Diana Palmer

Magická přitažlivost 03. Dvojí svatba

PRVNÍ KAPITOLA

Tansy Deverellová už zase zmizela a byl to už celý týden, co byla nezvěstná. Christophera Deverella velice znepokojilo, když svoji matku, které bylo teď něco přes šedesát, nemohl najít. Ještě víc ho ale znepokojilo to, že ji nemohla nalézt ani renomovaná Lassiterova detektivní agentura v texaském Houstonu. Chris se vrátil domů z cesty do Španělska právě ve chvíli, kdy byla celá rodina jejím zmizením naprosto vyvedená z míry. Tansy byla široko daleko známá svým bláznivým životním stylem a tendencí způsobit skandál všude, kam se jenom vrtla.

Chrisův starší bratr Logan žil v Houstonu se svojí ženou Kit a synem Brycem. Tansy se po Loganově svatbě chovala snad ještě bezuzdněji než obvykle. Byla diabetička, musela si několikrát denně píchat inzulín a musela dodržovat velmi přísnou dietu. Chris měl oprávněné obavy, že na svých výletech pravděpodobně tento životní styl porušuje. Při své poslední eskapádě téměř skončila v harému na Středním východě. Na ženu, které už bylo Šedesát, byla Tansy skutečným dobrodruhem. Stáří by muselo běžet opravdu velmi rychle, aby mě dohonilo, říkávala často. A rozhodně nepřeháněla.

Chris odcestoval do Jacobsvillu v Texasu navštívit svého bratrance Emmeta Deverella. Dřív, pokud by se zrovna nezbláznil, k němu nejezdil, ale teď, co si vzal Melody a usadili se s jeho třemi dětmi z prvního manželství, Emmet změkl. Vedl ranč Tedu Reganovi a měl na něm i svůj podíl. Bylo to velmi příjemné místo a bylo klidně možné, že se tam Tansy mohla zastavit. Jenže Emmet bohužel ke Chrisovu zklamání o Tansy neslyšel už několik dlouhých měsíců vůbec nic.

Chris projel městem a objednal si oběd v jedné prvotřídní místní restauraci. Seděl sám u stolu v rohu místnosti se svým steakem a salátem a už dlouhou dobu přemýšlel o své matce. Logan se nevzrušoval víc, než musel. Bylo až s podivem, do jaké míry se oba bratři během let změnili. Logan byl strohý a úzkostlivý. Teď, když se oženil, byl ale uvolněný a poněkud méně úzkostlivý. Když byl Chris mladší, byl skoro stejně potrhlý jako jeho matka a ženy prolétávaly jeho životem jako motýlci. Teď mu bylo třiatřicet a tragická autonehoda ho přinutila změnit náhled na svět. Na jeho kdysi hezkou tvář nebyl zrovna ten nejhezčí pohled. Dvě dlouhé jizvy mu na úzkém obličeji způsobilo roztříštěné sklo. Oslepl na jedno oko a jenom velké umění plastického chirurga ho ušetřilo výraznějšího znetvoření. Jizev se nemohl úplně zbavit a neustálý pobyt v nemocnicích ho už unavoval.

Rozhodně se ale nedalo říct, že by působil odpuzujícím dojmem. Měl úzkou tvář, čistou olivovou pleť a výrazné černé oči s hustými černými řasami a obočím a ostře řezaná ústa, která měla po většinu času víc sarkastický než pobavený výraz. Byl to vysoký štíhlý svalnatý muž a jeho tělo bylo po týdnech plavby u španělských břehů vypracovanější než kdykoliv předtím. Rád poměřoval sílu svých svalů s vlnami a větrem. Muž s tolika penězi, které zdědil po otci, si mohl dělat všechno, co si jenom zamanul. Na rozdíl od Logana, který s radostí a nadšením pracoval v rodinné firmě, investoval Chris své dědictví v mezinárodních společnostech a za necelých deset let se mu podařilo je ztrojnásobit. Mohl si pohodlně a bez jakýchkoliv problémů žít z úroků a neměl žádný důvod k tomu, aby měl nějaké stálé zaměstnání. Jenom jaksi bokem se společně s jedním přítelem, se kterým se kdysi plavil ve Španělsku, zabýval navrhováním stavby jachet. Měl inovační a velice úspěšné nápady a jeden z jeho modelů dokonce dovedl svého majitele až do finále závodu Amerického poháru. Za tenhle svůj nápad a také za několik dalších, které šly velice rychle na odbyt, dostal dobře zaplaceno.

Svoje investice si hlídal ostražitě jako jestřáb. Jenže další navyšování vlastního jmění ho už vůbec neuspokojovalo ani nelákalo. Bezstarostná existence svobodného muže, která mu připadala tak zábavná ještě v době, kdy mu bylo něco kolem dvaceti let, mu teď byla protivná. Už nepovažoval ženy za něco, co je možné s vynaložením určitého úsilí dobývat, a ani ho to nebavilo. Netěšila ho ani pozornost pohledných žen – lovkyň bohatství. Cítil se zhrzený a jeho život byl najednou prázdný, nudný a nenaplněný.

Vzal do prstů prázdný kávový hrnek, což bylo znamením pro servírku, aby mu dolila.

„Mohu vám posloužit ještě něčím dalším?“ ptala se příjemně a v duchu posuzovala znaleckým okem jeho drahé šaty i luxusní boty.

Zakroutil hlavou: „Díky. To mi stačí.“ Nepobídl ji, aby tady zůstala a povídala si s ním. Je mladá a velmi hezká, ale takových je na světě spousta. Záviděl Loganovi jeho spokojený rodinný život. Možná, že manželství není nakonec tak špatná věc. A jistě i to malé dítě přináší potěšení. Chris zbožňoval svého nového synovce a nakupoval pro něho výchovné hračky. Tansy to pobavilo do té míry, že mu vřele doporučovala, aby se co nejdříve oženil a měl vlastní děti.

Pokrčil nad tím s úsměvem rameny. Nikdy neměl žádný vážný vztah s nějakou ženou. Jeho romantická sblížení byla až doposud povrchní, příjemná a krátká. Teď měl ale velice silný pocit, že mu něco chybí. Dospěl k názoru, že kromě přítele, který s ním stavěl jachty, nemá vlastně nikoho blízkého. Většina jeho přítelkyň se už dávno provdala. Cestoval sám, jedl sám, spal sám. Zvlášť po té nehodě se cítil starý.

„Promiňte, nejste Christopher Deverell?“

Ten hlas byl tichý, rozvážný a příjemně zastřený. Podíval se na tvář, které patřil. Vůbec to není špatné, pomyslel si. Světle šedé oči, hezká pleť, zakulacená brada, dlouhé zrzavé vlasy s vlnou nad obočím tenkým jako čára tužkou.

Její celkové vzezření na něho dělalo dojem vzpomínky na třicátá léta.

„Jak víte, kdo jsem?“ zeptal se bez zájmu.

„Je to moje povolání.“ Vytáhla z kabely blok a pero. „Pracuju pro Weatherbyovo zpravodajství. Nejsme tak velcí jako Associated Press, ale snažíme se je dostihnout,“ pousmála se. „V tomhle případě se pokoušíme nalézt vaši matku.“

Napil se kávy. „Vítejte v klubu.“

„Myslím si, že se asi skrývá,“ pokračovala. „A můžu upřímně prohlásit, že jí to nemám za daných okolností za zlé, ale přece.“

„Sedněte si,“ řekl úsečně. „Bohužel jste na mojí slepé straně.“

„Vaší… co?“

Otočil hlavu a podíval se na ni, aby si mohla prohlédnout, jaké nenapravitelné škody napáchala autonehoda na jeho kdysi tak hezké tváři. Slepé oko v důlku nad dvěma hlubokými jizvami

a ještě jednou menší, která se nacházela hned pod nimi, se na ni nehnuté dívalo. Poškození nervu bylo velmi rozsáhlé.

Zadržela dech a posadila se, viditelně rozrušená. „Promiňte! Nevšimla jsem si.“

„Většina lidí to vlastně zjistí, až když se na mě nějakou chvíli dívá,“ vysmíval se sám sobě. Opřel se do židle a sundal si sako. Zůstal sedět jenom v bílé košili, která zakrývala jeho širokou chloupky porostlou hruď. V takové pozici byly velice zřetelně vidět jeho mohutné svaly a v té chvíli převážná většina žen obyčejně odvracela znepokojeně oči.

„Pokud jde o vaši matku,“ snažila se pokračovat.

„Nejdřív mi řekněte, kdo vlastně jste?“

Zaváhala.

„Jsem Della Larsonová.“

Přikývl. „Vy snad máte nějaké ponětí, kde by mohla moje matka teď být?“

„Ovšem.“ Zalistovala ve svém poznámkovém bloku. „Naposled ji spatřili v malé vesničce u Londýna, která se jmenuje Back Wallop.“

„Co by tam dělala?“

„No tam přece žije on,“ odpověděla překvapeně.

„Kdo je ten on?“ zamračil se.

„Podívejte, je to vaše matka, ne moje. Copak vy ani nevíte, že se už před nějakou dobou zapletla s jakýmsi členem parlamentu?“

„Členem parlamentu?“ skoro vykřikl Chris.

„No samozřejmě, přece s lordem Cecilem Harveyem. Je členem Horní sněmovny a patří do okruhu příbuzných Windsorů.“ Potřásla hlavou. „Vážně nemůžu uvěřit tomu, že tohle nevíte!“

„Byl jsem ve Španělsku na dovolené.“

„Bylo to už ve všech bulvárních novinách.“

Tvář mu ztvrdla a bylo patrné, že se cítí dotčený. „Nečtu skandální plátky,“ řekl upjatě.

„Když tak uvažuju o tom, jak často se tam objevuje vaše jméno, tak bych tomu i docela věřila. Vzpomínám si například, jak jste byl nejmíň dva týdny na titulních stránkách, když vás ta italská hraběnka zažalovala o otcovství svého dítěte.“

„Teď ale mluvíme o mé matce, pokud se nepletu,“ přerušil ji stroze.

Ušklíbla se. „Je mi líto. Obávám se, že jsem se nějak dotkla vašich citů. Ale vraťme se k věci, paní Deverellovou vyfotografovali zrovna ve chvíli, když vycházela s lordem Harveyem z londýnského hotelu. Povídá se, že se prý chce rozvést a oženit se s vaší matkou. Mimochodem, vůbec jí nejste podobný,“ poznamenala. „Má modré oči a světlou pleť, skoro bych řekla dívčí.“

„Bratr i já se podobáme otci. Byl to Španěl.“

„Španěl?“ Zamračila se rychle si zkontrolovala svoje poznámky v bloku. „Tak tohle mi teda neřekli, to je pro mě novinka. Podle mých informací by váš otec měl být údajně francouzský šlechtic.“

„Náš nevlastní otec byl Francouz.“ Vůbec se mu nechtělo na toho muže vzpomínat, přestože od té doby, co ho viděl naposledy, uběhlo už tolik let. „Náš otec zemřel, když jsem byl ještě hodně mladý. Tansy se pak znova provdala. Několikrát,“ poznamenal suše a chopil se zase svého šálku kávy.

„No tak dobře, ale proč nikde není vůbec žádná zmínka o vašem otci?“

Odkašlal si. „Byl to byl jenom menší obchodník, dokud nekoupil několik levných akcií a neuložil je do bezpečnostní schránky. Za dlouhou dobu po jeho smrti byla ta schránka objevena. Samozřejmě ji otevřeli a Logan a já jsme zdědili pěkné jmění.“

„Co to bylo za akcie?“

„Standard Oil.“

Ušklíbla se na něho: „Obdivuhodná předvídavost.“

„V tomhle případě by se dalo říct, že jenom trocha štěstí. Věděl houby o investicích.“

„Ale o vás a vašem bratrovi se říká, že vy dobře víte, co s nimi.“

Odkašlal si.

„Vlastně jenom tak melouchařím.“ Přimhouřil oči a tvářil se, že usilovně přemýšlí. „A proč se vlastně pokoušíte vystopovat Tansy?“

„Proč o ní mluvíte jako o Tansy a ne jako o matce?“

„Protože citově není dostatečně vyzrálá na to, aby mohla být matkou kohokoliv,“ odpověděl jednoduše. „My s Loganem jsme bohužel vyrůstali tak, že jsme ji skoro pořád vytahovali z bryndy za příležitostné asistence některého z jejích pěti manželů.“

„Pěti?“ Znova se podívala do svých poznámek. „Mám tady jenom čtyři.“

„Neodpověděla jste mi na otázku.“

Listovala dál ve svém poznámkovém bloku a nedívala se na něho. „Pěkně jsem ty historky nafoukla. Vyhodí mě, jestli to nějak nenapravím. Nemůžu si dovolit přijít o práci. Mám… povinnosti.“ Obrátila na něho svoje světlé oči. „Chci najít vaši matku jako první. Potřebuju od ní exkluzivní interview.“

„Tak ji o to požádejte.“

„Nemůžu ji najít. Opustila Black Wallop a nikdo neví, kam odešla.“

Dopil kávu. „Na mě moc nespoléhejte. Já ji taky nemůžu najít. I když se o to snažím. A nejde to ani s pomocí nejlepší detektivní agentury ve státě.“

„Je zřejmé, že si nepřeje, aby se někdo dověděl, kde zrovna je.“ Mnula si horní ret.

„To jsem opravdu rád, že jste si toho všimla,“ poznamenal se značnou dávkou sarkasmu. „Je přece logické, že žena, kterou obviňují z toho, že narušuje něčí manželství, nebude zrovna pospíchat, aby padla do rukou zvědavým novinářům.“

Nakrčila obočí. „To ale přece není ten hlavní důvod, proč je na útěku.“

„Jak to, že není?“

Povzdechla. „Pane Deverelle, já už přece pravdu znám, a tak si myslím, že rozhodně nemá smysl předstírat, že nevíte, co se děje.“

„Já přece nic nepředstírám.“

„No jak myslíte.“ Uložila si poznámkový blok zase zpátky do svojí velké kabelky, pomalu vstala a přehodila si ji přes rameno.

„Už se vzdáváte?“ posmíval se.

„Musím odjet urychleně do Anglie, než mě někdo s tím příběhem předběhne. Pokud se mi podaří přijít s tím jako první, hodlám na tom založit svoji kariéru.“

Díval se na ni s jakýmsi opovržením. „Jen klidně ničte lidem život všemi možnými i nemožnými prostředky. Vy a vaši kolegové byste dali všechno za svoji kariéru, že je to tak? Vůbec nevnímáte cizí bolest ani utrpení.“

Začervenala se.

„Považujete naši práci za zvrácenou?“

„To zrovna ne.“ Oči mu potemněly. „Zvrácení jste totiž vy všichni.“

Strnula. „My zprávy nevyrábíme.“

„Ne, vy je jenom rozšiřujete s takovým přikrášlením a přeháněním, jak to od vás požaduje vydavatel.“ Vstal a podíval se na ni dolů. Dosahovala mu sotva k bradě. Hned si povšimla toho rozdílu ve výšce jejich postav a trochu od něho poodstoupila.

„Bojíte se?“ Usmál se na ni a černé oči se mu leskly. „Teď už nepředstavuju pro nikoho hrozbu.“

„Ale ano, představujete, i kdybyste neměl obě nohy,“ mumlala. Roztřásla se jeho blízkostí. „Nezodpovídám přece za to, co dělá pár nevychovaných reportérů.“

„Já osobně znám velice dobře několik rodin, včetně jedné královské, které by na tuhle poznámku měly právo dát mrazivou odpověď.“

Pevně sevřela v prsty ucha svojí kabelky. Pozoroval její nehty, krátké, kulaté a bez manikúry. Měla na sobě šaty z nějakého supermarketu, už trochu obnošené. Boty měla sešlapané a podobně jako její kabelka i ty byly z nějaké umělé hmoty a ne z kůže. Začal si ji prohlížet s novým zájmem. Jak se dalo soudit podle jejího zevnějšku, nebyla zřejmě zrovna dvakrát úspěšnou profesionálkou.

„Není to sice možná fér, ale hodnotí nás taková společnost, jakou sami pomáháme vyvářet,“ řekl potichu. „A faktem zůstává, že někteří z vašich kolegů nemají žádné skrupule ani svědomí.“

„Ale já taková nejsem.“

„Ale ano, jste,“ oznámil prostě. „Proč byste jinak uháněla moji matku a pátrala v jejím životě po tak ryze soukromých záležitostech?“

„To je trochu slabý výraz pro situaci, ke které došlo,“ zdůraznila.

„Copak, míníte tím snad tu aférku, která se měla údajně odehrát?“

Rty se jí rozevřely.

„Pane Deverelle, tělo lorda Harveye bylo nalezeno dneska ráno úplně bez šatů v Temži. A Scotland Yard teď považuje vaši matku za podezřelou číslo jedna.“

Nemohl značnou dobu překvapením a hrůzou

popadnout dech. Šok i děs se současně projevily v jeho celkovém výrazu, jako by celý ztuhl.

„Vy jste o tom vážně nevěděl? Je mi to hrozně moc líto. Myslela jsem…“

Beze slova hodil na stůl bankovku, pevně jí stiskl paži a nasměroval ji ke dveřím.

„Pusťte mě!“

„Ani nápad. Neuděláte si z mojí matky senzační zprávu přes celou přední stranu. Mám vás a bohužel jsem nucen vám sdělit, že vás budu držet tak dlouho, dokud se nedostanu ke kořenům toho všeho.“

„To přece nemůžete! Tomuhle se říká omezování osobní svobody a je to protizákonné.“

„Dojednáno,“ zamumlal. „Pojďte.“

Usadil ji do svého velkého lincolnu, posadil se vedle ní a zamkl centrální zámek, aby si nemohla otevřít dveře. Byla v pasti.

„Vezměte si pás,“ poručil.

Raději ho poslechla, protože se rozjel příliš rychle a nechtěla přijít k úrazu. „Jezdíte jako blázen!“ vykřikla. „Už mi to říkali.“

„Poslyšte, nikam s vámi nepojedu. Pusťte mě!“

„Až přijedeme na letiště.“

Pozvedla obočí. „Na letiště?“

„Letíme totiž do Londýna. Máte svoje kontakty a zdroje informací.“ Výhružně se na ni podíval. „Pomůžete mi najít Tansy.“

„Co že tak najednou?“ opáčila pyšně. „A co z toho budu mít já?“

„Celou přední stránku, až očistíme její jméno.“

„Jste blázen!“

„Zřejmě ano.“

„Ale nemůžu jen tak odjet. Už jsem vám řekla, že mám povinnosti.“

„To já mám taky. Jenže teď musí všechno počkat, než se zase vrátíte.“

„Ale já tu musím zůstat,“ trvala na svém.

Podal jí svůj mobilní telefon. „Zavolejte někomu a zařiďte si to.“

Váhala jenom jedinou minutu. Nemůže si dovolit propásnout takovou životní příležitost. Jakmile se jí podaří dostat se k tomu příběhu, dá ho do tisku, ať si on o tom myslí nebo udělá cokoliv. Kdyby s ním neodjela, mohl by jí snadno zablokovat cestu ke své matce. A to by se jí zrovna teď vůbec nehodilo.

Vyťukala číslo. Konečně se po třetím zazvonění ozval ten sladký dobře známý hlas.

„Ahoj, to jsem já. Chci ti jenom říct, že tak jeden nebo dva dny nebudu ve městě. Požádej paní Harrisovou, aby ti přišla něco uvařit. Vysvětlím ti to, až přijedu domů.“

„Zase se honíš za tou potrhlou starou dámou, viď?“ zeptal se hlas na druhém konci linky. Pak se ozvalo hluboké zakašlání. „Velice silně mi to připomíná mě samotného, když jsem byl mladší.“

„Je v tom určitý rozdíl. Není to zrovna jako

v tvém případě,“ odpověděla s úsměvem. „V Escadrille Lafayette a ve vojenské tajné službě.“

„Ty jedna lichotnice!“

„Nezapomeň, než si půjdeš lehnout, zamknout bezpečnostní zámek na dveřích,“ dodala starostlivě. „A kdybys mě potřeboval.“

Chris už pochopil z těch krátkých úryvků rozhovoru, které zaslechl, o co jde. „Můžete mu dát tohle číslo,“ řekl jí, aniž se přestal dívat na silnici před sebe. Zároveň jí sdělil také volačku do Londýna. „Může vám ke mně zavolat, kdykoliv bude chtít. Můžete se spolehnout, že vám jeho vzkaz ihned předám.“ Předala všechny informace. „Jeho hlas zní mladě,“ vykuckal ze sebe starý muž. „Je opravdu tak mladý?“

„Tak nějak,“ odpověděla. „Buď v teple a pokud ti bude chladno, klidně si přitop, ano?“

„Dobře. A už se o mě neboj. Starej se jenom o to, abys dobře udělala svoji práci. Rozhodně nám nesmíš v žádném případě udělat ostudu.“

„To bych si nikdy nedovolila!“ Odkašlala si. „Uvidíme se, až přijedu, dědečku.“

„Dávej na sebe velký pozor. Jsi jediný člen rodiny, který mi zbyl.“

Usmívala se, když odkládala telefon. Potom se trochu znepokojeně podívala na nehybnou a mlčenlivou postavu vedle sebe. „Díky.“

„Bude se vám líp pracovat, když nebudete mít starosti. Zdá se, že váš dědeček je skutečný charakter.“

„Ano, byl a pořád ještě je. V průběhu války gangů v Chicagu za prohibice byl reportérem a potom taky válečným zpravodajem.“ Zasmála se. „Může o tom vyprávět celé knihy. Snažím se jít v jeho šlépějích, ale moc se mi to nedaří. Asi se na to nehodím.“

„A co jste dělala předtím?“

„Politické zprávy a komentáře.“ Ušklíbla se. „Myslím, že jsem v tom byla docela dobrá, jenže můj dědeček byl toho názoru, že jenom plýtvám talentem. Moc si tehdy přál, abych dělala něco vzrušujícího a riskantního, dokud jsem ještě mladá.“

„Žádné jiné příbuzné nemáte?“

Zakroutila hlavou. „Rodiče zahynuli na Středním východě, když bylo náhodně sestřeleno letadlo, kterým letěli. Dědeček mě vychovával od mých deseti let.“

„Nemáte ani žádnou sestru, bratra, strýce nebo tetu?“

„Mám jednu tetu,“ odpověděla. „Žije v Kalifornii, ale nikdy nepíše.“ Podívala se na něho. „Vy máte alespoň bratra.“

„Bratra a matku,“ odpověděl.

