Později si vzal Guye stranou a řekl mu, že nikdy nepotkal nikoho tak schopného pro publicitu dobytkářství, jako byla Candy.

Guy to řekl své společnici, když sjížděli po silnici k Jacobsvillu.

Gatelyho ranč jim zabral většinu odpoledne, protože Candy si prohlížela Billovy záznamy o jeho pokroku s několika dalšími druhy starých pastvin, jako byly původní bizoní pastviny, které byly z většiny na západních prériích v dávných dobách osídlování zničeny farmáři. Studium mělo svůj přínos.

„Byla jste velmi důkladná,“ komentoval to Guy.

Candy si právě pročítala svoje poznámky, ale když slyšela jeho tón, vzhlédla. „Očekával jste, že tuhle důležitou práci bude dělat někdo nedbalý?“ zeptala se.

Sevřel ruce v pěst.

„To nebyla výtka,“ řekl. „Jen jsem tím myslel, že si myslím, že rozumíte své práci.“

Zabořila se dozadu do sedadla s malým povzdechem. „Jsem hrdá na svou práci,“ přiznala. „A na začátku to nebylo jednoduché. Takových chovatelů, jako je Gately, je hodně a dají se hůř přesvědčit. Mají potěšení z toho dělat mi práci těžší, než je.“

„Jak?“

„Třeba zařídí, abych se dostala na pastviny v době, kdy jsou býci v práci,“ přemítala ironicky, „a do stájí v okamžiku, kdy jsou krávy uměle oplodňovány. Jednou jsem dělala rozhovor s rančerem o přírůstcích na váze před stájí, kde se hřebila klisna. Musel křičet, aby sám sebe slyšel.“

Guy hvízdl. „To mě překvapuje. Myslel jsem, že většina mužů v téhle profesi má trochu respektu před opačným pohlavím.“

„To mají, pokud je žena v kuchyni a peče vdolky.“

„Nemluvte o vdolkách před Hartovými chlapci, ať už přijde řeč na cokoliv!“ vykřikl. „Rey a Leo jsou stále ještě svobodní a já bych vám mohl vyprávět neuvěřitelné příběhy o tom, na jaké dálky se vydávají za slavnostmi, při nichž se pečou vdolky, protože Corrigan, Simon a Cag se oženili a odstěhovali se z domu!“

Candy se zvesela zasmála. „Slyšela jsem je až v naší hlavní kanceláři v Denveru,“ svěřila se mu. „Na každé schůzi chovatelů dobytka se najde někdo, kdo o nich něco ví. Každým dnem se stávají neskutečnější.“

„A víc se přehání.“

„Chcete říct, že to nebyla pravda, že Leo osobně přivedl jednou ráno kuchařku z kavárny v Jacobsvillu a nedovolil jí odejít, dokud jim neudělala pánev vdolků?“

„Dobře, tahle byla.“

„A že Ray nenajal jednoho z kuchařů v Houstonu, aby mu udělal čtyři celé tácy nepečených vdolků, na které si pronajal chladicí box, aby mu je přivezl k nim na ranč?“,

„Fajn, ano, udělal.“

„A že, když šla paní Barkleyová do důchodu z restaurace Jones House ve Victorii, Rey a Leo jí posílali červené růže a zásilky drahých čokolád po dva týdny, dokud nesouhlasila vzdát se důchodu a nešla pro ně minulý měsíc pracovat?“

„Je alergická na růže, náhodou,“ suše zamumlal, „a hodně přibyla na váze z té čokolády.“

„Možná, že teď je alergická na Hartovy chlapce, chudinka,“ řekla Candy se šibalským pousmáním.

„Vážně, nikdy jsem se s takovými lidmi nesetkala!“

„Tam doma v Montaně musíte mít taky svérázné osoby.“

Oprášila si sukni.

„Jistě máme, ale takové jako starý Ben, který se zhlédl v Kidu Currym a Butchi Cassidym a nějakou dobu přepadal vlaky,“ odpověděla.

Usmál se na ni. „U nás kradou kuchaře.“

„Hm, pochopila jsem, že jeden z Hartových chlapců chová obrovského hada. Ubohá jeho žena!“

„Měl, ale když si vzal Tess, dal ho chovateli. Příležitostně Hermana navštěvuje, ale nežádal by po Tess, aby s ním žila.“

„To je od něj ohleduplné a laskavé.“

„Cag je všechno možné. Ale ohleduplné a laskavé není zrovna to správné.“ Na chvilinku se zamyslel. „Hm, snad ho jeho žena má ráda.“

„Není divu, když jeho nejlepší přítel byl had.“

„Je slyšet, že špatně dýcháte,“ poznamenal. „Není vám nepříjemná ta pšeničná sláma? Pořádně foukal vítr.“

Nevýrazně se na něj dívala. „A myslíte si, že mezi tím a mým dýcháním je souvislost?“

Pokrčil rameny. „Proč neužíváte svoje léky?“

Tiše se zeptala: „Jaké léky?“

„Přece víte, že jste astmatická?“

Jen se na něj dál dívala se vzrušenýma očima, i když on je neviděl. „Já nemám – astma,“ řekla po chvilce.

„Ne? Mě neošálíte. Nemůžete ujít deset kroků, aniž byste si neodpočinula. Na váš věk je to nanejvýš neobvyklé.“

Semkla ústa a její pěkné ruce svíraly kabelku, zatímco se upřeně dívala z okénka.

„Nic k tomu neřeknete?“ trval Guy na svém. „Není co říct,“ odpověděla. Byl by se dál vyptával, ale to už jeli hlavní ulicí Jacobsvillu kousek od motelu.

„Moje pronajaté auto,“ vzpomněla si Candy. „Zastavím se pro Slima, může s ním sem přijet a zpátky odjet se mnou. Dáte mi klíče?“

Podala mu je s malým zaváháním. „Jsem normálně schopná řídit. Nic mi není!“

„Udělal bych to pro kohokoliv,“ řekl lehce. „Měla jste dlouhý den. Myslel jsem, že jste unavená.“

Trošku se začervenala, když dorazili k motelu. „Tak vám teda děkuju.“

Zaparkoval, vystoupil a obešel auto, aby jí pomohl sestoupit dolů z vysoké kabiny. Vypadalo to že mu to má za zlé.

Zamračil se na ni. „Proč se cítíte tak ukřivděná?“ zeptal se. „Přehnaně reagujete na jakýkoliv druh pomoci.“

„Dokážu vystoupit z auta sama,“ odsekla zkrátka.

Pokrčil rameny. „Takhle pomáhám svému prastrýci,“ informoval ji. „Není starý, ale má artritidu a ocení pomocnou ruku.“

Začervenala se. „Děláte, jako bych byla militantní feministka!“

Jeho příjemný tón byl náhle ten tam. Oči, které se setkaly s jejími, byly studené jako led a úplně nepřátelské.

„Dělá vás to nepřitažlivou, to ano,“ řekl bez obalu. „Líbí se mi žena, která dokáže vzbudit respekt, aniž by se chovala jako dračice nebo mluvila povzneseně s muži. Nesnášíte, když se vám otvírají dveře nebo když se projeví zájem o vaše zdraví. Dobře. Můžu vás ujistit, že už na to příště nezapomenu.“ Sevřel ústa. „Moje Anita byla desetkrát lepší než vy,“ hrubě dodal. „Byla hrdá a nezávislá, ale nikdy si nemusela dokazovat, že je chlap v sukních.“

„Proč jste se s ní potom neoženil?“

„Zemřela,“ řekl a bylo hrozné dívat se mu do očí. Pomalu vydechl a otočil se unavený tím vším. „Ona zemřela,“ řekl znovu téměř sám k sobě, když odcházel zpátky k autu.

„Pane Fentone,“ váhavě zavolala, vědoma si, že se dotkla bolavého místa a cítila se trochu zahanbená.

Otočil se a díval se na ni přes kapotu dodávky. „Zavolám do motelu ráno a nechám pro vás vzkaz, kde se setkáme pro naši příští cestu. Odteďka můžete řídit sama, slečno mužatko.“

Nasedl do auta, zabouchl dveře a zmizel v mračnu prachu.

Dívala se za ním se smíšenými pocity. Bylo pro ni samozřejmé stát na svých vlastních nohách, nebýt litována nebo aby se s ní zacházelo jako s děckem. Nicméně tady zašla daleko a bylo jí to líto. On truchlil pro svou ztracenou lásku. Musel se moc trápit. Ráda by věděla, jak záhadná Anita zemřela a proč vypadal Guy Fenton tak utrápeně, když o ní mluvil.

Pomalu kráčela do motelu a cítila každý krok, který udělala. Nenáviděla svou slabost a svou neschopnost udělat něco, aby to napravila. Došla do recepce a přinutila se usmát, když požádala o klíč.

Recepční, pohledná mladá žena, jí ho podala s nic neříkajícím úsměvem a otočila se, zcela zjevně bez zájmu o unaveného hosta před sebou, kterému se nedostával dech.

Candy se v duchu zasmála. Byl to takový kontrast proti tiché účasti Guye Fentona. Nebyla ráda, že se k němu tak chovala, neboť projevil jenom soucit. Stalo se to díky těm všem rokům, kdy budila jen

soucit a odpuzující zvědavost a dostávala tak málo lásky.

Když přišla do pokoje, zamkla dveře a svalila se bezvládně na postel, aniž by si dokonce vyzula boty. O minutu později tvrdě spala.

Probudily ji výstřely. Posadila se na posteli se srdcem tlukoucím až v hrdle. Na hrudi měla ruku a třásla se. Další výstřely, další.

Byla venku. Nebyly tam žádné stromy. Nebylo tam nic, kde by se mohla schovat. Ucítila ránu do hrudi a dotkla se jí rukou. Vycházela z ní červená vlhká krev. Za ní přicházela bolest, drtivá bolest. Nemohla dýchat.

Vrhla se na zem a zakryla si hlavu rukama. Viděla krev. Viděla všude krev! Lidé křičeli. Děti křičely. Muž v klaunském obleku padl s hrozným pronikavým výkřikem. Kromě sebe viděla svého otce chytajícího se za břicho a padajícího se zavřenýma očima, zavřenýma, zavřenýma navždy.

Nebyla si vědoma toho, že nahlas vzlyká, dokud nezačal zlostný jekot budíku na nočním stolku pronikat jejími spánkem omámenými smysly. Otevřela oči. Ležela na studené podlaze, na koberci zkroucená jako vyděšené dítě. Zalapala po dechu a zoufale se snažila dostat dostatek vzduchu do plic, aby mohla dýchat. Povytáhla se, aby se posadila a šátrala po budíku, dokud nenašla vypínač, který přeťal hlasité vyzvánění. Byla mokrá potem, třásla se a byla vystrašená. Tolik let uplynulo, pomyslela si, ale noční můry pokračovaly. Znovu se křečovitě otřásla a vytáhla se na postel, kde zůstala ležet s otevřenýma očima. Celá se třásla.

Noční můra byla její starý společník, kterého už léta zvládala. Naštěstí moc maniaků volně neběhalo, aby její zranění bylo běžné. Ale přitahovalo jistý typ osob, které chtěly, aby jim podrobně vylíčila ten horor, aby to zažily. Nemohla vystát ani nejmenší narážku na svou dýchavičnost, kvůli špatným vzpomínkám na sdělovací prostředky. Ty ji a ostatní, co přežili, pronásledovaly hned po tragédii, která toho zářivého slunečného jarního dne před deseti lety stála tolik nevinných životů.

Položila si tvář do dlaní a přála si, aby dokázala zmáčknout hlavu tak silně, aby se vzpomínek zbavila jednou provždy. Její matka se stáhla do studené na sebe soustředěné skořápky hned po otcově pohřbu. Byla nucena přijmout kontrolu nad rodinným rančem nebo se ho vzdát, a proto se stala obchodnicí. Nenáviděla dobytek, ale měla ráda peníze, které jí vydělával. Candy pro ni byla připomínkou její hrozné ztráty. Milovala svého muže nade všechno na světě. Nějakým způsobem za to Candy vinila. Vzdálenost mezi matkou a dcerou se stala mezerou tak širokou jako oceán a vypadalo to, že neexistuje způsob, jak ji překonat. Candyina práce byla pro ni záchranou, protože se tak dostala z Montany, pryč od matky, která ji skoro nemohla vystát.

Její práce žurnalistky specializované na chov dobytka se jí většinou líbila. Na rozdíl od své matky měla ráda dobytek a všechno s ním spojené. Byla by ráda žila na ranči, ale každý pohled na ni matku rozčiloval a ani se nesnažila to skrýt. Bylo pro obě lepší, když Candy nejezdila domů.

Shrnula si vlhké vlasy a pokusila se myslet na dobrodružství nadcházejícího dne. Pojedou navštívit rančera, který se jmenoval Cy Parks. Podle všech zákazníků to byl nejnepříjemnější rančer v Jacobsvillu, člověk bez taktu a tolerance vůči cizincům a s více penězi, než aby věděl, co s nimi má dělat. Byla zvyklá na nevrlé muže, takže tenhle bude pro ni dalším soustem, které bude muset spolknout. Ale doopravdy litovala, že byla tak nezdvořilá ke Guyovi Fentonovi, který o ni jen projevil starost. Měla by mu říct o své minulosti a pak by snad mohli spolu vyjít. Nebyl to špatný muž. Měl smysl pro humor a bystrý mozek. Divila se, proč ho neužívá. Nevypadal na ten typ, co se spokojí na celý život s řízením výkrmny. Jistě by se mohl postavit na vlastní nohy a začít sám podnikat.

