Diana Palmer

Magická přitažlivost 02. Nepřítel nebo milenec

PRVNÍ KAPITOLA

Za ty roky, co byl Luke Craig rančerem, se musel vypořádat s pěknou řádkou problémů.

Zažil pokles cen hovězího, potíže s odběrateli, kruté mrazy i špatnou úrodu, kvůli které musel v zimě píci nakupovat. Jenže to, co přišlo teď, ho zastihlo zcela nepřipraveného. Hned vedle jeho ranče zrovna otevřeli tábor pro městské děti z chudých rodin a to, co následovalo, bylo to nejhorší, co Texas potkalo od řádění mexické armády roku 1836.

Aby toho nebylo málo, tábor vlastnila temperamentní mladá žena, která určitě musela jít nejméně dvakrát, když se nadělovaly tvrdohlavost a neústupnost. Jmenovala se Belinda Jessupová. Luke znal jejího bratra Warda, se kterým se vídával na setkáních sdružení chovatelů dobytka. Warda sice spíš než dobytek zajímala ropa, ale členství v různých chovatelských organizacích se nevzdával. Belinda bratrovi moc podobná nebyla, ale oba dva byli stejně prchliví. Nevypadala špatně, měla dlouhé

blond vlasy a zelené oči a byla společenská. Lukea ale stejně rozčilovala.

To jeho sestra Elysia měla Belindu ráda. Není divu, když se právě provdala za Torna Walkera, otce její dcerky Crissy, takže v návalu štěstí milovala opravdu všechny.

Luke teď žil po dlouhé době zase sám a své společnosti už pomalu začínal mít po krk. Belinda se svým táborem v těsném sousedství mu na náladě rozhodně nepřidávala.

To, že starý Peterson prodal svůj pozemek komusi neznámému, Lukea pořádně překvapilo. A jak to šlo rychle! Nikde žádný inzerát, ani nápis u cesty, a stejně. Jeden den tam byl Peterson a pak najednou nějaký dětský tábor se vším, co k němu patří včetně chatek a malého mola u řeky. A to všechno hned vedle Lukeových pastvin, oddělených jen elektrickým plotem a bránou s visacím zámkem. Hned první ráno, kdy děti přijely, zámek kdosi obratně odstranil a sousedé si pak stěžovali u šerifa, že se Lukeův dobytek toulá po okolí a popásá se u silnice.

Luke se svými muži dobytek nahnal zpátky do ohrady a zámek nahradil pořádným řetězem s osmi kódovými zámky.

Nicméně hned další ráno přijel šerifův zástupce se stejnou stížností jako předchozí den. Luke se šel přesvědčit k bráně a své kódové zámky našel rezivět v trávě.

Luke se rozhodl obrátit přímo tam, kde byl zakopaný pes.

Když Belinda zaslechla dusot kopyt před chatou, kterou používala jako svou kancelář, připravovala zrovna program na další den. O puštěném dobytku už slyšela a měla nepříjemný pocit, že přichází odplata.

Vyšla ven, aby se problému postavila čelem. A problém byl skutečně tady – pružným krokem si to k ní rázoval štíhlý muž v džínách s drahým kloboukem se širokou krempou a ručně šitými botami, na kterých měl stříbrné ostruhy, jaké by mu záviděl i její bratr.

Když se přiblížil, viděla, že je velice hezký. Moc se jí líbily jeho husté světlé vlasy a pomněnkově modré oči.

Pevně svíral rty a na tváři měl výraz, že jí skoro tuhla krev v žilách. Hned věděla, že před ní stojí Luke Craig. Už o něm slyšela ve městě, ale to o něm říkali, že je to přátelský dobrák. Vůbec jí tak teď nepřipadal.

Zvedla ruce na obranu.

„Škodu vám samozřejmě zaplatíme,“ začala sama. „Vím, kdo to udělal, a už jsem si s ním promluvila. Hned tak na to nezapomene.“

Dal si ruce v bok a zadíval se na ni. Zdálo se jí, že k němu musí vzhlížet, protože ve srovnání s ním byla maličká.

„Kdyby to nebyli volové, slečno Jessupová, ale chovní býci, s nikým byste si promluvit nemohla. Seděla byste i s těmi svými zlodějíčky za mřížemi.“

„S mými…!“ Jessice došel dech. „Tak pozor, mladý muži,“ vyhrkla a v hlase už neměla ani stopy po ovládání. „Ty děti toho nikdy moc neměly. Žijou v bídě s rodiči, kteří o ně nestojí. Někteří znají jenom bití, alkohol a drogy, někteří už byly i ve vězení. Nejstaršímu z nich ještě nebylo sedmnáct. Takže si zkuste představit, v jakém prostředí vyrůstají. Tábor jsem otevřela proto, aby si uvědomily, jaký by život mohl být, nebo spíš jaký by být měl. Přivedla jsem je sem, aby viděly, že na světě je toho víc než jenom špinavé domy a bída.“

Pozoroval ji s neskrývanou zvědavostí, ale co se mu honilo hlavou, to říct nedokázala. „Takže jste něco jako armáda spásy v malém.“

„Ve skutečnosti jsem špatně placená veřejná obhájkyně v Houstonu, která v létě pořádá tábor pro pár dětí. Letos jsem se rozhodla, že koupím kus půdy a postavím pro ně něco stálejšího.“

„Hned vedle mé největší pastviny,“ dodal Luke. „Vždyť jsme v Texasu,“ připomněla mu. „Místa je tady dost pro všechny. Já chci jenom tady ten kousek země, který jsem si koupila.“

„Jenže právo na to, abyste mi pouštěla dobytek, jste si nekoupila.“

„To ne, máte pravdu,“ povzdechla si. „A kdybych tak netrvala na tom, aby s námi jel i Kells, ušetřila bych vám starosti. Ještě jednou se omlouvám.“

Začínalo ho to zajímat. Poznal už pár takových dobrodinců, ale většinou jen hodně mluvili a nic konkrétního z toho nebylo. „Kells?“

„To je ten sedmnáctiletý. Obhajovala jsem ho, když byl u soudu, protože něco ukradl v obchodě. Minulý měsíc se mi podařilo soudce přesvědčit, aby mu dal ještě jednu šanci a svěřil mi ho do péče.“ Ušklíbla se. „Není to jen tak obyčejný kluk z ulice. Nenašel byste zámek, který by nedokázal otevřít. Kdyby ho dali do vězení, jenom by se tam přiučil, co ještě nezná.“

„Jistě, taky by se učil od profesionálů,“ souhlasil

Luke.

„Přesně tak.“ Zvědavě se mu zadívala do modrých očí. „Takže tak úplně jedno vám to taky není?“

„Občas se podívám na televizi. A taky jsem pro reformu vězeňství, jenom nechci, aby se mi to dělo pod okny.“

„To říkají všichni, když jde o něco nepříjemného. Ano, založme novou bezpečnou skládku, ale ne v mém sousedství. Postavme klidně spalovnu, čističku nebo továrnu, jenom ne vedle mě.“

„Nemůžete lidem zazlívat, že se snaží chránit své investice,“ podotkl. „A uvědomte si, že já pracuju stejně tvrdě jako třeba vy, slečno Jessupová.“

Usmála se. „O chovu dobytka něco vím. Bratr se sice soustředí hlavně na hledání ropy, ale na ranči v Ravine má ještě pořád stádo s tisíci kusy.“

„Původem je z Oklahomy, ne?“

„Ne, z Oklahomy byla naše matka,“ opravila ho. „Máme tam příbuzné,“ dodala ještě, ale už neřekla, že se s nimi nestýkají, ani se svou matkou, která od nich odešla za jedním ženatým mužem.

„Vašeho bratra znám,“ řekl. „Když mám někdy čas, zajdu na setkání chovatelů dobytka. Před pár lety se myslím oženil, ne?“

„Vzal si jednu z toho mála žen, které má opravdu rád,“ řekla suše. Zadívala se přes Lukea na jeho velkého černě žíhaného koně. „Máte hezkou klisnu.“

„Jsou jí čtyři,“ usmál se. „Je to chovné plemeno, appoloosa. Pár jich mám.“

„Chlapci by si rádi zajezdili na koních,“ řekla tiše.

Tvář mu ztvrdla. „Opravdu? Jedna jízdárna je na jednom ranči kousek odsud.“

„Já vím. Už jsem o tom s nimi mluvila,“ usmála se jeho reakci. „Snažíte se nám to tu znepříjemnit, pane Craigu?“

Rozhlédl se po chatkách. V jedné se pohnula záclona. Vsadil by se, že to je Kells. Upřeně se do okna zadíval, dokud se záclona nespustila zpátky na původní místo.

„Jste dobrý pozorovatel,“ poznamenala Belinda. „To chce asi hodně cviku.“

„Přesně.“ Stáhnul si klobouk ještě víc do očí a podíval se na ni. „Už žádné otevřené brány. Přes noc tam nechám stráž. Bude tam městský strážník. A bude ozbrojený.“

Rychle se nadechla. „To byste nechal zastřelit dítě kvůli tomu, že vám vstoupí na pozemek?“

„Nenechal,“ odpověděl chladně. „Jenom chci, abyste pochopila, že to přestává být legrace. Není to tak dlouho, co ty, kdo nechávali bránu otevřenou, v Texasu věšeli.“

„Stejně tak ty, co urazili dámu.“

Pozvedl světlé obočí a vykouzlil sarkastický úsměv.

Zrudla. Sevřela ruce v pěst. „Nebojte, řeknu Kellsovi, že jste na něho připravil muže zákona.“

„A jakého,“ dodal. „Má šest dětí a deset vnoučat a každý den riskuje za pár babek život.“

„Promiňte,“ musela se omluvit.

„Možná, že se už příliš dlouho pohybujete na opačné straně zákona. Třeba byste mohla zkusit pobýt zase chvíli s oběťmi lidí, které zastupujete. Třeba byste tak získala lepší rozhled.“

Slyšel, jak se nadechla. Bylo to hlasitější než vítr v korunách stromů kolem. „Tak to jste nemusel! Nemáte tušení, co dělám.“

Hned ji ale přerušil. „Já vím zatraceně dobře, co děláte! Byl jsem u toho, když jeden ambiciózní veřejný obhájce obvinil mou matku z toho, že si večer co večer říkala opilému šílenci, kvůli kterému dvakrát potratila, o to, aby ji zmlátil.“ Oči mu při té vzpomínce ztvrdly. Sevřel pěsti. „Když jsem ho poslouchal, přišlo mi, že obětí je vlastně on. Bohužel pro něho měla porota k dispozici velice názorné barevné fotky matky i sestry.“ Bylo na něm vidět, jak moc nenávidí celý právní řád. „Přes všechno to překrucování a hezké řeči obhájce odsoudili toho lumpa na pět let, ale pro matku už bylo pozdě. Pořádně jí ublížil a chvilku potom, co ho odsoudili, zemřela.“

Když si uvědomila, že jí něco takového o své rodině říká naprosto neznámý člověk, zatřáslo to s ní. Ale ještě horší pro ni bylo, že se v důsledku jeho přiznání sama cítila špatně a taky trochu vinná.

„To je mi opravdu líto,“ řekla upřímně.

„Vám je to líto,“ podíval se na ni chladnýma očima. Pak pohled obrátil k chatkám. „Jasně, slečno Jessupová, je vám to natolik líto, že sem klidně dovezete pár budoucích zločinců, abyste je mohla hýčkat a ještě víc je přesvědčit o tom, že jim společnost něco dluží za to, jak mizerně žili doposud. Sám bych mohl napsat celou knihu o narušených rodinách a fyzickém týrání, ale nikdy v životě jsem nevypáčil jediný zámek, neukradl auto a kromě války v zálivu ani nikoho nezabil.“

Ustoupila o krok zpět. „Já se nesnažím obhajovat zločince, pane Craigu. Snažím se ale, aby se z těch, kdo pro to mají předpoklady, zločinci nestali.“

„Jenom si je rozmazlujte,“ přemýšlel nahlas. „Uvidíte aspoň, jak dlouho bude trvat, než vás jeden z nich ve spánku podřízne.“ Nahnul se k ní. „Ale tak úplně mi zase nevěřte,“ řekl trpce. „Tvrdohlavci se totiž musejí přesvědčit sami.“

„Máte velmi omezený pohled na svět,“ odpověděla mu.

Pohrdavě se na ni podíval. Věděl, že je na ni zbytečně tvrdý, ale něco na ní ho k tomu čím dál víc podněcovalo. „Řekl bych, že vás měli rádi a všichni vás rozmazlovali, nemám pravdu?“

Vůbec ji to nevyvedlo z míry. „Do mého dětství vám vůbec nic není.“

Dutě se zasmál. „Když vás tak poslouchám, musím se zajímat o dětství každého mizery. Chudáčci zloději a násilníci. Chyběla jim jenom trocha lásky a byli by z nich spořádaní občané. A jejich oběti si to navíc stejně zasloužili, že?“

To už na ni bylo moc. „To jsem neřekla!“

„Vy dobráci si to myslíte. Říkali, že moje matka si říkala, aby ji mlátil.“

Trhla sebou. „Jistěže neříkala.“

„Opravdu? Ten veřejný obhájce tenkrát tvrdil něco jiného. Měl stovky důvodů, proč ji prý těšilo nechat si každý den dát pár políčků.“

„Dělal jen svou práci. I ten nejhorší zločinec má právo na obhájce.“

„No jistě,“ řekl protáhle. „A každý veřejný obhájce má právo postavit si kariéru na tom, že zločince osvobodí.“

„Osvobodili vašeho otce?“ zeptala se kousavě.

„Obhájce přesvědčil komisi, aby ho propustili před koncem trestu. Naštěstí dostal ještě v cele infarkt a zemřel, jinak by přišel k nám a vylil by si zlost na mně a na sestře. Bůh asi ještě na rozdíl od právního systému nezapomněl, co to je spravedlnost.“ Otočil se k ní zády. „Jestli se ten kluk pokusí ještě jednou bránu otevřít, nenechám ho zastřelit. Nechám ho zatknout.“ Obrátil se zpátky. „Už nejsem bezprizorní dítě vydané napospas libovůli kohokoli. Můžu si dovolit právní pomoc a můžu si ji zaplatit. Pokud přijdu ještě o nějaký dobytek, budete mít na konci léta o svěřence míň. A víckrát už to říkat nebudu.“

Vyhoupl se do sedla, obrátil koně a se vzpřímenými zády odjel.

Belinda ho pozorovala s těmi nejsmíšenějšími pocity, jaké kdy měla. Byl to zahořklý člověk a jenom kvůli Kellsovým nenechavým rukám z nich teď byli nepřátelé. Musí si na Kellse dávat pozor, jinak ho sama pošle za mříže. Jenže sem je přivezla proto, aby se k ničemu špatnému nemohli připlést.

Myšlenka na Kellse ji trápila po celou dobu, co večeřeli. Stále po hochovi musela pokukovat. Byl to vytáhlý tmavý kluk, samá ruka samá noha, s černými kudrnatými vlasy. Seděl u stolu a pro pobavení rozebíral a zpátky skládal kapesní hodinky.

Získat si Kellsovu důvěru bylo těžké. Vadilo mu, že není příjemným společníkem, že není krásný a že je ze špatné rodiny. Měl pět sourozenců a všichni žili u různých příbuzných po celých Státech. Do Texasu se přestěhoval s matkou a jejím přítelem, ale ten Kellse nechtěl a matka o něho bojovat nehodlala. Schválně ukradl CD přehrávač, aby se jí pomstil, když ho její přítel zbil. Tam, odkud pocházel, znal vězení zevnitř skoro každý. Kells měl ale na rozdíl od svých vrstevníků přešikovné prsty a navíc Belinda tušila, že není v jádru tak úplně beznadějný případ. Věřila v něho, ale byla v tom sama. Aby ho dostala sem na tábor, musela se poprat s jeho matkou a celým soudním systémem pro mladistvé. Teď už mu bylo sedmnáct, a kdyby ho zavřeli, mohl by jít sedět. Takže by to bylo z bláta do louže.

Kells si všiml, že ho Belinda pozoruje, zvedl oči a trochu útočně řekl: „Dokážu je zase složit zpátky.“ Myslel si, že jde o ty rozebrané hodinky.

„Já vím,“ usmála se. „Jsi šikovný. Na to, jak jsi mladý, rozumíš mechanickým věcem až příliš dobře.“

Odvrátil pohled a jen pokrčil rameny, ale Belinda věděla, že ho to potěšilo.