„Jaká je?“

„Strašně neposedná,“ poznamenal pobaveně. „Je permanentně v nějakých nesnázích. Ale nezabíjí lidi,“ dodal rozhodně.

„Doufám, že máte pravdu.“

„Jsem si jistý, že mám.“ Přece jenom ale z jeho hlasu zazněla slabá pochybnost. Zamířil s vozem na dálnici vedoucí na jacobsvillské letiště a v jeho obličeji se objevily nové vrásky od starostí.

DRUHÁ KAPITOLA

Na londýnském letišti Heathrow panoval v tomhle ročním období obzvlášť čilý ruch. Léto znamenalo pro převážnou většinu turistů vrchol sezóny a jak Chris pomalu postupoval s řadou dalších cestujících k celní a pasové kontrole, slyšel všude kolem sebe angličtinu s těmi nejrůznějšími přízvuky z celého světa. Podíval se na Dellu a byl překvapený výrazem v její tváři. Nové prostředí a lidé v jejím okolí na ni silně zapůsobili. Někteří na sobě měli exotické oděvy a bylo patrné, že je tím fascinovaná.

Najednou mu to všechno došlo. „Máte sice pas, ale asi jste ještě nikdy ze Států nevyjela, je to tak, nepletu se?“ zeptal se.

Zvedla k němu hlavu se stydlivým úsměvem. „Vlastně ne. Vždycky jsem si strašně přála hodně cestovat jako můj děda, a tak jsem si zažádala o pas. Nemohla jsem si ale z finančních důvodů dovolit podniknout žádnou cestu až do doby, než jsem sehnala tohle poslední zaměstnání. A teď, když bych na to konečně měla, bojím se nechat ho doma samotného. Víte, on je diabetik, ale nic sladkého nenechá na pokoji. Během minulých tří let byl už dvakrát v bezvědomí, protože je hrozně paličatý a nechce si připustit žádnou chorobu.“

„To znám,“ zamumlal Chris. Zástup cestujících se začal rychleji pohybovat dopředu a odbavování zdárně pokračovalo. Chris vzal Dellu jemně pod paží a postrčil ji trochu před sebe, aby se dostala do místa, kde bylo už mnohem méně cestujících. „Vy se v tom ale vyznáte, viďte?“ ptala se obdivné. „Jenom proto, že jsem za mořem poměrně dost často. Máte letenku?“

„Tady,“ poslušně mu ji ukázala. Celní a pasovou kontrolou prošli rychle a bez „jakýchkoliv problémů. Chris vešel okamžitě do půjčovny aut na letišti a pronajal si auto. Za několik minut už byli na cestě do hotelu. Vypadalo to, že jízda po levé straně vozovky ani volant na druhé straně, než je to obvyklé, mu nečinily vůbec žádné potíže. Dellu to poněkud znervózňovalo, ale po několika minutách si zvykla, uvolnila se a prohlížela si město.

„Tak teď půjdeme do hotelu, necháme si tam svoje zavazadla, něco malého pojíme a vydáme se okamžitě do Back Wallop,“ řekl.

„To jsem ráda, že neříkáte, že vás přepadla únava z letu,“ poznamenala suše. Nakrčil obočí a usmál se.

„Co vy můžete vědět o únavě z letu?“

„Přečetla jsem za svůj život hodně cestopisů. A kromě toho, můj dědeček je v tomhle oboru autoritou. Už jsem se vám přece zmínila o tom, že jednu dobu působil jako válečný zpravodaj.“

„Ve které to bylo válce?“

„Ve druhé světové a potom v Koreji, Vietnamu a v několika menších válkách v Jižní Americe.“

„To je obdivuhodné.“

„Rád o tom vypravuje. Moc mu vadí, že už nemůže pokračovat v práci, ubíjí ho to. Je mu sedmdesát tři, má artrózu a taky cukrovku. Je to, jako by se vzdával života, protože ho to omezuje.“

„Tansy má velmi podobný problém,“ svěřoval se Chris. „Myslí jako šestnáctiletá, jenže její tělo už nemá tu schopnost ani sílu provést to, co si zrovna usmyslela.“

„Musí to být fascinující osoba.“

„Vždycky jsem si to myslel,“ odpověděl. „Moje nejranější vzpomínky spojené s matkou jsou jako vlnící se barevné obrázky. Vlastně byla pořád někde na cestách, pořádala různé večírky, navštěvovala s námi operní a divadelní představení.“ Potřásl hlavou. „Jenže tenkrát bývala ale přece jenom trochu méně ledabylá.“ Tvář se mu viditelně rozjasnila. „V žádném případě ale nemůžu uvěřit tomu, že by se mohla zaplést do nějaké vraždy. To jí prostě není vůbec podobné.“

„Jenže každý se může někdy dostat do situace,

kdy násilí je jedinou možnou odpovědí nebo řešením,“ řekla potichu a pozorovala oknem vozu to obrovské množství lidí proudících v ulicích Londýna.

„Už jsme v centru?“ ptala se zvědavě.

„Ano a tady už je náš hotel.“ Odbočil ze silnice do prostorného elegantního dvora, kde muž v na míru šité uniformě jako vystřižený ze středověku otevíral a zavíral přijíždějím hostům dveře automobilů.

„Je to tady velmi elegantní,“ poznamenala.

„Když někam cestuju, využívám zásadně provotřídní služby,“ prohlásil nedbale. „Perfektní péče a služby mi naprosto vyhovují, protože obchodní jednání a cestování do zahraničí jsou velice náročné a takhle mě méně opotřebovávají.“

„Myslela jsem, že nepracujete,“ podivovala se.

Nevěřícně se na ni podíval. „Zdědil jsem sice peníze, ale musím tvrdě pracovat, abych si je udržel, a to není vůbec jednoduché,“ řekl. „Mám své obchodní zájmy téměř v celém světě, v několika mnohonárodních společnostech a musím přesně vědět, kam moje peníze odcházejí a jak se s nimi celkově nakládá.“

„Tak takhle se to teda dělá,“ zamumlala.

Skoro se zakuckal. „Jen se mě, děťátko, pevně držte. Okamžitě vás zaučím.“

„To by bylo pěkné,“ povzdechla si. „Myslím, že by bylo docela fajn vydělat nějaké větší peníze.“

Pokrčila rameny. „No, alespoň bych si strašně moc přála vyzkoušet si to,“ dodala zamyšleně. „Ve skutečnosti ale pro mě peníze nejsou zase až tak zvlášť důležité, jedině snad proto, že bych chtěla rozmazlovat svého dědečka, dokud tady se mnou ještě na tomhle světě je. Obětoval hodně, aby mě mohl vychovat.“

Muž v hotelové uniformě otevřel nejdřív dveře Delle a pomohl jí z vozu. Současně dal rukou znamení nosiči, aby odnesl do hotelu zavazadla uložená v kufru vozu, který Chris zrovna otevřel.

Chris doprovodil Dellu k hotelové recepci, zapsal je a objednal pro každého dvoulůžkový pokoj. Předal jí kódovanou kartičku z plastiku, jaké se dnes užívají v hotelích místo klíče a zamířil k výtahu.

„Jste nějaká rozpačitá,“ poznamenal.

A opravdu byla. Recepční se jí totiž zeptal, jestli budou bydlet v jednom pokoji. Nebylo jí to příjemné.

„Promiňte,“ zamumlala velmi tiše. „Nejsem zrovna zvyklá na takové sofistikované společenské kruhy. Mám dojem, že tenhle hotel asi navštěvuje hodně svobodných párů a nikdo to tady zřejmě nepovažuje za nic špatného. V tomhle smyslu jsem asi bohužel trochu pozadu za zbytkem světa.“

Zíral na ni s údivem v očích. Její názory mu připadaly jako naprostý anachronismus. Pravděpodobně se k nim dopracovala z toho důvodu, že byla vychovávaná starším mužem z jiné generace.

„Žádný milostný život?“ škádlil ji. Neskočila mu na tu návnadu. „Zatím ne,“ odpověděla.

Mlčel, než dojeli do pátého patra a vystoupili z výtahu. Ukázal jí, jak se zachází s plastikovým kódovaným klíčem.

„Hotelová služba vám za chvíli přinese vaše zavazadlo,“ sliboval. „Já si zatím dám sprchu a trochu si odpočinu. Potom si vás před hotelem vyzvednu.“ Odcházel směrem ke svému pokoji, ale pak se najednou zastavil a zeptal se: „Jedla jste už někdy rybu s hranolky?“

„Ne ty opravdu anglické,“ odpověděla.

Ušklíbl se. „Tak si to teda vyzkoušíte.“

Zastavili se u jednoho stánku při silnici a ve stoje pojídali rybu s hranolky. Zapíjeli pokrm silným čajem. Všude kolem nich zněla britská angličtina. Della byla touhle novou zkušeností naprosto unesená.

„Později si dáme nějaké normální jídlo a sedneme si k tomu,“ sliboval jí. „Jenže teď na to není dost času, chci najít Tansy.“

„Ale tohle je přece absolutní nádhera,“ namítala. „Moc se mi to líbí!“

„To vidím,“ zasmál se.

Stála po jeho pravém boku tak, aby ji mohl vidět a ona jeho taky. Vypadal teď velmi ustaraně a ona jenom usilovně přemýšlela o tom, jak by jí asi bylo v takové chvíli, kdy by jejího dědečka pronásledovala policie a ještě k tomu davy senzacechtivých reportérů.

Odložila svůj hrnek s čajem a zamračila se.

„Co se děje?“ zeptal se okamžitě.

„Přemýšlela jsem o tom, jak bych se asi sama cítila být teď na vašem místě,“ podívala se na něho a šedé oči jí najednou ztmavly. „Víte, dědeček pro mě moc znamená, je celý můj život.“

Pozorně si prohlížel její tvář a pomalu přikývl. „Tansy a Logan jsou vlastně jedinými blízkými příbuznými, které mám. Ještě před několika lety jsem se o ně zrovna příliš nezajímal. Jenže po té havárii se celý můj život úplně změnil.“ Vypadal zachmuřeně.

„Život je krátký a vy jste to předtím zřejmě příliš nevnímal,“ dohadovala se.

Svraštil obočí. „To je přesně ono. Měl jsem otřes mozku, několik vnitřních i vnějších zranění a taky jsem přestal vidět na levé oko. Trvalo to dlouhé měsíce, než jsem se zase mohl postavit na vlastní nohy, a na to oko už nikdy nebudu vidět. Teď vidím svoje životní perspektivy v úplně jiném světle.“

„Pamatuju se, že jsem o vás něco četla v novinách, ale bylo to v době, kdy jste byl mladší,“ rozpomínala se. „Byl jste tenkrát stejně jako vaše matka pořád v nějakých nesnázích a skandálech.“

„Už nikdy víc něco takového,“ poznamenal. ‚„Nestojí to za to riziko.“

„A co stojí za riziko?“ ptala se rozvážně.

Obrátil se a podíval se zamyšleně na ni dolů. „Opustit tenhle svět a zanechat ho po svém odchodu trochu lepší, než je teď,“ řekl prostě.

Usmála se. „To se mi líbí.“

Dotkl se špičkou prstu konce jejího malého nosíku a usmíval se. „Líbíte se mi,“ řekl upřímně a rozesmál se, když viděl, jak se hezky začervenala.

„Jste si tím tak jistý? Měla jsem takový dojem, že na vašem seznamu osobních nepřátel zaujímám určitě jedno z předních míst.“

Zakroutil hlavou. „Nějak se mi prostě nehodíte do obrazu všech těch vyšinutých lovců senzací,“ vysvětlil jednoduše a trochu se zamračil. „Ve skutečnosti se domnívám, že nejste povahově dost otrlá na to, abyste takové zaměstnání mohla skutečně s úspěchem vykonávat. Máte příliš velké srdce a cit pro druhé. Nakonec budete vyždímaná jako kus nějakého mokrého hadru.“

Strnula.

„Pracovala jsem několik let jako reportérka a myslím, že tuhle práci dovedu docela dobře,“ ujišťovala ho umíněně. „Dědeček často říká, že se musím umět zbavit všech svých zábran a soustředit se hlavně na proces získávání informací.“

„Váš dědeček má pravděpodobně tu obdivuhodnou schopnost, že dokáže jíst oběd a současně sledovat válečné události,“ odpověděl. „Mám ale takový nepříjemný dojem, že za všechna ta léta ztvrdnul jako kámen a nic se ho teď už nemůže dotknout.“

Měl pravdu, jenže ona si to nechtěla připustit. „Říkal mi mnohokrát, že na začátku své pracovní kariéry byl taky velmi citlivý.“

„To asi sotva. Hned první dny ve válce se z toho musel stejně dostat.“ Přimhouřil oči. „Copak vy vážně chcete, aby všechny ty drby o lidech a nejrůznějších intimnostech z jejich životů, které jste někde vyšťárala, vyšly tiskem a poznamenaly pak jejich společenský život? Mohla byste třeba zničit někomu manželství tím, že vydáte články o nevěrných manželích a manželkách nebo palcovými titulky uvedete zprávy o jejich soukromé sexuální zvrácenosti? Takový druh zpráv ničí životy, Dello. Jste skutečně dostatečně tvrdá na to, abyste úmyslně ubližovala lidem jenom proto, že si přejete, aby se vaše jméno objevovalo na titulní straně?“

Kladl jí stejné otázky, na jaké hledala sama už dlouhou dobu odpověď. Nebyla si v téhle chvíli jistá sama sebou. Způsobil, že se cítila zahanbeně. Neodpověděla mu. Místo toho si utřela ústa papírovým ubrouskem a odložila ho na talíř.

Podíval se na hodinky. „Už jste skončila? Potřebujeme začít.“

„Ano. Zrovna končím.“ Dopila poslední doušek čaje a odložila hrníček. Odstoupila od pultu a ani se na něho nepodívala, když odešel vyrovnat účet. Vydala se dolů ulicí směrem k obchodní čtvrti a cestou přemýšlela o tom, jak starobylá je tahle zem a jaké bývalo její impérium. Dějiny Velké Británie ji vždycky fascinovaly a teď tedy byla najednou sama v Londýně, všeho se mohla dotknout a všechno bylo blízko, ale srdce měla tak rozbolavělé, že se nemohla ani pořádně věnovat prohlídce všech těch krás, o kterých se jí vždycky mohlo jenom zdát.

Ucítila tvrdé Chrisovy prsty na svém lokti. Dohonil ji a teď ji vedl nazpět k vozu. Pořád si nemohla zvyknout na to, že ji vlastně usazuje na místo, které by ve Spojených státech bylo místem řidiče. Volant v téhle zemi mají ale na pravé straně.

„Je to zvláštní pocit, že?“ ptal se s úsměvem.

„Velmi zvláštní.“

Sedl si vedle ní a nastartoval motor. „Tak a teď mi prosím řekněte všechno, co víte o té vraždě,“ požádal ji během jízdy.

„No, abych řekla pravdu, vlastně toho moc nevím,“ musela se přiznat. „Dozvěděla jsem se, že plovoucí mrtvolu člena parlamentu našli v řece. Na jeho hlavě objevili ránu, která prý musela být vedena značnou silou na jeho pravý spánek. Přesto bylo úředně oznámeno, že nejpravděpodobnější příčinou smrti je utonutí.“

„Na pravý spánek? Jste si tím jistá?“

„Naprosto.“

Vypadalo to, jako kdyby se mu trochu ulevilo, ale dostal se zase do proudu aut, a tak na další otázku nebyla vhodná chvíle.

Della byla naprosto nadšená anglickým venkovem. Měla spousty těch nejrůznějších otázek a Chris znal odpověď na všechny. Překvapilo ji, jak se orientuje v historii Velké Británie a jaký je odborník na dějiny Tudorovců.

„Skoro bych se vsadila, že se určitě díváte v televizi na každé britské drama, které pojednává o Jindřichovi VIII. a jeho době,“ řekla se smíchem.

„No to jste se přesně trefila. A nacházím v nich prázdná místa,“ dodal. „Historie není totiž dostatečně vzrušující pro vizuální podívanou, protože se odehrává v tak velkém časovém odstupu. Aby se vůbec stala srozumitelnou pro normální smrtelníky, musí být značně zhuštěná a zjednodušená, a to ji celkově narušuje a nedává to pravdivý obraz. Ale beru fiktivní příběhy takové, jaké právě jsou, jednoduše jako zábavu a ne pravdivý odraz skutečnosti, a docela se mi to líbí.“

„Já osobně mám ráda historii původních obyvatel Ameriky,“ poznamenala s nadšením v očích. „Jenže se s indiány zacházelo surově.“

„S mnoha lidmi se zacházelo surově,“ namítl. „Tak například, co Irové, kteří po tisících umírali hlady při velkém bramborovém hladomoru a nedostalo se jim odnikud absolutně žádné pomoci? A co političtí vězni, kteří umírali v koncentračních táborech nacistického Německa, nebo celé miliony lidí v Rusku decimované Stalinem? A co například takoví francouzští hugenoti, kteří museli utíkat z Evropy, aby jim neusekli hlavu?“

„Všude jenom samá hrůza a zármutek,“ konstatovala.

„A to ještě není ani zlomeček toho všeho, co se v historii lidstva odehrálo,“ pokračoval. „Předcházející civilizace se vyznačovaly strašnou perzekucí a otroctvím. Do tohoto okruhu můžeme s největší pravděpodobností zahrnout i svoje vlastní předky. Proč by jinak nakonec odcházeli do Ameriky? Určitě proto, že tam hledali něco, co neměli ve svých vlastních zemích.“

Usmívala se na něho. „Víte, že velmi zajímavě vyprávíte? Moc ráda vás poslouchám a povídám si s vámi,“ prohlásila neočekávaně.

Vybuchl smíchy.

„Tak tohle je pro mě vážně něco úplně nového,“ zamumlal. Nedíval se na ni, byla na jeho slepé straně a bylo by nebezpečné otočit hlavu tak, aby uviděl celou její tvář. Začal si ale uvědomovat, že si ji umí představit, že se stává živoucím portrétem zapuštěným hluboko v jeho mysli.

„Musím se přiznat, že vám teď nerozumím.“

Dal světelné znamení a odbočil na dlouhou několikaproudovou dálnici. „Když jsem byl hodně mladý, byl jsem tím typem člověka, jakého mnoho lidí označuje termínem fláma,“ poznamenal. „Abych byl věrný tomuhle obrazu, dával jsem si schůzky pouze s určitým zvláštním typem žen, velmi sofistikovaných a velmi moderních, pokud víte, co tím myslím.“

Rozuměla tomu. Odkašlala si, aby mu mohla odpovědět. „Chápu to.“

Usmál se a na chvíli se zamyslel sám nad sebou. „Vlastně jsem se od té doby strašně změnil,“ zašeptal.

Touhle poznámkou vzbudil její pozornost. „Proč jste se změnil?“

„Myslím, že sám sobě nevěřím už tak jako dřív,“ prohlásil zadumaně. „Ty jizvy mě někdy, když se podívám do zrcadla, děsí. S největší pravděpodobností by je bylo možné odstranit a natrvalo se jich zbavit, problém je ale v tom, že nemocnice a doktoři mě už mě unavují, a tak se nemůžu odhodlat k tomu, abych s tím něco dělal.“

Po očku si ho chvíli pozorně prohlížela a pak se začala zase dívat před sebe na cestu. „Víte, myslím si, že ty jizvy vás trochu znetvořují, nevypadá to dobře a měl byste s tím něco udělat,“ mumlala.

„Opravdu?“

Neřekl to nijak potěšené.

„Je mi jasné, že to muselo být strašně bolestivé,“ rychle dodala.

„Nijak jsem se neurazil, nebojte se. Myslím, že časem jsem si na to už zvykl. Jenom mě ale mrzí, že nevidím na obě oči.“

„Samozřejmě, chápu, že jste si trochu zvykl. Chtěla jsem tím jenom říct, že nejdůležitější je nakonec to, že s vaším tělem je v rámci možností všechno v pořádku a že pořád drží pohromadě.“

„To mi taky říkávají.“ Zastavil se u ukazatele, který označoval směr na Back Wallop.

