Diana Palmer

Manželé na koni

PRVNÍ KAPITOLA

Sluníčko měla skoro nad hlavou, a proto Dana Mobryová usoudila, že je už nejmíň jedenáct. To znamenalo, že tu trčí přes dvě hodiny. A začínalo být čím dál větší horko.

S povzdechem se znovu zadívala na svou pravou nohu, beznadějně uvězněnou mezi dvěma ostnatými dráty. Levá na tom nebyla o nic líp. A když upadla, vyvrtla si ještě ke všemu kotník.

Pokoušela se opravit plot, aby dobytek nemohl utéct ven. Použila k tomu otcovo nářadí, jenže bohužel neměla jeho sílu. V podobných okamžicích, jako byl tenhle, ho hrozně postrádala. Od jeho pohřbu uběhl teprve týden.

Stáhla si dolů vyhrnutou bavlněnou košili a zasunula si uvolněný pramínek blonďatých vlasů zpátky do francouzského copu. Kousek dál se klidně pásla klisna jménem Bess, která neměla ani ponětí, do jakých nesnází se její paní dostala. Nad hlavou jí přelétl jestřáb, zakroužil ve vzduchu a zmizel. Z dálky k ní doléhal hukot aut, jedoucích po dálnici, která vedla kolem Jacobsvillu.

Žila úplně sama v malém, polorozpadlém domě, ve kterém dřív bydlela se svým otcem. Když je před sedmi lety opustila matka, o všechno přišli. Po té děsivé ráně se její otec, který prožil mládí na ranči, rozhodl vrátit zpátky a usadit se na místě, které kdysi patřívalo jeho rodině.

Obstaral si malé stádo hovězího dobytka a založil zeleninovou zahradu. Žili ve velmi skrovných poměrech ve srovnání se sídlem poblíž Dallasu, které obývala Danina matka. Když se Carla Mobryová se svým manželem nečekaně rozvedla, musel rychle najít způsob, jak se sám postarat o živobytí. Dana se rozhodla jet radši s ním do jeho rodiště v Jacobsvillu, než aby musela snášet lhostejnost a nezájem matky. Teď byl otec mrtvý a neměla nikoho.

Tatínka hluboce milovala a jejich náklonnost byla vzájemná. Byli spolu šťastní, i když neměli moc peněz. Ale fyzická práce příliš vyčerpávala jeho srdce. Před pár dny dostal srdeční záchvat a ve spánku zemřel. Dana ho objevila druhý den ráno, když za ním šla do pokoje, aby ho zavolala k snídani.

Hank na Danino zoufalé volání zareagoval okamžitě a za pár minut přijel. Vůbec ji nenapadlo, že měla nejdřív sehnat záchranku, místo aby volala jejich nejbližšího, ale velmi samotářského a nespolečenského souseda. Věděla však, že Hank si dokáže vždycky poradit. Jen se na jejího otce zběžně podíval, přivolal záchranku a vyvedl Danu ven z pokoje. Později jí řekl, že hned poznal, že mu už dávno není pomoci. Sloužil několik let v armádě v zámoří, kde se setkával se smrtí příliš často, než aby se zmýlil.

Většina lidí se Haydenu Grantoví vyhýbala, pokud to jen šlo. Vyháněl dobytek na obrovské pastviny kolem Jacobsvillu. Na svém pozemku našel ropu, takže rozhodně netrpěl nedostatkem peněz. Ale vzhledem ke své prchlivé povaze a pověstné antipatii k ženám, byl velmi neoblíbený.

Ale Danu měl rád. Bylo to už od samého začátku vzrušující, protože byl nepřítelem žen a nijak se tím netajil. Snad se s ní cítil bezpečně vzhledem k jejich věkovému rozdílu. Bylo mu třicet šest a Daně sotva dvaadvacet. Byla štíhlá, střední postavy, s blonďatými vlasy a úplně všedním, nevýrazným obličejem, kterému vévodily velké, tmavě modré oči. Měla pevnou, zaoblenou bradu, rovný nos a dokonale tvarovaná ústa, i bez make-upu nádherně růžová. Nebyla hezká, ale měla perfektní postavu - bylo to vidět dokonce i teď, když byla oblečená do modrých džin a vybledlé kostkované bavlněné košile, u které chyběly dva knoflíky, jež se jí utrhly při pádu. Ušklíbla se. Neměla ani čas najít si ráno v čistém prádle podprsenku, protože spěchala, aby stačila opravit plot dřív, než její jediný býk uteče na silnici. Vypadala jako mladistvá striptérka, s křivkou pevných ňader, rýsujících se pod polo-rozhalenou košilí.