„Ten kovboj mě zatkne?“

„Je to rančer a přišel kvůli tomu, jak jsi mu už podruhé pustil dobytek.“

„Žádný dobytek jsem nikam nepouštěl,“ oznámil jí se sklopenýma očima.

„Vypáčil jsi zámky a otevřel bránu. Dobytek pak sám vyšel.“

Škubnul malinko hlavou. „Nikdy předtím jsem krávy neviděl.“

„Voly,“ opravila ho.

Zvedl oči a vypadal trochu vylekaný.

„Voly? Jaký je v tom rozdíl?“

„Krávy jsou matky telat. Dokud kráva tele nemá, říká se jí jalovice. Býci jsou chovní samci. Volové jsou vykastrovaní býčci krmení pro maso. To byli ti, co jsi je pustil. Bude z nich hovězí.“

Byl jako u vytržení. „To hovězí, co se pak prodává v obchodech? Třeba mleté?“

„Přesně to,“ musela se usmát.

Jeho zájem o hodinky byl ten tam. „A proč je drží odděleně od ostatních?“

„Býci by je mezi sebou nesnesli a krávy by na ně útočily, aby ochránily telata. A navíc je to logické mít dobytek roztříděný. Snadněji se pak s ním pracuje.“

„Pracuje?“ divil se.

„Když se shání dohromady. To se na ranči dělá dvakrát do roka, na jaře, když mají krávy telata, a pak na podzim, kdy se prodávají nebo zabíjejí špatné kusy. Telata se zbavují rohů, cejchují se, očkují, pokud jdou na výkrm, tak taky kasírují a číslují.“

Opravdu ho to zajímalo. Živější oči u něho ještě neviděla. „Dávají se jim taky jména?“

„To ne, ale říkala jsem, že se číslují. Většinou mají takové ty visačky na uších, ale někdy se tetují nebo se jim pod kůži dává počítačový čip, který se pak snímá skenerem.

„To si snad děláte srandu.“

„Vůbec ne. Ještě i dnes existují zloději dobytka.“

„A ti volové měli taky čipy?“

„Nevím,“ našpulila rty. „Museli bychom se zeptat pana Craiga.“ Zašklebil se.

„Ne ne, ten se se mnou bavit určitě nebude. Já vím, jací tady jsou.“

Zkoumavě se na něho zadívala. „Jací?“

„Plní předsudků,“ zamumlal. Usmála se. „Víš, že čtvrtinu všech kovbojů na západě v minulém století tvořili černoši?“

„Vážně?“

„Tady na rančích je jich stále ještě spousta. Aspoň tedy na ranči mého bratra. Ale o hrdinech z deváté a desáté kavalerie při dobývání Západu jsi určitě slyšel. Jeden vedle druhého to *byli Afroameričané.“

„Cože? To byli černoši?“

Přikývla. „Měli tu nejlepší morálku v celé armádě. A skoro žádný nezběhl.“

Vypadal, že s jejími slovy roste. „V dějepisu jsme se o tom neučili.“

„To už se mění, pomalu, ale jistě začíná Amerika uznávat i přínos jiných ras než jenom bělochů.“

Na rtech se mu mihl úsměv a jeho prsty si už zase nepokojně pohrávaly s hodinkami. „Mám vás rád, slečno Jessupová.“

„Já tebe taky, Kellsi. A kvůli panu Craigovi si starosti nedělej. Všechno bude v pořádku.“

„To nevím,“ řekl tiše. „Hned je vidět, že nás tu nechce.“

„Ale chce,“ odporovala mu. „Jenom mu to ještě nedošlo.“

DRUHÁ KAPITOLA

Když se Luke vrátil domů, supěl vzteky. Celý ten nápad s novými sousedy se mu nelíbil. Ono asi nestačilo, že kvůli dešťům přišel o většinu sena a že cena hovězího se pořád snižovala kvůli obavám ze závadnosti masa. Být rančerem není žádný med. Občas si vyčítal, že si nevybral lukrativnější zaměstnání.

Odhodil klobouk na pohovku, pohodlně se usadil do křesla a pustil si zprávy. Dávali zrovna dokument o rostoucím počtu zločinů spáchaných mladistvými a o nedostatečných trestech. Musel se zasmát. Stejné téma pořád dokolečka. Teď toho ale o mladistvých zločincích věděl více než většina ostatních. Na bránu mezi pastvinou a táborem dal zpátky osm zámků a svého známého na policii požádal, aby tam dvakrát v týdnu přes noc hlídkovali.

Chvíli přemýšlel, co by asi Kellse čekalo, kdyby otevřel bránu na druhé straně tábora na pastvině Cy Parkse. Luke byl dobrák, a to i když se naštval. Zato Cy Parks byl tak nerudný, že když mu měli poslíčci

něco doručit, museli dostávat dvojnásobek. Luke si říkal, jestli by si s ním neměl o táboře promluvit, protože v množství je síla. Pak to ale zavrhl. Cy byl v Jacobsville nový a nepokoušel se s nikým sblížit. Říkalo se, že mu ve Wyomingu zapálili ranč, aby se ho zbavili. Od starého Sanderse si koupil nový ranč na Verde Creek, kde teď choval vyšlechtěné stádo. Pokud by se Kells byť jen křivě podíval na jednoho z jeho drahých býčků, bůhví co by mu Cy udělal. Luke byl ovšem dobrák, a tak musel přijít s něčím jiným. Proto se taky rozhodl najmout hlídače.

Na svém pozemku měl blízko ohrady malou chatku s kamny a ledničkou, židlemi, stolem a lehátky, aby se tam dalo přespat při shánění dobytka. Chata byla několik mil od samotného ranče a byla celkem soběstačná, aby se při každém shánění nemusela znovu zásobovat. Měla kuchyň, aby se tam dalo vařit, a dokonce tam Luke nechal zavést i telefon. Luke už nechtěl přijít o žádný dobytek, takže se rozhodl, že dá nočnímu strážci k dispozici i speciální dalekohled pro noční pozorování.

Další ráno, toho dne, kdy hodlal začít s hlídáním, zajel k bráně a našel ji zavřenou, ale volové v ohradě sami nebyli. Viděl, jak se za jedním z nich tiše krade vysoký hubený výrostek.

Luke dal hned koni ostruhy, což jinak skoro nedělal, a vyrazil směrem k němu. Zastavil těsně před Kellsem a ten strachy ucouvnul a začal před sebou v obraně šermovat rukama.

„Ať jde ode mě pryč,“ křičel. „Ať mě nekopne!“

Strach v Kellsově tváři Lukea překvapil. Přitáhl proto uzdu, předklonil se a z výšky pozoroval nervózního kluka pod sebou.

„Co tady sakra děláš?“ zeptal se Luke chladně.

„Dívám se, jestli… hledám ty počítačové čipy,“ koktal.

To Luke opravdu nečekal. Seděl na koni a usilovně přemýšlel.

Nevšiml si, že se k nim blíží vyplašená Belinda a volá na ně. Sama si při tom, jak přelézala zavřenou bránu, skoro roztrhla džíny.

„To je v pořádku,“ oddechovala těžce, když k nim doběhla. „Dobytku neubližoval.“

„Volům,“ opravil ji Kells malinko nafoukaně.

Luke se na něho zadíval s novým zájmem. „Ty víš něco o dobytku?“ zeptal se znenadání.

„Učila mě,“ kývl hlavou směrem k Belindě. „Povídala mi o těch rozdílech, o volech, jalovicích a tak. A o tom, jak mají pod kůží zašité počítačové čipy.“

V Lukeově tváři se teď už nezračilo nepřátelství, ale zvědavost.

„Taky o tom ti pověděla?“

Přikývl. „Chtěl jsem se na ně jenom podívat. Jenom na ty čipy. Nechtěl jsem jim ublížit,“ dodal s dávkou bojovnosti.

Luke se musel zasmát. Rychle se rozjel ke kraji ohrady, kde se dobytek shromáždil, sundal ze sedla laso, roztočil nad hlavou smyčku a s lehkostí získanou léty tréninku ulovil jednoho vola. Seskočil a laso přitáhl. Kývl na Kellse.

„To bylo něco!“ volal Kells. „No teda! Jak jste se to naučil? To, jak jste to laso roztočil a… Vypadalo to tak lehce.“

Luke se ušklíbl. „Chce to spoustu let praxe a pár modřin.“ Škrábal vola za ušima a ten stál velmi klidně. „Pojď sem, neboj, nic ti neudělá. Mám jenom bezrohý dobytek.“ Sáhl volovi za krk a nahmatal malý hrbolek. „Tady.“ Vzal Kellsovu ruku a položil mu ji na to místo. „To je ten čip. Dlouho jsem se jim bránil, ale při shánění dobytka nám opravdu pomáhají, takže jsem nakonec podlehl. Čip o zvířeti říká vše a my si to díky čtecímu zařízení můžeme hned přečíst, když dobytek třídíme na prodej.“

„Nevěděla jsem, že se čipy dávají taky volům,“ přerušila ho Belinda.

„Většinou ne, ale tohle je pokusné stádo.“ Byl trochu na rozpacích. „Četl jsem o nových metodách uplatňovaných v našem sdružení. Třeba o vasektomii.“

„Co to je?“

„Normálně uděláš z býka vola tak, že mu odstraníš pohlavní žlázy. Když mu ale místo toho provedeš vasektomii, pořád produkuje testosteron, pohlavní hormon, který urychluje růst. Protože je ale nepohlavní, pracuje se s ním mnohem jednodušeji než s býkem. Takže výsledkem je dobytek, který má výhody býků a volů zároveň.“

„Neprodraží se to ale?“ zeptala se Belinda.

Jenom se usmál. „Ani ne. Operace zabere zhruba stejně jako kastrace. Na rozdíl od ní ale vasektomii děláme sami. I kdyby ale byla delší, stejně si myslíme, že výhody převažují. Proto s vasektomii taky experimentujeme. Navíc zvířatům nemusíme dávat růstové hormony, takže zase ušetříme.“

„Bratr říká, že spousta lidí se těch různých přídavků, jako jsou růstové hormony a antibiotika, bojí,“ souhlasila Belinda.

„Samozřejmě, existuje taky poptávka po čistě přírodním hovězím. Sám znám aspoň jednoho dobytkáře, který takový dobytek chová a prodává supermarketům.“ Všiml si, jak opatrně se Kells zvířete dotýká.

„Není těžké je zabít?“ zeptal se Kells z ničeho nic.

„To je,“ řekl mu na to Luke. „Chovám dobytek, protože mám zvířata rád, takže si každý kus hned oblíbím. Každý z nich má svou osobnost. Snažím se příliš si je neoblíbit, ale mám třeba jednoho býka, který váží půl druhé tuny a pořád za mnou chodí jako pejsek, a pak taky dvě holštýnské dojnice, které si myslí, že jsou kočky.“

„To jako vážně?“ zasmál se Kells. „A co to je holštýnská dojnice?“

„No prostě dojnice, která… To tě dobytek vážně tak zajímá?“

Kells pokrčil rameny a sklopil pohled. „Nikdy předtím jsem ho neviděl,“ zamumlal. Ostýchavě se

podíval na Lukea a pak zase oči odvrátil. „Mám je rád a pustit jsem je nechtěl. Chtěl jsem se na ně podívat zblízka. A když mi slečna Jessupová pověděla o těch čipech…“ Zašklebil se. „Chtěl jsem se prostě podívat.“

Luke si uvědomoval, že Belinda nic neříká. Našpulil rty a pak se zeptal: „Chtěl by ses podívat na holštýnky?“

Kells napětím zadržel dech. „To si jenom děláte legraci?“

Luke zakroutil hlavou. „Předvádět svá zvířata je vrcholným blahem každého chovatele.“ Když viděl, jak se Belinda zatvářila, div se nerozesmál.

Kells byl z toho celý pryč. „Myslíte, že bych se mohl podívat na toho býka, jak jste o něm mluvil?“

„No jasně, proč ne?“ zasmál se Luke.

Když se přiblížil ke koni, zeptal se Lukea: „Vy se toho koně nebojíte?“

„Vždyť je milá, je to klisna. Proč se koní bojíš?“

„Až donedávna jsem bydlel v New Yorku,“ začal. „Jednou mě chtěl přejet policajt na koni. Zvedl ho na zadní a kdybych neutekl, určitě by mě zabil.“

Luke byl natolik moudrý, že se nezeptal, čím policistu vyprovokoval. Stejně se ale neudržel a poradil mu, že se měl obrátit na úřady.

Kells jenom pokrčil rameny. „Nikdo pro mě nikdy nic neudělal, aspoň dokud jsme se před pár měsíci nepřestěhovali do Houstonu a já se nedostal do průšvihu kvůli tomu, že jsem v obchodě vzal CD přehrávač. Tady slečna Jessupová se za mě postavila a toho prodavače přesvědčila, aby mě nežaloval. Stejně mě ale poslali do pasťáku, protože už mi bylo šestnáct.“

„Do pasťáku?“

„Do polepšovny,“ vysvětlovala mu Belinda. „Dnes se s mladými nikdo nemazlí kvůli násilí, co je ve městech.“

„Aha,“ řekl, ale moc jasné mu to nebylo. Díval se pátravě na Kellse, který pozoroval dobytek s takovým úžasem, že Lukeovi nemohl být lhostejný. Všechny jeho předsudky proti „rozmazlovaným zločincům“ se rozplývaly. Není jednoduché být netolerantní k někomu, koho poznáte. Kells mu ukazoval, že jeho původní představy byly příliš černobílé.

„Kdy by se vám hodilo, abych s chlapci přišla?“ zeptala se Belinda.

„Nejlíp snad hned. Naložte je a přijeďte. Víte, jak se dostat na ranč?“

„Vím, viděla jsem ho ze silnice,“ odpověděla a vděčně se na něho usmála. „Děkuju.“

Pokrčil rameny. „Snažím se jen, abych byl dobrý soused.“ Sundal zvířeti smyčku a začal laso zpátky namotávat. Kells sledoval každý jeho pohyb. Mladík byl evidentně bystrý a šikovný. Lukea najednou něco napadlo.

Belinda s sebou přivedla šest dětí z houstonských předměstí. S výjimkou nejstaršího Kellse jim bylo

mezi devíti a čtrnácti. Nejmladší byl Mexičan Julio. Dva byli bílí, a dva včetně Kellse černí. Poslední byl indián, i když nechtěl říct, z kterého je kmene. Vůbec o sobě nechtěl mluvit. Vlastně toho celkově moc nenamluvil. Žil u strýce a tety, kteří se vůbec nestarali o to, co a kde dělá. S ostatními to bylo podobné. Právě proto všichni skončili před soudem a v polepšovnách. Belinda věděla, jak je důležité, aby se o ně někdo staral, aby získali sebedůvěru a byli hrdí na svůj původ a historii. Nenalhávala si, že může změnit celý svět. I kdyby změnila jenom jednoho člověka, znamenalo to pro ni hodně.

Chlapce odvezla na Lukeův ranč ve staré rozhrkané dodávce, kterou pořídila právě pro tuto příležitost. Byla sice po generálce, ale lákavě zrovna nevypadala. Napřed si říkala, že by ji dala nabarvit, ale pak se rozhodla, že by to byla ztráta času i peněz.

Když sjela ze silnice a dojela až na konec štěrkované příjezdové cesty, všimla si, že už je Luke vyhlíží. Luke měl velký bílý hezký dům s dlouhou verandou. Za květinovým záhonem, který dřív udržovala jeho sestra, stála stáj a ohrada a směrem k cestě se táhly ohrazené pastviny.

Belinda vylezla z dodávky, otevřela boční dveře a pustila ven chlapce. „Pamatujte si, že nebudete lézt přes žádné ploty, jasné?“ upozornila je naposledy. „Býci jsou nebezpeční a nepředvídatelní. Jestli jste někdy viděli rodeo, třeba v televizi, víte, o čem mluvím.“

„Ale přece pan Craig říkal, že za ním býk chodí jako pejsek,“ připomněl jí Kells.

„To ano. Ale pana Craiga ten býk asi zná, nemyslíš?“

Kells se jenom zašklebil.