S úšklebkem položila hlavu zpátky na vlhký polštář. Jen pár hodin do svítání. Měla prášky na spaní, ale nikdy si je nebrala. Nenáviděla už jen pomyšlení na jakýkoliv druh závislosti. Nekouřila, ani nepila a nikdy nebyla zamilovaná.

Pohled na hodiny vedle postele ji ujistil, že jí zbývají čtyři hodiny na to, aby pozorovala hru světla na stropě nebo se pokusila usnout. S povzdechem zavřela oči.

Guy Fenton dostál svému slovu a zavolal do motelu, aby nechal Candy vzkaz, jak se dostane k Parksovu ranči, a ujistil ji, že tam bude, až ona dorazí. Po tom, co s ním tak jednala, se bála jejich setkání. Po včerejšku si o ní mohl myslet jen to nejhorší. Doufala, že bude mít příležitost své nemístné chování napravit.

Candy přijížděla k rozlehlému dřevěnému obytnému stavení ranče. Okolí bylo pečlivě udržováno, bílé ohrady byly natřeny, výběh vypadal čistě a uklizeně, vzadu byla obrovská stodola a na její druhé straně ohrazená pastvina. Pracoval zde zjevně zahradní architekt, protože kolem dlážděné příjezdové cesty byly všude vysázeny kvetoucí rostliny, keře a stromy. Buď pan Parks tohle místo zdědil, nebo miloval květiny. Probudila se v ní zvědavost.

Cy Parks vyšel na verandu s Guyem, aby ji uvítal. Neusmíval se a tvářil se zarytě. Candy bylo hned jasné, že s tímto mužem nebude lehké pořízení.

„Cy Parks, Candance Marshallová,“ představil je úsečně Guy. „Slečna Marshallová dělá rozhovory s místními rančery, aby propagovala v celostátních časopisech nové myšlenky v obchodu s hovězím.“

„Skvělý nápad,“ řekl Cy, ale úsměv, kterým ji obdařil, nebyl příjemný. „Aktivisté za práva zvířat budou mít odrazový můstek pro protesty a lobby zaměřená proti obchodu s masem bude vyžadovat prostor pro vyvracení důkazů.“

Candy zvedla obočí a dala se do protiútoku. „Pokoušíme se propagovat nové metody,“ odpověděla. „Ne začít potravinovou válku.“

„Už začala nebo nesledujete každodenně televizi?“ studeně protahoval Cy.

Pomalu vydechla. „Dobrááá,“ protahovala, „můžeme si dobrovolně lehnout na dálnici a nechat se druhou stranou převálcovat.“

Parksovi zacukalo v koutku úst, ale v jeho studených zelených očích se neobjevilo přátelské světlo a jeho hubená tvář byla tvrdší, než to opálená kůže prozrazovala. Byl stejně vysoký jako Guy, ale byl štíhlejší, stavěný jako kovboj, který jezdil rodeo. Levou ruku měl zastrčenou v kapse a se svou pravou pokynul směrem k nejbližším pastvinám.

„Jestli chcete vidět mého nového býka, je tamhle,“ řekl Cy stručně. Sešel schody pomalým líným krokem a namířil k oplocené ohradě. „Už vyhrál soutěže.“

Candy zírala skrz plot na obrovské zvíře. Byl to kus beroucí dech, který upoutával oko svou stavbou a zářivě červeným zbarvením.

„Nemáte co říct?“ provokoval Cy.

Zavrtěla hlavou. „Nemám slov,“ odpověděla prostě. „Je nádherný.“

Cyovi se z hrdla vydral drsný zvuk, ale neřekl ani slovo.

„Myslel jsem, že jste snad chtěl mluvit o svých, řekněme, neortodoxních metodách na hubení škůdců,“ nadhodil Guy.

Pod širokým okrajem klobouku se zvedlo Cyovo černé obočí. „Nemám rád pesticidy,“ řekl kategoricky. Znečišťují spodní vody. Používám hmyz.“

„Hmyz?“ Candy o téhle metodě slyšela a začala citovat článek v časopise, který nedávno četla, věnovaný využití užitečného hmyzu k regulování škůdců na zemědělské půdě.

„To je přesně to, na co jsem přišel,“ reagoval Cy Parks. „Říkal jsem si, že to stojí za pokus a nemůže to být horší než látky, které jsme dosud používali. Byl jsem hodně překvapen výsledky. Nyní se zaměřuji také na organická hnojiva.“ Pokývl směrem k jalovičkám na vzdálených pastvinách, bezpečně oddělených od býka. „Byla by hanba plýtvat vším tím vedlejším produktem rozrůstajícího se ušlechtilého stáda,“ dodal poťouchle. „Obzvlášť, když uvážíme, že lidi z města to kupují po pytlích. Ani přitom nemusím plýtvat plasty.“

Candy se usmála. Její smích byl melodický, bezstarostný a Guy si uvědomil, že se na ni upřeně dívá.

Cy se nesmál, ale jeho zelené oči ano.

„Měla byste se smát víc,“ řekl.

Pokrčila rameny. „To by měl každý.“

Sklonil k ní hlavu. „Viděl jsem vaši matku před pár týdny na výroční schůzi. Proměnila se v led, nemám pravdu?“

Její tvář prozrazovala leknutí. „Ano, předpokládám.“

„Nemůžete ji obviňovat,“ řekl ztěžka. Zkoumal Candyiny oči. „Ale vaše chyba to nebyla.“

„Každý to říká,“ řekla zkrátka a byla si vědoma Guyova zkoumavého pohledu.

„Pak byste si to měla vzít k srdci,“ řekl.

Přikývla. „A teď k tomu býkovi,“ řekla a změnila tak námět.

Jak se Cy jednou dostal na svoje oblíbené téma, byl po několik minut společenský. Na muže skoupého na slovo byl výmluvný, pokud hovořil o býkovi a jeho dobrých plemenných vlastnostech. Rozhovořil se, dokud Candy neměla zapsáno všechno, co potřebovala a tiše kráčela vedle něj, zatímco je prováděl po ranči.

Když probrali všechno, co Candy chtěla vědět, podala Cyovi ruku, opatrně pokývla směrem ke Guyovi, nastoupila do pronajatého vozu a jela zpátky do motelu.

Guy tak moc nespěchal. Zarazil se u blatníku svojí dodávky a otočil se směrem k Cyovi.

„Co se jí stalo?“

„Zeptejte se jí,“ řekl s obvyklou hrubostí. „Dozvěděl bych se víc, kdybych se zeptal auta, které řídí.“

Cy pokrčil rameny. „Nemyslím, že by to bylo nějaké tajemství. Přibližně před devíti nebo deseti lety ji její otec vzal do restaurace na oběd. Chápete, otec a jeho malá dcerka si spolu dají jídlo a povídají si spolu. Čirou náhodou se stalo, že téhož dne šéf vyhodil zaměstnance za opíjení se v práci. Ten chlapík také bral drogy, ale to šéf nevěděl. Takže všichni jsou v tom lokále, baví se a čekají, aby si objednali, včetně Candy a jejího otce, když tenhle chlápek, kterého vyhodili, vejde s pistolí a začne střílet.“

Guy slyšitelně zadržel dech. „Postřelil ji?“

Cy vážně přikývl. „Do prsou. Zničilo jí to jednu plíci a téměř umřela. Plíci jí vzali. Její otec neměl takové štěstí. Dostal kulku do obličeje. Ihned zemřel. Říká se, že její matka ji nikdy za to nepřestala obviňovat. Byl to její nápad jít tam na oběd, víte.“

„A její matka si vzala za své, že kdyby byla nechtěla jít, mohl by být Candyin otec ještě naživu.“

„Přesně.“ Zíral za malým oblakem prachu, který po sobě v dálce zanechávalo Candyino auto.

„Říkají, že je na tohle téma citlivá. Sdělovací prostředky ji a její matku pronásledovaly hned po střílení. Dokonce ještě teď nějaký podnikavý reportér vytáhne její jméno a chce to zaktualizovat. S jedním takovým se její matka soudila za to, že neoprávněně vnikl na její ranč, a vyhrála. Moc se s tím netrápí. Domnívám se, že Candy ano.“

Potřásl hlavou. „Slyšel jsem, že ona a její matka spolu poslední dobou sotva promluví. Candy se zjevně rozhodla, že když ji matka nechce mít u sebe, vyjde jí vstříc.“

„Jaká je její matka?“

Cy sevřel rty. „Ten typ, o kterém si nemůžete představit, že byste si ji vzal. Většina mužů ji zdaleka obchází. Ona je jak parní válec. Dlouho se nerozmýšlí a její názory jsou ostré jako nůž. Nic jako Candy,“ dodal zamyšleně. „Ta je zcela upřímná. Sentimentální.“

Guy se zakabonil.

„Jak to víte?“

„Poznám druha v utrpení,“ řekl a vytáhl svoji levou ruku z kapsy.

Guy trochu zvedl obočí, když to uviděl. Nebyla zmrzačena, ale zcela zřejmě byla ošklivě popálená. Kůže byla hladká a přes ruku napjatá.

„Nikdo vám neřekl, že můj ranč ve Wyomingu od základů vyhořel?“ zeptal se mladšího muže. „Předpokládám, že říkali, že jsem byl uvnitř se svojí ženou a synem?“

Guy cítil, že se mu dělá nevolno. Bylo trapně jasné, že druzí dva členové Parksovy rodiny nepřežili.

Cy se podíval na svou ruku se sevřenou čelistí a tvrdou tváří. Zastrčil ji zpátky do kapsy a podíval se na Guye nevidoucíma očima.

„Bylo zapotřebí tří sousedů, aby mě odtáhli od domu. Seděli na mně, dokud se dovnitř nedostali hasiči. Už bylo příliš pozdě. Kvůli špatnému počasí jsem dorazil domů pozdě. Už zuřila bouře, když jsem dokončoval nějaké neodkladné účetnictví v kanceláři v jednom křídle domu. Oheň začal ve druhém, kde oba spali. Později říkali, že požár vznikl od blesku.“ Parks hleděl upřeně do dálky. „Mému chlapci bylo pět let.“ Zarazil se, otočil se a zhluboka dýchal, dokud se jeho hlas znovu neuklidnil. „Opustil jsem Wyoming. Nemohl jsem unést vzpomínky. Říkal jsem si, že tady zase začnu znova. Peníze problém nebyly, vždycky jsem je měl. Ale čas nic nezhojil. K čertu!“

Guy cítil mužovu bolest a rozuměl jí. „Jednou odpoledne jsem létal se svojí snoubenkou po kraji,“ řekl zpříma. „Myslel jsem, že na ni udělám dojem s plným výkrutem… ale ztratil jsem rychlost. Letadlo se zřítilo dolů do koruny stromu a viselo tam na vlásku se stranou spolucestujícího nakloněnou k zemi. Přišel jsem k sobě a viděl jsem tam Anitu, jak visí na sedadle.“ Oči mu ztvrdly. „Muselo to být dobrých čtyřicet stop nad zemí. Křičela a úpěnlivě mě prosila, abych ji nenechal spadnout. Natáhl jsem se dolů, abych ji chytil a ona natáhla ruku, aby popadla moji. Neudržela se.“ Zavřel oči. „Probouzím se v noci, vidím její tvář znetvořenou hrůzou, slyším její hlas, který na mě křičí.“ Otevřel oči a zhluboka se nadechl. „Vím, co je to peklo. Žiju v něm už tři roky. Nedá se z něj dostat.“

Cy sebou škubnul. „Je mi to líto.“

„Mně také, vás. Ale to nám nepomůže, mám pravdu?“ zeptal se se studeným smíchem. Sundal si klobouk, pročísl si rukou vlasy a znovu si ho položil na hlavu. „Tak já pojedu honit tu dámu od novin a pokračovat.“

„Ovšem.“

Zvedl ruku a nasedl do dodávky. Opravdu už nebylo víc co říct. Ale soucit uvolňuje palčivou bolest. Alespoň trochu.

TŘETÍ KAPITOLA

Guy jel zpátky za Candy do motelu. Její auto našel zaparkované před jedním z pokojů na konci komplexu. Zaparkoval svoji dodávku, vystoupil a zaklepal na dveře jejího pokoje.

Chvilku trvalo, než Candy otevřela. Byla bledá a vypadala vyčerpaná. A také ztěžka dýchala.

„Zítra můžeme jet k Mattu Caldwellovi,“ řekl Guy bez pozdravu. „Když vám to nebude vadit,“ dodal opatrně a snažil se, aby na něm nebylo vidět, že má obavy o její zdravotní stav. Nechtěl ji vyplašit. „Dnes odpoledne potřebuju udělat pár věcí na výkrmně, ale jestli chcete pokračovat –?“

„Ne, může to počkat.“ Candy ostražitě zkoumala jeho tvář.

„Že vám řekl o mně?“ dovtípila se.