„No dobře, tak alespoň něco se nám dneska daří,“ řekl a s povděkem se díval na ukazatel směru. „Řekl bych, že podle mapy můžeme v tom místě být tak zhruba za deset minut. A pevně doufám, že tam snad někde narazíme na její stopu,“ dodal stísněným hlasem. „Anglie je bohužel docela velká země.“

„Vždycky předtím jste ji ale přece našel, ne?“

„Ano. Ale vždycky na případu pracovali soukromí detektivové,“ opravil ji. „A teď se za těchhle okolností ani neodvažuju se na ně obrátit a využít jejich služeb. Dane Lassiter, který vyšetřovací činnost pro naši rodinu zajišťuje, je– mužem zákona. Bez ohledu na to, že k nám chová sympatie, se nepochybně zachová, jak mu přikazuje zákon a nebude se za to nijak omlouvat.“

„Jinými slovy, vydá vaši matku,“ vyvodila správně z jeho vysvětlení. „Je skutečně tak tvrdý?“

„Snad trochu méně od doby, kdy se oženil a založil svoji vlastní rodinu, ale pořád je to muž, který se bezvýhradně řídí zákonem a pořádkem. Rozhodně ho nechci přivést na nějakou stopu.“ Usmíval se, ale ten úsměv byl poněkud křečovitý. „Teď bych si zrovna přál, abych byl dával na univerzitě při přednáškách o kriminalitě a spravedlnosti větší pozor.“

„Dokončil jste studium a získal diplom?“

Zakroutil hlavou. „Byl jsem bohužel až příliš zaneprázdněný pitím a návštěvami různých večírků, než abych dával při přednáškách pozor a pravidelně tam docházel. Nechal jsem toho už skoro hned na začátku. Nicméně pro společnost to rozhodně nepředstavuje žádnou velkou ztrátu,“ ujistil ji s úsměvem. „A nakonec zdědil jsem víc peněz, než většina mých bývalých kolegů, kterým se školu podařilo na rozdíl ode mne úspěšně dokončit, vůbec za celý život vydělá.“

„Tak jste se prostě jenom bavil.“

Jen pokrčil rameny. „Až do chvíle, kdy se stala ta havárie, jsem jiný způsob života ani neznal.“ Pak se k ní natočil celým tělem tak, aby jí viděl do tváře. „Všechno je teď mnohem složitější. Teď jenom strašně lituju toho, že jsem vyplýtval tolik času ze svého života na tak triviální věci a zábavu.“ Vyhledal její něžné oči a vřele se na ni usmál. „Jste hezká malá holčička,“ zamumlal a měl radost z toho, jak se začervenala. „Před pár lety bych vás měl na snídani. Ale tížila byste moje svědomí jako olovo.“

„Nemám zrovna kladný názor na příležitostné aférky ani na lidi, kteří takové vztahy vyhledávají,“ zamumlala poněkud chladně.

„Toho jsem si už všiml.“

Netrpělivě se na sedadle zavrtěla. „Neměli bychom už zase jet?“

„To bychom měli.“

Otočil vůz směrem na Back Wallop. Měl radost z toho, že trval na tom, aby Della podnikla tenhle výlet společně s ním, přestože mu samotnému nebylo úplně jasné proč. Přitahovala ho jako zatím žádná ze žen, se kterými se doposud setkal. Vysvětloval si to tak, že je pravděpodobně v jeho životě ženou zcela jedinečnou. Ona nemá momentálně nikoho, o koho by mohla pečovat a on zase nemá na světě nikoho, kdo by se o něho chtěl s láskou starat. Logan by asi řekl, že ztrácí kontakt s realitou, ale Chris si myslel, že právě teď nachází něco, čeho se může pevně zachytit. Sjížděl dolů úzkou silnicí a stále víc mu docházelo, že nikdy opravdově nemyslel na to, co mu život přinese a co s ním bude. Della způsobila, že začal přemýšlet o domech na venkově a o zahradách plných květin. Vztekle se zamračil, protože pro něho to byly pocity naprosto neobvyklé. Nikdy nic podobného nepocítil ve společnosti jiných žen. Ten druh žen, které poznal, by rozhodně nemarnil čas nějakým pěstováním a sázením květin, pomyslel si. Představoval si v duchu, jak by asi Della vypadala v modrém hedvábném župánku, hovící si na černém hedvábném prostěradle.

Nasměroval svoje myšlenky úplně nesprávným směrem a teď se musí zase hodně rychle vrátit do reality. Nemůže si takový druh pochybení dovolit, rozhodně ne s ní. Je to žena, ke které patří svatební prsten. Tohle si taky bude muset dobře zapamatovat.

Zhruba po patnácti minutách dorazili do malé vesničky, která se jmenovala Back Wallop, a zaparkovali hned vedle obchodu s novinami.

„Tohle je nejlepší místo na to, abychom se mohli začít vyptávat a aby to nebylo tak nápadné,“ zdůrazňoval, když jí otevřel dveře a pomáhal jí vystoupit z malého auta.

„S naším přízvukem budeme stejně každému nápadní,“ odpověděla prostořece.

Tiše se zasmál. „Na tom zrovna moc nesejde. Jen mě pěkně následujte a dělejte jenom to, co vám řeknu.“ Propletl svoje prsty s jejími a pak ji ještě pevněji stiskl, když se z jeho sevření chtěla vyprostit. Takhle spojeni vešli spolu do prodejny.

„Dobrý ráno,“ pozdravil je majitel a bylo vidět, že se snaží uhodnout, proč vlastně k němu přišli. „Potřebujete ňákou pomoc, lidičky?“

„Jenom se chceme zeptat na cestu, díky,“ řekl Chris a příjemně se usmíval. „Přijeli jsme spolu s mojí ženou navštívit mého bratrance, vévodu z Marlboro a jeho ženu lady Gail, ale zrovna jsme zaslechli tu zvěst o lordu Harveyovi a tak si myslíme, že bychom si trochu zajeli na cestě do Back Wallopu a vyslovili bychom lady Harveyové svoji hlubokou účast. Mohl byste nám laskavě říct, jak se k ní dostaneme?“

„Tak vy teda říkáte, že vévoda z Marlboro je váš bratranec?“ Bylo zřetelně patrné, že tahle skutečnost udělala na muže velký dojem.

„Ano, znáte Georgie?“

Odkašlal si. Ne, neznal ho a i kdyby ho náhodou znal, nikdy by se neopovážil nazývat jeho lordstvo vévodu jenom tak jednoduchým a pouhým „Georgie“.

„Lady Harveyová bydlí zrovna tady kousek na konci ulice v Carstairs Manor. Pojedete támhle přes ten most a potom budete muset zahnout doleva a pokračovat rovně. Nemůžete to v žádným případě minout. Je to moc smutný, co se stalo s tím starým mužem.“

„Ano, to je. Děkuju vám,“ řekl Chris. „Půjdeme, miláčku?“ dodal, přitáhl si Dellu pevněji ke svému boku a díval se na ni dolů s takovým výrazem ve tváři, že se jí z toho až rozklepaly nohy. Zčervenala snad přímo od hlavy až k patě a podařilo se jí jenom přikývnout. Nebyla schopná vyloudit ze sebe jediné slovo.

„Novomanželé, že jó?“ řekl majitel obchodu a významně se ušklíbl. „To přece musí každej vidět. Vy ale máte, pane, velký štěstí, to vám teda řeknu. Vaše paní je velká krasavice.“

„Copak to sám nevím?“ zamumlal Chris a mrkl na něho. „Tak půjdeme, holčičko. A dík za vaši pomoc,“ dodal ledabyle přes rameno. „To je přece samozřejmý.“ Majitel obchodu si bručel něco pod vousy a pozoroval je, jak odcházejí. Chris objal Dellu kolem ramen a přivinul ji k sobě tak, že velmi těsně spočívala na jeho těle a v jeho náručí. Vypadali spolu dobře, vysoký snědý muž a drobná hezká žena s vlasy tizianové barvy. Povzdechl si, když si vzpomněl na svoje vlastní manželství, do kterého vstupoval ještě jako mladý chlapec. Postrádám ženu, moc mi chybí, pomyslel si a pohled na ten mladý pár před sebou jeho bolest ještě prohluboval. Jak jsou šťastní, mají před sebou celý život a společně se můžou těšit na to, jak ho budou prožívat.

Chris si nebyl vědom toho, o čem majitel obchodu uvažuje, ale když zůstali stát u dveří automobilu, přitiskl k sobě Dellu ještě pevněji. Zdvihl jí konečky svých prstů zakulacenou bradičku a prozkoumával její zmatené šedé oči. Jsou tak něžné jako letní déšť, přemýšlel a nebyl schopný vnímat nic z toho, co se kolem nich momentálně dělo. Měla srdce tak velké jako celý svět a v jeho náručí to doslova tak cítila. Díval se dolů na krásnou křivku jejích rtů, růžovou a nádhernou a zrovna teď trochu pootevřenou. Je to hloupost udělat to, na co právě teď myslí. Uvědomoval si to, i když se mu hlava skláněla dopředu a jeho ústa se jemně dotkla těch rozkošných růžových rtů. Byly právě tak jemné a měkké, jak si to představoval, a pod jeho jemným tlakem malinko nejisté. Zaváhal, skoro až přestal dýchat, aby zjistil, jak se k tomu staví ona a jaké asi jsou její pocity. Měla prsty položené na jeho košili, sotva se ho dotýkala, potom je ale rozevřela a opřela se mu o hruď. Ten jemný pohyb pro něho znamenal to, co potřeboval nutně vědět a co mu dodalo potřebnou odvahu, aby mohl pokračovat. Znova se sklonil a tentokrát jeho objetí nebylo ani něžné, ani krátké.

Della měla pocit, že se jí srdce zastavilo někde až nahoře v krku, když ji k sobě přivinul a přitiskl ji ke svému vysokému pevnému tělu. Ústa měl teplá, tvrdá a ničivě zkušená. Dělal s jejími rty takové věci, jaké s nikým předtím nezažila, probouzel v ní touhu tak, že hlasitě zasténala.

Ten zvuk ho znovu vrátil na zem a probudil ho z tranzu, do kterého upadl. Pozdvihl hlavu, trochu přerývaně a hlasitě dýchal a zahleděl se do jejích rozbouřených a šokovaných očí.

„Na ženu tvého věku toho o líbání moc nevíš,“ řekl a na jeho úzké hezké tváři se neobjevila ani špetka nějakého výrazu, ze které by mohla cokoliv vyčíst.

Jenom těžce polkla a snažila se zklidnit svůj dech. „Už jsem ti říkala.“

„Z líbání přece nemůžeš otěhotnět,“ pokračoval nemilosrdně. „A to ani v tom případě, že budeš mít ústa při líbání otevřená. Vůbec mám takový pocit, že se ti to nějak nelíbí, viď?“

Cítila, že je teď v nezáviděníhodné obraně, věděla, že co se kontaktů s opačným pohlavím týče, je neohrabaná a naprosto nezkušená. Dívala se na něho očima, ve kterých se pořád ještě zračily zbytky úleku a totálního zmatku. „Nevadí ti, že tohle je veřejná ulice?“ řekla v sebeobraně a nervózně se zasmála.

„Ano, to je mi docela dobře známo. Mám si to ale vyložit tak, že kdybychom stáli někde v soukromí nikým nepozorováni, tak by ses se mnou prala?“ prohlásil bez okolků. Kousek po kousku jí z celé téhle pro ni nepříjemné a neznámé situace pomáhal. Navztekaně se mračil a nepronesl už ani slovo. Něco v jejích očích, v jejím pohledu a v její tváři ho znepokojilo.

„Neměli bychom… jít?“ podařilo se jí ze sebe vypravit, ačkoliv se ještě pořád nemohla nadechnout.

„Asi ano,“ souhlasil. Otevřel dveře a usadil ji, pak obešel vůz a sedl si vedle ní na místo řidiče. Jeho štíhlá ruka ještě váhala nastartovat motor. „Myslím, že v minulosti tě někdo nutil silou,“ poznamenal a díval se na ni. Několikrát zamrkala. „Byla jsi zneužitá?“ Ten dotaz ji roztřásl. „Prosím.“

„No tak, byla jsi zneužitá?“ Sklonila hlavu a byla schopná zírat jen do svého klína.

„Ne… ne tak docela.“

„Byl to někdo, koho jsi znala?“

„Byl to můj snoubenec,“ odpověděla otupěle. „Když jsem dva dny před svatbou zrušila žasnoubení, protože jsem ho nachytala s jednou z mých družiček po večeři při svatebních přípravách. Během přípitku nebyl přítomný. Tak jsem ho šla hledat a skutečně jsem ho taky našla – byl společně s ní na zadním sedadle svého auta.“ Povzdechla si trpce. Cítila to nakonec jako dobrodiní a úlevu, že může někomu říct pravdu, jak to skutečně bylo. S dědečkem o tom samozřejmě nemohla mluvit. „Odvezl mě domů. Dědeček byl ten večer zrovna někde venku a když jsem Bruceovi řekla, že si ho nevezmu, rozzuřil se a hrubě to na mě zkoušel. Bohudík se vzdal, protože viděl, že je to marné. Vysvětloval mi, že jsem s ním před svatbou nechtěla nic mít, a tak si našel někoho, kdo byl ochotnější a to byl taky jeden z důvodů, proč jsem to zasnoubení zrušila, protože by jinak musel trávit život v pokusech o mé probuzení.“

Bolest v jejím hlase ho obměkčila. Beze slova se na ni díval. Po nějaké chvíli se dotkl prsty jejích dlouhých vlasů a jemně ji pohladil.

„Lidé někdy navazují nějaký vztah jenom proto, že se cítí osamělí nebo mají z něčeho strach. Ale svatba dvou lidí musí mít přece nejen citové, ale i fyzické základy. Bez nich nemůže manželství dopadnout dobře. Chtěla jsi ho vůbec někdy?“

Nervózně si poposedla. „Ne… takhle nikdy.“

„Tak to by teda bylo úplné neštěstí, kdyby ses za něho provdala. Jsi si jistá, že to už teď víš?“

Otočila k němu hlavu a chvíli se na něho dívala.

Vypadala neobyčejně zranitelně. „Všechno tohle je… má nějakou chybu,“ vyvodila závěr z celého jejich rozhovoru. „No a ne snad? Míním tím, že po svatbě to udělat musíš, ale bez svatby.“

Jeho ruka se okamžitě zastavila. „Nic mi už neříkej. Tebe museli vychovávat misionáři!“ Chtěl, aby to vyznělo žertovně, jenže nevěděl, jak je blízko pravdě.

. „Ano, moji rodiče byli misionáři,“ odsouhlasila jeho slova s očima doširoka otevřenýma. „Jak to víš?“

TŘETÍ KAPITOLA

Chris byl tím, co teď z jejích úst slyšel, překvapený tak, že mu hezkou chvíli trvalo, než se z toho vzpamatoval. Pak se zmohl jen na jakési lítostivé pousmání a nesouvislou poznámku: „No, tak teda,“ zabručel, „tak to leccos vysvětluje.“

„Mám dojem, že ty jsi z lásky zapomněl víc, než se já vůbec kdy můžu naučit,“ uvažovala nahlas. Pak jenom pokrčila rameny. „Už jsem ti přece řekla, že se k nějaké ženě s moderními názory na svět a.život nemůžu vůbec rovnat. Sama sobě připadám jako nějaká relikvie z minulosti.“

„Ne, to teda v žádném případě nejsi,“ namítal. „Máš všechny předpoklady k tomu, aby ses rozvíjela,“ dodal hlubokým smyslným tónem hlasu. „Je potřeba na tom trochu pracovat a co nejdřív s tím začít.“

„Pomůžeš mi s tím jako dobrovolník?“ zeptala se ho se smutným úsměvem na rtech.

Jemně ji zatáhl za pramínek vlasů. „Nepokoušej mě. Máme už i tak dost komplikací a nebudeme k nim přidávat ještě nějakou další. Vzpomeň si na Tansy.“

„Promiň,“ omlouvala se s úšklebkem na tváři.

„Nic se nestalo,“ musel se tomu trochu zasmát. Přestal ji hladit po vlasech a plně se věnoval řízení auta. „Nejdřív musíme najít Tansy a zjistit, do jakých problémů se dostala a pokud možno je vyřešit. Pak budeme mít dost času na to, abychom se mohli věnovat jeden druhému.“

„Já ale žádný problém nemám.“

Její poznámka ho překvapila natolik, že se na ni podíval skoro zděšeně. „Ty si vážně myslíš, že to není žádný problém, když nemáš ráda francouzský způsob líbání?“

„To teda nemůžu považovat za žádný problém ani při nejlepší vůli,“ poznamenala poněkud sarkasticky.

Jenom se pousmál. „Pochopila jsi vůbec, co tím míním?“

Rozhodla se, že nejlepší bude ignorovat ho a vydržela to celých pět minut, které jim trvala cesta do lordova manorského sídla.

„Tady už to asi bude trochu obtížnější,“ přemýšlel nahlas, když se dostali před zavřenou bránu, před kterou už číhali jako ohaři reportéři, kteří sem dorazili ve třech mikrobusech.

„Nemohl bys třeba použít ten telefon na bráně a říct jí, že jsme zabloudili a že potřebujeme poradit, jak máme dál pokračovat v cestě?“ navrhovala mu.

„To by nám asi moc nepomohlo. Vsadím se, že podobný nápad už měli skoro všichni tihle lovci zpráv a navíc, že to zkoušeli všemi způsoby, aby se k ní nějak dostali. Přímé jednání je vždycky nejlepší a jenom tak se k ní můžeme dostat.“

Vystoupil z vozu, zeširoka se usmíval na reportéry, proklestil si cestu jejich středem a vzal do ruky telefon na bráně. Mluvil potichu, tak aby mu reportéři, kteří sledovali každé jeho hnutí, nemohli rozumět. Asi po minutovém hovoru přikývl, zavěsil sluchátko a vrátil se zpátky k Delle do vozu.

„Posílá pro nás sem dolů nějakého muže. Popsal jsem jí auto, kterým jsme sem přijeli,“ informoval ji Chris.

„Co jsi jí to jenom řekl, že ji to přimělo otevřít bránu?“ vyptávala se trochu udiveně.

„Řekl jsem jí, že jsem příbuzný vévody z Marlboro a že s ní potřebuju nutně mluvit o jejím zemřelém manželovi.“

„A ona ti to uvěřila?“

Zachichotal se.

„Víš, zjistil jsem totiž, že se známe,“ přiznal. „Nevěděl jsem, že se provdala, a proto jsem ji taky nemohl znát jako lady Harveyovou. Znal jsem ji ještě jako prostou Clothildu Elmoreovou.“

Della začala okamžitě žárlit a projevovalo se to i tím, že pocítila, že ji začíná bolet žaludek. Neřekl sice, že ta žena byla před lety jeho milenkou, ale tak nějak to pravděpodobně muselo být. Začala nenávidět všechny ty ženy, které se vyskytovaly v jeho blízkosti ještě v nedávné minulosti, a to bylo nebezpečné. Musí si zapamatovat, že je tady vlastně jenom služebně za prací, a ne usilovat o to, aby na ni zálibným pohledem spočinul nějaký napravený zhýralec – pokud vůbec je napravený, o čemž značně pochybovala.

„A co jí řekneš, až se dostaneme do domu?“ nechtěla se dát jen tak lehce odbýt.

Trochu pobaveně se na ni podíval. „Ty jsi přece reportérka. Neměla bys už teď připravovat nějakou formulaci otázek, které jdou k jádru věci a můžou nám pomoct v pátrání?“

„To bych asi měla,“ souhlasila a vytáhla svůj poznámkový blok.

Ještě se mu podařilo včas blok zakrýt svojí rukou, aby si zvídaví reportéři, kteří se neměli zatím čeho chytit, nepovšimli, co má v ruce a nevyvodili si, jaké jsou její úmysly. „Tady ne,“ poznamenal jemně. „Nesmějí přece vědět, že půjdeme dovnitř.“

„Jistě, máš pravdu,“ řekla a poznámkový blok zase schovala. „Připravím si to tedy jenom v hlavě.“

Vypadalo to, že o tom trochu pochybuje, ale neřekl k tomu už ani slovo. Po několika minutách se objevilo na příjezdové cestě menší auto, ve kterém seděli dva muži. Jeden z nich přišel ke Chrisovu autu a usadil se na zadním sedadle. Druhý muž otevřel bránu. Čekající reportéři se nestačili ani vzpamatovat, když Chris okamžitě projel. Brána se za ním rychle uzavřela a bylo slyšet jenom hlasité reptání a pokřikování reportérů, kteří neměli ani tolik času, aby na nastalou situaci nějak zareagovali.

„To se teda docela povedlo,“ pochvaloval si Chris a následoval vůz před sebou na dlouhé příjezdové cestě.

„Zatracení supové,“ muž na zadním sedadle zamručel dialektem tolik příznačným pro londýnské nižší vrstvy. „Ještě ubohého lorda Harveye ani nepohřbili a už se tady dějou takový věci! Chudák starej pán. Jakýkoliv publicity měl vždycky plný zuby.“

„V tomhle ohledu mám naprosto stejný názor jako zesnulý lord,“ zamručel Chris.

Muž na zadním sedadle se velmi pozorně díval do zpětného zrcátka a podrobně zkoumal obličej řidiče. „No jó, teď už vás teda poznávám,“ vyrazil ze sebe najednou. „Vy jste ten Deverell z Ameriky, co ho tehda nachytali v posteli s…“

„No, tak to by stačilo. Nechte to být,“ řekl Chris ledovým hlasem. „To už je stejně dávná minulost.“

„No, tak to teda máte recht, ale měl byste projevit aspoň trochu ňákýho zájmu vo to, jak se teďka lady cítí,“ dodal.

„To mám taky v úmyslu,“ odpověděl Chris. „Bude mít z ňáký společnosti radost. Ty dva poslední dny tady je pořád jenom zavřená jako ňáká poustevnice a ještě k tomu ji votravujou policajti z Yardu a tohle všechno jí jde zatraceně na nervy.“ Pokývl hlavou. „Nebožík starej pán, teda nebohej starej lord,“ řekl hlasem plným smutku, „nahej, jak ho pánbůh stvořil, voda v řece ho nesla a k tomu ještě všechna ta pakáž, co ho fotila. Takovýho důstojnýho člověka, takovýho gentlemana… jo, Deverell,“ opakoval najednou hlasem plným vzrušení a jeho pohled ztvrdl. „Vy jste přece ten její syn! Tak to teda byla vaše matka, která zabila toho starýho nebožáka!“

„Moje matka by nezabila ani mouchu,“ reagoval Chris nanejvýš popuzeně. „Je trochu praštěná, ale není to rozhodně žádná vražedkyně.“

Zdálo se, že Chrisovo přímé odmítnutí nařčení matky, že to byla ona, která lorda zabila, muže poněkud uspokojilo a usmířilo. „Jste si tím jistej?“

„Vsadím na to svůj vlastní život. Pokud byl lord Harvey zavražděný, pak to určitě nebyla moje matka, kdo takový zločin spáchal.“

„Nic jinýho než vražda to nemohlo bejt, copak to nevíte?“ odpověděl muž bez zaváhání. „Měl ránu na hlavě tak velikou, jako je tadyhle ta moje pěst. Utopil se, to je teda fakt, ale nevěděl už vo sobě dřív, než se dostal do tý vody, aspoň takhle se to vykládá.“

„Tu ránu měl na pravé straně hlavy, jak jsem se dozvěděl,“ konstatoval Chris.