Luke sešel z verandy a vyšel jim naproti, přivítal chlapce a vedl je ke stodole. „Tady ten ranč patří naší rodině už třetí generaci,“ začal. „Dědeček začal s dlouhorohým dobytkem a já jsem skončil s herefordy. Rančeři si většinou nějaké plemeno oblíbí. Tak například Cy Parks, který bydlí támhle,“ ukázal zpátky směrem k táboru. „Cy Parks chová čistokrevné plemeno santa gertrudis. Jeden jeho býk stojí milión dolarů.“

Kellsovi poklesla čelist. „Aha, takže člověk musí být bohatý, aby mohl chovat dobytek.“

Luke se na něho usmál. „To ani ne. Můžeš klidně začít s jedním býkem a pár jalovicemi.“

Do mladíkových očí se vrátil život. Zadíval se za Lukea na velkého hereforda, který se popásal na louce za stodolou, a obdivné zašeptal: „Pane jo, to je zvíře!“

Luke vyprsknul smíchy. „Je přesně jako já v jeho letech,“ vysvětloval, když se na něho ostatní tázavě podívali. „Připadalo mi, že nic na světě nemůže být hezčí než pořádný býk.“

„Taky že ne,“ souhlasil Kells. Vylezl si na spodní příčku ohrady a chytil se nahoře. „No, není skvělý?“

„Jmenuje se Shiloh,“ řekl mu Luke. „Vychoval jsem ho od maličká a dnes o něm píší v každém zemědělském časopise. Má se co ohánět, taková je po jeho dětech poptávka. Je na něho dokonce čekací list.“

„A máte taky nějakého buvola?“ zeptal se jeden z hochů.

Luke zakroutil hlavou. „Vím o pár rančích, kde je chovají, ale jsou nebezpeční. Bez nejmenšího důvodu útočí na člověka a klidně zboří ohradu.“

„Buvoly mají v Yellowstonském parku,“ prohlásil Juanito. „Když jsem tam byl se strýcem, viděli jsme celé stádo.“

„Já jsem buvola ještě neviděl,“ řekl smutně jiný.

Belinda se na své svěřence usmívala. „Západ jich byl plný, ale pak přišli běloši a vybili je.“

„Proč to provedli?“ zajímal se kdosi.

„Byli chamtiví,“ řekl suše Luke. „Hrozně chamtiví. Na východě a v Evropě byla po buvolích kůžích velká poptávka a oni z ní chtěli vytěžit co nejvíc. Taky bylo hodně takových, kteří byli ochotni dobře zaplatit za to, když je takoví dobrodruzi vzali na střílení buvolů s sebou. Kvůli takovým umíraly pro nic za nic stovky zvířat.“

Belinda pozorovala Lukea se zájmem a pak se usmála. Měli toho hodně společného. Taky jí bylo buvolů líto.

Podíval se na ni, zatímco chlapci si s obdivem šeptali o tom, jak je býk veliký. Kromě obličeje se mu na ní líbilo i to široké srdce. Měl ji rád. Usmál se, a když viděl, že se jí do tváří nahrnula krev, potěšilo ho to.

Musela od něho odtrhnout oči. Jeho pohled ji probodával. Za ta léta poznala spoustu mužů, ale vždycky to byla jenom povrchní známost. Vlastně vždycky až do té doby, co potkala Russella, který jí dal zásnubní prsten a potom utekl s její nejlepší kamarádkou. To bylo před čtyřmi dlouhými roky a od té chvíle se na žádného muže pořádně nepodívala.

„Stalo se něco?“ zeptal se Luke.

Zadržela dech. „Cože? Ne, co by se…“

„Myslela jste na něco, co vás bolelo. Co to bylo?“

„Byla jsem zasnoubená a on utekl s mojí nejlepší kamarádkou.“

„Aha. Tak proto jste svobodná,“ pátravě se na ni zadíval. „Bojíte se to vyzkoušet znovu, že?“

„To tedy bojím.“

„Tak to je nás víc.“

Rychle k němu zvedla oči. „Tak vy taky?“ zeptala se tiše.

Krátce přikývl.

„Já taky. Slíbila mi věrnost, ale sotva jsem jednou odjel něco dojednávat, viděli ji s mým kamarádem v hotelu.“ Trpce se zasmál. „Tady na venkově se všechno hned roznese. Hned, jak jsem vystoupil z letadla, jsem to věděl od dvou lidí.“

„To je život,“ zašeptala. „Věrnost už tolik neznamená.“

Obrátil se k ní. „Pro mě teda znamená hodně,“

řekl suše. „Možná jsem staromódní, ale když dám slovo, tak to platí.“

Nevěřícně se na něho podívala. „Totéž platí o mně.“ Přejížděla rukou po hrubé kládě ohrady. „Říkal o mně, že prý jsem dinosaurus.“

Pozvedl jedno obočí.

„Nechtěla jsem s ním spát, dokud nebudeme svoji,“ vysvětlovala. „Takže si našel nějakou, která k tomu svatbu nepotřebovala.“ Pokrčila rameny. „Nemůžu mu to vyčítat. Všechny ženy jsou takové.“

„Všechny ne,“ opravil ji. „Ale máte pravdu, že ctnost abyste dnes pohledala.“

„A myslíte, že se to týká jenom žen?“

„To asi sotva, ale netvrdím, že čestní muži neexistují. No ale máme to jednodušší v tom, že nemůžeme otěhotnět. A když už dva mají dítě, měli by se snažit, aby mělo otce.“

Vzhlížela k němu mlčky.

„Vy jste taky dinosaurus.“

„Vy máte taky dinosaura?“ zeptal se zvědavě jeden z chlapců, který něco zaslechl.

„Nebuď hloupý,“ napomenul ho jiný. „Ti už dávno nejsou.“

„Četl jsem, že se z nich vyvinuli ptáci,“ ozval se kdosi.

Juanito se poprvé usmál. „Můj dědeček říkával, že se klidně dokáže změnit ve vrabce. A mamka říkala, že to má z toho, že jako vrabec jí.“

Všichni se zasmáli.

Ledy byly prolomeny. Luke chlapce provedl po ranči a ti se s ním rychle skamarádili. Zavedl je do stodoly, kde se léčila dvě telata, která měla průjem, a jalovice, kterou uštknul had.

„Lepší se to,“ prohlásil, zatímco chlapci zírali na zvířata. „Za den za dva půjdou znovu na pastvu. Ještě včera tady byla tři telata, ale jedno zemřelo.“

„To je ten průjem tak nebezpečný?“ zeptal se Kells.

„Pokud se neléčí, tak ano. Zavolal jsem veterináře a ten jim dal lék. Většinou zabere, ale ne vždycky.“

„To asi potřebujete jezdit na koni, když chcete chovat dobytek, co?“ vyptával se dál Kells.

„Bohužel ano,“ usmál se. „I když… vlastně jsem znal jednoho, který k tomu používal terénní auto. A docela mu to šlo, než jednou najel na pařez a skončil v bařině. Další den prý dal auto synovci a vrátil se ke koním.“ Viděl, že Kells by se na cosi rád zeptal a uhádl na co. „Do bařiny se dává hnůj.“

Kells se rozesmál na celé kolo. „Tak to se mu nedivím!“ Pak si povzdechl. „No, možná bych se jezdit na koni naučit mohl.“

„Proč by ne?“ ujistil ho Luke. „Dobře vycvičený kůň tě bude vždycky poslouchat, ale je pravda, že jsem viděl i takové koně, kteří se vycvičit nedali. Zrovna tady můj soused má dvacetiletého koně,

který na rodeu zabil člověka. Měli ho utratit, ale on ho zachránil.“

„To musí být hodný člověk.“

Luke zakroutil hlavou. „To ani moc ne. Spíš je jako chřestýš, stále stočený a čeká, koho by uštknul,“ zašklebil se. „Většina lidí se mu vyhne, pokud může.“

„Mohli bychom zpátky k tomu býkovi?“ zeptal se Kells.

„Jasně, klidně jděte.“

Odběhli skoro jako jeden muž a Luke se s Belindou ocitli sami před železnou bránou, za kterou byla telata.

Podíval se na ni.

„Ten soused je mimochodem taky váš soused. Bylo by dobré, kdyby k němu nikdo na pozemek nechodil. Já jsem rozumný člověk. On ne.“

„Zapamatuju si to,“ ujistila ho.

Upřeně se jí díval do oválného obličeje a mhouřil přitom pomněnkové oči.

„Máte svou práci ráda?“

„Mám ráda děti. Hlavně takové, které potřebují něco, co jim společnost neposkytuje.“ Kývla směrem k chlapcům. „Není jim nic, co by trocha starosti a lásky neodstranila. Prostě jenom potřebují, aby se o ně někdo staral, a protože si jich nikdo nevšímá, snaží se všemožně upoutat něčí pozornost.“

„Kells říkal, že ukradl CD přehrávač.“

Přikývla. „Ano, ale ne proto, že by ho chtěl. Tenkrát ráno ho zmlátil přítel jeho matky. Snažil se jí pomstít za to, že se ho nezastala.“ Pokrčila rameny. „Takže za to může ten přítel. Chtěl jeho matku, ale Kellse nechtěl. Stejně jako jeho otec.“

„To je strašné.“

Přikývla. „Ten chlap ho chtěl převychovat pěstmi. Schválně jsem na ten případ upozornila okresního prokurátora, jenže Kellsova matka neřekla na synovu obranu ani slovo. Vlastně vyšetřovateli tvrdila, že si o to říkal, protože byl drzý.“

„Nikdo si neříká o to, aby ho zmlátili,“ řekl s takovou krutostí v hlase, že se jí nechtělo věřit, že je to stejný Luke co před chvílí. Pevně svíral rty a ve tváři se mu zračila bolest. Strašně moc se k němu

chtěla natáhnout a pohladit ho, aby ho utěšila. Moc dobře si pamatovala, co jí řekl o svém otci. Muselo to být ještě horší o to, že viděl, jak otec matku bije, ale pomoct jí nemohl. Podobných příběhů znala desítky. V hlavě se jí honily staré případy žen, které byly oběťmi svých manželů.

Na světě je spousta žen, které se násilí nebrání, protože mají strach, strach, který často ti, kdo se jim snaží pomoct, nechápou. Belinda se vždycky snažila vysvětlovat, že se všechno změní, když žena od manžela odejde. Jenže ony neodcházely, aspoň ne do té doby, než jednou skončily v nemocnici nebo než manžel nezranil nebo nezabil dítě.

„O čem přemýšlíte?“ vyrušil ji z chmurných úvah Luke.

Smutně se usmála. „O ženách, které si nedají poradit a myslí si, že je jim lépe, když trpí. Přemýšlela jsem, proč nechtějí odejít od mužů, kteří jim ubližují.“

„Protože mají strach,“ odsekl Luke. „Každý jim říká, aby odešly, že to bude dobré.“ Hořce se zasmál. „Když jednou odešla policejní hlídka, vzal otec velký nůž, dal ho matce ke krku a deset minut jí barvitě líčil, co provede malé sestřičce, jestli si zkusí ještě jednou stěžovat.“

„Proboha,“ vyjelo z Belindy.

„A myslel to vážně. Říkal, že nemá co ztratit, když by ho tak jako tak zavřeli.“

Natáhla ruku a něžně ho pohladila. „Projít něčím takovým muselo být strašné.“

Sevřel jí dlaň ve své a zeptal se jí: „Proč jste se stala veřejnou obhájkyní?“

Smutně se usmála. „Jednu moji kamarádku zneužil nevlastní otec. Veřejný obhájce, kterého mu přidělili, byl natolik zaneprázdněný, že se dohodl s žalobcem na částečném stažení obžaloby, aby se případu zbavil. Pustili ho s podmínkou. Kamarádka byla úplně zdrcená. Nemohla ani jít domů, protože její matka si myslela, že otčíma sváděla.“ Smutně pokývala hlavou. „Tehdy jsem se rozhodla, že to změním. Vystudovala jsem práva, a i když mi bratr říkal, že zbytečně mrhám časem, je teď ze mě obhájkyně.“

Usmál se. „Vašeho bratra si dobře pamatuju,“ řekl zamyšleně. „Byl to ten nejtvrdší obchodník, jakého jsem kdy poznal.“

„Ano, byl. Ale už není. Co se oženil, úplně se změnil. Už není tak nepřístupný a dokonce se z něho stal můj největší zastánce.“

Jejich oči se setkaly a Luke se usmál. „Možná největší, ale ne jediný.“ Naklonil se k ní blíž a zastavil se, až když se jí skoro dotýkal rty. „Taky vás mám rád, slečno obhájkyně.“ A pak ji políbil.

TŘETÍ KAPITOLA

Chtěl, aby to byl krátký polibek z legrace, ale nevyšlo to. Dotkli se rty a ty tam byly jeho představy. Zadržel dech, a když se od ní konečně odtrhl, viděl jí na očích, že je překvapená a trochu i vyplašená, ale líbí se jí to.

Sklonil se k ní znovu a tentokrát to nebylo ani krátké, ani zvlášť něžné. Celou si ji nadzvedl na svou úroveň a přitiskl k sobě. Líbal ji, až nemohl dýchat. Po chvíli se jí zvědavě podíval do očí. Zračilo se v nich ohromení a ještě něco, co nedokázal přesně určit.

„Asi bys mě měl… postavit na zem,“ zašeptala zadýchaně.

„Opravdu to chceš?“ díval se jí stále do očí. „Ano, jsou tu chlapci…“

Postavil ji zpátky na zem a rychle se podíval ke dveřím do stodoly. Nikdo tam nebyl. „Nikdo nás neviděl,“ řekl. Přejel jí rty prstem. „Tak na tohle bych si zvyknout dokázal. A ty?“

Těžce polkla a pak ještě jednou. Dokud byli u sebe, nemohla přemýšlet. „Jsem tady jenom na léto,“ vydala ze sebe a nepoznávala svůj hlas. Zdálo se jí, že je zadýchaná jako školačka. Cítila, jak jí prudce tluče srdce a nedokáže se zcela soustředit. Tak tohle už dávno nezažila. Moc dávno.

Jenom se na to usmál. „Houston není zase až tak daleko.“

Nevěděla, co mu na to říct. Přemáhaly ji pocity, které dlouho potlačovala a skoro už neznala. Cítila se jako růžové poupě vystavené dešti a slunci a větru, poupě, které rozkvetlo a teď se vystavuje živlům. Byl hezký a líbil se jí. Líbila se jí i jeho povaha. Přišlo to ale příliš rychle.

„Spěchám na tebe,“ řekl, jako kdyby jí četl myšlenky. Nemohl si nevšimnout nerozhodnosti v jejích očích. „Nebuď tak vyplašená. Nebudu na tebe tlačit, jenom je to pro mě… líbí se mi to. Přitahuješ mě.“

Sklopila zrak a upřeně se mu dívala na košili. „Taky se mi to líbilo.“

Luke se ušklíbl. Ani sám nevěděl, proč se ho zmocnila náhle euforie. Byl by se dal do zpěvu nebo alespoň do pohvizdování. On, který si vždy zakládal na své důstojnosti! Vzal ji za ruku a odváděl ke vchodu do stáje.

„Pojď se mnou, ukážu ti své koně.“

Belinda s ním šla beze slova. Nemohla uvěřit, že se to mohlo stát a ještě k tomu ve dne a na otevřeném prostranství. Byl to vášnivý polibek dvou citově vyhladovělých bytostí. Byl krásný a nezapomenutelný, ale ona teď kvůli němu nevěděla, co dělat.

Luke vlastnil několik koní, všechno appaloosy. Upozornil ji na jejich zvláštní zabarvení a řekl jí, jak se který jmenuje. „Jsem do nich blázen. Jsem členem klubu Appaloosa a o své vášni se bavíme na Internetu. Appaloosové jsou výjimečné plemeno.“

„To říká o svém plemenu každý,“ rozesmála se Belinda. „Ale chápu, proč je máš tak rád. Jsou opravdu krásní.“

„Cy Parks chová arabské koně,“ pokračoval Luke. „Nemá sice velké stádo, ale o to jsou krásnější, hlavně jeho chovný hřebec. Je úplně bílý, jako rozpálený písek v Mexickém zálivu. Myslím, že než se sem přestěhoval, jezdil s nimi na dostihy.“

„Je to opravdu takový podivín?“

„To teda je,“ potvrdil. „Drž si své chlapce radši pěkně zkrátka. Děti naprosto nesnáší,“ dodal, aniž by to jakkoli rozebíral.