Guy neviděl důvod, proč by jí neřekl pravdu. „Ano,“ odpověděl bez jakéhokoliv výrazu ve tváři. Pokračoval, jako by to nestálo za řeč. „Zavolám vám ráno. Přijede zákazník, aby se podíval na svůj dobytek a bude chtít detaily o našem výkrmném programu, takže mu to budu muset vysvětlit. Je stejný jako J. D. Langley – nemá rád výkrmny, ale pracuje pro akciovou společnost, která to provádí. Očekáváme ho hned na začátku úředních hodin, ale kdyby přijel později, musel bych vás nechat jet k Mattovi samotnou. Pokud k tomu dojde, pošlu vám faxem do recepce mapu, abyste si ji mohla před odjezdem vyzvednout. Jeho ranč je téměř půlhodinu z města na opravdu zastrčených cestách. Některé dokonce ani nemají směrovky!“

Candy byla příjemně překvapená, že se nezmínil o její minulosti. Trochu si oddechla. „To bude prima,“ řekla.

Guy pozoroval, jak zápasí s dechem a pak začala dost prudce kašlat.

„Dala jste si někdy udělat test na astma?“ nedalo mu, aby se nezeptal.

Candy si tiskla papírový kapesník k ústům a bojovala se slabostí, kvůli které bylo pro ni obtížné promluvit. „Ne.“

„Pak byste měla,“ řekl stroze. „Každý říká, že astma nutí člověka sípat, ale není to tak vždycky. Loni jsem chodil s dívkou, která ho měla dost ošklivé, ale ta nesípala, jen kašlala, až to znělo, jako by měla vykašlat plíce.“

Candy se ztěžka opřela o výplň dveří.

„Proč už s ní nechodíte?“ zeptala se.

„Nechal jsem jinou ženu, aby se mnou flirtovala, když jsme šli na naši první schůzku,“ odpověděl.

„Neměli jsme moc společného, a já jsem se cítil provinile. Obvykle nebývám tak netaktní.“

„Našla si někoho jiného?“

Zasmál se. „Provdala se za svého šéfa, jednoho z našich místních doktorů. Moje škoda, ale myslím, že byl do ní blázen od začátku. Udělal mi scénu, když jsem ji nechal jít domů z divadla samotnou.“

Tiše zkoumala jeho oči. „Proč se opíjíte každý víkend?“ zeptala se.

Byl šokován a bylo to na něm vidět. „Kdo vám to řekl?“ zeptal se nespokojeně.

„Pan Gately, když jste si prohlížel koně,“ odpověděla. „Říkal, abych se o víkendu držela od vás dál a já jsem se zeptala proč.“

Guy si vrazil ruce do kapes a vypadal nepřístupně. „Moje snoubenka zahynula při havárii letadla. Já jsem ho pilotoval. Předváděl jsem se, ztratil jsem rychlost. Podařilo se mi klesnout do stromů, aniž bychom se zabili. Ale strom, na kterém jsme přistáli, byl čtyřicet stop nad zemí. Její bezpečnostní pás se rozepnul a ona spadla, dřív než jsem ji mohl chytit.“ Oči mu potemněly vzpomínkami. „Piju proto, abych nemusel vidět její tvář, když padala dolů, nebo abych neslyšel, jak na mě křičí, abych jí pomohl.“

Candy zmačkala kapesníček v ruce. „Je mi to tak líto,“ řekla jemně. „Moc líto.“

„Neřekl bych vám to, kdybych se nedozvěděl, co se stalo vám,“ odpověděl. „Někteří lidé rádi slyší

násilných úmrtích. Možná, že se díky tomu cítí naživu. Mě to nutí opíjet se.“

„Rozumím tomu. Ale ona by nechtěla, abyste truchlil právě tímhle způsobem, nemám pravdu?“ Zaváhal. „Ne. Nemyslím, že by chtěla.“

„Nebo abyste zůstal v životě sám,“ naléhala Candy. Usmála se. „Můj otec vždycky hodně pomáhal druhým lidem. Byl s námi málo, ale staral se o nás. Vychovával mě dokonce víc než matka. Ovšem, ta mě teď nenávidí. Zabila jsem ho, víte,“ dodala temně. „Byla jsem to já, kdo navrhl, abychom tam do té restaurace šli na oběd.“

„Mohlo se to stát kdekoliv,“ namítl. Candy pokrčila rameny. „Jistě, to mohlo, ale stalo se to tam. V posledních dnech jsem strávila tak málo času doma, jak jen to šlo. Mám pocit, že jsem unavená z toho, jak platím za svoje hříchy.“ Neupřímně se zasmála. „Já utíkám. Vy utíkáte. A oni jsou pořád mrtví.“

Hlas se jí na posledním slově zlomil. Nedokázal pochopit, proč se ho to tak dotklo, ale nemohl tam stát a dívat se na její pláč.

Postrčil ji dovnitř do pokoje a zavřel za nimi dveře. Objal ji a pevně ji držel, těsně u sebe. Hladil její jemné vlasy. Dnes si je nechala rozpuštěné a spadaly jí na ramena jako černé hedvábí. Voněly květinami.

„To není třeba,“ začala nepřesvědčivě protestovat. Odhrnul jí vlasy z obličeje dozadu.

„Je,“ oponoval. „Jsem na tom stejně. Je lidské a docela přirozené nechat se utěšit.“

„Ano?“ zeptala se zahanbeně.

„Ano. A já ji potřebuju taky.“

Znovu ji objal a jen tam stál a držel ji, zatímco se k němu tiskla, a pocítil klid a úlevu jak už dlouho ne. Cítil uspokojení, když ji držel v náručí, tichou, jemnou a zranitelnou.

Po chvilce povzdechla a přitiskla se k němu ještě

blíž.

„To tě matka nikdy neobjímala?“ zeptal se.

„Vlastně ne. Nebyla laskavá s výjimkou otce, a i to bylo zřídka. Není moc citlivý člověk.“

„Ani já takový obvykle nebývám. Proč se schováváš pod tvrdou skořápku, slečno Marshallová?“ zamumlal jí do spánku.

„Nechci, aby mě někdo litoval. Soucit je to poslední, o co stojím,“ řekla nezvykle rázně.

„Ani já ne,“ souhlasil s ní Guy. „Ale mohl bych si na soucit zvyknout.“

Candy se pousmála. „Já taky.“

„Předpokládám, že jsme vzdali válku a vyhlásili příměří?“

Candy poskočilo srdce radostí. „Není to jen zbabělost pod palbou?“

„Ne mezi dvěma starými vojáky, jako jsme my.“

Candy přejela rukou po jeho košili.

„Myslím, že bych se mohla pokusit, abych nebyla tak odevzdaná, jestli se ty pokusíš neopíjet se.“

Guy mlčel. Přesunul svůj pohled od jejích tmavých vlasů k velkému dubu vedle motelu. Roztržitě uvažoval, jak asi bude starý. „Nezkoušel jsem být bez alkoholu už dlouhou dobu,“ svěřil se. „I když jen o víkendech. Musel bych mít nějakou náhradu.“

Její prsty si hrály s drobným knoflíkem na jeho košili. „Co takhle rybaření?“

Guy se na ni překvapeně podíval. „To snad nemyslíš vážně!“

„Tak ano, nebo ne?“ trvala Candy na svém.

„Loni jsem byl první v chytání okounů.“

Candy povytáhla obočí a zasmála se. „Ale jenom proto, že jsem nesoutěžila s tebou,“ řekla. „Miluju chytat okouny.“

Spřízněná duše pomyslel si. Téměř to řekl nahlas. „Vsadil bych se, že sis nepřivezla svoje náčiní.“

Zašklebila se. „Musela jsem sem letět. Nemohla jsem si vzít všechno, co bych chtěla.“

„Vybavím tě, buď bez starosti. Mám navijáky, pruty, všechno, od olůvek přes háčky ke splávkům. Strávíme sobotu u jezera.“

„To bude skvělé.“ Usmála se na něj a oči jí zazářily. Jak si jen Guy někdy mohl myslet, že je bez citu!

„Pokusím se sehnat někoho, kdo by vzal práci za mě, takže bych mohl ráno s tebou jet k Mattovi. Kolem deváté, bude ti to vyhovovat? S ním to také domluvím.“

„To bude prima. Je jako Cy Parks?“ zeptala se Candy zvědavě.

Guy zavrtěl hlavou. „S Mattem se většinou vyjde dobře, pokud není pořádně rozzuřený. To mu pak jdou ostatní raději z cesty. Ženy se mu líbí. Většinou,“ dodal.

„Takže existují výjimky?“

„Jen jedna.“ Guy se na Candy povzbudivě usmál. „Uvidíme se zítra. Možná, že bys měla zkusit trochu silné kávy,“ navrhl. „Říká se, že to pomáhá při astmatickém záchvatu – pokud je to to, co máš. Jestli ti nebude líp, zavolej doktorovi Coltrainovi nebo doktorovi Morrisovi. Oba jsou skvělí.“

„Dobře. Děkuju.“

S povzdechem ji pustil.

„Slabost zrovna nepomůže, když se člověk necítí dobře,“ dumal. „Jen jsem si říkal, že bych o tom neměl mlčet.“

„Aby mi bylo špatně, to se doma netrpělo,“ řekla mu. „Některé lekce jsou příliš tvrdé, aby si je člověk nezapamatoval.“

Guy si prohlížel Candyinu nezdravě bledou tvář. „Jaké dětství jsi musela mít,“ řekl smutně.

„Nebylo to špatné, dokud nezemřel otec,“ namítla.

„Nevím, nevím,“ dumal Guy nepřesvědčené.

Candy znovu zakašlala a přitiskla si kapesník k ústům.

Guy se zamračil. „Dráždí tě prach z pšenice?“ zeptal se s účastí. „Měla by ses vyhýbat místům, kde je ho hodně. Jestliže máš skutečně astma, je to nebezpečné.“

„Mám jednu plíci,“ řekla chraplavě. „Myslím, že to je jen přecitlivělost na prach.“

Nepřesvědčila ho. „Zavolám ti dnes večer, jen abych se ujistil, že jsi v pořádku. Když to nebude lepší, zavolej doktorovi nebo jeď do nemocnice.“

„Ano. Nedělej si starosti.“

„Někdo si je dělat musí,“ řekl úsečně. „Jestli ti ráno nebude líp, můžeme cestu k Mattovi odložit, ono se to nezblázní. Bydlí ve městě, ale jeho ranč je asi dvacet pět minut z města. Kdybys tam dostala silný záchvat, nikdy bych tě nedostal do města v dodávce včas.“

„Pan Caldwell má letadlo,“ vzpomněla si Candy.

„Má dvě letadla,“ odpověděl Guy, „ale on se na ranči zdrží, jen aby nás představil svému předákovi. Sám odlétá v learjetu do Fort Worthu na konferenci.“

„Do rána budu v pořádku,“ trvala na svém Candy. „Vím, že budu.“

„Jdi si vypít kafe, jen kvůli mně, ano?“ Povzdechla. „Už jdu.“

„Hodná holka.“ Guy se náhle sklonil a jemně přiložil svá ústa na její.

Candy sebou překvapeně trhla a stejně překvapeně vydechla.

Guy se jí zkoumavě díval do očí. „Přece se mě nebojíš?“ zeptal se jemně.

„Ne… nemyslím.“

Její reakce byla překvapující. Působila sebejistě a vyrovnaně, dokud se k ní nedostal důvěrně blíž. Zdálo se, že v podobných situacích se neocitá často.

„Pak jsi se často nelíbala?“ zkoumal Guy.

„Moc ne.“

„Škoda,“ řekl a díval se na její ústa. „Zcela určitě máš ústa jako stvořená pro líbaní – měkká a teplá a velmi sladká.“

Mimovolně si na ně přiložila ruku. „Nemám ráda sport,“ řekla zamyšleně.

„Co to má společného s líbáním?“

„Většina mužů, s kterými jsem se seznámila, byli ženatí, a ti, co nebyli, chtěli, abych s nimi chodila na fotbal nebo baseball. A já mám ráda rybaření.“

„Já mám rád sport,“ přemítal Guy. „Ale hlavně rodeo a rybaření.“

„Rodeo se mi taky líbí.“

„Ano? Něco už máme společného,“ řekl s úsměvem. Sklonil se a znovu se jemně dotkl svými ústy jejích. Cítil přitom stejný elektrizující vjem jako před chvílí.

Usmíval se, když jeho rty škádlily její. „To bych mohl dělat dost často.“

Candy se dlaněmi opřela o Guyovu hruď. „Já nemůžu… dost dobře dýchat,“ zašeptala. „Promiň.“

„Kvůli tomu sis s nikým nezačala? Nemůžeš popadnout dech, a když se o tom zmíníš, muži si myslí, že jim dáváš košem?“

„Jak to víš?“ zeptala se překvapeně.

„To je zjevná odpověď na nedostatek nápadníků,“ řekl prostě. „Rozhodně to není kvůli tomu, jak vypadáš. Proč jsi jim rovnou neřekla, že máš jen jednu plíci?“

Zašklebila se. „To by tak moc nemělo vadit. Chtějí ale víc než pár polibků.“

„A ty nechceš.“

Potřásla hlavou. „Od té doby, co zemřel můj otec, jsem byla uvnitř mrtvá. Psycholog, ke kterému mě potom poslali, říkal, že to způsobilo to, že on zemřel a já ne. Možná, že je to ještě kvůli tomu.“ Vzhlédla k němu. „Ale bez ohledu na vinu necítím se tak s většinou mužů. Tedy… necítila jsem se před tím.“

Začervenala se a on věděl proč. Usmál se a cítil se, jako by vyrostl až do nebe. „Je to jako malý elekrický šok, že mám pravdu?“ zamumlal.