„To máte teda recht. Zrovinka na spánku. A byla to teda pořádně prudká pecka, že mu prorazila lebku. Vodpusťte, slečinko,“ dodal, když si povšiml toho, jak Della najednou zbledla.

Chris se na ni podíval.

„Říkal jsem ti přece, že jsi na takový druh práce, co teď děláš, příliš měkká, nebo snad ne?“ sdělil jí bez obalu.

„A to mi povězte, čim se vůbec takováhle slečinka může zabejvat?“ ptal se jejich spolucestující.

„Pokouší se stát se spisovatelkou detektivek,“ lhal Chris bez uzardění. „Ale udělá se jí vždycky špatně od žaludku, když čte o opravdových zločinech. Myslím si, že by měla psát o tom, co se děje v politice. Tam je to přece taky napínavé.“

„A tak to jo. No, zrovinka takový knihy mám docela rád,“ prohlásil snaživě jejich spolucestující. „Politika je teda vopravdu hodně moc zajímavá. Na druhý straně ale všecičko, co se v novinách vobjeví, nemusí bejt zrovinka pravda. To, panečku, teda vůbec ne!“

„S tím bezvýhradně souhlasím, sám jsem byl několikrát obětí senzacechtivých novin,“ doložil Chris.

„Ne všichni novináři se honí za senzacemi,“ zmohla se konečně i Della na nějakou poznámku.

„No, to je nakonec pravda, jsou i někteří dobří novináři,“ souhlasil s ní Chris. „Ale ti nepíší přece pro takové ubohé plátky!“

Della se po tomhle jeho prohlášení už nezmohla na žádnou odpověď. Dívala se s opravdovýjm zájmem na manorské lordské sídlo ze šedého kamene. Ještě nikdy předtím nebyla tak blízko takovému bohatství. Sídlo obklopovaly pěstěné trávníky a zahrady, byla tu dokonce i kašna, kolem které vedla příjezdová cesta. Na elegantní sloupové verandě stály všude obrovské hliněné amfory s květinami a vzadu viděla garáž, tenisový kurt a plavecký bazén.

„Pěkný zahrady, že jó?“ chlubil se jejich spolucestující. „Chudák lord Harvey byl zamilovanej do takovejch zahrad a dělalo mu velký potěšení se tady procházet, to teda jo.“

„Moje matka má stejnou vášeň,“ řekl Chris, „přestože je doma dost málo na to, aby je mohla vůbec užít. Před několika léty tady žila, to jsem byl ale ještě v základní škole.“

„Vy snad máte ňáký vazby na Anglii?“

„Jsem bratrancem vévody z Marlboro.“

„No, to zírám, to jsou teda věci.“ Muž zpozorněl a výraz jeho tváře se proměnil.

„A taky bratrancem vládnoucí královské rodiny,“ dodal Chris a pousmál se. „Tak tedy, jak vidíte, není pro mne Velká Británie nakonec vůbec žádnou cizí zemí.“

„To máte teda recht, že ne, sire!“ řekl muž už s patřičnou uctivostí.

Zastavili se u hlavního vchodu a spolucestující rychle vystoupil, aby Delle otevřel dveře a pomohl jí vystoupit z malého auta. Usmíval se tomu, jak stydlivě mu za to poděkovala.

„Zaparkuju váš vůz, sire,“ nabídl mu spolucestující a převzal od něho klíčky od auta. „Až budete chtít vodjet, cinkněte nám. Tak fajn.“

Dveře otevřel sloužící a uvedl Dellu a Chrise do elegantního salónu vybaveného přepychovým starodávným nábytkem, kde odpočívala vdova, která tady zároveň oplakávala mrtvého manžela lorda Harveye. Zpola ležela na obrovské pohovce, oblečená do průsvitných šatů duhových barev, které byly zjevně tak drahé, že se jejich cena mohla pravděpodobně rovnat rozpočtu na výzbroj armád třetího světa.

Chris se ohlásil a představil Dellu jako svoji společnici na cestách s takovou lstivostí, že se z toho začala červenat. Lady Harveyová natáhla svoji bílou ruku a dovolila Chrisovi, aby ji políbil na konečky prstů s kontinentální společenskou zdvořilostí.

„Jak milé se s vámi znovu setkat,“ bývalá Clothilda Elmoreová promluvila velmi vybroušeně s přehnaně kultivovanou artikulací a důrazem na každé slovo. „Jak víte, oplakávám chotě, ale v černém vypadám strašlivě. Prosím, sedněte si.“

„Je mi líto, že váš manžel zemřel,“ řekl Chris s účastí.

Mávla rukou. „Víte, bylo mu už přes sedmdesát a zdraví mu nějak nesloužilo,“ řekla jaksi mdle. „Ne, že ho nebudu postrádat, ovšemže, ale byl přece o tolik starší než já.“

O tom by se dalo mluvit dlouho, pomyslela si

Della. Ta žena měla zřejmě už několik plastických operací tváře, ale krk i ruce nemilosrdně odhalovaly její skutečný věk. Rozhodně nebyla žádným jarním čerstvě vylíhlým kuřátkem.

„Hledám svoji matku,“ pokračoval Chris. „Dozvěděl jsem se, že se nějak zapletla do té vraždy.“

„Vraždy? Jaké vraždy?“ Lady Harveyová se opravdu vylekala, vykřikla, okamžitě se narovnala a ruku přiložila zděšeně k hrdlu.

„Ale podle novin…“ začala Della.

Lady Harveyová se dala do smíchu, přestože se jí na tváři objevily podivné načervenalé skvrny. „Dobrý bože, nemám ani ponětí, že jsou rozšiřovány takovéhle žvásty. Harvey jezdil předevčírem na jezeře na vodních lyžích. Nezvládl to, narazil hlavou na kýl lodě, kterou řídila vaše matka, a tak se stalo, že se utopil. A to je asi tak všechno, co se o tom dá říct.“

Po těch slovech pocítil Chris úlevu, na kterou už dlouho čekal. „Díky bohu!“

„Nemůžu si vysvětlit, jak si někdo může vůbec vymýšlet takové krkolomné konstrukce, když nešlo o nic jiného než o tragickou nehodu,“ pokračovala stručně. „Jaký by vůbec vaše matka mohla mít motiv k tomu, aby ho zavraždila? Byli přece starými přáteli a lord Harvey se s ní seznámil prostřednictvím jejího posledního zemřelého manžela. Ti tři byli velkými kamarády, přestože si přestali dopisovat, když jsme se s Cecilem vzali. Upřímně řečeno, s jejich bláznivými nápady jsem neměla nikdy nic společného. Vaše matka byla vždycky v samém středu nějakých zvláštních, neobvyklých a často i zahanbujících příhod.“

„Je to její způsob života, jinak to ani neumí,“ souhlasil s ní Chris. Zamračil se. „Ale když tady evidentně nejde o žádnou vraždu, proč je po matce vyhlášeno pátrání?“

Lady Harveyová znova máchla rukou. „Nemám ani ponětí. Policie ji vyšetřovala, stejně tak i mě, a pak odešla. Můj advokát mi dal zprávu, že neexistuje žádný důkaz o tom, že by lord Harvey zemřel v důsledku cizího zavinění a že další vyšetřování už nebude nutné.“

„Tak jsem sem tedy jel úplně zbytečně,“ řekl s úsměvem a vstal. „Jsem vám neobyčejně zavázán. Rozuměl jsem vám dobře, když jste říkala, že nemáte ani ponětí o tom, kde by teď mohla moje matka být?“

„To můžu jenom potvrdit. Nemám o jejím současném pobytu ani ponětí, opustila zemi okamžitě po tom, co s ní mluvila policie, alespoň tak jsem o tom všem byla informovaná. Neřekla mi, kam odjíždí.“ Chvilku přemýšlela. „Mohl by to vědět Bainbridge. Ona a Cecil se s ním hodně přátelili. Ano, jistě. Můžete to zkusit u lorda Bainbridge. Bydlí tady blízko, každý vás tam spolehlivě navede.“

„Děkuju vám. Jste velmi laskavá a musím to ocenit zvlášť v téhle pro vás tak pohnuté době,“ poděkoval Chris a znova se sklonil, aby jí políbil konečky prstů.

„Buďte bez starosti. Jsem vám vděčná za společnost. Ti strašliví reportéři zřejmě nemají v úmyslu odtud někam odejít, bůh ví proč.“

„Nakonec se unaví a budou otravovat zase někoho jiného,“ ujišťoval ji Chris. „Přeju vám hezký den.“

Jejich vůz přivezl ten samý muž, který jim do sídla lorda a lady dělal doprovod. Zamával jim ještě na rozloučenou, brána se otevřela a Chris s Dellou projížděli davem reportérů.

„Zastav ještě na chvilku, prosím,“ požádala ho Della, když se už chystal zabočit na hlavní silnici. Stáhla okno vozu a pokynula jedné ze žurnalistek, aby k ní přistoupila.

„Lady tvrdí, že tady vůbec o žádnou vraždu nešlo a že Scotland Yard rozhodl, že lord Harvey zemřel na následky nehody,“ informovala brunetku. „Jestli je to opravdu tak, pak tady všichni stojíte úplně zbytečně. Proč tady vůbec ještě jste?“

„To že řekla?“ dotazovala se novinářka. „To je pro nás naprostá novinka. Právě dneska ráno jsme získali zprávu, že nehoda jako příčina lordovy smrti je vyloučená a že z vraždy byla obviněná nějaká žena jménem…“ vytáhla svůj poznámkový blok a četla: „Tansy Deverellová, jakási Američanka.“

„Lady nám vyprávěla, že lord Harvey jezdil na vodních lyžích, upadl a zranil se na hlavě o lodní kýl. Následkem toho utonul,“ trvala Della na své verzi.

„Pokud je mi známo, někdo ho silně udeřil nějakým větším předmětem, pravděpodobně holí se stříbrnou rukojetí a následkem té hrozné rány do hlavy ztratil vědomí,“ odpověděla žena. „Majitelkou té hole, jak bylo zjištěno nade vší pochybnost, je paní Deverellová. Je teď zadržená na policii. A potom, lorda Harveye přece našli v řece a ne v jezeře, a byl úplně nahý.“

„Tak tomu teda už vůbec nerozumím,“ podivovala se nad tím vším Della.

„Ani my tomu nerozumíme. Ale všeobecně se mluví o tom, že ta lady podědí po lordovi deset milionů liber a to znamená, že i po zaplacení dědické daně jí ještě zůstane docela pěkná sumička a rozhodně nebude strádat. A navíc se ještě zapletla s nějakým troubou z militantní dělnické strany…“ odmlčela se najednou, zděšená zřejmě tím, že řekla víc, než bylo zdrávo. „Kdo vůbec jste?“

„Jsem americká novinářka,“ přiznala Della poctivě. „Moje noviny mě sem vyslaly, abych se podívala na to, co by se dalo o té událsoti ještě napsat. No, asi víte, že paní Deverellová je Američanka.“ Della teď už jen trpně vyčkávala, jaké bude mít tohle její sdělení důsledky.

„Rozumím. Nemohla byste mi o ní něco říct?“ ptala se opatrně ta žena.

„Jenom to, že tvrdí, že ji kdysi unesli nějací cizinci a jakýsi šejk se pokoušel rozšířit o ni svůj harém.“

Novinářka se srdečně rozesmála. „Díky! Ta tedy asi na nějakou vražednici nevypadá, co? Je to asi nádherná stará uličnice! Takovou matku bych si přála mít.“

„Já taky,“ přiznala se Della. „Díky.“

„I já vám děkuju.“

Chris po tomhle rozloučení dvou novinářek vyrazil na cestu a Della zavřela okno. „Nemusela jsi být zrovna tak moc vstřícná.“

„To jsem teda musela. Poskytla mi informace a já jsem jí řekla některé svoje. Jsme tak vyrovnány.“ Podívala se na něho a uviděla mu v tváři, že má zase starosti a že má o čem přemýšlet. „Pořád si ještě nemyslím, že to udělala, ať je tady nějaký důkaz nebo není. A taky bych se chtěl dozvědět něco víc o tom chlapíkovi z té dělnické strany.“

„Vypadalo to, že se ti dost ulevilo, když jsi slyšel, že toho člena parlamentu praštili do pravého spánku. Jaký jsi měl k tomu důvod?“ vyzvídala.

Ušklíbl se. „Protože Tansy je levačka. Pojeďme navštívit Bainbridge. Možná, že nám bude schopný vysvětlit nějaké další podrobnosti.“

Lord Bainbridge to byl schopný udělat a taky to udělal. Nebyl v žádném případě přítelem lady Harveyové, ale věděl toho o ní celkem dost.

Přičísl si svůj hustý bílý knír a opřel si mohutná záda o opěradlo obrovského křesla u krbu.

„Je to taková povětrná žena, prosím za prominutí, madame,“ omluvil se Delle. „Nic než povětrná žena. Varoval jsem před ní Cecila, ale byl tak posedlý její krásou, že nedal na moje rady a nakonec si ji vzal za ženu. Plastické operace obličeje a celého těla, silikonové výplně na těle v těch místech, kde se jí leccos nedostávalo a příšerná záliba v barvách skoro válečnických, to ji charakterizuje a navíc ještě ty její proradné oči starého žoldáka. Všichni jsme to věděli. Teď tedy zabila lorda Harveye a bude se snažit vyhnout se jakémukoliv podezření a svalí vinu na Tansy.“

„Jenže Tansy není žádná vražedkyně,“ poznamenal suše Chris.

„To vím. Všichni tady to víme. Ale je hlavní podezřelou. Vypadá to, že si milostivá lady zařídila potřebné alibi, protože v době, kdy Cecil zemřel, měla projev pro nějakou dětskou nadaci.“

„Nikdo ale nemůže úplně přesně říct, kdy vlastně ke smrti došlo,“ poznamenala Della. „Zvlášť v takovém případě, kdy jeho tělo bylo ve vodě delší dobu, a to ještě ani nemluvím o tom, že se neví, jak dlouho tam vůbec bylo. Teplota vody způsobuje, že ve stanovení času, kdy k úmrtí došlo, může být rozdíl dvě až tri hodiny.“

Pokýval hlavou. „Měl na ruce náramkové hodinky a pravděpodobně zdvihl ruku, aby zabránil nebo zmírnil sílu toho úderu, který byl veden na jeho hlavu. Sklíčko na těch hodinkách se při tom rozbilo a přestaly jít. Předpokládá se proto, že právě v té chvíli došlo k jeho smrti.“

„Velmi příhodné,“ zamumlal Chris. „Nikoliv příhodné. Plánované,“ opáčila Della. „A všechno to bylo provedeno ďábelsky chytře.“

„Kdyby jen ta Tansy neutekla,“ poznamenal Chris s lítostí v hlase. „Takhle to vypadá, že je vinna, a to si nedovedu představit ani ve snu.“

„Nemyslím si, že někam utekla,“ sdělil důvěrně lord Bainbridge. „Mám takový dojem, že ji někdo uklidil z cesty a někde ji skrývá, aby nemohla říct to, co ví. Myslím si, že tu vraždu viděla.“

Della a Chris se na něho udiveně podívali. „Kdo by měl zájem na tom, aby ji odstranil z cesty a někde ji skrýval? Kdo to provedl?“

„Přítel milostivé lady,“ odpověděl starý pán. „Tony Cartwright. Je to neurvalec z ulice, známý křikloun a rváč. Je hlavou jedné z militantních skupin, jejichž cílem je odrovnat vládnoucí stranu. V poslední době kolem sebe rozhazuje spousty peněz a nikdo neví, kdo je jeho sponzorem. Podle mě v tom všem má prsty lady Harveyová, ta ho financuje, a její manžel to objevil a udělal tu chybu, že se s ní o tom začal bavit. Nebo je možná nachytal oba spolu v nějaké choulostivé kompromitující situaci. Cecil nebyl z těch, kteří drží jazyk na uzdě. Vždycky řešil sporné a choulostivé záležitosti okamžitě.“

„A proto taky zemřel,“ naznačoval Chris. Přimhouřil oči. „Co teď můžeme udělat?“

„Podle mého názoru by bylo prospěšné najmout si soukromého detektiva a nechat Tonyho a milostivou lady sledovat a dlouhodobě pozorovat,“ odpověděl lord Bainbridge okamžitě. „Vlastně bych pro vás takového muže už měl. Nějakou dobu pracoval pro Interpol a ještě předtím, jak jsem se doslechl, pro vojenskou tajnou službu. Je sice drahý, ale nebudou to zbytečně vyhozené peníze. Jestli chcete, můžu vás s ním spojit v nejbližší možné době.“

„Jak se jmenuje?“

Lord Bainbridge se jenom pousmál. „Bude stačit, když mu budete říkat třeba Seth.“

„Má nějakou kancelář?“

Lord zakroutil hlavou. „Pracuje na choulostivých a náročných akcích pro vládu jako samostatný agent na volné noze. Příležitostně bere taky některé soukromé případy, pokud ho ovšem dostatečně zaujmou. Upřímně řečeno, o peníze mu ani tak nejde, ty už nepotřebuje.“

„Myslíte si, že by ten náš případ mohl být pro něho tak zajímavý, že by se ho ujal?“ zeptal se Chris.

Starý pán jenom přikývl.

„Myslím, že ano. Řekněte mi, ve kterém hotelu bydlíte a já ho požádám, aby vás ještě dnes večer kontaktoval.“

Chris si zhluboka oddechl. „Velmi jste mi pomohl. Ulevilo se mi. Moje matka je tak trochu blázen, ale já ji přesto miluju.“

„Jako ji milovali mnozí z nás a zase ji ztratili,“ prohlásil starý muž jaksi zamyšleně. „Ano, dokom ce i já. Nemáte ani ponětí, jaká to byla před padesáti lety krasavice. Poznal jsem se s ní jednoho léta v Madridu a nikdy na to už nezapomenu. Udělám cokoliv, abych jí pomohl ze situace, do které se teď dostala.“

„Ví tohle všechno lady Harveyová?“

Zakroutil hlavou a uchichtl se. „Pochybuju, že by vás ke mně vůbec poslala, kdyby tohle všechno věděla. Myslí si, že jsem byl nejlepší přítel jejího manžela a měla asi představu, že vaši návštěvu nijak radostně neuvítám a přirazím vám dveře před nosem. To ale měla smůlu,“ prohlásil nazlobeně.

Della i Chris starému lordovi velmi srdečně poděkovali a vydali se na cestu do svého londýnského hotelu.

Chris byl unavený a vypadal velice sklíčeně, když doprovodil Dellu ke dveřím jejího pokoje. „Okamžitě ti zavolám, jestli mě Seth bude kontaktovat,“ řekl. „Teď už jdi a trochu si odpočiň. Nevím, kam nás tohle všechno přivede a kdy to vůbec skončí, ale jenom doufám, že se Lord Bainbridge zmýlil ve své hypotéze, že Tansy byla odstraněna jako nepohodlný svědek a je teď někde v zajetí. Celá ta záležitost je prostě šílená.“

„To většina zločinů obyčejně je, ale pro pachatele to přece jenom má nějaký smysl a je pro ně důležité odstranit svědky.“ Pohladila ho svojí hebkou rukou po tváři. „Pokus se nezabývat se tím víc, než je nutné. Všechno bude zase v pořádku.“

Bylo patrné, že ho její pohlazení hluboce dojalo. Objal ji kolem ramen a přitiskl ji k sobě. „Nemám ani ponětí, co bych zrovna dneska bez tebe dělal, jak bych to všechno přežil,“ zašeptal drsně a naklonil se, aby ji políbil.

Jeho slova jí pronikla až někam k srdci, právě tak, jako jeho jemný polibek, který se zpočátku jako motýl otřel o její rty. Vzdychla, jeho rty se rozevřely a pronikaly do jejích úst stále hlouběji. Přestal ji objímat, přitáhl ji rukama v bocích a přirazil ji silou ke svému tělu.

Nemohla dýchat a odstrkovala ho od sebe. „Jsme… na veřejnosti,“ podařilo se jí konečně nabrat dech a vykoktat ze sebe.

Taky on měl značné potíže a trvalo mu značně dlouhou dobu, než se jeho dýchání zklidnilo. Je rozkošná, hezká a sladká, inteligentní. Ještě před svojí autonehodou nahlížel na všechny ženy jako na kořist, kterou je nutné dobýt, jako na zábavu a ukrácení dlouhé chvíle. Teď ale postupně poznal, co po většinu svého života postrádal a s čím se ještě nesetkal – ženu, která má srdce. Snad musel k tomu poznání dospět právě teď, kdy byl už dost starý na to, aby ocenil, co je uvnitř a nikoliv to, co je pouze na povrchu.

Vzal jí obě ruce do svých a přitiskl si je ke rtům. „Jsi poklad,“ řekl velmi tichým hlasem. „Děkuju ti, že jsi jela do Anglie se mnou.“

„No, pokud jde o tuhle záležitost, tak jsem neměla příliš na vybranou. Jistě si na to vzpomínáš,“ vykoktala ze sebe, protože stále ještě cítila jeho polibky.

Zasmál se. „Tak ty jsi teda neměla žádnou jinou možnost volby.“ Přestal se usmívat. „Hodláš tady ještě zůstat? Pošlu tě nazpátek, jestli vážně budeš chtít.“

„Ale ne, teď ještě ne,“ odpověděla rychle. „Nejdřív musíme očistit tvoji matku!“

Prohlížel si prostý prstýnek ze stříbra s tyrkysem, který měla na prostředním prstě pravé ruky. „Myslela jsi to opravdu vážně, když jsi řekla, že bys chtěla mít Tansy za matku?“

Přikývla.