Belinda si lehce povzdechla. „Tak to ti teda děkuju za varování. Přivezla jsem je sem, abych jim ukázala, že je taky jiný život, než na co byli zvyklí ve městě. Ale nikdy mě nenapadlo, že by se tady mohli setkat s něčím… Ale stejně jsem ráda, že jsou tady a že Kellse tak chytl ranč. Nezdálo se mi, že by něco takového bylo možné, ale je to tak. Aspoň má o čem přemýšlet.“

„Tak trochu jsem přemýšlel za něho,“ svěřil se jí Luke. „Říkal jsem si, že bych si ho tady nechal, aby se naučil, jak to na ranči chodí. Pokud by si to do té doby, než skončí školu, nerozmyslel, mohl by se sem vrátit a já bych ho najal.“

Belinda nevěřila vlastním uším. „To bys pro něho udělal?“

„Taky pro sebe. Rychle se učí a zajímá ho to. Z takového mladíka by měli radost všude. Jestli si ho vychovám, tak ho po škole vezmu na ranč.“

„Nebude tomu věřit.“

„Neříkej mu to ale, dokud si to pořádně neprobereme,“ upozornil ji. „Nechci, aby pak třeba byl zklamaný.“

„Budu mlčet jako hrob.“ Belinda se na Lukea pozorně zadívala. „Jsi na děti hodný. To by bylo to poslední, co bych od tebe očekávala – potom, co jsme se seznámili ne právě příjemným způsobem.“

„Mám zkušenost s Elysinou holčičkou,“ ušklíbl se Luke. Nedal to na sobě znát, ale byl Belindinými slovy potěšen. „Byl jsem s ní už v kině a v parku a na karnevalu. Teď už s ní chodí její otec. Od té doby, co se sestra vdala, mi neteř chybí.“

Belinda se dívala na koně a pomalu pronesla: „Měl by ses oženit a mít vlastní děti.“

„Zrovna jsem si to taky uvědomil.“

Zavládlo ticho, každý z nich byl ponořen do vlastních myšlenek. Belinda se na Lukea neodvažovala podívat.

Srdce jí divoce bušilo, že ho cítila až v hrdle.

Luke se obrátil zády k pastvině a pokynul Bělindě. „Radši se vrátíme ke klukům, nebo je ještě napadne, že by si na toho býka mohli vylézt,“ zamručel. „Pamatuju se, jaké jsem míval nápady, když jsem byl v jejich věku.“

„Čím se živil tvůj otec?“

„Živil ho dědeček. Patřil mu tady ten ranč. Když byl otec střízlivý, pracoval pro něho. Dědeček se nás snažil chránit, dokud byl naživu, ale po jeho smrti se všechno změnilo.“

„Ale ty jsi na ranči zůstal.“

„Pomáhali mi sousedé, přátelé, příbuzní, zkrátka všichni kromě otce. Díky nim jsem stále tady,“ dodal vážně. „V Jacobsville nejsi jenom občan, jsi tady člen rodiny. Každý ti tady sice vidí do talíře, ale taky ti rádi pomůžou. Jinde bych bydlet nedokázal.“

„To chápu,“ řekla tiše. Cítila, jak je její ruka v porovnání s tou jeho drobná a jak se v ní ztrácí. Celá se cítila malá. Tyčil se nad ní a jí to imponovalo. Hodně jí to imponovalo. Zdálo se jí ale, že přece nemůže mít tak ráda někoho, s kým se zná tak krátce, a přitom jí připadalo, že do jejího života dokonale zapadá, jako by v něm byl odjakživa.

Podíval se na ni a usmál se. Byla hezká a příjemná a starala se o druhé. Představoval si ji s vlastními dětmi. Bude z ní pořádná lvice, pokud by jim někdo chtěl ublížit, pomyslel si. Najednou si uvědomil, že přemýšlí nad tím, že by taky měl mít dítě. Vždycky měl rád děti své sestry, ale o tom, že by měl své vlastní, které by zdědily jeho ranč, o tom ještě nikdy nepřemýšlel. To, že na Belindu začal pohlížet jinak, ho ani nepřekvapilo. Pocházela z ranče a měla srdce na pravém místě. Už měl po krk takových žen, které si chtěly jenom užít a bez závazků zase odejít. Byl dost starý na to, aby se poohlédl po takové, která by měla podobné představy o životě jako on.

Když k večeru chlapci s Belindou odjížděli po dlouhé projížďce na koních po ranči, byli celí rozlámaní, ale šťastní.

„Zítra jim moc dobře nebude,“ smál se Luke, když doprovázel Belindu k dodávce. „Dnes používali svaly, o kterých až do teď vůbec nevěděli. Z Kellse je skoro profesionál, všimla sis? Na to, jak se napřed bál koní, udělal velký pokrok.“

„Líbí se mi, jak se o něho staráš. Já jsem s ním měla trochu problémy, byl z nich nejuzavřenější. Zlomilo se to, až když jsem mu začala vyprávět o zvířatech. Našla jsem dveře a ty jsi našel klíč. Teď je z něho nový člověk.“

„Má cíl,“ řekl Luke a nahlédl dovnitř, kde si chlapci nadšeně sdělovali své zážitky. „Nejsou tak špatní,“ řekl z ničeho nic, jako by ho to samotného překvapovalo.

Belinda se usmála. „Ne, to tedy nejsou. Svět je jich plný. Mladí lidé se vezmou a za dva roky si uvědomí, že udělali chybu. Jenže už mají dítě. Rozvedou se a vezmou si někoho jiného a děti pak skončí v rodinách, kde je nikdo nechce. Nejhorší je to samozřejmě v případě chudých. Kells by o tom mohl sepsat román,“ kývla směrem k autu. „Vyprávěl mi, že u nich v New Yorku mohl člověk skončit buď jako hledaný, nebo jako překupník drog. Myslel, že skončí stejně.“ Povzdechla si a zadívala se do dálky. „Když lidi žijí v hrozné chudobě a nemají o sobě valné mínění a nevidí žádné východisko, většinou to vzdají.“

„O tom bych si rád poslechl víc,“ našpulil rty. „Co kdyby ses někdy stavila na večeři?“

„Nemá mi kdo ohlídat chlapce,“ řekla s lítostí.

„Tak to si aspoň budu muset najít nějakou výmluvu pro to, abych je sem zase pozval,“ zašklebil se na ni.

Zasmála se. „Tak zatím přemýšlej. Musíme už jet. A děkuju, žes mi je dovolil přivézt.“

„Líbilo se mi to,“ přerušil její díky. „To mně taky.“

Nasedla do auta a nastartovala. Když vyjížděli na silnici, musela se podívat do zpětného zrcátka. Luke stál před domem s rukama v kapsách a kloboukem s širokou krempou na hlavě. Vypadal jako by byl součástí té velké země. Pocítila takovou zvláštní bolest a současně úlevu.

Po několik příštích dnů měla Belinda spoustu času k tomu, aby litovala toho, jak nad sebou ztratila kontrolu a Lukeovi podlehla. Dostala strach a rázně odmítala všechny žádosti chlapců, aby se zase jelo na ranč.

Netušila, jaké následky bude takové odmítání mít. Kellsovi, který se bez dobytku nudil, se zachtělo zkusit, jestli by taky dokázal chytit něco do lasa.

Jednou za horkého odpoledne se Kells odtrhl od ostatních, vzal starý provaz, který našel v jednom z hospodářských stavení u tábora, a strávil hodiny cvičením, při kterém se snažil napodobit Lukea. Opakoval to několik dní, ale pak ho unavilo chytat do lasa jenom kozu na řezání dřeva. Zajímalo ho, jestli by dokázal ulovit živé zvíře. Belinda byla s ostatními a učila je, jak se pracuje s počítačem. Kells měl radši dobytek, a tak si smotal laso a vykradl se z tábora směrem k pastvině plné hnědého dobytka.

Neuvědomoval si, že Lukeův dobytek je jenom na jedné straně dlouhé štěrkované cesty. Věděl sice, že Luke chová herefordy, kteří byli skvrnití, ale dobytek, který měl před sebou, mohl klidně být odrůdou stejného plemene, aspoň to si myslel. Určitě to nebyli volové, to už určit dokázal, a taky měli rohy. A když má dobytek rohy, musí se přece snadno chytat do lasa. Prolezl opatrně plotem z ostnatého drátu, vplížil se mezi stromy, které pastvinu obklopovaly, a v předklonu se vydal k místu, kde se popásal statný býk.

Byla to skvělá příležitost k nácviku hodu lasem,

stejně, jak mu to ukázal Luke. Poprvé minul, ale býk se nesplašil a zůstal na místě. Pomalu žvýkal a zvědavě Kellse pozoroval. Ten laso smotal a trpělivě to zkoušel znovu. Tentokrát to byl hod hodný mistra a smyčka se stáhla kolem rohů. Zasmál se a vydal válečný pokřik a začal laso i s býkem namotávat.

Když býka vedl přes louku směrem k bráně, prožíval ty nejhezčí chvíle v životě. Najednou ale uslyšel výkřik a pak přišel výstřel. Kells zkameněl.

Zůstal stát na místě a s lasem v ruce se otočil. Pár desítek metrů od něho seděl na bílém koni vysoký, hrozivě vyhlížející člověk a mířil na něho puškou. Do obličeje mu vidět nebylo, protože měl klobouk se širokou krempou, ale to, jak seděl a mířil, bylo dostatečně výmluvné, aby chlapec, který se nejednou dostal do konfliktu s gangy, poznal, že nežertuje.

Kells hned pustil laso a dokud byl čas, zvedl ruce. „Jenom jsem cvičil s lasem, pane. Nemusíte na mě střílet.“

Neodpověděl. Kells viděl, že telefonuje z mobilu. Za chvíli telefon zaklapl.

„Sedni si,“ přikázal mu hrubým, hlubokým hlasem.

Kellsovi se myšlenka na posezení na louce, kde mohli být chřestýši, ani trochu nelíbila, ale určitě se nehodlal nechat zastřelit. Poslechl ho. Docházelo mu, že má co do činění se Cy Parksem, před kterým ho Luke tak varoval. Začínal krutě litovat, že byl k výstraze hluchý.

Belinda se zrovna chystala k mytí nádobí od oběda a říkala si, kde zase Kells vězí, když jí zazvonil telefon. Zvedla ho, chvíli poslouchala a pak se zdrceně sesunula na židli.

„Neměli na tebe číslo, a tak zavolali mně,“ vyprávěl jí suše Luke. „Když mi dáš pár minut, abych tady všechno zařídil, stavím se pro tebe a pojedeme na policii společně. Znám je líp než ty.“

„Jakou mám šanci, že pana Parkse přesvědčím, aby stáhnul žalobu?“ zeptala se rezignovaně.

„Skoro žádnou. Pokud by měl Cy Parks konečné slovo, asi by Kellse zastřelili. Myslím, že se nám tu žalobu Parksovi vymluvit nepodaří, ale zkusit to můžeme.“

2a jak dlouho přijedeš?“ zeptala se ho a ani ji nenapadlo, aby mu vymlouvala úmysl jet s ní. „Dej mi dvacet minut.“

gyl u ní už za čtvrt hodiny. Přijel v pracovním. Měl na sobě staré džíny, špinavé boty se ostruhami a kostkovanou košili s dlouhým rukávem. Klobouk měl stažený do očí. Naložil Belindu do velkého pickupu a odvezl ji do města.

„Nemysli si, že naši policisté nemají na práci nic lepšího, než zatýkat lidi bez dobrého důvodu,“ říkal jí po cestě. „Cy je určitě musel hodně přesvědčovat. Přísně vzato, Kells vstoupil na cizí pozemek, to ano, ale žádný rozumný člověk přece nebude věřit tomu, že kradl dobytek. A co vůbec s tím býkem dělal?“

„Cvičil se v házení lasa, tak, jak jsi mu to ukazoval. Asi ho už nebavilo cvičit s kozou na dřevo, a tak chtěl něco živého.“

„Říkal jsem mu přece, aby se Parksovu ranči vyhýbal!“

„Nevěděl přece, která strana plotu je Parksova,“ bránila ho. „Asi si ani pořádně nevšiml, jakou má ten dobytek barvu. Tvoje zvířata jsou hnědě skvrnitá, jeho jsou celá hnědá. Mohl si myslet, že pár těch tvých prostě nemá skvrny.“

„Je to pěkně zamotané, to ti teda povím,“ řekl naštvaně.

„Je to horší, než si myslíš. S jeho minulostí se už nikdy nedostane domů. Budou ho chtít poslat zpátky do polepšovny a už si ho tam nechají.“

„Sakra.“

Byla za to na Cy Parkse pěkně nabroušená. Kells sice neměl na jeho pozemku co dělat, ale vždyť to byl ještě chlapec. Nechápala, proč musel Parks postupovat do puntíku podle zákona.

Zdálo se jí, že než zastavili před požární zbrojnicí, která sloužila ještě i jako policejní stanice a vězení v jednom, uplynula věčnost.

„Tak jsme tady,“ řekl Luke a otevřel jí dveře.

Budova měla klimatizaci a uvnitř bylo krásně čisto. Luke otevřel dveře s nápisem Policie a vedl ji ke stolu, za kterým seděla úřednice.

„Jsme tady kvůli kauci pro toho Kellse,“ začal Luke.

„Á, ano,“ nadechla se pomalu sekretářka a začala procházet papíry a kroutila při tom hlavou. „Pan Parks byl vzteky bez sebe.“ Podívala se na Lukea. „Pořád je ještě tady a dělá tam šéfovi kázání.“

Lukeovy modré oči jako by byly z oceli. „Opravdu? Které dveře?“

Sekretářka váhala. „Počkejte, Lukeu…“

„Řekněte mi to, Sally.“

„Je ve své kanceláři. Musím vás napřed ohlásit.“

„Ohlásím se sám,“ odsekl jí a vyrazil kupředu. Ohromená Belinda se držela v závěsu.

Toto byl Luke, jakého zatím neznala. Krátce zaklepal a aniž by počkal na odpověď, vtrhnul přímo do kanceláře náčelníka Blakeho. Náčelníka policie našel v nezáviděníhodném postavení před vyhublým mužem s jedovatě zelenýma očima a černými vlasy, který na něho agresivně dorážel.

Když Luke vstoupil dovnitř, Cy Parks se otočil a zamračil se ještě víc. „Žalobu nestáhnu,“ vyhrkl hned hrozivě. „Nechci, aby mi na jižní pastvině tábořila banda zločinců, a jestli si nedají říct, nechám je všechny pozavírat, ale dobytek mi krást nebudou.“

„To už jsem někde slyšela,“ zašeptala Belinda. Luke se ho nelekl. Přistoupil k rančerovi a pošoupl si klobouk do týla. Byl skoro stejně vysoký jako Cy. „To já jsem Kellse učil zacházet s lasem,“ řekl naštvaně. „Hrozně ho to bavilo, zkoušel to na mých volech, jenže ti nemají rohy.“

Cy nic neříkal. Ale aspoň poslouchal.

„Je to kluk z města, kterého zavřeli za to, že ukradl CD přehrávač. Nechtěl ho, jenom se chtěl pomstít matce za to, že nechala svého přítele, aby ho zmlátil.“

Cy se trochu uvolnil.

Luke si toho všiml a tak pokračoval s větší vervou. „Teď už není mladistvý, takže pokud tu žalobu nestáhnete, zavřou ho už nadobro. A ten cejch zločince mu už zůstane. Když nebude zrovna sedět, bude se živit jako zloděj a já přijdu o toho nejlepšího kovboje, co jsem kdy potkal.“

Parks přimhouřil oči. „On rozumí dobytku?“

„Je dobytkem úplně posedlý. Belindu tím už úplně odrovnal a teď jsem na řadě já. Na koni sedí, jako by se pro to narodil. Od té doby, co se naučil rozlišovat plemena, je pro něho dobytek vším.“

Parks sevřel čelist. „Nechci, aby se mi tam ty děcka potulovala.“

Luke ani nemrknul. Všiml si, že Cy vždycky schovává levou ruku v kapse, a věděl proč. Cy Parks nesnášel soucit, a asi proto byl tak nepříjemný. Většinu lidí to zahánělo do kouta. „Tím, že budete nenávidět děti, život svým dětem nevrátíte,“ zašeptal Luke.

Parksovi ztvrdl obličej. Celý na chvíli ztuhnul a vypadalo to, že Lukea uhodí.

„No tak do toho,“ povzbudil ho Luke vyrovnaným hlasem. „Jestli chcete, tak mě praštěte. Klidně. Ale toho kluka nechte jít. Krádež dobytka je to poslední, na co myslel. On dobytek miluje.“

Cy sevřel ruku v pěst a pak ji zase povolil. Pohnul rameny, jako by je měl ztuhlé a zadíval se na Lukea. „O mé minulosti už nikdy nemluvte,“ řekl mrazivě. Obrátil se na náčelníka. „Když žalobu stáhnu, tak ho necháte jít?“

„S výstrahou,“ souhlasil Blake.

Cy váhal. Obrátil se na Belindu, která zatím celá bledá mlčela, i když byla evidentně pořádně rozčilená.