Stydlivě se usmála. „Něco takového.“

Sevřel rty. „Jsi připravena snést úder velikosti blesku?“

Zasmála se. „Ne, dneska ne.“

„Dobře.“ Upravil jí uvolněný pramínek vlasů a podivoval se jeho jemnosti. „Pak se uvidíme ráno.“

„Budu se těšit.“

Její slova hřála. „Já taky.“ V jeho očích byla zvláštní záře, která planula tím víc, čím déle se na ni díval. Neodolatelně ho to k ní táhlo. Na první pohled se zdálo, že to není nic neobvyklého. Guyovi se ženy líbily a čas od času ho to k nim přitahovalo. Ale to, co zažíval nyní s Candy, ještě nikdy předtím nezažil. Chtěl ji tak, jak nikdy žádnou jinou ženu nechtěl.

„S tím doktorem jsem to myslel vážně,“ řekl důrazně. „Jestli ten kašel nepřestane, zavolej jim.“

„Spolehni se.“ Candy se ještě jednou usmála, zamávala a zavřela dveře.

Guy nasedl do dodávky a rozjel se, ale stále pociťoval obavy. Nelíbilo se mu, jak Candy vypadala, když kašlala. Byla křehká, ale ona si to neuvědomovala nebo to dokonce ignorovala. Potřebovala někoho, kdo by se o ni staral. Usmál se nad svými nesouvislými myšlenkami. Jistě má zastaralé a staromódní názory. Zeny nemají rády, když se o ně někdo stará. Chtějí být nezávislé a silné. Ale rád by věděl, jestli se jim tajně nelíbí představa, že jsou někým hýčkány – ne ovládány, dušeny, omezovány – jen hýčkány.

Guy myslel na Candy jako na orchidej, která potřebuje jen správné množství pozornosti – směs kůry, trošku pečlivého zalévání a pak – ji nechat růst. Orchideje vyžadují hodně vlhkosti a chladné noci. Usmál se při představě, jak mu Candy dovolí, aby ji položil do květináče a lil na ni vodu. Ale bylo to, co by chtěl, starat se o ni a nikdy nedovolit, aby jí kdokoli ublížil. Zamračil se, protože to, na co myslel, odporovalo všem jeho zásadám. Byl samotář. Nikdy nemyslel na hýčkání ničeho, natož ženy. Ale na Candy myslel se starostlivostí a něhou, a to ji znal jen pár dní.

Je příliš brzy, aby myslel na trvalý vztah. Ještě ne, ještě na něj není připraven, přesvědčoval se v duchu. To ale neznamená, že na Candy přestane myslet. A proč by o ni nemohl trochu pečovat?

Zatím v motelu se Candy pokoušela udusit záchvat kašle velkým hrnkem silné černé kávy. Neslibovala si od této kúry viditelné výsledky, navzdory Guyovu ujištění, že káva je dobrá na astma, ale poznala, že měl pravdu. Zamračila se. Kdyby měla astma, komplikovalo by jí to život. Práce kolem rančů a prachu ze slámy a obilí by se pro ni stala velkým problémem, i kdyby na astma existovala spolehlivá léčba.

Candy usrkla kávu a přemýšlela o Guyově zájmu, o tom, jak se o ni staral. Byla moderní samostatná a nezávislá žena, to ano! Ale bylo příjemné mít někoho, kdo se stará, co s ní bude. Její matka se o to nestarala. Nikdo se o to nestaral od té doby, co otec zemřel.

Nemohla si pomoct, ale Guyův zájem a péče jí nebyly lhostejné. Naopak ji těšily a přinášely jí zvláštní uspokojení.

Později, těsně předtím než se chystala do postele, zazvonil telefon. Byl to Guy, který chtěl vědět, jak se jí daří. Odvětila, že je v pořádku a on jí řekl, že našel někoho, kdo ho zastoupí u chovatele dobytka. Uvidí se tedy ráno.

Pak zavěsil a ona ještě dlouho držela sluchátko, než ho položila. Nebylo špatné mít někoho, kdo se o ni stará. Vůbec to nebylo špatné.

Svítání příštího rána bylo zářivé a krásné. Candy si na výlet oblékla elegantní béžový kalhotový kostým a obula kožené boty. Vlasy si nechala rozpuštěné. Cítila se mladší a šťastnější, než kdy byla po léta. Díky Guyovi se začala dívat na svět jinýma, radostnějšíma očima.

Přešla si několik svých poznámek o Caldwellově ranči. Samotný Matt Caldwell byl podnikatel každým coulem. Kdyby se byl narodil před sto lety, byl by někým, jako byl Richard King, který založil v jihovýchodním Texasu slavný King Ranch. Matt byl vstřícný, příjemný muž – k většině lidí. Candy se ale doslechla, že na své nepřátele dokáže být jaksepatří tvrdý a bez slitování. Jak tomu bývá u mocných a silných mužů, i o něm kolovaly nejrůznější zvěsti a jedna z nich byla, že se pohádal s přítelkyní svého bratrance a zařídil, aby ztratila práci. On, kterého všichni považovali za férového muže. Ta žena prý byla velmi mladá a vůbec ne ten typ, s kterým se často a rádi nechávají vidět přitažliví podnikatelé.

Mattův vkus se zaměřoval na modelky a hollywoodské hvězdy. V jeho soukromém životě nebylo pro dynamické, kariéru budující ženy místo, i když několik jich zaměstnával na důležitých místech ve svých společnostech. Možná, že kvůli tomu s ním přišla do konfliktu ta mladá žena, přemýšlela Candy. Říkalo se o ní, že je velmi inteligentní a šikovná v podnikání.

Zaklepání na dveře motelu ji polekalo. Otevřela a spatřila na prahu usmívajícího se Guye.

„Připravena vyrazit?“

„Jistě!“ řekla vesele. Den nemohl začít lépe!

Mattův rozlehlý ranč ležel asi dvacet pět minut za městem a bylo to skutečně místo, kde lišky dávají dobrou noc.

Guy, který jel neoznačenými cestami s bravurní jistotou, se na Candy zazubil. „Obávám se, že ani sebelepší podrobná mapa by moc nepomohla. Matt říká, že je rád na takovémhle místě, kde je těžké ho najít, ale není to zrovna nejideálnější pro ty, kteří sem musejí jezdit služebně.“

„Zřejmě nemá lidi rád,“ komentovala jeho slova Candy.

„Má, ale musí být v dobrém rozpoložení. Když sem přijede, pracuje bok po boku se svými dělníky a ti noví si někdy ani neuvědomí, že je šéf, dokud ho neuvidí v obleku, jak nastupuje do letadla. Je prostě jedním z nich.“

„Jak je bohatý?“ ptala se Candy.

Guy uličnicky hvízdl. „To nikdo neví. Vlastní tenhle ranč, koncesi pro obchod s nemovitostmi, dvě letadla, má majetek v Austrálii a Mexiku, je ve správní radě čtyř společností a dvou univerzit. Ve volném čase nakupuje a prodává dobytek.“ Potřásl hlavou. „Nikdy jsem nepoznal muže, který by měl tolik energie.“

„Nedělá to proto, aby před něčím unikl?“ uvažovala Candy nahlas.

„Nikdy se ho na to nikdo neměl odvahu zeptat. Matt je velmi příjemný, ale není to ten typ muže, ke kterému přijdeš a hned se začneš vyptávat.“

Candy seděla tiše vedle Guye, ponořena do vlastních myšlenek. Zdálo se mu, že jí něco vrtá hlavou.

„Říkal jsi, že jsi létal s letadlem. Bylo tvoje?“ zeptala se opatrně po chvíli ticha.

Guy pomalu kývl. Nechtělo se mu o tom mluvit, nebyl na to připraven. Ale nechtěl mít před Candy tajnosti. Podíval se na ni. „Bylo. Mám leteckou nákladní společnost.“

Candy se rozšířily oči údivem. „A to pracuješ za mzdu ve výkrmně?“

„Oni nevědí, že vlastním společnost,“ vysvětloval. „Chtěl jsem nějaké místo, abych… nevím, snad se schovat.“ Pokrčil širokými rameny. „Tam jsem se neuměl vypořádat se vzpomínkami a nechtěl jsem mít čas na přemýšlení. Vzal jsem tu nejnáročnější práci, jakou jsem mohl dostat. Jsem tady tři roky a líbí se mi to. Můj manažer dělá s leteckou společností divy. Uvažuju, že ho udělám plnoprávným partnerem.“

„Je to výnosná společnost?“

„Nepohybuju se v kategorii Matta Caldwella,“ řekl. „Ale domnívám se, že jsem dost blízko.“ Podíval se na ni a usmál se. „Mohl bych si dovolit žít na vysoké úrovni, kdybych chtěl. Nechci. Žil jsem příliš rychle. Stálo mě to Anitu.“ Tvář se mu napjala, když se díval dopředu na dlouhou točitou cestu. „Před tou nehodou jsem byl celý den obchodně zaneprázdněn, a tu noc jsem nespal, protože někdo pořádal večírek a já jsem si užíval. Anita se chtěla jen tak proletět, tak jsem jí vyhověl. Kdybych byl v noci pořádně spal, neudělal bych jen letmou prohlídku, a byl bych si všiml problému v motoru dřív, než způsobil tragédii. Kvůli tomu jsem se ohlédl za svým životem a rozhodl jsem se, že ho marním. Přišel jsem sem, abych se rozhodl, co dělat.“ Potřásl hlavou. „Jsou to už tři roky a já jsem se stále ještě nerozhodl.“

„Co chceš dělat?“ opakovala po něm Candy.

Jeho oči dostaly vzdálený výraz.

„Chci se usadit a mít rodinu.“ Uviděl výraz její tváře a zasmál se. „Vidím, že tě tahle odpověď moc nenadchla.“

„Nevypadáš jako typ muže, který se chce usadit,“ řekla Candy váhavě. Pohrávala si s kabelkou v klíně.

„Nebyl jsem, až donedávna. Ne že bych byl tak starý, ale začínám se dívat dál, než jsem byl zvyklý. Nechci zestárnout a zemřít sám.“

„To nechce většina lidí.“

Zašklebil se. „Včetně tebe?“

Zaváhala. „Nikdy jsem doopravdy nepomýšlela na to, že bych se vdala a měla rodinu,“ odpověděla vážně.

„Protože máš jen jednu plíci? S tím by sis neměla dělat starosti.“

„Ale může si s tím dělat starosti nastávající,“ odporovala mu Candy. „Většina mužů si přeje celou ženu.“

„Ty jsi celá, v jakémkoliv slova smyslu,“ řekl pevně. „Ať už s dvěma plícemi nebo bez nich.“ Candy se pousmála.

„Díky. To je od tebe milé. Ale sňatek a manželství jsou velice zavazující… a svazující.“

„Ne tak docela. Ne, jestliže mají dva lidé hodně společného a jestliže jsou dobří přátelé. Viděl jsem pár velmi šťastných manželství od té doby, co jsem se přestěhoval do Jacobsvillu,“ řekl zadumaně.

Silnice se proměnila ve štěrkem vysypanou příjezdovou cestu s obrovskou černou poštovní schránkou na rozcestí, která hlásala Caldwell Double C. Ranch.

„Jsme skoro tady,“ řekl Guy a odbočil na cestu k ranči. „Matt chová nejlepší odrůdu dobytka v Texasu. Je to čistokrevné stádo, což znamená, že to není dobytek na porážku. Prodává většinou plemenné býky a jalovičky a moc dobře mu to vynáší. Obchody se mu jen hrnou.“

„Líbí se mi tenhle druh,“ poznamenala Candy. „Mému otci taky,“ řekl Guy. „Pracoval na ranči King Ranch. Vyrostl jsem s dobytkem a vždycky jsem ho miloval. Ale letadla jsem miloval víc. Teď mě drží obojí. A to se rodičům moc nelíbí.“

„Oni jsou ještě naživu?“

Guy se usmál. „To bych řekl. Otec stále ještě pracuje na ranči a matka se zabývá nemovitostmi! Jednou za pár měsíců je jezdím navštěvovat.“ Podíval se na ni. „Jak už jsem ti říkal, mám bratra v Kalifornii a sestru v Washingtonu. Má malého čtyřletého chlapce. Její muž je právník.“

„Opravdová rodina,“ hlesla Candy.

„Moje rodina by se ti líbila,“ řekl Guy. „Jsou to prostí lidé. Nepřetvařují se, nemilují skandály a mají rádi společnost.“

„Moje matka nesnáší neohlášené návštěvy,“ řekla Candy. „Vlastně nemá ráda lidi, pokud nechtějí kupovat dobytek. Myslí jenom na peníze.“

„Ty taková nejsi.“

Candy potřásla hlavou. „Díky, že sis toho všiml. Ne, ze mě nikdy nebude podnikatelka. Kdybych měla hodně peněz, možná, že bych o ně hodně rychle přišla. Jsem totiž dost důvěřivá.“

„Tak to jsme dva. A jsme tady.“

Guy ukázal na rozlehlou bílou dvoupodlažní budovu s verandou, kde byla houpačka a spousta židlí a houpacích křesel, které přímo vybízely k usednutí. Oplocení kolem pastvin poblíž domu bylo celé bílé a za ním se pásl na zelené trávě do červena zbarvený dobytek.