„Na svoji vlastní matku si skoro nepamatuju. Byla pořád někde pryč s otcem. Nikdy jsme vlastně neměli čas, abychom se pořádně navzájem poznali. Alespoň ne tak, jak se známe s dědečkem. Je to můj nejlepší přítel.“

„Až přijedeme zase domů, velmi bych uvítal možnost se s ním seznámit,“ řekl upřímně. „Musí to být zvláštní člověk.“

„To teda je.“ Pohlédla mu zpříma do očí. „To jsi ale ty taky,“ dodala něžně.

Jeho oči i tvář se teď usmívaly, byl plný radosti a štěstí. Pozorně se rozhlédl po hale nahoru i dolů a potom se sklonil a ještě jednou ji políbil, krátce a velmi něžně. „Vezmu tě dolů do restaurace, až bude otevřeno,“ oznámil jí. „Vezmi si na sebe něco hezkého.“

Skoro se prohýbala smíchy. „Nemám s sebou nic jiného než to, co mám zrovna na sobě,“ ukázala prstem na svůj béžový kalhotový kostýmek. „Žádné jiné šaty jsem si nepřivezla.“

Svraštil obočí.

„Velikost desítka?“

Zalapala po dechu.

„Ty zhýralče! Jak jsi na to přišel?“ obviňovala ho. Jenom pokrčil rameny.

„Co ti mám na to říct? Žil jsem dlouhá léta jako plejboj. To, že znám čísla dámských velikostí, je jenom malinká část mých znalostí o ženách.“ Uličnicky se na ni ušklíbl. „Požádám, aby sem pro tebe nějaké to oblečení poslali.“

„No na to bych se teda podívala, přece mi nebudeš kupovat šaty?“ vychrlila ze sebe. „Lidi by si mysleli, že si mě vydržuješ!“

„Nikdo a nikde by si tohle nemohl myslet, když se na tebe podívá,“ prohlásil rozhodně. „Ty nemáš ostré hrany, jaké obyčejně mívají vydržované milenky.“

„Jaké ostré hrany, co tím míníš?“

„Určitou nepřirozenost,“ odpověděl. „Není to nic, co by mohlo na dlouho vábit, je to jako něco z obrázkových časopisů. Chladné a vyumělkované.“ Zadíval jí se do očí. „Ty jsi plná tepla, hřeješ jako oheň za chladné a deštivé noci.“

Zdvihla obočí.

„Pořád ještě myslíš postaru?“ zeptal se jí a v úsměvu mu zasvítily jeho bílé zuby. „Ještě před večeří se pokusím změnit svůj přístup a budu na tom pracovat. Považuj ty šaty jen za jakousi půjčku, za něco, co potřebuješ pro krytí své vlastní činnosti. Nechceme přece, aby lidé hned věděli, že pátráme po nějakém vrahovi, nebo snad ano? Nakonec nemáme ani žádná pověření ani povolení do toho případu nějak zasahovat.“

„Jde přece o tvoji matku,“ řekla potichu. „Máš na to plné právo.“

Přejel prstem po jejím malém rovném nosíku. „Ještě pořád ji chceš roznést na kopytech v tisku?“

„Nebuď pošetilý,“ odpověděla. „Chci jenom vypátrat pravdu.“

„To ale asi tvému vydavateli nepostačí a příliš ho tím nenadchneš.“

„Jsem si jistá, že najdu takového vydavatele třeba někde jinde. Bude se mu to třeba zamlouvat a vydá to, co bude pravda, bez jakéhokoliv balastu kolem,“ odpověděla a pokračovala sebevědomě: „Celistvost a poctivost by měly být součástmi každé novinářské práce. Nechci někoho jenom pomluvit jedním článkem.“

„No, teď už je mi jasné, proč tě mám rád.“ Políbil ji na špičku nosu, otočil se a pomalu odcházel ven z haly.

Dívala se za ním se smíšenými pocity. Věděla, že byl plejbojem a že toho o ženách ví opravdu víc, než by se jí právě líbilo a zamlouvalo. Ale na druhé straně ji přitahoval, byl citlivý a měl báječný smysl pro humor i teď, kdy převažovaly starosti a obavy o jeho matku. Byl okouzlující, měl šarm a nejspíš o tom dobře věděl a dovedl to v pravou chvíli využít. Měl o Tansy zcela nepředstírané obavy a starost a z celého jeho chování poznávala pořád víc, že je připravený využít všech svých sil a prostředků, které má k dispozici, aby ji zachránil. Žádný div, zahloubala se, že takového muže ženy pronásledují a dělají všechno možné, aby ho pro sebe získaly. Ke svému vlastnímu překvapení se přistihla, že i ona sama už o něčem podobném, tedy takové možnosti navázání těch nejbližších kontaktů s tímhle mužem, docela vážně uvažuje.

Odemkla si dveře plastikovým kódovaným klíčem a vstoupila dovnitř. A zrovna, když se chystala, že je za sebou přibouchne, se z křesla v pokoji zdvihla postava, doposud ukrytá ve stínu a přistoupila blíž k ní.

ČTVRTÁ KAPITOLA

„Kdo jste? Jak jste se sem dostal? Co tady vůbec chcete?“ vysoukala ze sebe zděšeně a nesouvisle Della, když se trochu vzpamatovala z leknutí. Ruku měla ještě pořád na klice u dveří.

Rozpoznala, že jde o muže, až když k ní přistoupil blíž. Měl černé vlasy a tmavé oči a vypadal trochu jako cizinec. Sklonil hlavu na stranu a pozorně si ji prohlížel od jejích tizianově zrzavých dlouhých vlasů až po štíhlé kotníky.

„Dovolte, abych vám položil jednu otázku,“ promluvil konečně. „Proč pátráte po Tansy Deverellové?“

Najednou jí začínalo být jasné, za jakým účelem se ten tajemný muž objevil tak neočekávaně v jejím pokoji, ale jeho přímá otázka ji přesto poněkud vyvedla z míry. Zaváhala, než se sama zeptala: „Jak víte, že ji hledám?“

„Dnes ráno jste sem přijela s Christopherem Deverellem. Slyšel jsem už o něm a docela dobře chápu to, proč se v tomhle případě tak angažuje – jde o jeho matku. Jenže pořád mi není jasné, proč jste tady taky vy.“

I když se Delle ještě nepodařilo vzpamatovat se z úleku a navíc měla nepříjemný pocit nebezpečí, zmohla se poměrně pohotově na odpověď: „Jsem novinářka. Za to, že mu ji pomůžu najít, mám slíbený exkluzivní rozhovor a jistě pochopíte, jak je to důležité pro moji další novinářskou kariéru.“

Několik sekund si ji ještě prohlížel přimhouřenýma černýma očima. „Než jsem sem přišel, zjišťoval jsem si nějaké poznatky k vaší osobě a také k Deverellovi. Manžel Tansy Deverellové – a otec jejích dvou synů – byl za druhé světové války v Maroku,“ informoval ji stručně chladným hlasem. „Zachránil život jednomu mladému Arabovi, který pracoval jako vyzvědač pro francouzské hnutí odporu.“

„To je sice velice zajímavé, ale co to má všechno společného s Tansy?“ Della nad sebou zase pozvolna získávala vládu a tón jejího hlasu naznačoval zcela jasně, že pokládá chování tajemného cizince přinejmenším za společensky nevhodné.

Teprve teď se neznámý postavil do světla a tak si ho mohla daleko lépe prohlédnout. Byl to cizinec a taky to v následujících několika sekundách potvrdil. „Ten mladý Arab byl můj otec,“ informoval ji. Obvykle se v takových případech neangažuju a Deverell by asi taky neměl dostatek financí, aby si mě mohl na službu takového druhu najmout. Ale přeberu ten případ už kvůli Deverellovu otci, protože jsem tím povinován za službu, kterou tak laskavě a statečně poskytl jednomu členovi mé rodiny.“

„Kdo vůbec jste?“ zeptala se po chvíli.

„Můžete mi říkat Seth,“ odpověděl nenucené.

„Lord Bainbridge nám už o vás řekl,“ překvapeně zdvihla obočí Della.

„Vsadil bych se, že toho nebylo tolik, co o mně mohl vyprávět.“ Přešel k telefonu a graciézním, úsporným pohybem zdvihl sluchátko a zavolal Chrisovi. „Jsem v pokoji u Delfy,“ řekl jenom velmi stručně, když se Chris ohlásil a okamžitě zase zavěsil.

Netrvalo to ani dvě minuty a Chris se objevil v Dellině pokoji. Okamžitě mu otevřela a on vešel dovnitř. Chris uchopil Dellu za ruku a současně neztrácel čas a měřil Setha hodnotícím pohledem.

Seth si pochopitelně jeho ochranářského přístupu k Delle okamžitě povšiml, usmál se a nenechal to bez poznámky: „Byla v naprostém bezpečí,“ ujistil Chrise. „Nikdy neubližuju ženám.“

„Proč jste vůbec přišel rovnou k ní a ne ke mně?“ chtěl vědět Chris.

„Neznám vás osobně, ale doslechl jsem se o vás a teď už mám i nějaké další zprávy, které jsem zjistil,“ odpověděl Seth se sotva znatelným úsměvem na rtech. „Jsem informován i o vašem otci,“ zdůraznil. „V průběhu druhé světové války zachránil život mému otci. Svět je malý.“

„Ano, to máte pravdu, velmi malý,“ souhlasil Chris.

Seth se vrátil k místu, kde seděl ještě předtím, než vešla překvapená Della do pokoje a ukázal na podnos u okna. „Objednal jsem čaj. Prosím, poslužte si.“

Připojili se k němu.

Seth se pohodlně opřel do židle s koláčkem v jedné ruce a se šálkem čaje v druhé. Velmi pozorně a kriticky Chrise a Dellu pozoroval, když si sladili svůj čaj.

„Není to pro vás zrovna to nejzdravější, takhle sladit. Cukr je prokletím našeho století. Jsou to prázdné a zcela zbytečné kalorie.“

„Je mi to velmi líto, ale mám úplně jiný názor. Život bez cukru by pro mě nebyl vůbec žádný život,“ namítla Della a ušklíbla se.

Seth pozoroval Chrise, jak srká čaj, a konečně se dostal k tomu, co oba zajímalo nejvíc. „Vaši matku zadržují lidé Tonyho Cartwrighta,“ řekl náhle, aniž by se ho na něco ptali. „Ukrývají ji teď v jedné garáži na Manchesterské ulici, jsou zrovna na útěku a snaží se zmást stopy a uniknout. Před dvaceti minutami svolala lady Harveyová tiskovou konferenci, aby veřejně obvinila Tonyho Cartwrighta z vraždy a využila k tomu všech novinářů shromážděných před sídlem zemřelého lorda Harveye. Podle ní zabil a oloupil starého pána Tony a dále novináře informovala o tom, že ten muž měl v plánu později vyhlásit, že to udělala ona, a to z toho důvodu, že se s ní starý lord chtěl rozvést a ona by tak pochopitelně ztratila veškerou naději, že po něm zdědí všechen majetek a peníze. Tony se to doslechl, unesl Tansy, která má přátele v nejvyšších společenských a politických kruzích ve Velké Británii, a hodlá ji využít jako rukojmí. Má v úmyslu předat ji policii a požaduje za to pro sebe a svoje kumpány letadlo, se kterým by se dostali bezpečně ze země.“

Chris zaklel. „Ví o tom už policie?“

„Ještě ne,“ oznámil Seth. „Ale má přístup k těm samým zdrojům, odkud jsem čerpal své informace i já, a brzy zjistí, jaké jsou Tonyho úmysly. V téhle chvíli, když se lady Harveyová zbavila současně svého manžela i svého nenasytného milence, je velmi zaneprázdněná plánováním, jak své dědictví převést na konta do bank ve Švýcarsku, ještě než ji to bude případně nějak znemožněno.“

„A co například dědická daň? Používá přece bankovních služeb,“ namítal Chris.

„Samozřejmě, že používá – banky na Bahamách. Je to skutečně pěkně ostrá panička, v jejích plánech nejsou skoro žádné mezery, snad kromě Tansy, a to si zorganizovala tak, že veškeré problémy má teď na krku Tony.“ Seth dojedl svůj koláček a naklonil se dopředu, ještě se šálkem v ruce. „Asi víte, že ji zabijí okamžitě potom, co dostanou to, co chtějí, nebo snad ne? Tenhle druh lidí, jako je on, nedělá zbytečné chyby.“

Chris něco podobného tušil a teď to teda slyšel potvrzené z úst na slovo vzatého odborníka. Zachmuřil se. „Ať je všechny vezme čert,“ řekl hlubokým hlasem, ve kterém byl jasně patrný výhrůžný podtón. „Musím se jenom divit, kam jsem se to dostal. Nikdy jsem nikoho nepodvedl, ani nikomu nevyhrožoval, nezdědil jsem toho tolik, abych mohl být do konce života bez starostí a teď ještě tohle navíc.“

Seth přikývl. „Já vím.“ Sevřel rty a v nastalém tichu pozoroval mladšího muže. Oči měl černé jako uhel, vypadal tvrdě a odhodlaně. „Můžu policii sdělit všechno, včetně toho, kde můžou Tansy najít, pokud si to nějak takhle představujete a chcete to řešit tímto způsobem.“

Chris se mu podíval zpříma do očí. „Je tu ale ještě další možnost,“ navrhl.

Seth přikývl. „Já, dva muži, vy a Della.“ Chris se dlouze podíval na Dellu. „Já do toho jdu. Ona by neměla. Tohle není její bitva.“

Podívala se na něho tak hezky a mile, jak jen nejlépe uměla. „Já jdu taky,“ řekla bez okolků. „Bude z toho ten nejlepší článek, který kdy napíšu!“

„A možná, že bude taky tvůj poslední,“ dodal Chris. Jenom velmi nerad se smiřoval s tím, že by Della měla být vystavena sebemenšímu nebezpečí.

„Řekněte mu, že můžu jít s vámi,“ dožadovala se Della Sethovy podpory.

Ten jenom pokrčil rameny. „Pokud jde o mě, tak nemám námitky, abyste s námi šla. Vy dva byste mi mohli pomoct v pátrání a zjistit informace a na jejich podkladě potom já tvrdě zasáhnu.“

„Hodláte snad někoho zastřelit?“ ptala se Della.

„To záleží na těch, kteří Tansy unesli. Jestli budou střílet oni, musíme jim to oplatit stejným způsobem,“ řekl s rozhodnou konečností Seth. „Já si nemůžu dovolit nějak riskovat životy svých mužů.“

„Měla jsem dojem, že v Anglii platí všeobecně zákaz nošení zbraní,“ zdůraznila Della.

„Ano, většina lidí to má zakázané, ale existují výjimky pro policisty a některé vybrané bezpečnostní agentury,“ odpověděl Seth.

Chris se na něho tázavě podíval a Seth jeho nevyřčený dotaz pochopil. „Než se do toho vložím, zařídím to u kompetentních činitelů,“ uspokojil Chrise. „V případě, že máte něco podobného na mysli, pak vám musím oznámit, že nejsem z těch, kteří nedodržují zákony. Pokud je to možné, a já se vždycky snažím, aby to možné bylo, pracuju na svých úkolech v mezích, které dovoluje zákon. A musím říct, že to platí zvlášť v téhle zemi,“ dodal s úsměvem na rtech.

„Tak potom je všechno v pořádku. Della a já uděláme všechno, co budete potřebovat a požadovat. Povězte mi, jaká je vaše cena,“ dožadoval se Chris. „Zastavím všechno, co vlastním, pokud to pomůže k tomu, aby se Tansy vrátila domů.“

Muž ho studoval velmi pozorně, jako se sleduje nějaký vzácný druh živočicha v zoologické zahradě.

„To je v dnešní době poněkud nezvyklé, nevíte to snad?“ ptal se a v jeho hlase se objevil podtón jakéhosi údivu. „Většina by dala přednost tomu mít peníze.“

„Tansy ani není možné vyvážit nějakými penězi, je pro mě daleko cennější,“ řekl Chris prostě. „I když mně čas od času připravuje opravdu krušné chvíle.“ Tiše se zasmál. „Nakonec se s ní alespoň nikdy nenudíte.“

Setha to rozesmálo. Odložil svůj šálek čaje a vstal. „Bylo mi potěšením. Navážu s vámi kontakt okamžitě, jak si ověřím naše možnosti a vypracuju plán postupu. V nejbližších dnech se nevzdalujte příliš daleko od hotelu. Musím si ještě ujasnit pár věcí a svolat svoje muže.“

„Zařídíme se podle vašeho přání. Ale co bude s placením?“ ptal se Chris.

„Máte snad na mysli výkupné?“ Chris se zamračil. „To taky, ale teď zrovna mám na mysli vaši mzdu.“

„Tak tedy tohle máte na mysli? Bude mi stačit, když mě pozvete na čaj do Ritzu, až se vám to potom někdy bude hodit,“ odpověděl. „Nešetřete ani na šlehačce, ani na másle,“ dodal a pozdvihl prst. „Všechno prvotřídní.“

Chris se díval na toho muže a připadalo mu, že se právě v téhle chvíli zbláznil. „Na čaj?“

Ten ale jenom pokrčil rameny. „Miluju čaj. Nemůžu se ho nikdy nabažit, nikdy ho nemám dost.

Sám mám teď už víc peněz, než je vůbec potřebuju.“ Podíval se na Dellu a zeširoka se usmíval. „Teď už beru jen takové případy, které mě opravdu zajímají. Vy jste skutečně pěkný kousek.“

„Děkuju vám,“ začervenala se.

Na to už jen povzdechl. „Mám rád zrzečky,“ zamumlal. Podíval se s jakýmsi lítostivým úšklebkem na Chrise. „Skoda, že nepotkala mě jako prvního.“ Rozloučil se s nimi pokynem hlavy a vyšel z pokoje tiše jako duch.

„Je to velmi zvláštní muž,“ poznamenala Della okamžitě, jen co se za ním zabouchly dveře.

„Doufám, že mu můžeme věřit,“ mumlal Chris starostlivě. „Nemáme ale na vybranou. Tansyino bezpečí je pro mě v této chvíli to nejdůležitější a tomu podřídím všechno.“

„Co budeme asi dělat? Čím nás chce pověřit? Co si o tom všem myslíš?“ ptala se s trochou úzkosti v hlase Della.

Chris vstal a přešel k oknu, aby se podíval do živé ulice pod ním. „Je to pouze můj dohad, ale možná, že bude chtít, abychom odjeli někam k’tomu místu, kde ji skrývají a předstírali, že jsme nějací zbloudilí turisté. Nakonec, mohlo by se to podařit. Zatímco my budeme někde u předního vchodu a upoutáme na sebe jejich pozornost, on a jeho muži se můžou nepozorovaně přiblížit dozadu k domu.“

Della se naklonila dopředu a opřela si paže o kolena. „Nemůžu prostě uvěřit tomu, že by lidé mohli udělat něco tak hnusného pro peníze.“

„Ano, je to všechno mimořádně odporné a jde jim především o peníze. Zdá se, že lady Harveyová má celou věc dost pevně v rukou. Jenže mezi zloději samozřejmě o žádné cti nelze mluvit.“ Obrátil se k ní. „Už nemůžu snést to pomyšlení, že je Tansy v rukou takových ničemů.“

„Já vím.“ Vstala, přistoupila k němu a podívala se na něho svýma světlešedýma očima, naplněnýma soucitem a porozuměním. „Byla ale přece už víckrát v minulých letech v pěkné šlamastyce. Jestli se vůbec z něčeho takového může někdo dostat se zdravou kůží, pak je to určitě tvoje matka. Ti chlapíci jsou pouhými amatéry. Tvoje matka je ale profesionální provozovatelka nesnází.“

Poněkud škrobeně se usmál. „Ano, to teda je. Ale tohle je něco úplně jiného, docela nová situace, a to i pro ni. Něco takového zatím nepoznala. Ještě k tomu všemu je diabetička. „A já ani nevím, jestli má s sebou tabletky s inzulínem,“ dodal starostlivě. „Copak ona si nepíchá injekce?“ Zakroutil hlavou. „Určitou dobu nepotřebovala brát ani ty tablety, cukr jí nevadil, ale glykemie se postupně zhoršovala. Teď ale určitě zažívá stresové situace, které mají vliv na zvýšení cukru v krvi a pochopitelně, že jako zajatec nemá žádnou možnost se k tabletám nějak dostát.“

Bouchl pěstí do rozevřené dlaně své druhé ruky.

„Chtěl bych dostat alespoň na pár minut ty mizery do svých rukou.“

„Dostaneme ji z toho všeho ven, bude zase v pořádku,“ řekla přesvědčivě. „Nevěš předčasně hlavu, nesmíš hned myslet na nejhorší.“

Pohled na ni ho uklidňoval a napovídal mu, že na světě jsou ještě krásné věci, které čekají na to, až je objeví. „Jsi pro mě jako lék, který mě uklidňuje a posiluje,“ zamumlal. „Opravdové osvěžující tonikum.“

„Díky.“ Usmála se.

Chris zdvihl ruku a jemně se dotkl jejích dlouhých zrzavých vlasů. „Ještě jsem neměl dostatek příležitostí ti poděkovat za to, že jsi mi vůbec dovolila, abych tě do celé téhle nechutné záležitosti zatáhl.“ Najednou se odmlčel a chvíli přemýšlel. „Poslyš,“ promluvil konečně, „jestli se tohle všechno bude vyvíjet nějak zvlášť nebezpečně, chci, aby ses okamžitě někam ukryla. Nechci riskovat tvůj život, i když se jedná o Tansy.“

To, co teď slyšela, ji naprosto ohromilo. Překvapily ji jeho nelíčený zájem a starost, které o ni měl. Beze slova si prohlížela jeho tvář. „Asi tomu nebudeš věřit, ale dovedu se sama o sebe docela dobře postarat.“

„Ale určitě ne za všech okolností, nemůžeš se třeba vyhnout vystřelené kulce,“ domlouval jí.

Nakrčila svoje tenké obočí. „A co ty, zažil jsi už takovou situaci? Střílel na tebe už někdy někdo?“

„Už několikrát,“ přisvědčil.