„Co je to vlastně za tábor?“

„Přivezla jsem šest dětí z města na venkov, aby viděly, že život nemusí být jen takový, jaký znají,“ řekla tiše. „Většina z nich nikdy předtím neviděla krávu, ani pastvinu, ani malé městečko. Vyrostly v bídě u rodičů, kteří je nechtěli, a jediné, co viděly, je, jak se člověk za minimální mzdu dokáže udřít k smrti, nebo to, jak bohatí pánové ve velkých autech prodávají drogy. Doufala jsem, že by to mohlo mít smysl.“ Složila si ruce za zády. „U Kellse to smysl rozhodně mělo, aspoň do teď. Je mi to líto. Měla jsem se o něho víc starat. Dva dny trénoval s lasem. Řekla bych, že když chytil vašeho býka, myslel, že je Lukeův.“

„Mezi čistokrevným santa gertrudem a prašivým herefordem je zatracený rozdíl,“ přerušil ji Cy.

„Tak pozor,“ skočil mu podrážděně do řeči Luke. „Na svoje herefordy si sahat nenechám!“

Zase se výhružně dívali jeden na druhého.

„No a co Kells?“ zasáhla Belinda, než se situace mohla vyhrotit.

„Ať si jde,“ řekl Cy.

Náčelník se jenom usmál. „Jsem rád, že jste se ho rozhodl pustit,“ vstával od stolu. „Nikdy jsem si nemyslel, že by člověk měl pykat za to, že chytne býka do lasa.“

„Jenže to jste neviděl mého nového býka,“ opáčil mu Cy.

Blake se jenom uchechtl a šel dozadu pro Kellse.

Ten měl strašné výčitky a bylo to na něm znát. Když uviděl v kanceláři Cy Parkse, smutně se na něho usmál.

„Teď asi pojedu zpátky do Houstonu, co?“ obrátil se k Belindě.

„Ne, nepojedeš,“ přerušil ho Luke a podíval se na Parkse. „Zbytek tábora budeš u mě na noclehárně.“

Kells se na něho podíval, jako by mu někdo uštědřil pořádnou ránu. „Děláte si legraci, ne?“

„Ne,“ ujistil ho Luke. „Pokud chceš chytat dobytek, musíš být u dobytka. Kromě toho si musíme promluvit o tvé budoucnosti,“ dodal. „Tak půjdeme.“

Kells ještě váhal. Přešel k Cy Parksovi a kousal se do rtu, zatímco hledal slova. „Podívejte, moc se vám omlouvám, jo?“ začal nerozhodně. „Viděl jsem, že ten váš dobytek vypadá trochu jinak než u pana Craiga, jenže jsem si myslel, že nám asi neukázal všechny kusy, co má. Nechtěl jsem jim ublížit. Jenom jsem si to chtěl vyzkoušet na něčem živém. Když chytáte pár prken stlučených dohromady, nic z toho nemáte.“

Zdálo se, že se Parks necítí nejlépe. Mávl pravou rukou. „V pořádku. Ale už to nedělej.“

„Nebudu,“ slíbil Kells. „Ale stejně ti býci vypadají dobře,“ usmál se nejisté. „To je to plemeno, co vyšlechtili na Královském ranči na jihu Texasu, že?“

Parksovi poklesla čelist. „No, ano.“

„Myslel jsem si to,“ řekl mu Kells pyšně a usmál se. „Příště už budu vědět, jaký je rozdíl mezi herefordem a santa gertrudem.“

Cy si s Lukem vyměnil nejasný pohled. „Možná byste ho někdy mohl přivést, aby se podíval na mého nového býka,“ zabručel. „A napřed zavolejte.“

Všichni se na něho nevěřícně zadívali.

Cy jim to oplatil. „Copak jste všichni hluší?“ zeptal se podrážděně. „Jdu domů, nemám čas se tady celý den vybavovat jako někdo.“ Dotkl se krempy, aby se rozloučil s Belindou, a vyrazil ke dveřím.

Otvíral je levou rukou a Kells si toho všiml.

„Co se mu stalo s rukou?“ zeptal se, když už byl Cy venku.

„Ve Wyomingu mu shořel ranč,“ řekl tiše Luke. „V domě zůstali jeho žena a syn. Snažil se je zachránit, ale nešlo to. Spálil se při tom.“

„Proboha,“ řekl chápavě Kells. „Tak to se nedivím, že nemá rád děti. Připomínají mu jeho vlastní, nemyslíte, slečno Jessupová?“

Něžně ho vzala kolem ramen. „Myslím. Je to chudák. Ale pojeďme už zpátky, nechala jsem všechny u oběda.“

„Nezlobte se, že jste kvůli mně měli problémy,“ omlouval se Kells.

Luke se na něho ušklíbl. „To nebyly žádné problémy.“ Obrátil se k Blakeovi a poděkoval mu.

Náčelník pokrčil rameny. „Je to moje práce. Zrovna, když jsi vešel, jsem se ho snažil přesvědčit, aby stáhl žalobu. Ale moc mi to teda nešlo. Zapřel se a nechtěl o tom ani slyšet.“

„Je tvrdý,“ souhlasil s ním Luke. „Ale nakonec se rozhodl správně.“

„To teda jo. Možná není tak hrozný, jak se zdá.“

Zpátky do tábora jeli v přátelském mlčení.

„Vezmu Kellse s sebou,“ řekl jí když zastavil před chatou a chlapci se vyhrnuli na verandu, aby Belindu přivítali. „O všechno se postarám a ty se na něho můžeš za pár dní přijet podívat.“

„Myslel jsem, že si děláte legraci!“ vykřikl Kells. „Vy jste to fakt myslel vážně?“

„Samozřejmě, že ano. Jsi rozený kovboj, Kellsi.

Pořádně tě vycvičím. A až doděláš školu a jestli nezměníš názor, můžeš přijet a já tě zaměstnám jako kovboje.“

Kells nevěděl, co říct. Zíral před sebe a kroutil hlavou. Když zvedl oči, bylo vidět, že musí pořádně mrkat, aby zahnal slzy. „Děkuju, pane Craigu.“

„Lukeu,“ opravil ho. „A nemáš vůbec zač.“

„Tak ať se ti tam líbí,“ popřála mu Belinda.

Sedl si dopředu vedle Lukea, zavřel dveře a opřel se o sklo, aby zamával kamarádům. „Jdu se učit na kovboje, hoši. Ahoj.“

Mávali mu všichni včetně Belindy.

„Půjde Kells do vězení?“ zeptal se Juanito.

„Ne. Pan Parks stáhnul žalobu,“ řekla s úlevou. „Za den nebo za dva zajedeme na ranč k panu Craigovi a podíváme se, jak se Kellsovi daří.“ Nahlédla do kuchyně, a když viděla ten nepořádek, zděsila se. „Ale zatím se naučíme, jak se myje nádobí.“

Nářek chlapců bylo slyšet i za zdmi chaty.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Následující dva dny se Belinda plně věnovala ostatním chlapcům ve své malé skupince a chodila s nimi plavat a na ryby. Cítili se jako vězni, když je propustí na svobodu. Najednou měli spoustu času radovat se z přírody, která je obklopovala, a přitom je nespoutávala žádná pravidla a povinný režim. Jako by nahlédli do jiného světa. Pokud budou mít jen trochu štěstí, ten pocit jim vydrží, i když se vrátí domů, bude je motivovat něčeho dosáhnout a dá jim naději. Belinda z toho měla dobrý pocit, jako vždy, když viděla, že její námaha nebyla marná.

Dva dny po Kellsově střetu se zákonem se všichni nahrnuli do auta a vydali se k Lukeovu ranči, aby se podívali, jak si jejich nejstarší kamarád vede.

Skoro ho nepoznali. Měl nové boty a na sobě džíny, které si chránil koženými nohavicemi, košili s dlouhým rukávem a kovbojský klobouk. Usmíval se na ně od ohrady s dobytkem.

Pak seskočil z břevna a vyšel jim naproti. „Slečno Jessupová, celé dopoledně jsem jezdil na koni a pan Craig mi pak dovolil pustit vola a chytat ho do lasa!“ spustil na uvítanou. Bylo na něm vidět, že je plný dojmů. „A tohle je dostihový kůň, dobrá rasa,“ poučil ostatní chlapce znalecky a kývl směrem ke zvířeti v ohradě. „Jmenuje se Bandy a při shánění stáda pomáhá oddělovat zvířata. Je cvičený na skot, takže si vlastně stačí jen sednout do sedla a nechat ho všechno udělat. Je to opravdu inteligentní zvíře!“

„I on si to o sobě určitě myslí,“ vskočil mu do řeči Luke. „A co si ty myslíš o mém novém pomocníkovi?“ obrátil se Luke na Belindu. „Docela sem zapadne.“

„Taky mám ten dojem,“ usmála se Belinda. „Měli bychom si ho v tomhle oblečení vyfotit. Aby měl památku.“

„Jednu fotku jsem udělal už dopoledne,“ odpověděl s potěšením Luke. „Až se vrátí do Houstonu, bude mít co ukazovat.“

„Budu se snažit, slečno Jessupová,“ řekl Kells slavnostně. Tváře mu trochu zrudly. „Víc než dřív. Když se teď mám na co těšit, nebude škola tak hrozná.“

„Prozradím ti, Kellsi, tajemství,“ ozval se Luke. „I pro mě byla škola těžká, ale zvládl jsem to a ty to dokážeš taky.“

„Ve skutečnosti se jmenuju Ed,“ zašeptal Kells. „Nikdy jsem to ještě nikomu neřekl.“

Luke se usmál. „Chceš tedy, abych ti tak říkal?“

Kells zaváhal.

„Co takhle Eddie? Mám totiž rád herce Eddie Murphyho.“

„To já taky,“ zazubil se Luke. „Ještě jsem nepropásl ani jeden jeho film.“

„Je skvělý,“ nechal se unést Kells.

„Já jsem ho dokonce jednou viděla, když jsem byla na dovolené v Mexiku,“ ozvala se Belinda. „Je to opravdu takový sympaťák, tak jak ho známe z filmů.“

„Mluvila jste s ním?“ zeptal se Kells zvědavě.

Belinda zavrtěla hlavou. „Netroufla jsem si.“

Luke si posunul klobouk dozadu a pátravě se jí zadíval do tváře. „Tak netroufla, hmm.“

Upřeně na něj pohlédla. Pak pohodila hlavou a ušklíbla se. „Představ si to, že i já si občas na něco netroufnu, protože se stydím!“

Luke si vychutnával pohled na její plná ústa. „Třeba teď?“

Belinda se začervenala. „Mohl bys nám ukázat ty holštýnské krávy, jak jsi o nich tuhle mluvil?“

Raději převedla řeč, protože se jí zdálo, že by se snadno mohli dostat na mnohem osobnější témata, a na tomto poli si zdaleka nebyla tak jistá.

„Samozřejmě. Mohl bys, Kellsi, vzít kluky na pastviny a vysvětlit jim, proč chováme na mléko zrovna tenhle druh?“

Chlapec zazářil. „To by bylo prima, pane Craigu. Jdeme, kluci. Půjdeme mojí zkratkou.“ Skupinka se nadšeně vydala za Kellsem.

„Proč nemůžu jít taky?“ nechápala Belinda.

„Protože mám s vámi jiné plány, slečno Jessupová,“ vysvětloval Luke pomalu. Vzal ji za ruku a vedl k bílému domu.

„Jaké plány?“ zeptala se podezřívavě. Musela zrychlit, aby stačila jeho dlouhým krokům, i když nijak zvlášť nepospíchal.

Luke se tajnůstkářsky odmlčel. „Co myslíš?“ Naklonil se blíž k ní, rty jen kousek od jejích, takže když mluvil, cítila jeho svěží dech vonící po mátě. „Možná, že jsem přemýšlel, jak velká a měkká je pohovka v obýváku,“ zamumlal. „A jestli by byla pohodlná i pro dva.“

Skoro se nemohla nadechnout. Srdce jí zběsile

bušilo.

„Anebo jsem měl na mysli něco úplně nevinného. Co kdybys šla se mnou a zjistila to?“

Zatáhl ji za ruku a ona seskočila na schod vedle něj, zrovna když si řekla, že to neudělá.

Vedl ji po schodech nahoru a potom do domu. Vešli do chladné, vzdušné místnosti se světlým nábytkem a malými koberečky. Na oknech visely jednoduché bílé záclony. Nábytek v prostorné kuchyni byl laděn do bílé a žluté barvy.

„Máš to tu hezké,“ řekla Belinda uznale a rozhlédla se kolem.

„Umíš vařit?“ zeptal se Luke.

„Není to tak nejhorší. Moc mi nejdou moučníky, ale za to jsem odbornice na jablkový koláč a sušenky.“ Belinda si olízla okoralé rty. „To má být výslech?“ snažila se o žertovný tón, ale moc se jí to nedařilo.

„To umím i já, když si umanu, že to dokážu.“ Luke si sedl ke kuchyňskému stolu a nohama se opřel o druhou židli.

„A co takhle kávu?“

„Tu nejlepší,“ otočila se k němu s úsměvem. „Uvidíme.“

Ukázal jí kredenc, kde byla káva, filtry a kávovar, a znovu se s pohledem na ni posadil.

„Chceš si mě vyzkoušet, než mi vyznáš lásku?“ Belinda se snažila soustředit na přípravu kávy. „Nech mě hádat, jakou ženu by sis představoval –zručná, pohotová kuchařka a hospodyně –“

„Tady pod tím poklopem je čokoládový dort,“ přerušil ji Luke a ukázal na velký podnos. „Dej si, jestli máš chuť. Včera mi ho přinesla sestra. Vždycky si mě takhle předchází, když něco potřebuje,“ dodal se smíchem.

„A co potřebovala tentokrát?“

„Paní na hlídání. Budu jim s Tomem hlídat obě děti, protože pojedou do New Yorku do Metropolitní opery. Zdrží se přes noc.“

„Ty musíš mít děti opravdu rád,“ usmála se Belinda a pohodila hlavou. Líbilo se jí, že pod skořápkou drsného muže má Luke citlivé srdce.

„Čím jsem starší, tím je mám radši. Kolikrát jsem se už přistihl, jak si představuju, že bych měl vlastní.

Koneckonců, někdo po mně bude muset zdědit ranč, až tu jednou nebudu,“ uvažoval Luke nahlas. Pak se zarazil. Se žádnou ženou ještě takhle nemluvil, nesvěřoval se se svými osobními představami. Neměl tu potřebu. S Belindou to bylo jinak. Připadalo mu úplně přirozené, že s ní hovoří o svých niterních pocitech. A vůbec se za to nestyděl ani mu to nepřišlo trapné a nemístné. Otevřel jí své srdce. Věřil jí.

„Co když tvoje děti nebudou chtít bydlet na ranči?“ zkoušela ho Belinda. „Děti mají někdy odlišné představy o svém životě než jejich rodiče.“

Zašklebil se. „To je hrozná představa.“

„Někteří lidé nemají rádi zvířata. Sama jich několik znám.“

„Já taky.“

„Stát se to ale může. Co bys potom se svými rodinnými plány udělal?“

„Nejspíš by se rozplynuly jako pára nad hrncem.“ Pustil klobouk vedle sebe na zem a upřeně se na ni díval, až už jí to bylo nepříjemné. V napjatém tichu se stále hlasitěji ozývalo bublání vody v kávovaru. „Pojď sem.“

Belinda ale jen stála ve viditelných rozpacích a nespouštěla z Lukea oči.

Modré oči mu zářily. Z výrazu jeho tváře se jí podlamovala kolena. Hypnotizoval ji.

„Řekl jsem ti, abys šla ke mně,“ zopakoval jemně a v hlase se mu ozývala smyslnost.

Vydala se k němu a každý krok jí rozbušil srdce.

Jsem blázen, říkala si. Vím vůbec, do čeho jdu? Vždyť ho skoro vůbec neznám. Nechám se zatáhnout…

Vztáhl k ní ruce a přitáhl si ji na klín. Ještě než mohla vyslovit ty zmatené myšlenky honící se jí hlavou, opírala si hlavou o jeho rameno a on ji líbal tak vášnivě, jako by na tom závisel celý jeho život.

Oddala se nevyhnutelnému. Byl silný, hřál ji a vše, co v ní bylo ženské, se k němu vzpínalo. Nikdy ji nenapadlo, jak se dva lidé můžou v tak krátké době sblížit. Poddávala se jeho polibkům a vášnivě mu je oplácela. Utápěla se v pocitech blaženosti a svět kolem ní přestával existovat.

Luke ji stiskl silněji, ale náhle jeho stisk povolil a on se postavil. Měl tvrdý výraz, jaký u něj ještě neviděla. Držel ji pevně za ramena a zíral do jejích zelených očí, jako by se něčemu divil. Úplně ji zamrazilo a rázem byla zpět v realitě.