„Zavlažované pastviny,“ zamumlala Candy a začala si dělat poznámky. „Pak se dá mluvit o svěží trávě.“

„Matt je pedant na meliorace. Tady ho máme.“ Guy pokývl směrem k předním schodům, odkud vyšel vysoký, velmi pohledný muž, v obleku a bílém stetsonu, aby je uvítal.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Matt Caldwell byl přitažlivý a vyzařovala z něj mužnost a galantnost, které se dobře hodily k jeho štíhlému, pěknému vzhledu. Pomohl Candy vystoupit z dodávky se šarmem, který na ni hned zapůsobil.

„Jsem rád, že jste se sem dostali, než budu muset odjet,“ řekl Matt a pozdravil Guye, když obešel auto. „Dám vám k dispozici Paddyho, aby vás tady provedl. Přál bych si, abych měl na vás čas, ale už mám zpoždění.“ Mrkl na hodinky. „V posledních dnech nemám ani minutu volného času. Mám pocit, že potřebuju zpomalit.“

„To by neuškodilo,“ zasmál se Guy. „Candy Marshallová, tohle je Matt Caldwell.“

„Těší mě,“ řekla Candy s úsměvem a podala mu ruku.

Matt si s ní srdečně potřásl. „Dneska jsou novináři elegantnější,“ přemítal. „Poslednímu, který tady byl, bylo dvacet pět, byl neoholený a neznal moje plemeno.“

„Bradu jsem si oholila dneska ráno,“ řekla Candy troufale.

Matt se zasmál. „Jsem rád, že máte správné hygienické návyky,“ afektovaně protahoval. „Paddy vám ukáže všechno, co budete chtít vidět. Kdybyste potřebovala mluvit se mnou, měl bych být zpátky zítra ráno. Jestli je to pozdě, tak mi můžete dotazy posílat faxem. Budu vám faxovat odpovědi.“ Podal jí vizitku, na níž stálo černými písmeny Mather Caldwell Enterprises, Inc.

„Působivé,“ řekla Candy.

Matt se pousmál. „Moc ne.“ Podíval se na Guye s vypočítavým zábleskem v očích. „Kdybyste jí chtěl poskytnout pohled na ranč z ptačí perspektivy, cessna je natankovaná a připravená k letu.“

Guyovi ztvrdla tvář už jen při pomyšlení na malé dvousedadlové letadlo. Byl to ten typ, s kterým havaroval před třemi lety, když vzal s sebou Anitu.

„Už nelétám.“

Matt si s ním vyměnil výmluvný pohled. „Škoda.“

„Kromě toho slečna Marshallová chce vidět dobytek.“

„Z ranče King Ranch jsem koupil nového býka santa gertrudis. Paddy vám ho ukáže. Je to krasavec.“ Matt si s oběma potřásl rukama. „Musím běžet,“ řekl. „Paddy by tady měl být cobydup. Byl se mnou, když jste přijeli, ale zdržel se v kanceláři. Sedněte si na verandu a počkejte na něho.“

„Pěkná veranda,“ poznamenala Candy.

Matt souhlasně pokývl. „Kvůli ní jsem tenhle dům koupil. Rád tady o teplých letních večerech vysedávám a poslouchám Rachmaninova.“

Pak nasedl do svého mercedesu, šlápnul na plyn a rozjel se k malému hangáru a startovací dráze, která bvla v dálce sotva viditelná.

„Dělá to často? Myslím, že ti nabízí letadlo?“ zeptala se Candy, když se pohodlně usadili na houpačce.

„Vždycky když mě vidí.“ řekl Guy rezignovaně. „Mám pocit. že už si na to zvykám. Což ale neznamená, že by se mi to líbilo,“ dodal.

Candy nebyla zcela jistá, jak má odpovědět. Bylo dobře’že si Paddy Kilgraw vybral právě tenhle okamžik abv se objevil na verandě. Byl to scvrklý malý mužík s vrásčitou kůží a zářícíma modrýma očima. Sundal klobouk a odhalil světle rezavé vlasy na každé straně obrovské pleše. S oběma si srdečně potřásl rukama. Vedl je ke stodole a Candy se pustila do své práce .

Mattova působnost byla mimořádná, ale stále si ještě udrž0val osobní kontakt. Znal každého ze svých býků jménem a přinejmenším dva z nich byli ochočeni. Candy se líbilo, jak jí strkali čenichem do ruky, když Je pohladila. Pro její matku dobytek sloužil jen k porážce, k ničemu jinému. Candy dávala přednost takovým rančům, které se zaměřovaly na živý dobytek, kde měl majitel rád svá zvířata a sám se o ně staral. Dokonce nevrlý Cy Parks, který choval hovězí dobytek, se staral o to, jak prospívá, a nikdy s ním nezacházel, jako by neznamenal nic víc než investici.

Ale stodola, příliš čistá a uklizená na účel, jaký plnila, byla plná pšeničné slámy a byl to zcela uzavřený prostor. Sotva do ní vstoupili, Candy začala kašlat. Sehnula se a nemohla přestat.

Guy požádal Paddyho o šálek kávy, a ten pro ni hned odběhl. Mezitím Guy zvedl Candy a vynesl ji ze stodoly, kde byl vzduch méně znečištěn prachem ze slámy. Ale ani venku, zatímco seděla na stupačce dodávky, nepřestala kašlat. Slzy jí tekly po tvářích, které hořely jako oheň.

Paddy se objevil s hrnkem kávy.

„Je studená, bude to tak vyhovovat?“ zeptal se starostlivě.

„Studená vyhovuje. To, co potřebujeme, je kofein.“

Guy přidržel Candy hrnek u úst, ale ona kašlala tak silně, že dokonce ani mezi záchvaty kašle nemohl pít. Guye se začaly zmocňovat obavy. Klečel vedle Candy a pak vzhledl k Paddymu.

„Myslím, že je to ošklivý astmatický záchvat,“ řekl zvolna.

„Má s sebou inhalátor?“ zeptal se Paddy.

Guy starostlivě zavrtěl hlavou. „Ještě s tím nebyla u doktora. K čertu!“

Candy se opět sklonila a tentokrát při kašli skutečně sípala. Na tváři se jí perlil pot, jak namáhavě bojovala s dechem.

„Do Jacobsvillu to trvá dvacet pět minut!“ řekl ostře. „Nikdy ji tam nedostanu včas!“

„Vezměte si letadlo,“ řekl Paddy. „Klíče mám v kapse. Šéf říkal, že s ní třeba budete chtít vzlétnout.“

Guy měl vyděšené oči. „Paddy, já nemůžu!“ vykřikl s hrůzou a v obličeji se mu zračila vzpomínka na jeho poslední let.

Paddy mu položil pevnou ruku na rameno. „Závisí na tom její život,“ připomněl mladšímu muži vážně. „Ano, je to tak! Leťte!“

Guy se znovu podíval na Candy a zasténal. Vzal si klíče od Paddyho, položil Candy do auta, vyhoupl se vedle ní, nastartoval a s Paddym na nákladovém prostoru vyrazil ke startovací dráze.

Otočil dodávku, aby zastavil v hangáru. Candy nechali v autě a Guy a Paddy vytáhli malou cessnu na startovací plochu. Pak Guy přinesl Candy a připoutal ji do sedadla pro pasažéra. Byla sotva při vědomí, její dech skřípal, jak se zoufale snažila dýchat.

„Dokážete to,“ řekl Paddy pevně. „Zavolám, aby vás na letišti v Jacobsvillu čekala záchranka s potřebným vybavením. Vyrazte!“

„Díky, Paddy,“ zavolal Guy a nastoupil do letadla.

Už dávno neletěl, ale bylo to jako jezdit na kole, hned se mu vše vybavilo. Zapnul motor a provedl kontrolu přístrojů. Roloval letadlo na startovací dráhu a v duchu se modlil.

„Bude to v pořádku, miláčku,“ řekl Candy drsným tónem. „Zkus se držet. V tomhle tě dostanu okamžitě do nemocnice!“

Nemohla odpovědět. Měla pocit, jako by se topila, neschopná dokonce zalapat po dechu. Sevřela hranu sedadla a vyděšená tiše plakala, zatímco Guy vedl malé letadlo po rozjezdové dráze a pak do vzduchu.

Opsal kruh a zamířil směrem na Jacobsville. Děkoval bohu, že umí létat. Viděl, že Candy pomalu modrá a ztrácí vědomí.

„Jen vydrž ještě chvilku, drahoušku,“ úpěnlivě ji žádal. Musel skoro křičet, aby přehlušil hluk motoru. „Jen ještě chvilku. Prosím, drž se!“

Nepřestával na ni mluvit, uklidňoval ji a povzbuzoval celou cestu do Jacobsvillu. Byl tak zaujatý jejím stavem, že neměl čas mít strach z toho, že opět pilotuje. Zavolal věž a bezprostředně dostal povolení k přistání, které bezchybně provedl. Ambulance s blikajícími světly vjela na přistávací dráhu a zastavila u nich, když doroloval na parkovací plochu a vypnul motor.

Za pár sekund byla Candy venku z letadla a pod kyslíkem. Zdravotníci ji naložili do ambulance spolu s jedním lékařem a ustaraným Guyem. Pak pospíchali do nemocnice. Celou dobu držel Guy Candy za ruku a tiše se modlil, aby ji neztratil, když ji právě našel.

Candy získávala lepší barvu a dýchala méně namáhavě, když sanitka dorazila do nemocnice. Lékař, který měl službu, vyběhl ven za sestrami a dohlížel při Candyině příjmu.

Guye jemně odsunuli stranou, zatímco Candy odvezli přímo na jednotku intenzivní péče.

„Můžete se posadit tady v čekárně,“ řekla mu sestra s milým úsměvem. „Nedělejte si starosti. Bude v pořádku.“

To se lehko řekne, pomyslel si Guy ustaraně. Strčil ruce do kapes džin a přecházel místností, aniž by si všímal ostatních lidí, kteří tam odevzdaně čekali. Nevzpomínal si, že kdy byl naposledy tak rozčilený a ustaraný.

Podíval se směrem k lítacím dveřím, kterými Candy odvezli, a povzdechl si. Po kyslíkové masce vypadala trochu lépe, ale věděl, že bude chvíli trvat, než se znovu postaví na nohy. Byl si téměř jistý, že si ji tu nechají přes noc. Doufal, že ano. Bude to tak pro ni nejlepší. Dobře věděl, jak dokáže být tvrdohlavá a lehkomyslná, pokud jde o její zdraví.

Právě když soustředěně hleděl ke dveřím, objevil se lékař a pokynul mu, aby šel dovnitř.

Dovedl ho do prázdné kóje a roztáhl závěs. „Je to vaše snoubenka?“ zeptal se Guye.

Zavrtěl hlavou. „Je to novinářka, kterou najala Asociace chovatelů dobytka. Já jsem byl určen naší místní organizací, abych ji doprovázel po okolních rančích.“

„K čertu!“ zamumlal doktor.

„Proč? Je něco špatně?“

Zamračil se. „Měla ten nejhorší záchvat astmatu, s jakým jsem se po letech setkal, a ona tomu nevěří. Teď ji máme pod kyslíkovým stanem, ale bude potřebovat základní péči lékaře, aby stanovil, jak na tom je a léčil ji. Záchvat se může opakovat. Potřebuje někoho hned. Ale já ji nemůžu přesvědčit.“

Guy se zahořkle usmál. „Nechte to na mně,“ zamumlal. „Myslím, že už mi začíná docházet, jak s ní jednat. Máte tím na mysli dlouhotrvající stav?“

„Ano, přesně. Kašel ji vyčerpal. Většina lidí ho nespojuje s astmatem, protože to není tak běžné jako sípání, ale je to zcela určitě symptom. Předepsal jsem jí inhalátor, aby ho nosila s sebou jako první pomoc a řekl jsem jí, že se musí preventivně léčit. Léčbu jí předepíše její vlastní lékař.“

„Žije v Denveru,“ řekl Guy. „Nejsem si jistý, jestli chodí pravidelně k lékaři.“

„Tak to by tedy měla,“ řekl mladý muž rozhodně.

„Dostala se sem na poslední chvíli. Bylo to ne za pět minut, ale za minutu dvanáct.“

„Myslel jsem si to,“ řekl Guy tiše.

„Vděčí vám za život,“ pokračoval lékař.

„Nic mi nedluží, ale odteďka dohlédnu, aby se o sebe starala.“

„To rád slyším.“

„Mohu ji vidět?“

Usmál se a přikývl. „Jistě. Nebude schopná mluvit. Má moc práce sama se sebou.“

„Dobře. Může poslouchat. Mám toho hodně, co jí chci říct.“

Lékař na to neřekl nic. Vedl Guye na oddělení, kde Candy inhalovala z masky, která přikrývala část jejího obličeje. Vypadala přepadle a taky rozzlobeně.