„V armádě?“ Zakroutil hlavou. „Tak potom kde?“

„Nějakou dobu, ale jenom velmi krátce, jsem sloužil jako žoldák,“ svěřil se jí. „Bylo to ještě v době, kdy jsem byl velmi mladý nevěděl jsem nic o životě, hned potom, co jsem ukončil vojenskou službu. Bylo to před operací Pouštní bouře. Sloužil jsem v Německu, kde jsem byl spíš hodně častým návštěvníkem nočních klubů než vojákem. Když jsem tam skončil, seznámil jsem se s profesionálními vojáky, kteří se nechali najmout na nějakou malou prácičku v Africe. Šel jsem s nimi.“ Pokýval hlavou. „Tam jsem poznal, co je to život, ochutnal jsem všechny hrůzy, které si lidi dovedou připravit sami pro sebe, a bylo toho všeho dost na to, aby mě to dokonale přesvědčilo, že nestojí za to, abych pro něco takového riskoval život. Viděl jsem věci, které nezapomenu do konce života. Když jsem se vrátil domů, nějakou dobu jsem řádil jako pominulý. Život se mi zdál najednou krátký a já si naplánoval, že z každého dne vymačkám i tu poslední kapku potěšení a rozkoše.“

Jeho upřímné vyprávění, které vyznělo jako doznání, jí připomnělo, že v určitou dobu nebyl opravdu ničím jiným než notoricky známým plejbojem. „Pochopila jsem z tvého vyprávění, že jsi si života předtím nijak moc nevážil, viď?“ bodla ho otázkou.

„No, to jsi uhodla, moc ne,“ souhlasil s ní. „Nemyslel jsem na to, co přinesou příští dny.“ Díval se z okna a před očima se mu objevovaly některé výjevy z jeho ještě tak nedávné minulosti. „Zdá se mi, když o tom teď přemýšlím, že jsem ty nejdůležitější věci nepochopil a nedovedl je správně řešit ani po svém návratu z Afriky. Pořád jsem žil jenom ze dne na den a počínal jsem si tak, jako bych pálil svíčku na obou koncích současně. Nebýt té autonehody, nepodařilo by se mi už nikdy najít tu správnou cestu k životu.“

„Je mi velice líto, že to musela být zrovna taková autonehoda, aby ses z toho všeho probral a začal žít trochu jinak.“

Povzdechl si. „Tak to jsme na tom oba stejně.“ Dal si ruce do kapes, našel tam několik drobných mincí a zachrastil jimi. „Tak jak to vypadá, budeme muset zítra trávit asi celý den jenom v hotelu. Co navrhuješ, že bychom mohli dělat, abychom si ukrátili čas?“

„Mohli bychom se třeba podívat, jak tady mají vybavenou tělocvičnu,“ navrhovala. „Všimla jsem si na upoutávce ve výtahu, že tady mají pro své návštěvníky fitness klub.“

„Měl jsem dost fyzické terapie po té autonehodě,“ ušklíbl se. „Já osobně se bez toho obejdu.“

„Mají tady taky bazén,“ pokračovala neúnavně ve výčtu možností, jak prožít volný čas v hotelu.

Bylo patrné, že právě tahle nabídka mu nebyla po chuti. „Já neplavu.“

Vyčítavě se na něho podívala. „Vymýšlíš si jenom samé výmluvy. Náhodou vím moc dobře, že plaveš jako ryba. Strávil jsi celý měsíc v Římě ve vile známé italské herečky a každý den jste společně plavali.“

V černých očích se mu zablýskalo. „Ano, skutečně jsem plaval. Jenže to bylo před tou nehodou.“

„Míníš tím snad, že nemůžeš plavat kvůli nějakému zranění, které jsi tenkrát utrpěl?“ zeptala se udiveně.

„Nemůžu plavat, protože mám jizvy po celém těle,“ procedil skrz zuby. „Ta havárie byla tak strašná, že museli auto úplně rozřezat, aby mě z něho vůbec mohli vytáhnout. Jak jsem se už dříve zmínil,“ dodal, „měl jsem vnitřní i vnější zranění a mám teď na břiše a nahoře na stehně obrovské jizvy a viditelné stehy a nechci se s tím nikde předvádět.“

Tázavě se na něho podívala. „Znamená to snad, že je nesmím vidět ani já?“

Nemyslel na to, že by to mohla být právě ona, které by svá zranění mohl ukázat. Della, uvědomoval si čím dál víc, ale není z těch žen, které se obrátí a odejdou, nebo třeba jenom uhnou pohledem. Nezalekne se těch několika jizev. Když se mu bude dívat do očí a na tvář, tak si jich ani nepovšimne.

„Od té havárie jsem na sobě ještě neměl plavky,“ zamumlal rozpačitě.

„Tak je právě ten nejvhodnější čas, abys to udělal. Několik bazénů ti udělá jenom dobře.“ Ušklíbla se na něho. „Můžeš mě učit plavat.“

„Copak ty neumíš plavat?“ Úplně ho to vyděsilo.

Jenom potřásla hlavou. „Neměla jsem nikoho, kdo by mě to naučil. Dědeček taky neumí plavat.“

„Copak jste neměli nějaké hodiny v rámci tělocviku, když jsi ještě chodila do školy?“

„Jistě. Všechny možné. Ale plavání zrovna ne.“

„To by ses měla honem rychle naučit. Jednou by ti to mohlo zachránit život,“ prohlásil vážným hlasem.

„Tak mě to nauč.“

„Ale nechci plavat někde, kde by mě všichni lidé okukovali,“ odmítal tvrdohlavě.

„Tak dobře. Počkáme, až budou všichni už ve svých postelích,“ snažila se, aby mu vyšla co nejvíce vstříc.

Díval se na ni, byl velmi nejistý a k jejím návrhům se nijak nevyjádřil.

„Přemýšlej o tom,“ dodala a pak už o celé té záležitosti s plaváním přestala mluvit.

Objednali si v restauraci výbornou večeři a v pohodě trávili čas. Chris splnil svůj slib a koupil jí nádherné šaty, které teď měla na sobě. Della se potýkala s obrovským krevetovým koktejlem, po kterém následovalo wellingtonské hovězí s výtečně připravenou vařenou zeleninou a domácím chlebem. Když k ní číšník přivezl servírovací stolek s moučníky, bylo už téměř nad její síly si některý z bohaté nabídky vybrat. Dlouhou dobu si sladkosti jen prohlížela, než si něco objednala.

Chris ji s neskrývaným potěšením pozoroval. Jedla stejným způsobem, jakým dělala všechno ostatní, oddávala se celým srdcem a bez zábran jídlu, a to velmi důkladně a přitom velice delikátně. Když podávali kávu, opřela se zády s dlouhým povzdechem do židle.

„Jídlo tady je naprostá nádhera,“ poznamenala procítěně. „Nemůžu si vzpomenout, že bych někdy jedla něco tak lahodného.“

„A já si zase nemůžu vzpomenout, že bych se vůbec někdy díval na nějakou ženu, jak jí a že by mě to dělalo takovou radost,“ složil jí stručně poklonu. „Ty, se kterými jsem chodil, se obyčejně v jídle jen tak nimraly a dávaly přednost kuřecímu nebo králičímu masu.“

Delle naskočil na tvářích ruměnec. „Já má zase hrozně ráda fazolové lusky. Jím je, i když vím, že po nich tloustnu,“ informovala ho. „Některá jídla by měla být na příděl.“

„Zvlášť v tvém věku,“ souhlasil a zasmál se.

„Ty ale nejsi přece zase o tolik starší než já.“

„Podle kalendáře docela určitě ne,“ odpověděl. „Ale ty jsi za mnou v jiných věcech spolehlivě pozadu o celý jeden život.“ Smál se teď a znělo to dost cynicky. „Máš pořád ještě iluze. Já ty svoje ztratil už před mnoha lety.“

„Jenom doufám, že já je neztratím nikdy,“ mumlala a hrála si s ubrouskem. „Myslím si, že na to stačí jediný člověk, aby se celý svět změnil.“

„A já si zase myslím a vím, že se o to už pokoušely miliony lidí a že se jim nic z toho nepovedlo.“

Podívala se mu zpříma do jeho černých očí. „Jak jsi se dopracoval k tomu, že jsi takový cynik?“

„Žil a vyrostl jsem asi příliš rychle,“ prohlásil s tvrdostí v hlase, jakou u něho předtím ještě nezaznamenala.

Neuhnula pohledem a chtěla zachytit každý výraz jeho černých očí, každé hnutí, ze kterého by mohla vypozorovat to, co potřebovala vědět. „Říkal jsi, že Tansy byla celkem pětkrát vdaná.“

Přikývl. „Náš otec byl mnohem starší než ona. Přesto ale, když jsem se já narodil, bylo Tansy již okolo čtyřiceti. Nikdo tehdy nevěřil, že by v jejích letech mohla ještě otěhotnět – navíc ještě, když se jednalo o takovou ženu, jako Tansy.“

„Byla ti dobrou matkou?“

Pokrčil rameny. „Netrávila s námi zrovna moc času. Matně si vzpomínám, že když byl otec ještě naživu, brával j i s sebou skoro na každou obchodní cestu, na každé jednání. Mnoho času trávili ve Španělsku s jeho bohatými příbuznými nebo v Anglii, tentokrát zase pro změnu s jejími. Nakonec se celá situace vyvinula tak, že Logana a mě vychovávali převážně majordomové a vychovatelky.“

„Tvůj bratr se ti nějak podobá?“

„Ale ne,“ řekl s úsměvem. „Logan je docela jiný. Vždycky byl zodpovědný a rozumově vyspělý. Já jsem odjakživa takový blázen. Možná, že tohle je právě to, proč si s Tansy tak dobře rozumíme a vycházíme spolu. Vidí ve mně sebe samotnou.“ Jeho oči teď ještě víc ztmavly. „Po otcově smrti naprosto zdivočela. Byla pořád někde mimo domov, veselá a rozdováděná, seznamovala se a vzápětí se zase zbavovala mužů jako nějakých použitých papírových ubrousků. Když se rozvedla s tím posledním, zdálo se, že její jedinou zábavou je dělat skandály všude tam, kde se objevila. To ovšem neznamená, že bych po ní chtěl házet kamenem jako po nějaké hříšnici,“ dodal měkkým, citlivým tónem. „Sám jsem v tom víc než vynikal.“

„Musela mít asi tvého otce velice ráda a zřejmě se jí po něm stýskalo,“ vypozorovala Della z jeho vyprávění.

Nejdřív se zachmuřil, ale pak se hlasitě rozesmál.

„To je vážně podivuhodné, jak jsi něco takového okamžitě a velmi správně rozpoznala. Mně samotnému to trvalo celá léta, než jsem se k tomu dopracoval.“

Trochu opožděně ji napadlo, že mnohým z jeho nevlastních otců se asi nemusela taková ucelená a prakticky hotová rodina nijak zamlouvat a že z ní jistě nemohli mít ani velkou radost. „Bylo to obtížné, přijmout a sžít se se všemi nevlastními otci?“

Přikývl. „Daleko víc pro mě než pro Logana.

V době, kdy se Tansy znova provdala, měl Logan už svůj vlastní život a byl pryč z domu. Já ale ne. Konečně se Tansy rozhodla, že vojenská škola bude pro mě to nejlepší a nakonec to doporučoval i psycholog. Nejdřív se mi to docela zamlouvalo, ale nakonec se mi to tak znelíbilo, že jsem ze školy po roce zběhl. Nalodil jsem se a pak jsem skončil ve Španělsku, kde jsem nějakou dobu žil v rodině jednoho z otcových bratrů. Tansy si mě nijak nevšímala a nechala ně jednat tak, jak se mi zrovna zachtělo. Po nějakém čase jsem se zase vrátil do Států, právě včas, abych se mohl dát zapsat k odvodu na vojenskou službu, která mě připadala zrovna tak dobrou volbou, jako ty ostatní, a tak jsem se nechal odvést.

„Nikdo by po tom všem jistě nemohl říct, že tvůj život není zajímavý,“ zdůraznila.

Krátce se zasmál. „Jenže byl z největší části naprosto neužitečný,“ odpověděl. „V poslední době už pozoruju sám na sobě, jak stárnu. Vydělávat peníze je sice pěkná věc, ale já bych chtěl něco jiného.“ Jeho pohled byl teď jakoby nepřítomný, nasměrovaný někam do dálky, kam za ním nemohla. „Chci stavět jachty,“ oznámil jí hlasem zvučným a jasným jako zvon. „Je to můj sen, který v sobě nosím už léta, ale nikdy jsem se pořádně nepokusil proměnit ho ve skutek. Už jsem se rozhodl po své letošní letní dovolené ve Španělsku. Můj přítel, který závodí v soutěži o Americký pohár, mně nabídl partnerství. Nepopírám, že je to pro mě velmi atraktivní nabídka.“

„Měl by ses postarat, aby se ty tvoje sny staly skutečností,“ pobídla ho Della vážným hlasem.

Chris se jí pozorně zadíval do tváře. „Víš, začínám si myslet, že mám k uskutečnění ještě pár dalších snů.“

Usmála se. „To mě opravdu těší.“

Jak Della správně předpokládala, nebyl pozdě v noci u bazénu už žádný z hotelových hostů. Protože Chris neměl s sebou plavky, bylo nutné, aby si jedny koupil – byly velmi konzervativní, černé s bílými pruhy a tak dlouhé jako boxerské trenýrky. Přes ty jizvy a šrámy, kterých si byl tak vědom a obával se, aby je někdo uviděl, vypadal i v těch ne zcela moderních plavkách docela dobře. Přírodní olivový barevný odstín pokožky ještě zvýraznil jeho oči a vlasy, které vypadaly ještě tmavší než původně byly, tělo měl štíhlé, svalnaté a bez jakýchkoliv známek tuku. Dellu pohled na něho vzrušoval a nemohla od něho ani odtrhnout oči.

Měla na sobě jednodílné kanárkově žluté plavky, které podtrhovaly a zvýrazňovaly každičký kousek jejího krásně modelovaného těla.

„To není špatné, slečno Larsonová,“ zahučel Chris a smyslně se na ni podíval hodnotícím chlapským pohledem, pod kterým se jí rozklepala kolena. „To, co vidím, vůbec není špatné.“

„To samé můžu říct i já o tobě,“ zamumlala se stydlivým úsměvem Della.

Její přímé, jasné lichotky, které vyslovovala bez jakýchkoli postranních úmyslů, ho uváděly do rozpaků.

Přistoupil k ní tak blízko, že si mohla všimnout tenkých bílých jizev, které měl křížem krážem přes břicho a žaludek. Další jizvy se mu táhly nahoře na stehně, které nedokázaly zakrýt ani plavky. „Opravdu můžeš něco takového říct?“ Z jeho hlasu vycítila ještě trochu cynismu.

„Jestli si snad myslíš, že těch několik jizev od tebe odežene všechny ženské, tak jsi tedy na omylu,“ řekla zpříma a bez jakýchkoliv okolků. „Jsi moc přitažlivý chlap.“

Rozesmálo ho to. „To jsou mi ale poklony, a to jsem si, prosím, myslel, že jsi stydlivka.“

„To taky jsem, tedy většinou. Ale ty sis vytvořil problém, který ve skutečnosti neexistuje,“ dodala. „Ty tvoje jizvy, ze kterých máš takové obavy, už vybledly tak, že by ses musel podívat hodně zblízka, abys je vůbec viděl.“ Podívala se mu do očí. „A zrovna tak nikdo nepozná, že vidíš jenom na jedno oko,“ dodala skoro šeptem. „Je mi líto, že sis při té autonehodě takhle ublížil. Ale jsi pořád ten stejný muž, jaký jsi byl předtím, nebo se snad mýlím?“

Přiblížil se k ní ještě víc. „Skutečně jsem ten stejný muž? Měl bych se přesvědčit.“

Než si vůbec stačila uvědomit, zda se z jeho strany jedná o pouhé škádlení nebo něco jiného, sehnul se, pozdvihl ji z dlaždičkované podlahy a přitiskl si ji velmi těsně na svoje teplé tělo.

Křečovitě se chytila rukama jeho ramen. „Doufám, že mě nechceš hodit do bazénu?“ hořekovala znepokojeně, když zjistila, že s ní v náručí stojí na samém okraji bazénu.

„Myslel jsem na to,“ přiznal se.

„Bojím se hluboké vody,“ odrazovala ho od jeho úmyslu.

„Tak dobře.“ Pustil ji a postavil ji na schody, které vedly do mělkého konce bazénu. „Jdi radši sama a dělej, co umíš.“

Jenom se usmála. „Dík.“

Vklouzla do chladné vody a měla pocit, že ji obklopuje jako vlhké hedvábí. Drkotala zuby, roztáhla ale s potěšením ruce a máchala jimi ve vodě. Pořád ještě se ale nohama dotýkala dna bazénu.

Chris se přiblížil těsně k ní, uchopil ji za ruku a položil si ji kolem krku.

„Nenechám tě utopit, neboj se,“ sliboval a postrkoval ji do hlubší vody. „Ty nejsi zrovna osůbka, která by si rozuměla se živly, viď?“ zeptal se potichu. „Na to jsi příliš smyslná.“

Trochu nervózně se zasmála. „Tohle mi ještě v životě nikdo neřekl!“

Nesmál se tomu. Pořád ji sledoval černýma očima. Když jí voda dosahovala k ramenům, zůstali chvíli stát. Držel ji lehce v bocích, aby se náhodou nedostala pod vodu.

„Jsem si jistý, že sis sama nedopřála tu možnost nebo si nedala práci s tím, abys to sama poznala. Zřejmě považuješ určité uvolnění čistě za ztrátu jakési pofidérní sebevlády.“ Přitiskl si ji blíž k sobě. „Ale už je nejvyšší čas, abys poznala, jak je to sladké.“

„Já ne.“

Pokryl jí ústa svými a zastavil slova, která chtěla říct někde hluboko v jejím hrdle. Přirozeně, už se líbala předtím a myslela si, že o tom ledacos ví, ale Chrisovy polibky byly něčím, o čem se jí ani nesnilo. Dotýkal se jejích úst lehce. Líbal je jenom špičkou jazyka a provlhčil je tak, že se rozevřely a začaly ještě zpočátku stydlivě odpovídat na jakousi až lenivou naléhavost jeho teplých tvrdých úst.

Udělala slaboučký pokus osvobodit se z jeho sevření, jemně se snažila odstrčit jeho široká ramena, ale to ho nemohlo pochopitelně přimět k tomu, aby se zastavil. Pokud to vůbec mělo nějaký účinek, pak jedině ten, že se pro něho stávala ještě víc žádoucí. Vydal ze sebe jakýsi drsný povzdech, rukama sjel až dolů k jejím bokům a pevně ji přitiskl na svoje svalnaté tělo. Jeho polibek byl teď dlouhý, naléhavý a vzbuzoval v ní obavy.

Della se zmohla jenom na tichounké zasténání, když se jí rukou dostal pod elastické plavky a začal jí hladit jemnou kůži na stehnech a bocích.

Přestal ji líbat. Oči mu úplně ztmavly, přerývaně a těžce dýchal. Jeho ruce už opustily místa na jejích stehnech, ale vklouzly teď o něco výš a usilovaly o to, aby se dostaly do nejtěsnější blízkosti jejích krásně formovaných ňader, nakonec se jich zmocnily a začaly je hladit.

„Chrisi…!“ zajíkala se Della.

Palcem a ukazovákem zkoušel tvrdost jejích malých bradavek a nepřestal se jí dívat do doširoka otevřených očí. Naklonil se a políbil ji ve stejný okamžik, kdy jí rukou zase pronikl přes plavky a nalezl tam jemnou a nahou pokožku. Druhou rukou ji neustále objímal a potlačoval pořád blíž ke svému plně probuzenému tělu.

Della měla pocit, jako kdyby létala vysoko v oblacích. Byla si vědoma toho, že i kdyby žila ještě dalších sto let, už nikdy takovou chvíli nezažije a nepotká muže, jako je Chris. Byl zkušený, ale nebyl to způsob jednání se ženami, který ji přitahoval. Bylo to prostě všechno, co dělal, všechno to, co s ním bylo bezprostředně spjato.

Zvuk hlasů je donutil odtrhnout se od sebe. Položil jí ruce zase diskrétně kolem pasu a nechal je tam. Zoufale se snažil nabrat dech, ještě než společnost mladých lidí, kteří odložili osušky a položili si nápoje na stolky u samého okraje bazénu, si jich mohla povšimnout.

„Co bys říkala tomu,“ dožadoval se potichu, „kdybych ti navrhl, abychom se vrátili do mého pokoje a dovedli do konce to, co jsme načali?“

Usmála se. „Navrhuju, abys mě místo toho učil plavat.“

Zachechtal se. „To se dalo předpokládat. No tak, roztrhej ty moje sny na kousíčky, proč to neuděláš,“ mumlal. „Já stejně nikdy neusnu.“

„Ale ano, unavíš se a pak docela dobře usneš,“ ujistila ho. Trochu se od něho odtáhla. „Tak už pojď. Uč mě.“

„To ale není vůbec to, co jsem tě chtěl učit, ty malá nazrzlá čarodějko,“ zabručel.

Jenom se ušklíbla. „Ale samozřejmě, docela jistě je to tak správné! Jenom si pomysli, že bych to třeba dotáhla až na olympijské hry a potom bys mohl každému vykládat, žes mě naučil všechno, co znám.“

Dlouze, trochu hlasitě a roztouženě si povzdechl. „No tak dobře, vyhrála jsi.“ Jenom pokýval hlavou, když se na ni znova podíval. „Jaké mám vůbec možnosti, co mi ještě vůbec zbývá?“

Udělala na něho dlouhý nos. „Plavání. Nauč mě plavat.“

„Věřila bys tomu, že jsi první žena, která mi v takovéhle situaci dala košem?“

„Vždycky se něco musí stát poprvé, to je pravidlo,“ posmívala se.