„Myslím, že času na kávu bylo dost,“ řekl drsně. „Seženeme kluky.“

„Dobře.“

Šla za ním poslušně ke dveřím a nevěděla, co si o jeho chování má myslet. Jeho náhlá proměna ji vyplašila. Pozorovala, jak hbitě zvedl klobouk ze země a nasadil si ho. Šel kousek před ní a dbal na to, aby byla mezi nimi neustále určitá vzdálenost. Belinda byla na rozpacích. Přemýšlela, jestli byla příliš povolná. Možná se měla odtáhnout, odmítnout jeho důvěrnosti, odkázat ho do patřičných mezí. Zjevně udělala něco špatně. Ale co?

Otevřel síťové dveře a Belinda chtěla zrovna projít, když jí cestu přehradila jeho dlouhá paže.

„Moc se mi to líbilo,“ řekl chraplavě. „Musím se ale trochu ovládat. Nechci být zbrklý. Nechci vztahy na jednu noc o nic víc než ty.“

„Ano.“ Víc ze sebe nebyla schopná dostat. Zdálo se, že za tu dobu, co ho znala, omezila svou slovní zásobu výhradně na jednoslabičná slova. Místo do tváře se mu stále dívala na ruku.

Luke si obrátil její tvář ke své. „Kdybych ti chtěl dát košem, řekl bych ti to na rovinu,“ poznamenal. Pak se sklonil a jemně přejel rty po jejích. „Neprolítni tou exotickou pouští jako blesk,“ zašeptal. „Nespěchej, zvolna si vyjeď na projížďku, vychutnávej si tu chvíli, ať trvá co nejdéle.“ Něžně ji kousl do spodní rtu a odvrátil se. „Říkám si, že bych zajel do Houstonu, až ti skončí tábor. Mohli bychom zajít do kina, na balet nebo třeba i na rodeo, kdybys chtěla. Pokud jde o zábavu, dokážu se přizpůsobit. Líbí se mi všechno.“

„Mně taky,“ řekla ztichle, jako by se jí nedostávalo vzduchu. „Miluju operu.“

„Další plus,“ přemítal nahlas. „Někdy si s Tomem a Elysiou zaletíme do New Yorku do Metropolitní.“

„Byla jsem tam jen jednou v životě,“ přiznala. „Hrozně se mi tam líbilo.“

„Na to člověk hned tak nezapomene,“ souhlasil. „Krásná není jen hudba, ale i scéna, zvláštní efekty a všechno kolem.“

Plaše pozorovala vzorek na jeho košili. „Moc ráda bych si s tebou někam vyšla.“

„Potom je to rande.“ Zabloudil očima za ni a zpozoroval v dálce chlapce stojící v hloučku. Zdálo se, že někomu naslouchají. Nejspíš tomu tak i bylo, protože Kells se učil rychle a během posledních dnů toho pochytil opravdu hodně. „S takovou bandou v závěsu nebude lehké zajít ani do kina,“ dodal s rošťáckým úsměvem.

Belinda se dotkla jeho ruky v místě, kde byl sval nejsilnější. Měla ráda pocit jeho blízkosti. „Jsi na ně moc hodný, zvlášť na Kellse.“

„Nemá to jednoduché. Asi to platí o všech, ale na Kellsovi je to vidět nejvíc. Hoši tady si ho hned oblíbili. Jeden z nich se mi svěřil, že jim vyhovuje, když se takový kluk pořád na něco vyptává, místo aby sám někoho poučoval. Dodal jim pocitu důležitosti.“ Stiskl rty. „Zajímalo by mě, jestli si uvědomuje, jaký dobrý vliv může mít na druhé. Získal si dokonce i Cy Parkse, který jinak nesnáší nikoho.“

„Začíná poznávat, že má určité vlastnosti, které může rozvíjet. Nevím, jestli by si to uvědomil tak brzo, kdyby nebylo tebe. Děkuju.“

Luke mávnul rukou. „Jak jsem řekl, já mám z jeho nadšení užitek. Má dobytek opravdu rád.“

Belinda pátravě hleděla do jeho tváře. „Myslím, že ty taky.“

Usmál se.

„Když jsem byl dítě, nikdy jsem netoužil po ničem jiném, než abych se stal kovbojem. Jeden z chlápků, co se u nás staral o koně, byl hvězdou rodea. Sedával jsem u něj a celé hodiny ho poslouchal.“

„Taky jsme měli takového člověka na bratrově ranči. Měli jsem ho s Wardem rádi, dokud si nezačal s naší matkou.“

Luke se zamračil. „Cože?“

Belinda vzdychla. „Ani bych se nedivila, kdyby se to doneslo i tobě. Matka nedokázala být věrná. Brala všechno, co nosilo kalhoty. S jedním nakonec utekla a my zůstali a museli jsme se s tím vyrovnat. Ravine je asi tak velký jako Jacobsville, takže si dokážeš představit ty pomluvy. Ward to nesl ještě hůř než já.“

„Na světě je hodně nešťastných dětí,“ poznamenal. „Taky jsem si všimla.“

„Proto jezdíš na bratrův ranč jen málokdy?“

Belinda se zasmála. „Ne, to kvůli jeho hospodyni, tedy pardon, teď už vlastně jeho příbuzné. Pod nějakou chabou záminkou přivezla z Georgie neteř Marianne a Ward se do ní zamiloval. Nechtěl to, takže než si stačil uvědomit, že bez ní nemůže žít, spousta věcí se změnila k horšímu. Ona ho změnila. Už to není ten necita a tvrdý hoch jako před svatbou s Marianne. Lillian slavila velký úspěch, a tak mohla pozornost přesunout na mě.“ Usmála se. „Co se týče nápadníků, mám jiný vkus, takže se snažím držet od ranče radši dál.“

„Koho ti dohazovala?“

„Velké, robustní mechaniky a poslíčky všeho druhu, kteří se mihli v kilometrovém okruhu kolem ranče.“

Nazdvihl obočí. „Nejseš na tom zase tak špatně a zasloužíš si pořádného, slušného chlapa. Rozhodně nemáš zapotřebí zahazovat se s kdekým.“

„Děkuju. Co kdybys jí to řekl a nejlépe ještě dal písemně?“

Zazubil se. „Nech to na mně, já tě tohohle problému zbavím tou nejpřirozenější cestou.“

V duchu si říkala, co tím myslel, ale nesebrala dost odvahy, aby se ho na to zeptala. Usmála se a vyšla ven.

V následujících dnech byl Luke v táboře stálým návštěvníkem. Někdy s sebou vzal Kellse, jindy přišel sám. Učil chlapce, jak rozdělat oheň bez sirek, jak chytat zvěř nebo jak přežít v přírodě.

„Říká se, že umět takové věci je dneska k ničemu,“ řekl jednou skupině, když rozdělal oheň. „Ale co když jednou dojde benzin a přestane jít proud? Mražené jídlo se zkazí. Počítače nebudou fungovat. A protože na výpočetní technice je dnes založena i většina telefonních sítí, přeruší se komunikace. Auta daleko nedojedou, v domech se nebude moct topit a nebude fungovat klimatizace. Jestli ztratíme všechny tyto staré schopnosti jak přežít, zůstanou tu jednou jenom lidé, kteří budou vědět, jak se uživit z půdy, pokud tedy nestačíme všechnu zastavět.“

Juanito, který měl indiánské předky, se dotkl hromádky chrastí, se kterým Luke rozdělával oheň. „Můj dědeček to taky říká,“ promluvil najednou. „Umí lovit zvěř a najít vodu na místě, kde obvykle nebývá. Ví, který kaktus má v sobě hodně vody a který se dá jíst. Taky dokáže rozdělat oheň, ze kterého nestoupá dým.“

Na ostatní chlapce to udělalo dojem.

„I když to ale člověk umí, k čemu mu to je ve městě?“ zeptal se další z nich. „Co bychom mohli ulovit v Houstonu?“

„Holky,“ zašklebil se uličnicky druhý.

„Má pravdu,“ kývl Luke směrem k prvnímu. „Kdyby někdy došlo k energetické krizi, budou nejvíce postiženi právě lidé ve městech. Vzpomeňte si, jak to vypadalo při posledním velkém výpadku elektřiny na Západě.“

„Dávali o tom film. Byla to hrůza,“ ozval se další z chlapců.

„Myslím, že pod zemí leží ještě spousta mrtvých dinosaurů, takže nás tenhle problém hned tak trápit nebude,“ zamyslela se Belinda.

Její poznámka pochopitelně ihned vyvolala otázku, co mají mrtví dinosauri společného s ropnými produkty.

Několik následujících minut tedy věnovala stručné exkurzi do dob vzniku ropy. Luke ji přitom pozoroval a pozorně jí naslouchal.

Později, když už si šli kluci lehnout a on se chystal zpátky na ranč, zastavil se s ní vedle svého pickupu.

„Dokážeš věci moc hezky a srozumitelně vysvětlit.“

„Děkuju,“ reagovala překvapeně. „Někdo říká, že mám prostě jen tak velkou pusu, že ji neudržím chvíli zavřenou.“

Chopil se její ruky a přitáhl si ji na prsa. „Líbí se mi, jak se ke klukům chováš,“ zašeptal. „Nikdy se na ně nedíváš svrchu nebo je nezesměšňuješ, když se na něco zeptají.“

„Snažím se,“ souhlasila. „Sama jsem to jako dítě ve škole zažila a nelíbilo se mi to.“

„Mně taky ne.“ Potom jí přejel palcem po krátkých, pěstěných nehtech. „Máš pěkné ruce.“

„Ty taky.“ Líbilo se jí, jak jsou silné, jak jí vždycky, když se jí jimi dotkl, poskočilo srdce. Vzhlédla a pokoušela se v tlumeném světle z auta rozpoznat jeho obličej.

Najednou se zasmál. „Tak mě napadlo, jak je vlastně život zvláštní. Když jsem zjistil, že chce nějaký šílenec hned vedle mého ranče otevřít letní tábor pro problémové kluky, vyváděl jsem jako blázen.“

„Vzpomínám si,“ rozesmála se.

„Vůbec to byl den plný překvapení, zvlášť pak Kells.“ Luke zavrtěl hlavou. „A přitom jaký je to dobrý kluk. Nebo Juanito. Jsou to zajímaví kluci a vůbec nejsou takoví, jak jsem si je představoval.“

„Tihle jsou výjimeční. Jinak připadají na každý úspěch tři prohry,“ zesmutněl Belindě hlas. „Když jsem začala dělat veřejného obhájce, myslela jsem si, že se ti kluci dostali do potíží kvůli špatné rodině. Nebyla to ale pravda. Spousta z nich měla milující rodiče a velkou rodinu, která se o ně opravdu starala, a přesto neviděli nic nesprávného v tom, když někdo krade nebo ubližuje druhým. Jeden mě dokonce v kanceláři napadl a pokoušel se mě zneužít.“

Cítila, jak ztuhnul.

„Co jsi udělala?“

„Naštěstí umím sebeobranu.“ Snažila se mluvit lehce a nevzrušeně, ale přesto ještě teď cítila tehdejší strach. „Udělala jsem výpad a z něj byl málem eunuch. Poučila jsem se z toho. Některé prostě člověk nezmění, i kdyby se snažil nevím jak. Vždycky budou tací, kterým nevadí život mimo zákon.“

„Představa, že tě někdo napadl, se mi nelíbí.“

Belinda se usmála. „To jsem ráda. Ale už nejsem tak naivní jako dřív. Už nejednám s klienty za zavřenými dveřmi. Mám spolehlivou sekretářku, která je tam se mnou vždycky, když je potřeba.“ Vzdychla. „Jsou ale chvíle, kdy si připadám k ničemu. Jako tenkrát s Kellsem na policii. Vážně nevím, co by se stalo, kdyby jsi Parkse neobměkčil.“

„Cy není tak špatný. Člověk se mu jen musí umět postavit. Je to ten typ, který je jako ďas na každého, kdo se ho bojí.“

„Ty ses nebál.“

Luke pokrčil rameny. „Jak jsem vyrůstal, musel jsem se naučit odrážet rány. Brzo jsem zjistil, že nejhorším nepřítelem je strach. Když jsem se přes to dostal, bál jsem se už jenom mála věcí.“

„Všimla jsem si.“ Přisunula se k němu blíž a opřela se mu tváří o prsa. Cítila, jak ji objímá. Zavřela oči, nechala se držet v náručí a opájela se zvuky noci a teplem a pocitem bezpečí, které vyzařovalo z jeho těla. „Budu tady už jen týden.“ Luke ztuhl a celý se napjal. „Jen týden?“

„Čekají na mě další případy a končí mi dovolená.“

„Neuvědomil jsem si, že už je to tak blízko.“ Otevřela oči a viděla, jak na obzoru rychle pohasíná malý proužek světla. Cvrčci cvrkali jako o závod. „Je mi tak krásně, že jsem to nechtěla zkazit,“ přiznala se.

Ruce kolem ní se sevřely pevněji. „Mně taky. Ale už jsem ti říkal, že Houston není zas až tak daleko.“

„To se ví, že není.“

Oba věděli, že to není tak docela pravda. Byla to pěkná dálka a Luke nemohl z ranče jen tak odjet a nechat vše napospas osudu. Románek na dálku bude obtížný, i když oba věděli, že právě k tomu mají teď blízko.

„Předpokládám, že bys asi nechtěla přesídlit do Jacobsville a pracovat tady.“

Belinda zaváhala. „Bylo by to hezké,“ řekla po chvíli. V duchu se ale podivila, proč jí ta představa byla tak nepříjemná, když cítila k Lukeovi něco víc než jen chvilkové okouzlení. Žádal od ní víc než jen přestěhování a to ji děsilo. Pomýšlel na společnou budoucnost a ona při tom nebyla schopná myslet na nic jiného než na nevydařené manželství rodičů. Wardovi to s Marianne funguje, ale ona byla sama už moc dlouho. Nedokázala si představit, že by najednou měla svůj život s někým sdílet.

„Máme tady soud pro mladistvé,“ pokračoval Luke. „A i když případů asi není tolik jako v Houstonu, práce bys měla dost. I některé zdejší děti by potřebovaly dobrého obhájce.“

„Takové děti jsou všude,“ řekla tvrdě. „Ale v Houstonu mám taky domov. A práci. Nechtěla bych začínat úplně znovu v novém prostředí a zvlášť ne v malém městě.“

Chvíli se ani nepohnul a potom ji uvolnil z náruče a poodstoupil. „Práce je pro tebe hodně důležitá, viď?“ Najednou z něj cítila chlad a odtažitost. Ještě se nevzdávala. Bojovala za nezávislost. „Asi ano. Myslím, že dělám něco užitečného.“

„A je pro tebe práce důležitější než případně manželství?“ vyzvídal Luke.

Belinda si povzdechla. Ještě nemyslela tak daleko dopředu. „O manželství jsem zatím moc nepřemýšlela,“ odpověděla upřímně. „A jestli ano, tak jako o něčem ve vzdálené budoucnosti. Nechci se

ještě vázat.“

Luke měl sevřené rty a díval se jí pátravě do tváře. „Potom bys mohla mít zájem o nezávaznou známost.“

Jako by dostala ránu mezi oči. Vůbec nedokázala najít slova, kterými by vyjádřila, co cítí. Luke byl pro ni všechno možné jen ne nezávazná známost. Pocítila zlost. Co si vůbec myslí? Neřekla mu už jednou jasně, že nestojí o krátkodobé vztahy? Že nechce chvilkové rozptýlení? Copak on nedokáže pochopit, že se musí se vším tím zmatkem, který jí způsobil v duši, vyrovnat?

„Ne… nechci známost,“ vykoktala. „Nemám na něco takového čas. Mám případů jako pro tři lidi, ale nepomůže mi s tím nikdo.“

Luke od ní poodešel a opřel se o kapotu auta. „Už dávno jsem zjistil jedno: že lidi jsou důležitější než práce. Nikdy jsem jí nedával přednost před rodinou,“ řekl chladně.

„Ward to dělal vždycky,“ odpověděla stroze.

„Ty ale nejsi on. A navíc jsi říkala, že se po svatbě změnil.“

„To ne, ale vyrůstala jsem s tím, že ať dělá člověk cokoliv, měl by tomu dávat vše. Táta nám to vtloukal do hlavy od dětství.“

„Myslíš, že se v tom nedokážeš změnit?“

Zamračila se. Rozhovor se začal stále více stáčet do oblasti zakázaných témat. Už si vůbec nebyla jistá, co si vlastně myslí. Všechno ji táhlo k Lukeovi, ale z jeho slov měla pocit, že chce, aby se vzdala svého místa a zůstala napořád doma. A to by nikdy nedokázala. Práce ji naplňovala, dávala jí pocit důležitosti a považovala ji téměř za posvátnou. Měla v životě poslání, které by nemohla obětovat umývání nádobí a úklidu.