„Astma,“ řekl Guy a posadil se na židli. „Říkal jsem ti to.“

Nepromluvila, ale její oči ano. Byly výmluvné. „Říká, že musíš vyhledat lékaře a astma léčit.“ Popotáhla masku. „Nebudu.“

„Musíš,“ odpověděl a rozhodně položil masku zpátky. „Spáchat sebevraždu není rozumné.“

Udeřila rukou do postranice lůžka.

„Rozumím, nechceš další komplikace,“ řekl jí. „Ale tohle by tě mohlo přijít draho. Musíš se prostě a jednoduše chránit. Další záchvat by už nemusel dopadnout tak, jako dopadl tenhle.“

Candy se zaleskly oči. Nadzvedla hlavu a zavrtěla s ní.

„Seno a pšenice a ranče patří k sobě,“ řekl Guy. „Jestliže hodláš trávit čas kolem nich, budeš muset mít vhodnou péči. Chci tě ujistit, že ji dostaneš.“

Vrhla na něj pohled, který říkal a jak?

Zasmál se. „Dobře, povíme si to později. Dýchá se ti líp?“

Zaváhala a pak přikývla. Zkoumala jeho oči a pak rukou naznačila let. Na okamžik si povytáhla

masku stranou. „Omlouvám se… musel jsi… to udělat. Jsi… v pořádku?“

Položil znovu masku zpátky na místo dojatý jejím zájmem o něj, když sama prožívala těžké chvíle. „Ano, jsem v pořádku,“ řekl. „Neměl jsem čas myslet na sebe a svůj strach. Měl jsem plné ruce práce, abych tě zachránil. Nebylo to tak hrozné, jak jsem se toho bál. Ovšem,“ dodal s chabým úsměvem, „měl jsem strach. Ale ne o sebe. O tebe.“

„Děkuju ti,“ řekla téměř neslyšně chraplavým tónem.

„Nemluv. Dýchej.“

Povzdechla. „Jo.“

Trvalo dlouho, než se kyslíkový stan vyprázdnil. Když Candy vše vydýchala, byla vyčerpaná. Ale mohla popadnout znovu dech.

Pak se vrátil lékař a znovu opakoval to, co říkal o nutné léčbě astmatu. Dal Candy inhalátor a předpis na něj a k tomu ještě jeden předpis. „Tenhle –“ poklepal na papír „– je na to, čemu říkáme spacer. Je to účinnější cesta vstřebání léku než kapesní inhalátor. Musíte přesně dodržovat pokyny. A co nejdřív, jak to bude možné, se musíte léčit. Nechci vás znova vidět tady v takovém stavu,“ dodal s úsměvem, aby zlehčil svá slova.

„Děkuju,“ řekla Candy.

Pokrčil rameny.

„Kvůli tomu jsem tady.“

Lékař se zamračil se. „Vy jste nevěděla, že máte

astma? Připadá mi to neuvěřitelné. Copak nemáte rodinného lékaře?“

„Když jsem nemocná, tak chodím jen na kliniku,“ řekla Candy stručně. „Nemám stálého doktora.“

„Tak si nějakého najděte,“ doporučil jí ostře lékař. „Jinak se stane tragédie.“

Potřásl si s Guyem rukou a nechal je v pokoji o samotě.

Guy pomohl Candy na nohy a doprovodil ji k úřednici, které dala svou kreditní kartu a adresu. „Pojištění také nemáš?“ zeptal se. Zavrtěla hlavou.

„Nikdy mi to nepřipadalo důležité.“

„Musíš to dát do pořádku.“

Zavrtěla hlavou. „Dnes večer ne. Jsem na to příliš unavená. Chci jít zpátky do motelu.“

Vůbec se mu ten nápad nelíbil. Měl strach nechat ji samotnou v noci. „Neměla bys být sama,“ řekl znepokojeně. „Mohl bych obstarat zdravotní sestru, aby s tebou zůstala.“

„Ne!“ řekla energicky. „Dokážu se o sebe postarat!“

„Nerozčiluj se,“ řekl pevně. „To ti neprospěje. Mohlo by to dokonce přivodit další záchvat!“

Rozechvěle vydechla.

„Je mi to líto. Vyděsilo mě to.“

„To jsme dva,“ přikývl. „Nikdy jsem sebou v životě tak nehodil.“ Chytil ji za ruku a pevněji sevřel. „Už to znovu neudělej,“ dodal stísněně.

Když se ocitli venku na denním světle, otočila se Candy k němu. „Jak se dostaneme do motelu?“ zeptala se ustaraně. „A co tvoje dodávka?“

„Paddy se o ni postará. Máme tady taxi službu. Můžeme ji použít,“ dodal s úsměvem. „Pojďme. Potřebuju zařídit vrácení letadla a pak zkontroluju, jestli ses dostala, kam potřebuješ jít. Nakonec,“ dodal šeptem.

Candy očekávala, že je taxi odveze do motelu, ale adresa, kterou Guy řidiči dal, adresou motelu nebyla. Byla to ordinace lékaře.

„Teď, ale…!“ začala.

Její protesty nebyly nic platné. Guy zaplatil řidiči a násilím ji postrkoval do čekárny Drewa Morrise. Sestra na příjmu, která nahradila Drewovu ženu, Kitty, se na ně usmála.

Guy vysvětlil, o co jde, a sestra je vyzvala, aby se posadili. Ale jen uběhlo pár minut, už byli pozváni dál.

Drew Morris ihned vešel. Ignoroval Candyiny protesty a vyšetřil ji stetoskopem. O pár sekund později si zavěsil stetoskop kolem krku, posadil se na lehátko a složil ruce na prsou.

„Já nejsem váš lékař, alé budu jím, dokud si nějakého nenajdete. Napíšu vám recept na preventivní léčbu. Budete ji užívat spolu s inhalátorem, který vám dal doktor v nemocnici.“

„Jak to víte?“ zeptala se Candy užasle.

„Guy mi zavolal, než objednal taxi,“ řekl Drew nenucené. „Užívejte oba léky. Jestliže léky z nějakého důvodu přestanou účinkovat, nezvyšujte dávky – zavolejte mi nebo se dostavte na pohotovost. Dneska jste se dostala do ohrožení života. Berte to jako varování. Astma můžete kontrolovat, ale ne vyléčit. Takovýchto záchvatů se musíte vyvarovat.“

Candy lehce vzdychla.

„Dobrá,“ řekla po chvilce přemýšlení. „Udělám, co jste mi řekl.“

„Měla jste někdy podobné problémy?“

Přikývla. „Trochu. Myslela jsem, že je to jen mírná alergie. Nikdo v naší rodině nemá žádné problémy s plícemi.“

„Nemusí se to zdědit. Někteří lidé to prostě jen dostanou – dnes častěji, než kdykoliv předtím, obzvláště děti. Stává se to velkým problémem a já jsem přesvědčený, že s tím má hodně společného znečištění ovzduší.“

„Co moje práce?“ zeptala se Candy nešťastně. „Mám ji ráda.“

„Co děláte?“ zeptal se Drew.

„Chodím po rančích a dělám rozhovory s lidmi o jejich výrobních metodách. Vždycky je tam sýpka, silážní jáma nebo stodola plná slámy – je to nevyhnutelné.“

„Pak noste masku a používejte svoje inhalační prostředky, než se dostanete blízko,“ řekl Drew. „Není důvod, proč byste nemohla pokračovat ve své práci. Lidé s astmatem vyhráli olympijské medaile. Trápit vás to nepřestane, i když toho necháte.“

Usmála se na něj. „Působíte velmi povzbudivě.“

„Musím. Moje žena Kitty je astmatička.“

„Jak se Kitty má?“ zeptal se Guy.

Zasmál se. „Je těhotná,“ zamumlal a jeho tváře se zbarvily. „Nemůžeme být šťastnější.“

„Gratuluju,“ řekl Guy. „A děkuju, že jste se podíval na Candy.“

„Rádo se stalo,“ odpověděl Drew ne bez viditelného podezření, když se podíval z jednoho na druhého.

„Vypadá to, že tě dobře zná,“ poznamenala Candy, když už je taxík odvážel do motelu.

„Ano. Chodil jsem s jeho ženou, než si ji vzal,“ řekl Guy. „Říkal jsem ti o ní. Kašlala, místo aby sípala.“

„Aha, vzpomínám si.“ Moc se jí ty vzpomínky nelíbily. Guy tady měl zjevně hodně známostí, navzdory svému žalu ze ztráty snoubenky.

„Kitty byla příjemná a laskavá a moc jsem ji měl rád,“ pokračoval Guy. „Ale milovala Drewa. Jsem rád, že se dali dohromady. Truchlil kvůli své bývalé manželce. Nikdo by si byl nepomyslel, že se znovu ožení. Řekl bych, že Kitty se vynořila v pravou chvíli.“

„Je milý.“

„Ano, ale jako všichni naši doktoři tady, má taky svoje nálady.“ Podíval se na Candyin recept, naklonil se dopředu a řekl řidiči, aby zastavil u nejbližší lékárny. „Musíš si vyzvednout ty recepty. Počkáme na ně, a až budou připraveny, zavoláme si taxík.“

„Můžu to udělat zítra,“ začala Candy.

„Ne,“ řekl a naklonil se znovu dopředu a hovořil s řidičem.

Když v lékárně vyzvedli léky, jeli do motelu. Guy nechal protestující Candy v jejím pokoji a ujistil se, že má nádobu s ledem a něco nealkoholického k pití, aby nemusela jít ven nakupovat.

„Zkus si odpočinout,“ řekl.

„Ale neviděli jsem celý Mattův ranč,“ protestovala. „Jak to mám napsat?“

„Matt říkal, že ti zafaxuje odpovědi na jakékoliv dotazy, na které ses nezeptala na ranči,“ odpověděl. „Vysvětlím mu situaci a ty si můžeš připravit otázky. Zařídím, aby je dostal.“

„To je od tebe milé,“ řekla.

Usmál se na ni a měl současně ochranitelský a vlastnický pocit.

„Taky by se to mohlo stát drogou, víš.“

„Co?“

„Starat se o tebe,“ řekl něžně. Sehnul se a dotkl se zlehka svými ústy jejích. „Lehni si a odpočiň si na chvíli. Přijdu zpátky tě vyzvednout a půjdeme se najíst, jestliže chceš.“

Candy neradostně vzdychla. „Chtěla bych,“ řekla. „Ale jsem tak unavená, Guyi.“

Vypadala unaveně. Tvář měla napnutou a kolem úst a očí se jí objevily nové vrásky. Lehce jednu z nich přejel prstem.

„Pak bych ti mohl něco přinést?“ navrhl. „Co bys chtěla?“

„Vepřovou pečeni,“ řekla bez rozmýšlení. Zašklebil se. „Moje oblíbené. Zastavím se kolem šesté.“

„Fajn.“

Když skončil s prací ve výkrmně, Guy požádal Paddyho, aby přivezl jeho dodávku zpátky do města. Poté ho odvezl domů a pak šel koupit večeři pro Candy. Jídlo vzal do motelu.

V tichosti jedli a pak si vypůjčili akční film a nakonec se uvelebili na manželské posteli, aby se na něj podívali.

Netrvalo dlouho a Candy upadla do tvrdého spánku. Guy ji držel v náručí, žasnul nad zázrakem jejich blízkosti, její zranitelnosti a svojí vlastní znovunabyté síly. Nikdy vážně nepomyslel na to, aby se s někým zapletl, od té doby, co ztratil Anitu, ale Candy tak přirozeně vklouzla do jeho života, že přijal její přítomnost bez jakýchkoliv pochybností.

Díval se na ni s něhou a starostlivostí. Nechtělo se mu jít zpátky na výkrmnu. Chtěl zůstat tady s ní, po celou noc. Ale kdyby to udělal, kompromitoval by ji. Nemohl to riskovat. Možná, že by si tak brzy nepřála závazný vztah. Uvažoval o tom, jestli je rozumné, aby se zapletl se ženou, která žije tak daleko od Jacobsvillu, ale srdce mu říkalo něco jiného.

V tenhle okamžik poznal, že nad ním získala moc, kterou jakákoli vzdálenost ani okolnosti nemohly zlomit. A pocítil strach.

PÁTÁ KAPITOLA

Guy se sklonil a políbil Candyiny zavřené oči. Jemně se jich dotkl svými rty, až se zachvěly a otevřely.

Podívala se na něj ospale, ale s absolutní důvěrou. Její paže bezděčně objaly jeho šíji a přitáhla si ho dolů, aby ho pomalu něžně políbila na jeho tvrdé rty.

Zasténal a ona cítila, jak se přitiskl celým svým tělem k jejímu. Polibek přerostl v tlak a naléhavost, až jedna jeho noha vklouzla přímo mezi její a jeho ústa se stala žádostivými.

Snažila se ho odstrčit, protože měla strach, že nebude moct dýchat.

Guy zvedl hlavu. Musel se ovládat, ale beze slov pochopil, proč se Candy odtahuje. „Promiň,“ zašeptal. Ústy se přesunul k její bradě, šíji a do výstřihu její blůzy. Štíhlými prsty rozepínal knoflíky a jeho ústa zvolna a beze spěchu putovala po jejím těle níž a vychutnávala si dosud nepoznané pocity. Líbilo se jí cítit na sobě jeho ústa. Neprotestovala, když jí stáhl krajkové ramínko a jeho ústa vnikla na místa, kterých se nikdy předtím mužská ústa nedotkla.