Přikývl hlavou na srozuměnou a položil ji na vodu. „Začneme tím, že se naučíš splývat,“ doporučil. „To ti dodá ve vodě sebedůvěru.“

Napoprvé se to příliš nepovedlo. Ale při dalších pokusech se cítila hlubokou vodou pořád méně a méně ohrožená a už se tolik nebála. Bazén byl osvětlený lampami, které byly umístěny na vysokých sloupech kolem celého prostoru. Zdálo se, že Chris je v její společnosti uvolněný a odpočatý. Překrásná brunetka z vedlejší společnosti shledala, že je pro ni atraktivní a pokoušela se s ním flirtovat. Della byla velice překvapená tím, jak ji okamžitě odkázal do patřičných mezí, a to takovým způsobem, že se o další flirt už ani nepokusila.

„Byla přece nádherná, copak sis nevšiml?“ řekla mu trochu jedovatě.

Díval se jí do očí. „Ty jsi nádherná,“ opakoval a nevypadalo to vůbec na to, že ji jenom škádlí. „Uvnitř i navenek. Potom, co jsem poznal tebe, si nejsem vůbec jistý, že bych se mohl na nějakou jinou ženu podívat.“

Zadržela dech.

„Nepřišlo to nějak moc rychle?“

Musel na to jenom přikývnout. „Jako blesk z čistého nebe. Nikdy nevíš, kdy se zableskne. Potom uhodí a změní se celý tvůj život.“

„Změní, jak?“ dotazovala se poněkud váhavě.

„Nejsem si tím ještě úplně jistý.“ Pozorně se díval na krásný ovál její tváře. „Nikdy bych se nešel koupat, kdybys na tom tak netrvala,“ prohlásil. „A jsem hrozně rád, že jsi to udělala. Nevypadám zřejmě tak špatně, jak jsem se domníval.“

„Samozřejmě, že ne,“ skoro vykřikla. „Jsi pořád ten starý ničitel ženských srdcí, ať s jizvami nebo bez nich.“

„To jsem si všiml,“ odpověděl s výmluvným pohledem na její tělo.

Zabolelo ji to. „Snad se nezlobíš?“ Zvedl obočí. „Na koho?“

„Na mě, že jsem se s tebou nechtěla vrátit do tvého pokoje, když jsi to navrhoval.“

Jenom se usmál. „Jsem zklamaný. Ale nezlobím se.“ Výtah se zastavil. Chris vzal její ruku do své a držel ji, dokud nedošli až k jejímu pokoji. Když odemkla, ještě ji obrátil čelem k sobě a dlouze se jí podíval do očí. „Mám tě rád, Dello, takovou, jaká jsi,“ pronesl téměř slavnostně. „I s těmi staromódními předsudky a vším, co k tomu patří.“

„To jsem ráda.“

Sklonil se a něžně ji políbil. „Vyspi se, mám takový pocit, že se zítra ráno už asi dostaneme do přímého ohně a musíme se na to připravit.“

„Ty si taky odpočiň,“ popřála mu na dobrou noc. Zdvihla ruku a přičísla mu pramínek černých vlasů, který se mu nepořádně přilepil na čelo. V očích se jí zrcadlilo celé její srdce. „Potřebuješ někoho, kdo by se o tebe staral,“ zašeptala. „Sám o sebe moc nedbáš.“

Pohladil ji prsty po tváři.

„Ty bys mohla takové místo dobře zastávat,“ naznačil něžně. „Je volné.“ Usmívala se.

„Budu o tom přemýšlet. Dobrou noc. Vyspi se dobře.“

„Ty taky.“

Ještě jednou se na ni dlouze podíval a pak odešel. Odcházel zvolna, měkkým pružným krokem jako kočka. Della ho pozorovala, dokud jí zcela nezmizel z dohledu. Napadlo ji, že se do něho zamilovala.

PÁTÁ KAPITOLA

Della se probudila do ponurého, deštivého rána. Umyla se a upravila. Potom si objednala u pokojové služby snídani. Když ji donesli, pohodlně se usadila a začala jíst. Byla pořád ještě v jakési povznesené náladě, vzpomínala na včerejší noc a na všechno, co se událo v bazénu. Přemýšlela, jestli Chris lituje toho, jak prudce se jejich vztah rozvinul a jak se prohlubuje.

Chris zazvonil u dveří jejího pokoje, právě když dopíjela druhý šálek kávy. Vstala a šla mu otevřít. Rychle přejel svýma černýma očima její postavu od hlavy až k patě a to, co viděl, se mu zřejmě velmi líbilo. Della na sobě měla žlutou sukni z měkké poddajné látky, krajkovou bílou blůzku a na nohách bílé boty s vysokými podpatky. Všechno, co měla na sobě, ladilo s barvou jejích tizianových dlouhých vlasů a zdůrazňovalo půvabné křivky jejího těla.

„Jsi velice elegantní,“ nešetřil chválou Chris.

Delle se také velice líbilo, jak Chris vypadá v saku námořnicky modré barvy, v elegantním roláku a drahých vycházkových mokasínech. „Ty taky vypadáš velmi dobře,“ odpověděla na jeho chválu.

Chris za sebou zavřel dveře, přivinul ji k sobě a vzápětí ucítila na svých ústech jeho něžný, teplý polibek.

„Dobré ráno,“ zašeptal.

„Dobré ráno.“ Vzala mu hlavu do svých dlaní, sklonila si ji k sobě dolů, vrátila mu polibek a rozkošnicky se přivinula k jeho vysokému svalnatému tělu.

„Ráno to bývá vždycky nejlepší,“ zamumlal jí dost nezřetelně přímo do úst. „Opravdu?“

Celou ji objal a přitiskl k sobě. Měl uspokojivý pocit vlastnictví, když její malé tělo spočívalo v jeho náručí a připadalo mu, že je jeho neoddělitelnou součástí. Miloval způsob, jakým se k němu vinula. „Celý život jsem se vyhýbal jakýmkoliv závazkům,“ šeptal jí do ucha. „Teď mi ale musíš důvěřovat. Přeju si, aby tahle nádherná zrzečka, kterou teď držím v náručí, byla už napořád po mém slepém boku a vedla mě, když to budu potřebovat.“

„Nejsem nádherná.“

„Ale jsi.“ Přivinul ji k sobě ještě blíž. „Doufám, že si nemyslíš, že se mě jen tak lehce zbavíš, až tohle všechno skončí,“ poznamenal a cítil, jak jí srdce hned začalo rychle a hlasitě bít. „Nedám ti pokoj, budu tvým stínem.“

„To je vážně velice milé pomyšlení.“

Zhluboka se nadechl. „Myslím si, že to nakonec budou muset být oranžové květy a bílé krajky,“ prohlásil. „Budeš v těch bílých šatech vypadat jako nádherný přelud.“

„Ty mě snad žádáš o ruku?“ vypískla překvapeně. Hlas jí přeskakoval vzrušením.

„Samozřejmě.“

Della měla najednou v hlavě dokonalý zmatek. Chtěla se vyprostit z jeho náruče, ale Chris ji držel pevně.

„Vždyť se ani pořádně neznáme!“ namítala, překvapená jeho návrhem.

„Vezmeme se a začneme se poznávat.“ Díval se jí do něžných očí. „Máme se navzájem rádi, jeden druhého přitahujeme a oba máme na svých bedrech starosti o své staroušky.“ Pokrčil rameny. „Máme toho ale přece společného daleko víc než to, s čím obvykle začínají normální zamilované páry. Kde je tvůj pověstný smysl pro dobrodružství? Copak nedokážeš alespoň někdy riskovat?“

Dellu Chrisův způsob uvažování naprosto ohromil. Očekávala od něho všechno možné, ale nabídka k sňatku by ji nenapadla ani ve snu. „Měl jsi ve svém životě tolik žen,“ začala přemítavě.

„Ano, a teď chci jenom jednu jedinou. Tebe,“ skočil jí do řeči Chris. Říkal to smrtelně vážně. „Všechno bude po tvém, udělám to, co budeš chtít, půjdu tam, kam půjdeš ty, ale na konci té cesty budou oranžová svatební kytice a krajky.“

Pomalu se začala usmívat a měla pocit, jako by jí někde hluboko v srdci začala zpívat fontána radosti. „Pořád tomu ještě nemůžu uvěřit,“ vrtěla nevěřícně hlavou.

„Ani já ne,“ rozesmál se Chris. „Ale už je to tak. Všechno, co k tomu potřebujeme, je vysvobodit Tansy, a pak hned můžeme začít se zařizováním svatebního veselí.“

Delle se vytratil úsměv z tváře.

„Jak bych mohla dělat rozhovor s budoucí tchyní a postavit svou kariéru na nějakém sólokapru?“ ptala se zděšeně.

„Budeš na ni laskavá a milá, tak, jako to umíš jen ty,“ řekl Chris prostě. Povzdechl si. „Bože, doufám, že je v pořádku. Mám o ni starost a v noci jsem skoro oka nezamhouřil.“

Sotva domluvil, zazvonil telefon. Chris přešel okolo Delly a zdvihl sluchátko. Pozorně naslouchal, zamumlal něco, co nezaslechla a pak zavěsil.

„To byl Seth,“ vysvětlil, když se Della na něho podívala s dotazem v očích. „Dal mi nějakou adresu. My dva budeme představovat novomanžele na líbánkách, kteří zabloudili a pokoušejí se najít cestu.“ Ušklíbl se. „Říkal jsem ti přece, že vím, jak pracují žoldáci.“ Úsměv mu vymizel ze rtů. „Uděláš přesně jenom to, co řeknu. Nepřeju si, abys nějak zbytečně riskovala, ani pro Tansy ne.“

Přitiskla se k němu na jeden sladký okamžik. „A já si z celého srdce přeju, abys ani ty zbytečně neriskoval,“ žádala ho něžně. „Doufejme, že Seth ví, co dělá.“

„Amen!“

Na adrese na předměstí Londýna, kterou mu Seth předal, stál poněkud ošuntělý starší činžovní dům. Chris uchopil Dellu pevně za ruku a šel rovnou k přednímu vchodu. Na dveřích byl zvonek, který Chris použil, ale nikdo se neozýval. Podíval se znepokojeně na Dellu a zazvonil ještě jednou.

Dveře se náhle otevřely. Objevil se za nimi mladík, který měl na době koženou bundu a podezíravě si je měřil.

„Co byste chtěli?“ dožadoval se.

Chris přivinul Dellu pevněji k sobě. „My jsme z Ameriky,“ zahučel. „Právě jsme přiletěli a hned, sotva jsme vyšli z letiště, jsme zabloudili. Pokoušíme se najít mého bratrance, někde ve… moment, hned to najdu.“ Vytáhl si z kapsy kousek papíru a četl: „Billy Withers, 44 Truebridge Lane, Londýn.“ Rozhlížel se kolem. „Tohle je přece ulice Truebridge, ale číslo 44 nemůžeme najít.“

Muž vypadal dost popuzeně a bylo patrné, že ztrácí trpělivost. „To bych teda vopravdu nevěděl, takový číslo já neznám!“

Chris protáhl zklamaně obličej. „Copak jsme sem přijeli z takové dálky zbytečně? Jste si jistý, že takové číslo tady není?“

Odněkud zezadu z bytu se ozval jakýsi tříštivý

zvuk. Mladý muž se vztekle zamračil, obrátil se a zíral do tmavé místnosti. Jeho ruka vklouzla pod zip kožené bundy a začala tam něco hledat.

Della ani neměla čas si pořádně všimnout, že by se Chris pohnul, ale v příští minutě už mladík ležel na podlaze, Chris stál nad ním a v ruce držel automatickou pistoli. Držel ji velice odborně jako něco, co měl často v ruce, s čím dovedl bezpečně a dobře zacházet a mířil s ní na ochromeného muže.

„Sethe!“ vykřikl hlasitě.

Ozvaly se další rány, nějaký hřmot, jako by se něco tříštilo a v předsíni se objevila známá tvář.

„Zatraceně!“ zvolal Seth, když uviděl muže ležícího na podlaze. „To je opravdu pěkně odvedená prácička,“ zamumlal a ušklíbl se, když se skláněl nad mladým mužem na podlaze. „Pojďte, Tansy je tam uvnitř.“

„Je v pořádku?“ ptal se okamžitě Chris a stiskl ve své dlani Dellinu chladnou ruku.

„Je trochu otřesená a má motolici, ale dal jsem jí balíček glukózy. Už přichází k sobě.“

Tansy seděla na okraji jakéhosi roztrhaného rozkládacího lůžka a sypala si do pusy cukr z balíčku. Vypadala unaveně a skoro poraženecky. Zvedla hlavu a když uviděla Chrise, okamžilě se rozplakala.

Chris zajistil pistoli, aby nedošlo k náhodnému výstřelu a hodil ji jednomu ze Scthových mužů. Potom se shýbl a přivinul Tansy k sobě.

„Ty blázínku!“ mumlal jí do ucha a tiskl ji k sobě.

„Dobrý bože, jaké starosti jsi nám to zase nadělala, strašně jsme se o tebe báli.“

„To nic není ve srovnání s tím, co jsem zkusila já, můj drahý,“ povzdechla si Tansy a tiskla se ke svému synovi.

„Už se musím vzdát toho bloumání po světě. Tohle je naprostý konec.“ Zvedla hlavu. „Našli ubohého Cecila?“

„Ano, bezprostředně potom, co jsi zmizela. Byla jsi celou tu dobu tady?“

Přikývla. „Unesli mě a drželi mě tu, dokud nedostali peníze od lady Harveyové. Byla jsem důležitou svědkyní a ona jim přikázala, aby mě tady drželi tak dlouho, dokud nepřevede všechny peníze na svoje konta.“ Dala se do hlasitého, poněkud křečovitého smíchu. „Z toho, co si ti darebáci vyprávěli mezi sebou, jsem vyrozuměla, že je hodlá zradit a že počítá s tím, že mě potom zabijí. Oni se ale rozhodli, že pro ně bude výhodnější držet mě tady a skrývat, protože jsem jí mohla její plány zhatit. Tohle ona ale neví,“ dodala. „Jenže já jsem si nahrála, když doznala, že ona společně s Tony Cartwrightem plánovala Cecilovu smrt.“

Její zpověď probudila v Sethovi nevídaný zájem. „Co se stalo s tou nahrávkou?“

„Měl ji tenhle ten.“ Ukázala na muže na podlaze.

Seth vytáhl ošklivě vyhlížející nůž. „Odveďte je odtud někam jinam,“ požádal Chrise.

Chris udělal ženám dostatek místa, aby mohly jít před ním a ohlédl se na nervózního muže, který ještě pořád ležel na podlaze. Předpokládal, že je to Tony. „Obyčejně uřezává jenom jeden prst, dělá si totiž sbírku,“ informoval ležícího s chladným úsměvem na rtech. „Ve vašem případě by se ale mohlo jednat o nějaký jiný úd. Nějaký životně důležitý. Kdybych byl vámi, řekl bych mu bez okolků všechno, co chce vědět. Já v každém případě odvedu dámy někam jinam, aby neslyšely, až začnete řvát bolestí.“

Vešli do vedlejší místnosti a zavřeli za sebou dveře. „Ty se zřejmě dobře bavíš,“ obvinila ho Tansy.

Chrisovi se na rtech objevil poněkud krutý úsměv. „Ano, to jistě. Po tom všem, co ti způsobil, bych měl ještě větší radost, kdybych ho býval praštil víc, ale myslím si, že náš přítel Seth udělá všechno, co bude ještě třeba.“

„Myslíš Lord Bainbridge,“ opravila ho.

„S Lordem Bainbridgem jsme se už seznámili. Je mu asi sedmdesát,“ řekl Chris opatrně.

„Je mu pětašedesát,“ prohlásila Tansy. Ukázala hlavou ke dveřím. „Tamto je jeho syn – jediný syn –plukovník vojenské tajné služby, který minulý rok odešel do civilu. Teď je tím, co lajné agentury nazývají likvidátor problémů. Díky bohu, že si mě vzal na starost. Myslím, že už bych to déle nevydržela. Jsem tak slabá, synu.“

„Převezeme tě do nemocnice a pro klid nás všech tě necháme prohlédnout,“ řekl Chris.

Tansy se mu ale teď dívala přes rameno na hezkou malou zrzku. „Kdo je to?“

„To je Della Larsonová,“ představil ji. „S největší pravděpodobností se stane tvojí snachou, ovšem až pochopí, že to myslím s nabídkou ke sňatku smrtelně vážně. V současné době je ale novinářka. Slíbil jsem jí exkluzivní interview, když tě se mnou pojede hledat.“

„Ona byla celou dobu s tebou?“ Tansy si několikrát přejela prstem po horním rtu. Della na ni udělala dojem. „Statečná dívka.“

Della se usmála. „Je nás tady víc takových. Těší mě, že jsem vás poznala, paní Deverellová, a mám velkou radost z toho, že jsme sem přišli včas!“

Tansy jí pevně potřásla rukou a zeširoka se začala usmívat.

„Já mám z toho taky radost, drahoušku.“ Zdvihla obě obočí najednou. „Vezmete si mého syna, viďte?“

Della jenom vzdychla. „Myslím, že ano,“ souhlasila rozvážně. „On si to ale ještě může teď, když už jsme všichni z toho nebezpečí venku, rozmyslet.“

„Ne, on si teda rozhodně nic rozmýšlet nebude,“ vyhrkl Chris.

„Je to můj syn,“ řekla Tansy. „Vždycky jsem ho vedla k tomu, aby splnil to, co už jednou slíbil.“ Vypadalo to, jako by se chtěla zrovna zhroutit. „Chci steak,“ prohlásila, „a taky hranolky a višně v čokoládě a…“

„Tak to se teda moc netěš. Žádné višně v čokoládě mít nebudeš,“ zakazoval jí Chris.

Tansy se na něho vyčítavě podívala. „I ta nejpřísnější dieta dovoluje čas od času něco sladkého.“

„Ta tvoje ale ne.“

„Jen počkej.“

Chris ji objal rukama kolem ramen a přivinul si ji blíž k sobě. „Můžeš mít třeba mango a banány a kokos.“

Zavzdychala. „Ty můj drahoušku, ty jsi nezapomněl?“

„Jak bych na tohle mohl zapomenout? Kuchyně byla přece doslova přecpaná mangem,“ otočil se k Delle: „Matka má sice ráda moučníky, ale ovoci dávala vždycky přednost.“ Podíval se na matku s předstíranou přísností. „Tentokrát už se neopovažuj někam se ztratit. Budeš chodit jenom tam, kde tě vždycky snadno najdeme. Už nechci slyšet o žádných nových dobrodružstvích.“

„Nedopřeješ mi žádné potěšení!“ protestovala Tansy.

„Mohla jsi umřít,“ pokáral ji.

„Jednou umřeme všichni.“ Tansy pokývla hlavou. „Ubohý Cecil. Před lety jsme byli přáteli. Napsal mi a pozval mě, abych ho navštívila. Jeho novou paní jsem zatím neznala, a tak jsem s jeho pozváním souhlasila. Ale byla jsem tam jenom několik dní a už mi bylo jasné, že ho jeho žena nejen nemiluje, ale že je přímo posedlá tím, aby získala jeho majetek do svých rukou. Cecil jedné noci zmizel, krátce potom, co ten tajemný muž tam –ukázala hlavou na zavřené dveře – navštívil lady Harveyovou. Následující ráno mě vzbudila a oznámila mi, že Cecil je mrtvý a že já jsem hlavní podezřelá, protože mě ve své poslední vůli jmenoval vykonavatelkou a hlavní dědičkou i správkyní veškerého svého majetku. Samozřejmě, byly to všechno jenom pusté lži, ale já jsem byla v té chvíli příliš vyděšená, moc jsem nad tím neuvažovala a na nic jsem se neptala. Tony Cartwright mě rychle vyvedl z domu, posadil do auta a řekl, že s ním budu v bezpečí a že mě zatím někde schová. Jenže udělal něco úplně jiného. Spolu se svými kumpány mě odvedl na tohle místo a dal mi k nosu a k ústům nějaký hadr napuštěný chloroformem. Když jsem se probrala, byla jsem tam v té místnosti zamčená.“ Unaveně se usmívala. „Už jsem si myslela, že z ní živá nevyjdu. Slyšela jsem je, jak se baví o tom, co se mnou udělají, až lady Harveyová vystoupí na veřejnosti a obviní Tonyho z vraždy svého manžela. Nerada bych se mýlila, ale mám dojem, že Tony bude ten nejlepší svědek obžaloby, až dojde k procesu s tou ženou.“

„K tomu ale bude nutně zapotřebí získat ještě tu tvoji nahrávku. A tu má pořád ještě on,“ poznamenal Chris. „A když už o tom mluvím…“

Obrátil se ke dveřím zrovna ve chvíli, kdy jimi vcházel do místnosti Seth, celý v černém a s očima

chladnýma jako dva kousky ledu. Něco držel v ruce – malý přehrávač.

„Tady je ten důkaz!“ jásala Tansy.

Seth přikývl. „Přesně tak. Tony se rozhodl, že bude svědčit ve prospěch státu. Zatím, co tady hovoříme, je jeden z mých mužů ve spojení s policií a informuje ji o vývoji událostí. Já se svými muži odtud vyklouznu ještě dřív, než sem policisté přijdou.“ Stiskl Chrisovi pevně rameno. „Jste hrdina. Jsem na vás opravdu hrdý.“

„Neudělal jsem nic zvláštního, jenom jsem odzbrojil jednoho z těch ničemů,“ namítal Chris.

„No, to jsem byl spíš já, kdo neudělal nic zvláštního,“ poznamenal Seth ironicky. „Nechtěl jsem si asi umazat ruce takovou špínou.“

Tansy došla až k Sethovi, stoupla si na špičky a políbila ho na tvář. „Děkuju ti, drahý.“

Oplatil jí polibek a mile se na ni usmál. „Přijeďte k nám zase brzy na návštěvu. Ale tentokrát to udělejte nějakým přijatelnějším způsobem, ano?“

„Nezapomeň na dobré vychování,“ napomínala ho Tansy.