„Nejsem vychovaná pro to, aby ze mě byla spokojená žena v domácnosti,“ zasmála se hluše.

„Žádné vaření a špinavé plenky, tak to myslíš?“

Tím si tak jistá nebyla, ale on to stejně myslel sarkasticky. „Možná,“ připustila po chvíli. „Dělám důležitou práci. Přináší mi uspokojení. Musím mít pocit, že dávám něco světu.“

Odvrátil se a zadíval se k obzoru, aniž by na to něco řekl. S tím nepočítal. Zamiloval se a měl pocit, že to platí i o ní. Podle všeho to ale nebyla žena pro manželství a odmítala i partnerský vztah. Zbývalo jedině přátelství, ale to by mu nestačilo.

„Nikdy jsem se moc nezabýval vznešenými věcmi,“ řekl konečně. „Chovám dobytek, dělám to rád a uživí mě to. Vždycky jsem si myslel, že by bylo naprosto přirozené, kdybych jednou založil rodinu. Chtěl bych mít děti. Byl bych jim dobrým tátou a postaral bych se, aby měly všechno, co jsem sám v dětství postrádal, třeba milující rodiče a pocit bezpečí.“ Pokrčil rameny. „Mám dojem, že v tomhle moderním světě je to poněkud staromódní ideál, ale přesto nechci nic jiného.“ Zíral do prázdna, bradu zdviženou. Potom vzdychl a otočil se k ní. „Jsem rád, že jsi tady s kluky byla, a to navzdory tomu nepovedenému začátku,“ řekl a opravdově se usmál. „A jestli přijedeš příští rok zase, můžeš vzít tu omladinu ke mně a já jim ukážu, co to znamená mít ranč.“

Choval se mile a přátelsky, ale přesto vycítila, že si zachovává odstup. Bude kamarád, v létě dobrý soused, ale nic víc. Aniž by padlo další slovo, věděla naprosto jistě, že nebude žádný večer v opeře nebo víkendové návštěvy v Houstonu. Věděla to tak jistě, jako by to řekl nahlas.

„Budu si to pamatovat,“ odpověděla posmutněle. „Děkuju.“

„Od toho jsou přátelé přece tady,“ řekl zamyšleně. „Asi už půjdu. Až se vrátíte, dej za mě, prosím, pozor na Kellse. Je to dobrý kluk a byl bych moc nerad, kdyby sklouznul zpátky na šikmou plochu.“

„Postarám se, aby se to nestalo,“ slíbila.

Přikývl. „Takže se měj.“

„Ahoj.“

Dívala se, jak nastoupil do auta, nastartoval a ležérním obloukem vyjel. Tímhle rozhovorem si k němu nejen zavřela dveře, ale úplně zničila něco, co mohlo být krásné a naplnit ji štěstím. Stačilo na to pár chladných slov.

Založila si ruce na prsou a přemítala, co ji nutilo, aby řekla věci, které si vlastně vůbec nemyslela. Měla jsem strach, pomyslela si. Strach riskovat, provdat se a skončit jako rodiče. Nebyla člověk, který by byl nevěrný, a nemyslela si to ani o Lukeovi. Protože však mohla sledovat nevydařené manželství z bezprostřední blízkosti, děsilo ji to.

Práce jí poskytovala bezpečí a jistotu. Věděla, kam ji může dovést, znala tu cestu dobře. Manželství byla pouť bludištěm s falešnými odbočkami, nečekanými překážkami a nebezpečím skrytým za každým rohem. Navíc Lukea skoro neznala. Co když ve skutečnosti není takový, jak se jeví navenek?

Otočila se a vrátila se dovnitř. Dohady neměly smysl. Cítila se opuštěně a prázdně, ale věděla, že je to pro ni to nejlepší. Na takový rozhodný krok byla příliš nejistá. Luke si zasluhoval někoho, kdo by věděl, co chce. Oddanou, láskyplnou a chápající partnerku. Dokázala by být taková? Na tuto otázku si netroufala odpovědět.

PÁTÁ KAPITOLA

Belinda si stále trvala na své nezávislosti, ale pokud přitom očekávala, že ji Luke bude přemlouvat, zažívala zklamání.

Pravidelně si přicházel popovídat s chlapci a Kellse se snažil naučit něco z řemesla. Brával ho s sebou, aby se viděli s Belindou, a choval se stejně přátelsky jako na začátku. Nebyl už ale tak otevřený a vstřícný. Když o tom Belinda přemýšlela, vždy ji zastudilo u srdce.

„Už se nejspíš balíš, že ano?“ zeptal se pár dní před tím, než jí končila dovolená. Opíral se o sloupek na přední verandě jejího domku. „Jsi ráda, že už odjedeš?“

„Moc ne,“ odpověděla opatrně. „Chlapci se tady hodně naučili a ještě si užili legrace. A pro mě to bylo…“ zaváhala, jak hledala výstižná slova. „I já jsem se leccos naučila. A líbilo se mi tu. Čeká na mě ale práce. Nic netrvá věčně, ani dovolená.“

„Kdyby ano, už by to nebyla taková legrace,“ poznamenal Luke a očima přejel po její štíhlé postavě v džínách a pleteném svetříku. „Kolik je ti let?“ zeptal se najednou.

Belinda překvapeně zamrkala. „Dvacet sedm.“

Luke přimhouřil oči a tiše hvízdl. „Čím budeš starší, tím horší pro tebe bude vzdát se nezávislosti. Stáhneš se do své ulity a už z ní nikdy nevyjdeš. Ne nadarmo se říká, že zvyk je železná košile.“ Mluvil pochmurně a stejně zachmuřeně se i tvářil.

Belinda ho probodávala pohledem. „Je to moje ulita. Každý má právo dělat si, co uzná za vhodné.“

„Je škoda promarnit mládí v práci, ať už sebedůležitější a sebevýznamnější. Spousta žen dokáže skloubit manželství a kariéru a dokonce má i děti. Není to nemožné, zvlášť když mají partnera, který je ochoten ke kompromisům.“

„Já nechci dělat kompromisy,“ stála si Belinda tvrdohlavě na svém. V zelených očích jí blýsklo. „Říkám ti, že jsem šťastná tak, jak jsem. A vůbec, nemáš právo rozhodovat o mém životě. Já ti přece taky nekážu a nedávám rady, jak máš žít.“

„Máš kočku?“

„Na co kočku?“

„Abys měla společnost,“ vysvětlil jí. „Nemůžeš žít úplně sama. Budeš se cítit opuštěně.“

„Kočky nesnáším.“

„Lžeš.“

Začínala se vztekat. „Dobře, tak mám ráda kočky, ale nemám čas, abych se o nějakou mohla starat. Kdo si vůbec myslíš, že jsi, abys mě poučoval?“

„V tom případě si můžeš pořídit takovou tu japonskou věcičku, kterou nemusíš krmit a taky po ní uklízet,“ nenechal se Luke vyvést z míry.

„Nechci elektronické zvíře.“

„Mám jedno takové na počítači,“ pokračoval Luke laškovně, jako by nevnímal Belindinu vzrůstající podrážděnost. „Štěká, vrčí a skotačí po obrazovce. Některá dokonce rostou a vyvíjejí se.“

„To je senzace. Přesně to, co potřebuju: psa, který by mi hlídal počítač.“

„Je roztomilý.“

Belinda si v duchu vyčítala, že nedokáže z Lukea spustit oči.

Dlouhé svalnaté nohy, štíhlé boky a široký hrudník. Je sexy, připouštěla, ale začínám to s ním přehánět. Nemůžu k němu zase přilnout zrovna teď, když se mi skoro podařilo se od něj včas citově odpoutat. Budu rozumná, sama vím nejlíp, co je pro mě nejlepší, říkala si Belinda v duchu.

„Příště vymyslí elektronické zvířátko v životní velikosti a člověk mu taky bude muset dávat jíst a pít. Co je proboha špatného na skutečných?“

„Nejde mi to na rozum, zlato,“ zamumlal Luke překvapivě něžně a vzápětí se rozesmál, když viděl, jak z jeho projevů něžnosti zrudla. „Ty odmítáš manželství, ne já.“

„Jakou má elektronické zvíře souvislost s tím, že se nechci vdávat?“

Pomalu roztáhl rty do úsměvu. „Budeš moct čemu projevovat city, co sevřít v náručí. Bude ti dělat společnost.“

„Chtěla bych tě vidět, jak vřele objímáš kus elektroniky,“ zamumlala Belinda zlostně. „Co má proboha tohle všechno znamenat, Lukeu?“

Luke poodstoupil od sloupku, přiblížil se k Belindě na několik centimetrů a zadíval se jí do tváře, která znachověla. „Chtěl bych objímat tebe, Belindo,“ řekl něžně. „Když bychom měli večer po práci, mohli bychom sedět na pohovce a dívat se spolu na televizi. Nebo bychom si za ospalých letních nocí mohli lehnout do houpací sítě a líbat se při koncertu cvrčků. Ráno, když bychom nemohli dospat, bychom si mohli dát společně kávu s koláčem. Můžeš tohle dělat s virtuálním mazlíčkem nebo se zákoníkem práce?“

Belinda se zlobila sama na sebe, že jí při Lukeových slovech srdce tak divoce buší. Široce otevřenýma očima plnýma obav pohlédla do jeho. V duchu bojovala sama se sebou. „Mám strach!“ vykřikla konečně. „Bojím se, tak je to. Nevěřím, že by to mezi námi mohlo být tak… krásné, že by to bylo napořád. Že by nám to vydrželo. Je to příliš krásné, než aby to byla pravda.“

„Já vím a taky vím proč.“ Dotkl se její zčervenalé tváře konečky prstů a zlehka po ní přejížděl. „I já jsem trochu nesvůj. Od přátelství k intimnímu vztahu je velký kus cesty. Máme ale hodně společného a teď nemám na mysli jenom dobytek.“ Prsty mu sjely k jejím měkkým rtům. „Neodháněj mě jen kvůli práci. Máme čas na to, abychom se k sobě dostali blíž. Nezahazuj tuhle šanci jenom proto, že máš strach.“

Belinda ucukla, jako by jí jeho prsty vypálily na kůži znamení. V její tváři se zřetelně odrážely pochybnosti a zmatek. „Nechci, abych… nechci nikomu patřit,“ vyhrkla nakonec. „Když zůstanu sama a budu závislá jen sama na sobě, nebude mi moct nikdo ublížit.“

„Možná ne,“ připustil Luke. „Ale taky nikdy nebudeš vědět, jaké to je cítit vzájemnou lásku. Máš velké a dobré srdce. Věnovala jsi svůj čas, úsilí a lásku tady těm klukům v táboře. Proč je pro tebe tak těžké udělat totéž i s mužem?“

„Láska nevydrží,“ vzdychla Belinda nešťastně.

„Ale ano,“ zaprotestoval Luke. „Pokud dokážeš dělat kompromisy, tak vydrží. V životě nedostaneš nic se zárukou vrácení peněz, ale pokud mají lidé laskavé srdce a něco společného, obvykle neskončí u rozvodového soudu. Podívej se na starší páry, ti lidé jsou spolu třeba padesát nebo i víc let. Věřím, že pokud dáš lásce šanci, může vydržet.“

Unaveně vzdychla. „Já tomu nevěřím. Promiň, ale já mám pocit, že šťastné konce jsou jenom v pohádkách.“

„Jsi cynická,“ nesouhlasil Luke. „Zkus to. Seber odvahu a riskni to.“

„Nejsem hazardér. Jsem konvenční a konzervativní žena, která nemá smysl pro dobrodružství. Nikdy neriskuj u.“

Luke smutně zavrtěl hlavou. „Je to škoda. Mohla bys, Belindo, tolik co dát. Ale ty se uzavíráš do svého strachu.“

„Já nemám z ničeho strach,“ vypálila na něj.

„Kromě lásky.“

Chtěla na to něco říct, ale nějak nemohla najít ta správná slova.

Cvrnknul ji ukazováčkem do nosu a usmál se. „Ty možná házíváš flintu do žita, ale já ne. Jen si utíkej dál, miláčku. Až se unavíš a budeš se chtít vrátit zpátky, budu tady.“

„Proč?“ zeptala se s pocitem úzkosti.

Oči mu zazářily. „O tebe stojí za to bojovat, nemyslíš? A když něco chci tolik, jako chci tebe, dokážu být neuvěřitelně tvrdohlavý.“

„To je jenom fyzická přitažlivost,“ zamumlala Belinda.

„Ne.“

„Jsem pak pro tebe něčím zvláštním a výjimečným?“

„Přesně tak,“ souhlasil Luke. Zvedl jí bradu a vtiskl jí krátký, tvrdý polibek. „Tak dobře, nebudu se vnucovat. Ale ne aby sis myslela, že mi utečeš. Jsem jak gumový míč. Pořád budu skákat zpátky.“

„Nerozmyslím si to,“ procedila skrz zuby.

Luke se jenom zasmál, nasedl do auta a odjel.

„Nerozmyslím,“ křikla za ním ještě jednou. Najednou si uvědomila, že se na ni všichni chlapci dívají, takže se rychle otočila a zašla do domku.

Příštích pár dní uběhlo rychle jak Belindě, tak Kellsovi. Když Kells nastupoval do auta, které je mělo odvézt zpátky do Houstonu, skoro se rozbrečel. Všichni chlapi, kteří pracovali na ranči, přišli jako jeden muž k autu, potřásli si s ním rukou a popřáli mu hodně štěstí.

„Nashle příští léto,“ řekl mu jeden z nich bodře. „A drž se dál od malérů!“

„To slibuju,“ usmál se smutně Kells. „Budete mi moc chybět.“

„Ty nám taky, synku,“ souhlasil další z mužů. „Hodně se uč, protože dělat na ranči je dneska mnohem složitější než dřív. Pokud nemáš vzdělání, nevíš ani, kolik ti kdo dluží.“

„Budu si to pamatovat,“ slíbil Kells.

Luke stál u sedadla řidiče. Belinda se pokoušela tvářit vesele, ale vůbec jí to nešlo. Vzhlédla do Lukeových pomněnkově modrých očí a píchlo ji u srdce. Choval se přátelsky a srdečně, ale byl najednou odtažitý a vzdálený, jako by k ní necítil ani trochu vášně a lásky.

Jeho postoj ji mátl a zároveň bolel, ale snažila se nedat na sobě nic znát. Podala mu ruku. „Děkuju za pomoc,“ řekla s nuceným úsměvem. „Bez tebe bych to nikdy nezvládla.“

Luke se podíval na hochy nastupující do auta, usmál se a zamával jim. „Měla jsi dobrou skupinu. Jak už jsem řekl, pokud přijedete i příští léto.“

„Asi ne.“ Toto bolestné rozhodnutí učinila předešlé noci. Už nikdy nechtěla Lukea spatřit. „Nabídnu pozemek k prodeji. Když si pospíšíš, můžeš to stihnout před Parksem.“

Luke se na ni ohromeně díval. „Myslel jsem, že se ti tábor zdál jako dobrý nápad.“

Belinda zavrtěla hlavou. „Skrývalo se v něm příliš nástrah. Kdyby nebylo tebe, byl by Kells ve vězení. Vůbec jsem nevěděla do čeho jdu, i když to nakonec vyšlo lépe, než jsem očekávala.“ Namísto do obličeje se mu upřeně dívala na horní knoflík košile. „Rozhodla jsem se přenechat takové speciální tábory lidem, kteří vědí, co dělají. I když jsem měla jen ten nejlepší úmysl, nebyla jsem daleko od katastrofy.“

„To je zvláštní. Já jsem měl pocit, že jsi udělala kus práce.“

Váhavě se usmála. „Počkáme a uvidíme.“

Luke stiskl rty. „Mám dojem, že jsi ráda, že odjíždíš,“ odpověděl bezmyšlenkovitě.

Belinda zaváhala. Málem jí ujelo, že se cítí hrozně prázdná a sama a že ráda vůbec není. Ten okamžik ale pominul. „Máš pravdu,“ řekla s náznakem úsměvu. „Jsem ráda, že se vrátím ke své práci.“ Pak mu podala ruku. „Ještě jednou děkuju.“

Vzal ji za ruku, propletl prsty mezi jejími a sledoval, jak při tom dotyku zalapala po dechu. Něco silného k němu cítila, věděl to. Byla ale vyděšená, a tak chtěla vzít do zaječích. Soudil tak podle toho, že měla úplně ledové ruce, nejistotou se jí chvěla oční víčka a přestože se pokoušela podívat se mu do očí, nedařilo se jí to.