Impulzivně vykřikla, prohnula se, aby našla jeho rty a přitom se zbavovala oblečení, aby nepřekáželo. Cítila jeho ústa na svojí tvrdé bradavce a ten náhlý, chladivý tlak ji přiměl, že zasténala potěšením.

Guy zvedl hlavu, aby se podíval, jak její bradavky reagují na jeho doteky. Znovu je láskyplně políbil a vychutnával si jejich tvrdost. Pak neuvěřitelně něžně vrátil krajkové ramínko na místo a zapnul knoflíčky na Candyině halence.

Candy se na něj tázavě zahleděla.

Guy se lehce usmál a jemně ji políbil. „Máme na to moře času,“ zašeptal. „Teď jsi malé zraněné ptáče a já se o tebe musím starat.“

Candy cítila, jak se jí zmocňují pocity, o kterých by si nebyla nikdy myslela, že je zažije. Bylo to silnější než ona. Nikdo se k ní nikdy nechoval tak něžně jako teď Guy. Byl velký a silný a přitom tak neskonale něžný a jemný. Cítila, jak se pod jeho laskavými slovy přímo rozplývá. Cítila, jak jí po tvářích stékají slzy. Nestyděla se za ně. Naopak byla šťastná, že něco takového dokáže cítit, vnímat.

„Neplač,“ zamumlal a slíbával jí slzy. „Teď už bude všechno v pořádku. Nic zlého se ti nestane, pokud budu nablízku.“

Candy bezhlesně kývala. Věřila mu. Její prožitky byly ale tak silné, že nemohla promluvit.

„Ach, Candy,“ mumlal chraplavě Guy. Přitiskl ji k sobě blíž, kolébal ji ve svém náručí, dokud znovu nezískala vládu sama nad sebou. Když se trochu uklidnila, vstal z postele a přitáhl ji k sobě.

„Promiň,“ vzlykala Candy. „Myslím, že jsem unavená.“

„Já taky.“ Zlehka ji políbil na nos. „Jdu zpátky do výkrmny. Mám ti něco přinést, než odejdu?“

Zavrtěla hlavou. Pak se váhavě usmála. „A co to naše rybaření, které jsme plánovali na zítřek?“

Usmál se. „Jsem pro, jestli to pro tebe nebude moc namáhavé.“

„To ne, ale musím si vzít svoje léky,“ přemítala Candy. Nevypadala zrovna, že by ji to těšilo.

„To určitě musíš, jinak bychom nemohli jet,“ ujistil ji Guy.

Candy nakrčila nesouhlasně nos. „Páni, to ale je otrava.“

„Pořád lepší než jednotka intenzívní péče,“ připomněl jí Guy.“

„To máš pravdu,“ souhlasila Candy s hlubokým povzdechem.

„Tak vidíš.“

„Děkuju ti za záchranu života,“ řekla náhle Candy. „ Je mi jasné, že ses asi necítil zrovna nejlíp, když jsi se mnou musel letět. Připomnělo ti to, na cos chtěl zapomenout.“

Guy na to nereagoval. Jen se na ni mile usmíval. „Prospi se. Zítra časně ráno tě chci vidět veselou. Jestli se budeš cítit v pohodě, tak půjdeme na ryby. Když ne, tak vymyslíme jiný program. Co ty na to?“

Unaveně se usmála.

„Prima.“

Guy se s Candy rozloučil a vrátil se na ubytovnu. Ale nemohl usnout. Znovu a znovu se mu vybavovala Anitina tvář. Nemohl vydržet ležet, tak vstal a začal přecházet po místnosti. Doufal, že se mu tak podaří zahnat neradostné vzpomínky. Ale ani to nepomohlo.

Příští ráno šli Guy a Candy na řeku rybařit s rákosovými pruty a s kyblíkem s návnadou. Candy reptala, že je to absolutně primitivní zkoušet chytat ryby právě takhle.

Guy její reptání snášel mlčky a s úsměvem. Věděl své. Rozdělal malý oheň, na kterém zahříval pánev. Chtěl na ní připravit k obědu rybu.

Byl to dobrý nápad, až na to, že seděli na břehu řeky tři hodiny, a za tu dobu měli jen žluté kousance od much a moskytů a ani jednu rybu.

„To musí být tímhle pravěkým rybářským náčiním,“ poznamenala Candy přemýšlivě. „Možná, že se ryby smály tak mocně, že se potopily na dno!“

„To není pravěké náčiní,“ odporoval Guy. „Dává rybám sportovní šanci. Fair play, chápeš?“

Candy ukázala směrem k řece. „Nějaká sportovní šance! A kdo používá červy na chytání poctivých okounů?“

„Jen počkej na příští závody v chytání okounů, ty zelenáči,“ řekl Guy s uštěpačným úsměvem. „Uvidíme, kdo umí chytat ryby!“

Candy se na Guye zazubila. Slovní přestřelka ji bavila. On ji bavil. Usmívala se a smála se za posledních pár dnů víc než za celý svůj život. Díky Guyovi se znovu cítila naživu. Sňal jí z ramen tíhu minulosti a vyvedl ji na světlo. Položila prut, povzdechla a lenivě se natáhla.

Žádostivěji pozoroval. „Žena, která má ráda rybaření,“ přemítal, „a která si nedělá starosti, že si umaže ruce.“

„Mám také ráda zahradu,“ připomněla Candy. „Pěstovala jsem květiny, když jsem byla doma. Teď to nikdo nedělá.“

Guy sevřel rty a díval se na vlnky na řece, jak líně běží ke břehu. Myslel na květinové záhony a na malý dům, který by se k nim hodil.

Candy k němu vzhlédla. Oči se jí leskly. „Moc se mi tady líbilo,“ řekla. „Je mi líto, že musím zítra odjet.“

Guyovi bylo, jako by dostal ledovou sprchu. Otočil hlavu a podíval se na Candy, ale viděl Anitiny oči, jak na něj hledí. Zamrkal. „Musíš odjet?“

Smutně přikývla. „Musím napsat všechny ty články a vrátit se ke svému pracovnímu stolu. Předpokládám, že se mi tam nahromadila práce tak na měsíc.“

„Do Denveru.“

„Ano. Do Denveru.“ Smotala vlasec a položila prut vedle sebe. „Byl to nejkrásnější týden, jaký pamatuju. Děkuju za záchranu života.“

Zamračil se. Upřeně se díval na svůj vlasec, ale neviděl ho. „Nemohla bys zůstat ještě jeden týden?“

„To bych neobhájila,“ řekla nešťastně. „Nemůžu se vykašlat na práci a dělat si, co chci. Nejsem na matce finančně závislá, víš,“ dodala. „Pracuju, abych se uživila.“

Byl víc zasmušilý, než se cítil celé roky. „Vím, jaké to je,“ řekl. „Taky pracuju, abych se uživil.“ Zmlkl. Chtěl ji požádat, aby zůstala. Chtěl jí říct, co k ní začíná cítit. Ale nemohl najít slova.

Viděla jeho váhání a uvažovala o něm. Stoupl si, tiše posbíral pruty a dal je zpátky do dodávky. Úmyslně se podíval na hodinky.

„Musím se ještě setkat se skupinou chovatelů,“ řekl. „Pozval bych tě na oběd, ale nebudu mít čas.“

Usmála se. „To je v pořádku. Líbil se mi náš rybářský výlet. I když jsme nechytli ani jednu rybu,“ dodala.

Přál si, aby mohl něco vtipného odpovědět, ale srdce měl smutné a těžké. Uhasil oheň, sebral pánev a láhev s olejem a všechno naložil do auta.

Odvezl ji beze slov do motelu, zcela zaujat a vzdálen.

Když Candy vystupovala z auta, zaváhala.

„Nemyslím, že bys někdy přijel do Denveru?“ nadhodila.

Zavrtěl hlavou. „To není pravděpodobné.“

„A tohle je naposledy, co jsem v Jacobsvillu. Myslím, že mě sem podruhé nepošlou.“

Pozoroval její tvář a zraňovalo ho vidět smutek v jejích tmavých očích. Znovu se mu vybavila Anita a připomněl si, jaké to bylo ztratit ji.

„Bylo to prima,“ řekl s nuceným úsměvem. „Jsem rád, že jsem tě poznal. Užívej léky,“ dodal pevně.

„Budu se o sebe starat.“ Zase zaváhala. „Ty to dělej taky,“ dodala jemně.

Nenáviděl zájem v jejích očích, něžnost jejího hlasu. Nechtěl milovat někoho, kdo tak spěchal, aby ho opustil.

Narovnal se a zavřel dveře.

„Dojed domů v pořádku,“ řekl. Pokynul jí rukou a vyrazil z parkoviště.

Candy se za ním dívala. Byla vyvedená z míry. Myslela si, že něco mezi nimi vzniká, ale Guy vypadal, jako že od ní utíká pryč. Skousla spodní ret a otočila se, aby odešla do motelu. Je to udivující, jak se nedávno její instinkty mýlily, pomyslela si, když otvírala dveře do motelového pokoje.

Zřejmě nedokáže muže správně odhadnout.

Guy, který jel rozzuřeně zpátky na výkrmnu, cítil něco podobného. Nevěděl, proč se nemohl přimět,

aby Candy poprosil, aby ještě pár dní zůstala v Jacobsvillu. Zřejmě považovala práci za důležitější než být s ním. Možná, že byl příliš ukvapený a ona se zalekla, že by chtěl víc než jen chvilkové potěšení. To ho rozzlobilo a čím víc o tom přemýšlel, tím víc byl zklamaný. Na počátku večera vzteky přímo pukal. Navečeřel se v ubytovně a pak jel z města do nejhoršího baru v okrese, aby se opil do němoty.

Uvědomoval si, jaká je to hloupost, a proto pil ještě víc. Netrvalo dlouho a měl zkalené oči a bojovnou náladu.

Cy Parks, obvykle nespolečenský a zřídka se objevující kolem města, se ve stejném baru zastavil na pivo a uviděl ho. Napadlo ho, proč tam Guy je, a vzpomněl si na jednu jedinou osobu, která mohla situaci zachránit. Cy vyrazil ze dveří a jel do motelu, kde byla ubytovaná Candy.

Důrazně zaklepal na dveře. Candy přišla otevřít, stále ještě v džínách a těsném tričku, s dlouhými vlasy spadajícími na ramena. Užasle otevřela ústa, když jí došlo, kdo stojí proti ní.

„Pane Parksi!“ vykřikla. „Přišel jste mi říct ještě něco o vaší metodě pro můj článek?“ zeptala se. Neviděla jiný důvod, proč tu byl.

Parks zavrtěl hlavou. „Zavolal jsem Justinu Ballengerovi.“ Jeho černé oči zajiskřily nejen netrpělivostí. Tvářil se téměř pobaveně. „Myslel jsem, že byste ráda věděla, že se Guy Fenton opíjí v jednom baru. Nemá daleko k tomu, aby něco rozmlátil. Je mu jedno, co. Doufal jsem, že byste se mohla pokusit zabránit mu, aby udělal nějakou nepředloženost, které by později litoval.“

„Nepředloženost?“ vykřikla Candy.

Přikývl. „Říká se, že mu šerif nedá druhou příležitost, jestliže znovu rozmlátí bar. To by znamenalo jen jedno – vězení.“

„Proboha,“ zamumlala Candy a odevzdaně si povzdechla. „Můžete mě tam vzít?“

Znovu přikývl. „Proto jsem tady.“

Candy neváhala. Skočila na sedadlo vedle řidiče Parksova luxusního auta a připevnila si pás, dřív než se on usadil za volant.

„Kvůli mně pilotoval,“ řekla ztěžka. „Měla jsem astmatický záchvat na Caldwellově ranči a on mě musel dostat rychle do města, takže musel letět Mattovým letadlem. Vyvolala jsem tak zpátky všechny vzpomínky na jeho dívku, která zemřela při nehodě letadla. Ubohý Guy. Nedokáže se s tím vyrovnat.“

Parks se na ni podíval. „Jste si jistá, že to bylo tohle, co ho vyhnalo do baru?“

„Nic jiného mě nenapadá.“

Usmál se sám k sobě. „Justin říká, že jste mu řekla, že zítra odjíždíte.“

„To je pravda,“ řekla rezignovaně. „Šéf mi dal jen týden na to, abych napsala články. Nemůžu zůstat déle.“

Na to Parks neodpověděl. Ale zatímco řídil, vypadal, že o něčem přemýšlí. Zabočil k baru a vypnul motor.

„Chcete, abych šel s vámi?“ zeptal se.

Ohodnotila jeho postavu a málem řekla ano. Působil tvrdě a věděla, že i když má zmrzačenou ruku, neušetřil by žádného muže, který by se mu postavil. Ale bylo by zbabělé brát si s sebou ochranu, uvažovala.

„Díky, ale myslím, že půjdu dovnitř sama,“ řekla.