„Budu mlčet jako hrob,“ ujistil ji Seth. Ušklíbl se na Dellu, podíval se na Chrise a vzápětí najednou Dellu chytil v pasu, sevřel ji pažemi, trochu si ji zaklonil a začal ji líbat s přehnanou vášní.

Když ji konečně pustil, nemohla se ani nadechnout a zčervenala až ke kořínkům svých zrzavých vlasů. Uličnicky se ušklíbl. „Měla jste se nejdřív seznámit se mnou,“ opakoval. Zamával ostatním, svolal svoje muže a vyšel pevným krokem zadním vchodem ven z domu.

„Zatracený nevychovanec,“ mumlal Chris a díval se při tom na Dellu.

„Nic si z toho nedělej,“ ujišťovala ho Della a ještě si upravovala rozcuchané vlasy. „Je vážně dobrý – ale ty jsi lepší.“

Zdálo se, že to Chrise poněkud uspokojilo. „Opravdu?“ zeptal se pro jistotu.

Usmála se. „Mnohem lepší.“

Tansy vybuchla ve smích. „A to je asi ta správná odpověď na tvoji otázku, viď, synáčku?“ zeptala se Chrise.

„Ano,“ souhlasil s úsměvem na rtech. „Myslí01’ že dostatečná.“

Když přijela policie, předali jí přehrávač i muze a vyjádřili se taky ke všem událostem. Potom převezli Tansy do nemocnice k zevrubné zdravotní prohlídce. Musela tam být přes noc a celou dobu tam s ní byla i Della, zatímco Chris zařizoval jejich odjezd, vrátil auto agentuře a připravoval společnou zpáteční cestu i s Tansy, pro kterou obstaral letenku do Texasu.

„Tohle byl ale pěkně vzrušující výlet,“ řekla Della starší dámě, „je mi vás upřímně líto, že jste toho musela tolik vytrpět.“

„Bylo to jenom dobrodružství a každým dalším

vyprávěním se vždycky ještě o něco vylepší,“ ujišťovala ji Tansy s uličnickým úšklebkem. „My dvě spolu budeme dobře vycházet, má drahá. Už teď můžu říct, že jsem ze stejného těsta.“

„No, ne tak docela. Měla byste ale poznat mého dědečka,“ zmínila se starší ženě. „Byl válečným zpravodajem.“

„Válečným zpravodajem?“ Tansy zřejmě tohle sdělení poněkud překvapilo. „Tvoje příjmení je Larsonová? Není snad tvůj dědeček Herbert Larson z UPI?“

„No ano, je,“ zamžikala Della očima.

„Proboha!“

„To snad ne, vy ho znáte?“ ptala se Della a celá zrůžověla překvapením i napětím.

„Jestli ho znám!“ Tansy zalapala po dechu a zhroutila se zpátky do polštářů. „Překvapuje mě jenom, že je pořád ještě naživu, když měl vždycky ve zvyku motat se všude tam, kde hrozilo největší nebezpečí.“

„Tak vy ho teda opravdu znáte!“ vykřikla Della.

„Asi před čtyřiceti roky, když jsem byla v Latinské Americe,“ začala Tansy s vysvětlováním, „jsme byli oba dva zajati tamními revolucionáři. Stalo se to brzy po smrti mého prvního manžela. Tvůj dědeček mě z toho dostal, podařilo se mu dopravit mě na letiště a posadit mě do letadla, kterým jsem pak odletěla domů. Nikdy jsem ještě nepoznala muže s tak nezdolnou povahou, tak statečného a s takovým ohněm v těle. Byl… fantastický.“

Dellu ta chvála těšila a usmívala se. „Je pořád stejný. Už mu to sice tak nechodí a taky zrak už nemá tak dobrý, jako měl dřív, ale stále ještě je to on a snaží se dělat všechno pro to, aby žil plným životem.“ Poněkud zaváhala. „Má cukrovku, jenže sladkého se nemíní vzdávat. Ale tohle znáte taky dobře, nemám pravdu?“ dodala.

Tansy se začervenala. „No tak dobře, dobře.“

„Žiju s ním ve společné domácnosti,“ pokračovala Della. Najednou se odmlčela a na čele jí naskočila vráska starosti. „Docela jsem zapomněla.“

„Na co, drahoušku?“

„Nemůžu ho přece nechat samotného,“ vysvětlovala lítostivě a zírala na Tansy velkýma očima, které teď byly plné smutku. „Umře, jestli s ním nebudu a nedohlídnu na to, aby si bral léky a vyvaroval se sladkostí.“

Tansy jí stiskla ruku, kterou měla položenou na postelové pokrývce a pohladila ji. „Ty si vezmeš Chrise,“ řekla rozhodně. „A necháš mě, abych se o Herberta postarala sama. Myslím, že bych mohla ten tvůj problém docela dobře vyřešit.“

Della jí to nevěřila. Když se ale dostali zpátky do Států a viděla, jak její dědeček Herbert Larson sedí na sedadle v hale letiště v Houstonu, začala rozumět tomu, co měla Tansy na mysli.

Když cestující vystupovali z letadla a přicházeli tunelovou chodbou do letištní haly, starý stříbrovlasý a důstojný muž povstal a rozevřel zeširoka svoji náruč, sevřel v ní šťastnou Dellu, pohladil ji a políbil. Tansy vystoupila z kryté chodby hned za ní a zastavila se. Když starý pán pustil Dellu, zůstal stát a dlouze se na ni díval. Držela se Chrise, ale vyprostila se a pomalu kráčela k muži, který ji tak bedlivě pozoroval.

Dlouhou chvíli se na sebe oba jenom dívali. „Máš teď trochu vrásky,“ řekl najednou Herbert.

„Ty máš zase ploché nohy,“ vrátila mu to Tansy.

„Moje vnučka říká, že si vezme tvého syna.“

„Jestli se ti na tom něco nelíbí, tak je to stejně jedno,“ řekla Tansy nadutě.

Jenom pokrčil rameny. „Vypadá jako docela dobrý chlapec.“ Chvíli přemýšlel a pak se podíval na Chrise, tentokrát už s náznakem úsměvu. „Docela se mi to zamlouvá. Della potřebuje, aby na ni někdo dohlédl. Je příliš měkká na to, aby byla reportérkou!“

„Není měkká na to, aby z ní byla úspěšná politická komentátorka,“ řekla Tansy rozhodným hlasem. „A to by chtěla dělat nejradši.“

„Ještě větší radost by ale měla z toho, kdyby měla vlastní děti a mohla je vychovávat,“ řekl Herbert Larson. „Je to zrovna taková domácí buchtička, jako byla moje nebožka žena. Neustálé běhání po světě a návraty domů, to nebylo nic pro Marthu, to, panečku, opravdu ne!“

„No tak dobře, poslechněme si teď něco o svaté Marthě!“ procedila Tansy skrz zuby.

Herbert pozvedl obočí a pozorně se na ni zadíval.

„Ještě pořád žárlíš, i po těch čtyřiceti letech?“ popichoval ji.

„Della mi řekla, že se nechceš vzdát sladkostí,“ poznamenala Tansy a dokonale ignorovala jeho poznámku.

„To samé ovšem říká taky o tobě. Pokoušíš se snad umřít?“ obvinil ji poněkud neurvale.

Tansy po jeho slovech téměř zfialověla. „Mohla bych se tě zeptat zrovna tak!“

Pokrčil pohublými rameny. „Už jsem na to myslel. Teď už ale nebudu.“ Přimhouřil oči. „Právě jsem našel to pravé, co mě donutí žít dál. Chodíš ráda do nočních klubů?“

Okamžitě přikývla.

„Tančíš ještě?“

Znovu přikývla.

„Možná, že tě někam pozvu, jestli s tebou ovšem bude všechno v pohodě. Pokud si vzpomínám, nikdy jsi pořádně neuměla tančit tango.“

„A ty snad ano?“

„Učil jsem to slavného Valentina,“ chlubil se.

„Ty jsi ještě nosil krátké kalhoty, když Valentino zemřel,“ obvinila ho okamžitě.

„Kdybych byl tehdy dost starý, jistě bych ho tango mohl klidně učit,“ prohlásil pyšně a ušklíbl se na ni. Pak k ní přistoupil a vzal ji za loket. „Tak už pojď, babičko. Pomůžu ti k vozu.“

„Copak ty umíš řídit?“ ptala se poněkud překvapeně.

„To ne, ale najal jsem si jednoho člověka, který to umí. Pro moji vnučku není nic dost dobré.“

Kráčeli před ostatními a pořád se o něco přeli. Chris si přitáhl Dellu ke svému boku a potom naložili svoje zavazadla na vozíky.

„Mám takový dojem, že náš zásadní problém se už zřejmě řeší.

Jaká je to šťastná náhoda, že se oba znají.“

Della přikývla. „A pokud to můžu posoudit, znají se oba velice dobře. Na světě se ještě dějí zázraky.“

„Jenom doufám, že se navzájem nepobijí, ještě než se vezmeme.“

Zachichotala se. „Nemyslím si, že by nám z téhle strany hrozilo nějaké velké nebezpečí.“ Vklouzla rukou do jeho dlaně a podívala se na něho pohledem, ve kterém viděl celé její milující srdce. „Nemůžu se už dočkat dne, kdy si tě vezmu,“ zašeptala.

Pevně jí stiskl ruku a delší dobu ji tak držel. Jeho černé oči byly dostatečně výmluvné. „Ani já se už nemůžu dočkat.“ Chvíli váhal. „Ty jizvy ti opravdu nevadí?“

Jenom se nad tím pousmála a pevně se k němu přimkla.

„Nebuď pošetilý.“

Na malou chvilku přivřel oči a pak ji objal a přitiskl k sobě tak silně, že ji to až zabolelo. Cítil se, jako kdyby se mu najednou splnily všechny sny o štěstí. Měl skoro strach, že v sobě ten pocit, který mu poskytovalo vědomí, že je milován, už neudrží.

„Miluju tě, Dello,“ vyznal jí lásku s citem, který mu sevřel hlas.

Podívala se mu do očí a viděla v nich nekonečný obdiv a lásku.

„Já tě taky miluju,“ vyznala se ze svého citu k němu, hned se ale začala usmívat a v očích jí blýsklo, jako by se z nich chystal vyskočit nějaký rarášek. „Jak rychle nás můžou oddat?“

Přejel ji od hlavy až k patě žhavým pohledem. „Tak rychle, jak se vyřídí všechny formality,“ prohlásil s rozhodností, proti které neměla vůbec žádné námitky. „Pamatuj si, že ty už ode mne nikam neutečeš!“

Přesně za tři dny potom je oddal smírčí soudce a za svědky jim šli Herbert a Tansy.

Ten starší pár se držel za ruce a zřejmě se shodli na tom, že neustálé hádky a slovní souboje jim neposkytují takové potěšení, jako to, když znova objevují jeden druhého. Bylo podivuhodné, že v relativně krátké době znovu našli ty pocity, které k sobě chovali před dlouhými lety, a teď tvořili nerozlučnou dvojici.

Chris a Della odvezli oba své drahé nazpět do Herbertova apartmá a pak už rychle ujížděli na letiště, aby stihli včas letadlo do Španělska. Naplánovali si prodloužené líbánky v Malaze na jižním pobřeží Španělska na Costa del Sol. Della, která příliš často ve svém dosavadním životě necestovala, překypovala nadšením a těšila se na nové zážitky. Nemohla se už dočkat, až budou na místě.

Když přistáli a vyřídili formality na celní a pasové kontrole, najali si taxi a odjeli do hotelu, ze kterého byl nádherný výhled na bílý písek pláží i modré moře, které se někde vzadu na horizontu snoubilo s průzračnou oblohou bez jediného mráčku. Hotel měl bílou omítku a byl obklopen zahradami plnými kvetoucích rostlin a nádherných pěstěných keřů a stromů, které poskytovaly úkryt a stín před palčivým španělským sluncem. Bylo to nádherné místo, o jakém by se mohlo každému jenom zdát. Mřížované balkony a bělostná čistota ještě doplněná svěží vůní moře z něho činila téměř pohádkové místo.

„Gibraltarská skála není odtud nijak daleko,“ oznámil jí Chris, když se ubytovali a vybalili si osobní věci a oblečení ve svém apartmá, „a taky Maroko. Mohli bychom si tam někdy udělat výlet a podívat se do suku – což je místní tržiště.“

Della se odvrátila od okna, které vedlo na balkon, podívala se na Chrise a ihned si uvědomila reakci svého těla na to, co viděla. Měl na svém vysokém, štíhlém těle bílé šortky a červenou úpletovou polokošili. Ona byla oblečená do pohodlných bavlněných šatů s úzkými ramínky a pod nimi toho měla opravdu už jenom velmi málo, protože bylo velké horko.

Cítila, jak se v ní při pohledu na něho probouzí touha, jak zachvacuje každičký nerv v jejím těle a rozhodně si nepřála, aby ten pocit zmizel, aby byl odvanut a zapomenut.

„Konečně sami,“ řekla s něžným úsměvem. Zůstala stát na místě jako krásná socha, vjela prsty pod ramínka šatů a pomalu si je vláčnými pohyby sesouvala z ramen. Nakonec je uvolnila a celé šaty jí sjely z těla a srolovaly se jí u nohou. Bylo to jako v pohádce, protože pod nimi měla už jenom bílou krajkovanou košilku, která zvýrazňovala každou křivku a záhyb jejího krásného mladého těla.

Chris se při pohledu na ni nemohl ani nadechnout. Přistoupil k ní a začal ji velmi pomalu a něžně hladit po ramenou. „Nehceš se napřed navečeřet?“ zeptal se tichým hlasem.

Zavrtěla jenom hlavou, protože touha, jakou zatím nikdy nepoznala, byla mocnější než cokoliv jiného. „Chci nejdřív tebe,“ zašeptala, přitiskla si jeho hlavu dlaněmi k sobě a políbila ho na ústa.

Ta vášeň byla tak strhující jako prudký výbuch sopky. Vždycky snila o tom, že je bez jakékoliv překážky, bez šatů, v jeho náručí, že mezi nimi nestojí absolutně nic, že jsou spojeni svou kůží, svými těly a teď se to skutečně stalo tak přirozeně, že ji ani nenapadlo, aby nad tím pociťovala nějaké rozpaky. Líbal ji krátkými žhavými polibky po celém těle a současně ji zbavoval toho, co ještě měla na sobě a co bránilo bezprostřednímu kontaktu s jeho tělem. Jeho polibky ji vzrušovaly čím dál víc, pomyslela si dokonce, že skutečně neví, jak to vydrží.

Poznala už, že je zkušený, ale ona sama až doposud nevěděla nic o tom, co je možno vůbec nazývat skutečnou intimností, co všechno se za tím skrývá. Opravdu znalecky v ní probouzel všechny její smysly, pomalu, nepospíchal a dával bedlivý pozor na to, aby zachytil všechny její obavy ukryté někde v jejím podvědomí, ještě v samém jejich zárodku je zaplašil, dokud nezjistil, že je překonala a že se zmítá rozkoší a touhou, aby se mu oddala.

Ve chvíli, kdy ji velmi pozorně a s největší opatrností pokládal na postel, ještě se zklidňoval a připravoval se, byla už tak naplněná touhou, že neměla na nějaký strach, obavy nebo námitky ani pomyšlení.

Instinktivně věděla, jak mu pomoct. Prohnula se, aby se setkala s pomalým, smyslným a pronikavým tlakem jeho boků a šťastně se zasmála čistou a všeovládající rozkoší, když po kratičké chvíli byla bolest prvního proniknutí najednou vystřídaná sladkým pocitem, který se zmocňoval celého jejího těla jako nikdy nekončící vlny mořského přílivu.

Jeho štíhlé ruce ji hladily na všech místech těla a současně ji učily, jak je možné rozkoš ještě zvětšit. Zároveň ji neúnavně laskal ústy. Vytvářel v ní nové a nepoznané pocity. Ty se v ní zdvíhaly jako celé rozbouřené moře rozkoše, které ji docela nečekaně překonalo a donutilo ji prohnout se proti němu v horečnatém odevzdání se.

Zabořila se mu svými ústy do horkého krku a oba byli znovu jako zachvácení křečí, která působila na všechny svaly v jejich tělech, na všechny nervy a buňky. Svíral ji pod svým tělem, plný žádostivosti, a ona se začala zmítat, donucená vlastní touhou pohybovat se pod jeho tělem tak dlouho, dokud nevydala slabounké zvuky naplnění, které okusila jen ona sama.

Cítil, jak se přestává pohybovat a jak konečně znehybněla a okamžitě přešel ke svému vlastnímu uspokojení. Pevně ji k sobě přitiskl a jeho polibky byly tvrdé a kruté. Konečně ji začal líbat na hroty ňader a dovedl je oba k nádhernému vyvrcholení.

Pořád se ještě chvěla, když už jenom ležel vedle ní a uklidňoval svoje rozbouřené tělo. Doznívala v ní ještě mohutná vlna nedávno prožité extáze, která dosud vládla v jejím těle a nutila ji, aby se ještě i teď nepokojně zmítala na prostěradle hotelové postele.

„Tak takové to teda je,“ šeptala zcela unesena nádherným prožitkem.

„Ano, takové to je,“ odpověděl rovněž šeptem. Usmál se a trochu se od ní odkulil, tvář měl zvlhlou potem a z očí mu zářila láska. „Stál jsem ti za to čekání? Ty mně určitě ano!“

Zasmála se, přitiskla si ho k sobě a pomalu a láskyplně ho políbila. „Ano, stál jsi za to čekání,“ zamumlala potichu. „Teď jsem ale trochu ospalá.“

„Já taky. Trochu si oba zdřímneme a až se probudíme, půjdeme hledat nejbližší rybí restauraci.“

„Miluju jídlo z darů moře,“ mumlala unaveně a už skoro v polospánku. „Já taky.“

Přitiskl si ji blíž k sobě a přehodil přes ně pokrývku, protože v pokoji už začínalo být chladno. Jeho poslední myšlenkou, než docela usnul, bylo, že na soužití s Dellou jeden život rozhodně nestačí.

Příští den hned ráno zavolali Herbertovi a Tansy, aby se s nimi podělili o radost, kterou společně sdíleli, a informovali je, jak krásně je jim ve Španělsku.

„Jsem ráda, že vy dva se dobře bavíte,“ řekla Tansy se smíchem v hlase. „Až se vrátíte domů, budeme tady mít další svatbu.“

„Cože?“ vybuchl Chris.

„Herbert mě požádal o ruku,“ vysvětlovala mu Tansy. „A tentokrát už jsem souhlasila.“

Podal sluchátko Delle. „To snad nemůže být pravda, ani tomu nebudeš věřit,“ řekl jí.

„Cože?“ vykřikla, když jí dědeček sdělil tu novinu.

„Copak jste, lidičky, ještě nikdy neslyšeli o tom, že se člověk může oženit víckrát než jenom jednou za život?“ ptal se znechuceně Herbert. „Proboha, ona je přece docela pěkný kousek ženské. A já ji teď, když jsem ji zase našel, už nikdy od sebe nepustím.“

„No tak mně teda nezbývá nic jiného než ti poblahopřát, dědečku,“ řekla mu láskyplně Della. „Nemohl jsi mi udělat větší radost.“

„Ani mně ne,“ připojil se hlasitě Chris.

„Tak se mějte dobře, vy dva. Tansy ví o takovém malém japonském místečku v centru města, kde připravují nějaké podivné ryby. Jdeme si tam něco zakousnout. Mějte se dobře, děti. Brzy zase zavolejte. Ahoj!“

Zavěsil. Della se poněkud zachmuřeně podívala na svého manžela.

„Jdou do nějaké japonské restaurace jíst nějakou podivnou rybu.“

Chris zbledl. „Snad ne fugu. Prosím tě, řekni mi, že to není zrovna fugu.“

„Co je vlastně ta fugu?“

Vyskočil ze židle, hnal se k telefonu a vytočil číslo apartmá Tansy. Ozval se Herbert.

„Jestli budete jíst tu rybu, tedy tu fugu, budu nucený najmout nějakého člověka, který nebude dělat nic jiného, než vás pořád sledovat a hlídat, ve dne i v noci, to vám oběma přísahám!“ křičel už skoro Chris.

„Fugu? Copak jsi hluchý, synu?“ povzdechl si Herbert. „Tansy, jak se jmenuje ta ryba?“

„Sušimi,“ zavolala na něho.

Chris celý zčervenal. „Tak teda jo,“ řekl poněkud nesouvisle, ale s jakýmsi uspokojením v hlase.

„Fugu, to teda určitě. On si asi myslí, že si chceme dát rybu fugu!“ volal na Tansy.

„Je zrovna teď na líbánkách, Herbe, tak co od něho můžeš v takové chvíli očekávat? Tak už konečně zavěs a pojď mi pomoct s tím oblékáním. Máme rezervovaný stůl a než se tam dostaneme, tak ho dají někomu jinému!“

Chris se dal do takového smíchu, až si Della začala myslet, že nemá všech pět pohromadě. Když jí ale řekl, co se právě děje v tom apartmá, nezbylo jí nic jiného, než se nad tím vším vesele zasmát s ním.

„Bude jim to spolu klapat a budou šťastni,“ řekla.

„Oba jsou veselá kopa. Dovedeš si vůbec představit, jaké by to bylo, kdyby se ti dva pustili do organizování nějakého spiknutí?“

Della na něho udělala grimasu. „O tom jsem jaksi ještě neměla čas přemýšlet.“

„No tak to už se o to ani nepokoušej. Alespoň ne hned teď a zrovna tady.“ Vzal ji do náručí a jemně ji políbil. „Z našich líbánek už nám zbývá jenom šest dnů a nemůžeme už ztrácet ani minutu tím, že bychom se pořád jenom zabývali tím, co naši starouškové dělají.“

„A co teda vlastně potom budeme dělat?“ šeptala mu nezbedně do ucha.

Zachechtal se přímo ďábelsky a nasměroval ji velmi rozhodně k posteli. „To jsem tedy vážně rád, že ses zeptala.“

Ona ostatně byla ráda taky.