„Kdo neriskuje, nic nevyhraje,“ zašeptal.

Zvedla oči a nechala se pohltit pomněnkovou modří. „Rodiče…“

„Jenže ty jsi ty a rodiče jsou rodiče a totéž platí i u mě,“ odpověděl prostě. „Život je riziko. Všechno je riziko. Pokud nebudeš nikdy riskovat, pokud budeš pořád chtít mít jistou půdu pod nohama, co to bude za život? Jenom monotónní rutina.“

„Nerada riskuju,“ řekla stroze.

„Můžeš se to naučit,“ řekl přemítavě. „Bude to tvrdé, ale jinak to asi nepůjde.“

„To záleží na mně,“ odpověděla vyhýbavě. „Ty mi nemáš co radit, jak mám žít svůj život.“

„Tak nemám, hmm?“

„Přesně tak,“ poznamenala neoblomně. „Odjíždím a vracím se ke svému životu a práci.“

„A to ti úplně stačí ke štěstí?“

„Ano a jsem ráda, že jsi to konečně pochopil.“ Napřímila se.

V jeho úsměvu bylo nyní něco zvláštního, jako by na ni něco chystal. „Chápu to lépe, než si myslíš. Když už ses tedy rozhodla vrátit se do Houstonu ke své dokonalé práci, chtěl bych ti s sebou něco dát.“

Přešel k ní, přitáhl si ji k sobě a jako ve scéně v klasickém hollywoodském filmu ji lehce ohnul přes svou paži, s šibalským úsměvem se k ní naklonil a dlouze a vášnivě ji políbil. Belinda měla pocit, že se na místě rozplyne. Její hladové rty bolestně odpovídaly na jeho polibek, tělo jí pulsovalo k zbláznění z dotyku s jeho. Celou tu dobu se k němu pevně tiskla a bezmocně sténala. Musel jí uvolnit ruce a chvilku ji přidržet, dokud nebyla schopná stát sama.

Po několika vteřinách se dovrávorala do auta a k pobavení celého osazenstva se s obtížemi pokoušela zasunout klíček do zapalování.

„Vsadím se, že se dívá na filmy pro pamětníky,“ ozval se Kells škodolibě.

„Můžete být zticha?“ požádala je Belinda. „Musíme už konečně odjet. Na shledanou, pane Craigu!“ zmohla se na chraplavé rozloučení.

Ladným obloukem si sundal klobouk a obřadně se uklonil. „Au revoir, slečno Jessupová,“ zavolal za ní.

Belinda sešlápla plyn možná až příliš prudce. Auto s cukáním vyjíždělo k bráně a Luke se škodolibě smál. Byl nadšeným rybářem a tohle byl ten největší turnaj v jeho životě. Tuhle divokou rybku prostě dostane. Bude to vyžadovat trpělivost a sílu ducha, ale tyhle vlastnosti mu nikdy nechyběly. Nasadil si klobouk a s pohvizdováním se vydal ke kravínu.

První dva týdny, kdy byla Belinda v Houstonu, cítila nepříjemné prázdno. Netušila, jak bude bez

chlapců osamělá. Za ty týdny si na ně opravdu zvykla. Teď jí připadalo, jako by se odstěhovala od rodiny. A navíc se jí stýskalo po Lukeovi. Skoro tomu nechtěla věřit.

Po jednom hodně nabitém dopoledni odcházela od soudu a na schodech v zamyšlení téměř vrazila do Kellse.

Celý zářil. „Něco vám nesu ukázat,“ řekl a vytáhl list papíru.

Pořádně si ho prohlédla a pak skoro zalapala po dechu.

„Ale to je výborné, Kellsi!“ Bylo to vysvědčení a na něm jednička z angličtiny, matematiky a fyziky. Pořád se usmíval.

„Doma si myslí, že mi přeskočilo, protože pořád ležím v knihách. Když vytáhnou pití, nevšímám si jich. Sedím doma a učím se. Nakonec se ukázalo, že to není zas až tak těžké, jenom to chce mít motivaci.“

„To je ono, Kellsi. Jsem na tebe moc pyšná.“

Vypadal, že by ještě něco řekl. „Děkuju. Myslíte, že byste to mohla říct panu Craigovi?“

Belinda zvážněla.

„Nejsme spolu v kontaktu.“

„Ale napsat byste mu mohla, ne?“ nevzdával se.

Musela souhlasit, i když se jí dvakrát nechtělo. Povzdechla si. „Snad bych mohla, když uvážím, jak rád o tvém úspěchu uslyší. Napíšu mu.“

„Děkuju, slečno Jessupová. A nejenom za ten dopis, ale taky za to, že jste mi věřila,“ dodal slavnostně. „Všichni si vždycky mysleli, že jim nestojí za to se se mnou vybavovat.“

„Mně to za to stojí,“ usmála se. „A pan Craig ti taky věří.“

„A to mě právě pohání,“ řekl jí. „To, jak mi na příští léto nabídl práci. Než tam ale odjedu, chci se toho naučit co nejvíc, chci, aby na mě byl pyšný i on.“

„Určitě bude.“

„Tak já už musím. Chodím večer do kurzu španělštiny,“ vyrazil jí dech. „Na ranči je to potřeba, je tam pár kovbojů z Mexika. Takže zatím nashle.“

Zamávala mu a pak se zamyslela nad jeho ambicemi. Před pár měsíci to byl kluk zralý pro polepšovnu.

Přemýšlela, kolik dětí jako Kells nikdy ničeho nedosáhne jenom proto, že jim nikdo nevěří. Z Kellsova úspěchu měla dobrý pocit. I kdyby z bažiny chudoby dokázala vytáhnout jen jeho, její práce měla smysl. Nechápala, proč to ten tvrdohlavec v Jacobsville nedokázal pochopit.

Pak si vzpomněla, jak se jí ptal, jak by se jí zamlouvalo pracovat v Jacobsville, a na svou odpověď. Řekla mu, že svou práci může dělat jedině v Houstonu. Ale to nebyla pravda. Jenže se bála. Nechtěla se zamilovat a vdát. Jediný, na koho se chtěla vázat, byla ona sama.

Šla k autu a cítila se tak špatně, jako už dlouho ne. Litovala, že Lukea kdy potkala.

Ignorovat Kellsovu prosbu, aby Lukeovi napsala, se ukázalo hodně těžké.

Výčitky svědomí Belindu nakonec přinutily, aby mu napsala aspoň pár slov. Dopis byl v přátelském duchu, ale ne intimní, a věcný. Správná slova se jí podařilo vybrat až na dvacátý pokus. Dopis odeslala a čekala.

Odpověď přišla, ale jiná, než předpokládala. Po jednom únavném soudním sezení se dovlekla ke schodům do bytu, u kterého spatřila stát někoho povědomého. Měl tmavě modrý oblek a kravatu a podle toho, jak vypadal, by vůbec neřekla, že je rančer.

„Luke!“ vyrazila ze sebe.

Zasmál se a sevřel ji v náručí a hned ji začal líbat. Všechno jí popadalo na zem, ale o nic se nestarala, jen mu vracela polibky. Až tehdy jí došlo, jak moc jí scházel.

„Ani se nemusím ptát, jestli se ti stýskalo,“ prohodil mezi polibky. „Co takhle večeře?“

„Umírám hlady,“ vyhrkla. „Nic tady ale nemám.“

„Kousek odsud je dobrá a útulná restaurace. Zamluvil jsem nám stůl,“ řekl. „Dej si věci dovnitř a můžeme jít.“

Nejradši by se ho vůbec nepouštěla, až se tomu musela zasmát. „Ráda tě zase vidím,“ snažila se o normální tón, zatímco po zemi sbírala, co jí předtím vypadlo.

„Já tebe taky,“ usmál se na ni. „Vypadáš unaveně.“

„Byl to dlouhý týden.“ Než zasunula klíč do zámku, zadívala se mu do očí. „Vlastně několik dlouhých týdnů,“ přiznala.

„Já vím.“

Položila všechno do křesla a obrátila se k němu. Taky nevypadal zrovna nejsvěžeji. Tak dlouho ho neviděla, že od něho nedokázala odtrhnout pohled.

Ani Luke se nemohl na Belindu vynadívat. Měla na sobě béžový kostýmek a boty na vysokém podpatku, které zdůrazňovaly její štíhlé nohy. Krásné zlaté vlasy se jí vlnily až po ramena a moc jí to slušelo.

„Pokud chceš večeřet, máš deset vteřin na to, aby ses na mě přestala tak dívat, nebo s tím něco budu muset udělat.“

To si přála. Opravdu. Jenže nejdřív bylo potřeba pár věcí dořešit, a tak se usmála a pohled sklopila. „Tak dobře. Ještě se trochu upravím.“

Zatímco se líčila, podíval se na počítač na jejím stole. Vedle ležela krabice s novým softwarem a na ní byl namalovaný pes.

„Vidím, že sis koupila toho psa,“ řekl, když se vrátila do obýváku.

Podívala se, kam se dívá a opatrně se zasmála. „Nebyl to špatný nápad.“

„Říkal jsem ti to. Můžeme?“

Přikývla a vzala si kabelku. Už už chtěla otevřít dveře, když ji zastavil. „Je ta rtěnka neslíbatelná?“ zeptal se hlubokým hlasem. Skoro ani nedýchala. „Měla by.“

„Tak to vyzkoušíme.“

Přitáhl si ji k sobě a zadíval se jí upřeně do očí, až se celá rozechvěla. Teprve pak se k ní sklonil a dlouze ji políbil.

Kabelka jí vypadla na zem už podruhé to odpoledne, natáhla ruce a Lukea objala. Polibek stále trval.

Stála na špičkách a tiskla se k němu, když najednou přestal. Modré oči, živější, než jak si je pamatovala, se jí zabodávaly do jejích zelených a Luke jako by zvážněl. Vypadal tak střízlivě, až z toho začínala být nervózní.

„Když mi teď řekneš, že pro tebe práce znamená víc než já, odejdu hned, než bude pozdě,“ řekl hrubým hlasem.

Vyděšeně zamrkala. Trhaně se nadechla. „Ty týdny…“ začala nejistým hlasem.

„Ty roky,“ opravil ji a rty se mu zase nebezpečně přiblížily. Tentokrát to byl tvrdý a naléhavý polibek. Tentokrát ho cítila až hluboko v sobě a byl tak vášnivý, že se roztřásla, když se zase narovnal.

Snažila se vzpamatovat. „Když odejdeš, půjdu s tebou,“ vyhrkla a tváře jí přímo hořely.

„Přijel jsem sem jenom proto, abych to slyšel. Ale že ti to trvalo!“

Přitiskla se k němu a zabořila obličej do saka. Luke ji objal. „Pořád se ale bojím, víš?“ zašeptala.

„Každý se bojí. Nejenom toho, že šlápne vedle v lásce, ale taky si někoho vzít a mít s ním děti. Jsou to velké životní kroky a ti, kteří se jich nebojí, většinou skončí rozvodem nebo ještě hůř. Musíš si být naprosto jistá, ale stejně riskuješ.“

„Jestli do toho půjdeš se mnou, já to riziko podstoupím,“ řekla Belinda po chvíli. Najednou se cítila lehká jako pírko.

Znovu si ji přitáhl k sobě a sklonil se k ní. „Chci být s tebou navždycky od té chvíle, kdy jsme se viděli poprvé,“ šeptal. „Celý život čekám na ženu, s kterou bych dokázal žít. A to jsem se ti nelíbil.“

„Jenom ze začátku,“ protestovala se smíchem.

„Prý jenom ze začátku! Vždyť jsi byla proti mně pořád!“ Narovnal se a zadíval se jí do očí. „V Jacobsville se práce pro veřejnou obhájkyni určitě najde,“ prohlásil s jistotou. „Nejenom houstonské děti mají problémy.“

Smutně se usmála. „Chtěla jsem mít jistotu,“ přiznala se. „Nesnesla bych, kdybych měla být pořád s tebou, kdybych… kdybych byla sama, kdo…“

„Kdo co?“ zeptal se smyslně.

Zírala mu na kravatu. Byla modrá s jemným vzorkem. Jemně ji rýpl palcem do žeber. „Kdo co?“

Opřela se o něho čelem a řekla: „Kdo by miloval.“

Následovalo dlouhé tíživé ticho. Zvedla hlavu a podívala se mu do očí. Byly modré jako nikdy.

Dlouho se z toho pohledu ale netěšila, protože ji hned zvedl k sobě a začal ji líbat. Slyšela, jak jí mezi polibky šeptá, jak ji miluje. A pak už neslyšela nic, kromě tlukotu svého srdce.

Po dlouhých mučivých minutách mu odpočívala v náručí na pohovce, s rozepnutými šaty a rozcuchanými vlasy. Taky Luke měl rozepnutou košili, kravata ležela někde v koutě a Belinda si pohrávala s chloupky na jeho hrudi.

„Chtěli jsme do restaurace,“ připomněla mu. „Nikam nepůjdeme, nemám hlad.“

„Ale já ano,“ zasmála se. „Jako vlk.“ Přejížděl jí prstem po výšivce na podprsence. „Všechno zkazíš,“ zašeptal. „Zrovna teď, když tě chci dokonale poznat.“

Belinda se opět zasmála a odstrčila mu ruku, aby se mohla zase zapnout. „Nech mě, ať se zapnu, ty pokušiteli,“ škádlila ho.

„Copak ti bráním, ty jedna?“ bránil se. „Na to budeme mít ještě dost času,“ připomněla mu. Zadívala se mu do očí. „Chtěla bych se vdávat, co ty na to?“

„Jsem pro, taky se chci ženit,“ souhlasil s úsměvem. „A bude to svatba se vší parádou. Družičkou bude samozřejmě moje malá neteř.“

„Za svědka mi půjde Marianne,“ vyhrkla Belinda. „Už si ji představuju v nějakém parádním kostýmku!“

„Svatba se vší parádou!“ opakoval Luke. „A pak budeme chovat dobytek a vychovávat děti a společně zestárneme.“

Spokojeně se k němu přitulila a překypovala štěstím. „Zní to tak krásně.“

„Mně taky. Ale stárnout budeme pomalu, mám v sobě totiž ještě hodně šťávy.“

„To jsem si všimla.“

„Přímo teď?“ skláněl se nad ní se zájmem a smyslně si ji prohlížel.

„Miluju tě,“ zašeptala. „Já tebe taky,“ usmál se.

Na dlouhou chvíli to bylo to poslední, co si řekli.

Svatba byla událostí, jakou Jacobsville dlouho nevidělo. Přišli všichni, dokonce i zamračený Cy Parks, který přišel v obleku a přinesl svatební dar. Byli tam i Ward Jessup s těhotnou Marianne a její tetou Lillian. Elysia CraigováWalkerová s manželem Tomem přivítali Belindu do rodiny a jejich dcera Crissy byla za družičku. Belinda byla v bílých krajkových šatech s vlečkou a krajkovým závojem. Měla kytici růžových poupat, a když jí novomanžel zvedl závoj, aby ji poprvé políbil jako svou ženu, na tváři se jí zaleskly slzy dojetí a štěstí.

Před kostelem vytvořili kovbojové z Lukeova ranče uličku a na šťastný pár, když kolem nich procházel, házeli konfety. Jeden z nich byl čerstvým absolventem střední školy a na ranč nastoupil teprve

pár dní před svatbou. Na hlavě měl široký klobouk, kolem krku mu vlál červený šátek, na sobě měl džíny a kostkovanou košili a na tváři široký úsměv. Byl to Edward Kells.

Manželé mu zamávali, ale to už nasedali do limuzíny, která je měla odvézt na ranč, aby se převlékli a mohli pohodlně přijet na hostinu, kterou pro ně ve svém honosném domě na okraji Jacobsville připravil Matt Caldwell.

Nasedli do auta a rozjeli se k ranči. Luke se podíval na Belindu a v očích měl víc, než by kdy dokázal vypovědět. „Tohle je ten nejkrásnější den v mém životě,“ zašeptal. „Paní Craigová.“

„Můj taky, pane Craigu.“

Přitáhl si ji k sobě a políbil ji. Před kostelem se zatím dav lidí pustil do přetřásání této jedinečné společenské události. V limuzíně se ale dva páry očí upíraly už jen do budoucnosti. A dvě srdce tloukla ve společném rytmu.