„Pak budu čekat tady,“ odpověděl. „Jen pro nejnutnější případ.“

Usmála se. „Díky.“

Candy vystoupila a obezřetně kráčela k baru. Bylo tam ticho, žádný obvyklý zvuk, cinkání skleniček, konverzace a hlasitá hudba. Kapela seděla zticha. Zákazníci se shlukli kolem kulečníkového stolu. Zahlédla kulečníkové tágo jít nahoru a pak znova dolů a bylo slyšet zlověstný praskavý zvuk, následovaný žuchnutím a hlasitým nárazem.

Vedena intuicí se protlačila davem. Guy byl nakloněný nad kovbojem s krvácejícím nosem, obě velké pěsti měl sevřeny a tvářil se hrozivě.

Candy bez zaváhání přistoupila přímo k němu a chytila ho za jednu ruku.

Guy se prudce narovnal a zíral na ni, jako by byla přeludem. „Candy?“ zachraptěl.

Přikývla. Usmála se s větší sebedůvěrou, než cítila. „Pojď, Guyi.“

Candy sevřela jeho ruku pevněji. Stydlivě se usmála na fascinované diváky a otočila se k východu. Guy klopýtal za ní.

„Nezapomeň svůj klobouk!“ volal kovboj a hodil směrem k nim Guyův klobouk se širokým okrajem. Candy ho chytila.

Šepot se stal hlasitější, když dorazili ke vstupním dveřím.

Guy se na schodech zhluboka nadechl nočního vzduchu a téměř se složil. Candy vklouzla pod jeho paži, aby mu pomohla.

„Můj bože, děvče, neměla bys… být tady,“ podařilo se mu říct a pevněji ji objal. „V baru, jako je tenhle, se ti může stát jen to nejhorší!“

„Pan Parks říkal, že tě zavřou, jestli v baru znovu ztropíš výtržnost,“ řekla Candy prostě. „Ty jsi zachránil mě. Tak teď zachraňuju já tebe.“

Guy se začal se smát. „To říkal?“ protahoval. „Dobře, teď mě máš, co se mnou budeš dělat?“ zeptal se radostně.

„Kdyby měla zdravý rozum, vylila by ti horkou pánev na tu tvou zabedněnou palici,“ zamumlal Cy Parks. Odsunul Candy stranou a strkal Guye k autu. Nasoukal ho hlavou napřed na zadní sedadlo a zabouchl za ním dveře.

„Vysadíme ho na výkrmně a pak vás vezmu domů. Justin může někoho poslat pro dodávku.“

„Co tady děláte?“ zeptal se Guy útočně. „Přivezla vás?“

„Jistě,“ řekl Cy sarkasticky, zatímco nastartoval auto a vyjel z parkoviště na dálnici. „Přijela v mém autě k mému domu, vytáhla mě a přinutila, abych pro vás jel.“

Guy zamrkal. Nevypadalo to pravděpodobně.

„Je mi líto, že jsi kvůli mně musel znovu letět,“ řekla Candy, která se nakláněla na zadní sedadlo, aby na Guye viděla. „Je mi jasné, že jsi to udělal kvůli tomu, že se ti vrátily vzpomínky.“

„Jaké létání?“ mumlal Guy zmateně. Odhrnul si zpocené vlasy. „K čertu, ne, to nebylo kvůli tomu.“

„Pak proč?“ zašeptala.

„Protože chceš jet domů,“ řekl ztěžka.

Opřel se dozadu, zavřel oči a nevšímal si zmámeného Candyina pohledu. „Chceš odejít a opustit mě. Měl jsem práci, která se mi začínala líbit, ale když nemůžu mít tebe, nemám nic, co by mi stálo za to, abych žil.“

Cy si vyměnil pobavený pohled se šokovanou Candy.

„Co když zůstane?“ zeptal se Cy. „Jaké štěstí je pro ženu muž, který se opíjí každý sobotní večer?“

„Kdyby zůstala, neměl bych žádný důvod se o sobotních nocích opíjet,“ mumlal Guy ospale. „Mohl bych koupit malý dům a ona by mohla pěstovat květiny,“ breptal a zeširoka zívl. „Muž by se upracoval k smrti pro takovou ženu, jako je ona. Tak zvláštní.“

Pak usnul.

Candy cítila, jak se jí srdce pokouší vyskočit z těla. „Je jen opilý,“ zdůvodňovala si.

„Je to jako sérum pravdy,“ odpověděl Cy. „Tak, teď to víte.“ Podíval se na ni. „Stále ještě odjíždíte z města?“

„Děláte si legraci?“ zeptala se Candy vysokým hlasem. „Po vyznání, jako bylo tohle? Ne! Hodlám se stát jeho stínem, dokud mi nekoupí prstýnek!“

Cy Parks zaklonil hlavu a zasmál se.

Guy přišel k sobě ve velké posteli, která nebyla jeho. Otevřel oči a uviděl strop, ale nevypadal jako strop v ubytovně. Uslyšel lehké dýchání. Také nebylo jeho.

Otočil hlavu a tam vedle něj v posteli přikrytá jen prostěradlem spala Candy Marshallová. Měla na sobě růžovou hedvábnou košili, která zakrývala jen určité části jejího nádherného těla a její dlouhé tmavé vlasy se rozprostíraly po bílém polštáři jako hedvábí.

Podíval se dolů a zjistil, že má na sobě stále oblečení z minulé noci s výjimkou bot. Zakašlal a začalo mu bušit v hlavě.

„Ach, chlapče,“ zasténal, když si uvědomil, co se stalo. Otázka byla, jak se sem dostal, do postele s Candy?

Candy se pohnula. Její oči se otevřely, tmavý samet, měkký, veselý a milující.

„Co tady děláme spolu v posteli?“ zeptal se zmateně.

„Nic moc,“ líně převalovala slova v ústech.

Jemně se usmál a chytil se za hlavu.

„Co takhle aspirin a kávu?“ zeptala se.

„Co takhle mě zastřelit?“ nabídl další možnost.

Vyskočila z postele, radostně a půvabně, a šla zapnout kávovar. Připravila šálky a z kabelky vytáhla lahvičku s aspirinem. Dřív, než ho vyndala, si vzala preventivní léky, které jí doktor Morris předepsal.

„Hodná holka,“ zamumlal Guy chraplavě.

Podívala se na něj a usmála se. „Fajn, musím se starat o sebe, takže se můžu starat i o tebe.“ Přinesla mu aspirin a sklenici vody. „Vezmi si to,“ nařídila. „A jestli ještě někdy znova půjdeš do baru v sobotu v noci, doopravdy tě přetáhnu železnou pánví přes hlavu!“

„Zavřou tě za manželské týrání,“ upozornil.

„Jdi se vycpat,“ doporučila mu.

Slabě se zasmál, když polkl aspirin. „Dobře, dobře. Vezmeš si mě takového, jaký jsem?“

„Známe se jen týden,“ poznamenala. „Možná, že mě nebudeš mít rád, až mě poznáš.“

„Budu. Vezmeš si mě?“ Usmála se. „Vezmu.“

Radostně se zasmál. „Máš zájem zpečetit náš dobrý obchod?“

Zaváhala. „Ne, nemyslím. Jsi v nemilosti. Nejdřív se musíš dostat z kocoviny a trochu se dát do pořádku.“

Guy si povzdechl.

„Asi vypadám jako pobuda.“

Candy přikývla. „A stále jsi ještě cítit jako pivovar. Mimochodem, já nepiju. Nikdy.“

Zvedl ruku. „Napravím se. Odteďka to bude jen káva, čaj nebo mléko. Přísahám.“

„Správný chlapík. V tom případě se můžeme vzít příští týden. Před sobotní nocí,“ dodala se smíchem.

Otevřel doširoka oči a s dychtivostí si ji prohlížel. „Nebyl to vůbec ten let,“ řekl jemně. „Bylo to kvůli tomu, že tě ztrácím. Nemohl jsem snést myšlenku, že odjíždíš a opustíš mě. Ale tentokrát alkohol nepomáhal. Ztratil jsem svoji touhu po barech a dočasném zapomenutí. Jestli si mě vezmeš, nebudu potřebovat dočasně zapomínat. Postavím ti dům, kde budeš pěstovat květiny.“ Jeho pohled sklouznul na její štíhlé tělo. „Můžeme mít děti, jestli to pro tebe bude bezpečné.“

Zazářila. „To by se mi líbilo.“

„Mohlo by to být riskantní.“

„Zeptáme se doktora Morrise,“ ujistila ho. „Protože budu bydlet v Jacobsvillu, může se stát mým doktorem.“

Guyovi poskočilo srdce. „Nemyslel jsem, že by to takhle mohlo dopadnout,“ řekl nahlas. „Myslel jsem, že láska umřela a je pohřbená. Není to tak.“

Zářivě se usmála. „Já jsem dokonce nevěděla, co to je. Až do teď.“

Otevřel náruč a ona se k němu přitiskla a dlouhou dobu leželi a jen se pevně drželi a sdíleli ten zázrak lásky.

„Pokud bys chtěla, mohu se vrátit do své letecké společnosti a řídit ji,“ navrhl po chvíli. „Chceš to?“

Chvilku o tom přemýšlel, než odpověděl. „Vlastně ne,“ řekl nakonec. „Byla to součást mého života, která mě tehdy bavila, ale vždycky s tím budou spojeny špatné vzpomínky.“ Položil svou ruku na její rty, když chtěla promluvit. „Už netruchlím pro Anitu,“ dodal tiše. „Vždycky ji budu trochu postrádat a litovat způsobu, jak zemřela. Ale nepohřbil jsem s ní svoje srdce. Chci tě, chci rodinu a vlastní dům. Líbí se mi řídit výkrmnu. Jsem spokojený.“ Zašklebil se. „A jestli budeš chtít dělat reklamu pro místní asociaci chovatelů, budeme mít ještě víc společného.“

Zazářila. „Nechali by mě?“

„Prosili by tě o to!“ odpověděl. „Ubohá stará paní Harrisonova, která má reklamu a propagaci teď na starosti, nenávidí každé slovo, které napíše. Snese ti modré z nebe, když ji toho zbavíš.“

„V tom případě se budu těšit,“ odpověděla.

„A my bychom pracovali společně,“ zamumlal, sehnul se a jemně ji políbil. Zvedl hlavu. „Candy, co jsem udělal, že jsem si zasloužil někoho takového, jako jsi ty?“ zeptal se ochraptěle. „Tolik tě miluju!“

Stáhla ho dolů k sobě. „Taky tě miluju.“

Ani jeden z nich se neptal, jak mohla láska rozkvést tak náhle a silně. Vzali se a svoje líbánky strávili v Galvestonu, kde chodili na dlouhé procházky po pláži a lehávali jeden druhému v náručí a užívali si radost z novoty lásky všemi možnými způsoby.

„Moje matka chce, abychom ji navštívili, až se vrátíme z líbánek,“ zmínila se Guyovi jednoho rána po dlouhé sladké, společně prožité extázi. Přivinula se k němu pod společnou přikrývkou těsněji. „Říkala, že doufá, že budeme šťastni.“

„Budeme,“ přemítal a přejel jí jemně rukou dlouhé vlasy. „Chceš jet?“

„Myslím, že je na čase, abychom se usmířily,“ odpověděla. „Možná, že jsem stejně tak vinna jako ona, byly jsme zaujaté minulostí. To už nechci,“ dodala a podívala se na něj s láskou přetékajícíma očima. „Manželství je prima,“ řekla se šelmovským úšklebkem.

„Ano?“ Vyklouzl zpod pokrývky a převalil se s úsměvem na ni. „Má to být pokyn?“ zašeptal, když ji začal líbat.

Přitiskla se s potěšením k němu a ovinula hebkou dlouhou nohu kolem jeho svalnaté. „Do očí bijící pokyn,“ souhlasila a prudce oddechovala, když se jí jemně dotkl a jeho ústa se usadila na jejích pootevřených rtech.

„Něco se s tím musí udělat,“ zašeptal ochraptěle.

Zasmála se a oddychovala a pak se k němu přitiskla, když pomalý rytmus vyvolal vlny extáze po celém jejím těle. Zavřela oči a oddala se rozkoši. Láska, pomyslela si, dokud mohla, jsou ty nejvíce nepopsatelné společně sdílené pocity.

Venku za oknem narážely vlny na pláž a mořští rackové se potápěli a křičeli ve slunečním světle časného rána. Někde na okraji svých smyslů je Candy slyšela, ale byla tak blízko nebi, že ten zvuk sotva registrovala.

Když bouřlivé pocity minuly, tiskla vyčerpaného Guye ke svému srdci a myslela na květinovou zahradu a budoucnost, která byla najednou kouzelná a plná štěstí. Zavřela oči a usmívala se, když snila.

Guy cítil, že se její tělo uvolňuje. Podíval se na její tvář a slzy se mu vehnaly do očí. Od nočních můr až sem, říkal si. Candy z něj znovu udělala člověka. Vyhnala pryč vinu minulosti a žal a nabídla mu nové srdce, aby ho miloval. Věděl bez pochybností, že jeho pijácké dny jsou minulostí. Candy ho udělala šťastným a on udělal ji.

Opatrně se přesunul vedle ní a přetáhl přes ně oba přikrývku. V duchu, než usnul, už spřádal plány na ten malý dům, kde on a Candy budou společně žít.