Zastínila si oči rukou a rozhlédla se znovu kolem sebe. Ale na míle daleko nebylo nic jiného než rozlehlé texaské pláně. Měla dávat větší pozor na to, co dělá, ale otcova smrt ji úplně zničila. Tri dny v jednom kuse plakala -zvlášť když se od rodinného právníka dozvěděla o ponižujícím dodatku u otcovy poslední vůle. Nedovedla si vůbec představit, jak by něco takového měla Hankovi říct. Ale jak by se tomu mohla vyhnout, když se to týkalo jeho stejnou měrou jako jí? Tatínku, pomyslela si smutně, jak jsi mi to mohl udělat? Proč jsi mi nenechal aspoň trochu hrdosti?

Setřela si slzy z tváří. Pláčem se nic nespraví. Otec byl mrtvý a jí nezbyde nic jiného, než se s jeho poslední vůlí vypořádat pokud možno co nejlépe.

Najednou upoutal její pozornost jakýsi zvuk. V tichu, které ji předtím obklopovalo, jí připadal hrozně hlasitý. A pravidelný. Za okamžik pochopila proč. Byl to klusající kůň. A přesně věděla, komu ten plnokrevný hřebec patří.

O minutu později se objevil vysoký jezdec. Hanka Granta nebylo těžké poznat ani na dálku. Klobouk se širokou krempou měl naražený nízko do čela a zdálo se jí, že nikdo jiný nejezdí tak elegantně. Cappy byl nádherný plavý kůň s bílou hřívou, pozoruhodně krotký, i když občas i hezky horkokrevný. A nesnesl na svém hřbetě nikoho kromě Hanka.

Hank přitáhl koni uzdu a upřeně se na Danu zadíval. V očích měl pobavený, shovívavý výraz.

„Už zase?” zeptal se rezignovaně. Pravděpodobně si v duchu vzpomněl na všechny předešlé situace, kdy ji musel zachraňovat.

„Spadl tu plot,” řekla dotčeně a odfoukla si pramínek vlasů z obličeje. „A na tohle nářadí aby měl člověk ruce jako zápasník!”

„Nepochybně při jeho výrobě zapomněli myslet na emancipované ženy,” zabručel.

„Nezačínej s tím už zase,” zamumlala.

Nic na to neřekl, ale sklouzl očima po jejím těle a na okamžik se v nich zablesklo, když spočinuly na obnažených křivkách jejích ňader.

Nervózně se pohnula na zemi. „No tak, Hanku, vyprosti mě z těch drátů,” prosila ho. „Trčím tady už od devíti hodin a umírám žízní. Je hrozné horko.”

„Už jdu na to.”

Seskočil ze sedla, přehodil Cappymu otěže přes hlavu a nechal ho pást. Pak si sedl vedle ní do dřepu.

Při pohledu na jeho dlouhé, svalnaté nohy v těsných džínách musela zatnout zuby, aby nahlas nezasténala vzrušením. Hank byl fešák, za kterým se ohlédla snad každá žena. Měl štíhlou, elegantní postavu a obličej, po kterém by zatoužila nejedna reklamní agentura. Ale sám si své přednosti vůbec neuvědomoval. Manželka ho opustila před deseti lety a od té doby se odmítal znovu oženit. Všichni věděli, že Hank potřebuje ženskou občas jen kvůli jedné jediné věci. On sám o svých milostných aférách zarytě mlčel a zdálo se, že Dana je jediná, kdo o nich ví. Ve skutečnosti o svém soukromém životě mluvil jen s ní.

Přehlédl vzniklou škodu, na chvíli se zamyslel a pak ji začal vyprošťovat z ostnatého drátu. Na rukou měl kožené rukavice, aby se neporanil. Hank byl systematický, vytrvalý a rozvážný ve všem, co dělal. Nikdy nejednal zbrkle. To byl další rys jeho povahy, který neunikl Danině pozornosti.

„Kdepak, takhle to nepůjde,” zamumlal si pro sebe a sáhl do kapsy. „Je mi líto, ale budu ti muset rozříznout džíny, abych tě z toho dostal. Zaplatím ti je.”

Začervenala se. „Nejsem ještě úplně na mizině!”

Zadíval se jí do očí a všiml si ruměnce na jejích tvářích. „Jsi tak hrdá, Dano. Nikdy bys nepožádala o pomoc, ani kdybys umírala hlady.”

Otevřel kapesní nůž. „Myslím, že právě proto spolu tak dobře vycházíme. Jsme si v mnoha věcech podobní.”

„Jsi vyšší než já a máš černé vlasy,” podotkla jízlivě.

Ušklíbl se. Mezi jinými lidmi nemíval ve zvyku se moc usmívat. A líbilo se jí, jak se mu při tom zajiskřilo v očích.

„Nemluvil jsem o fyzických rozdílech,” vysvětlil zcela zbytečně. Odřízl džínovinu od drátu. „Proč nepoužíváš plot nabitý elektřinou jako moderní rančeři?”

„Protože si ho nemůžu dovolit, Hanku,” odpověděla prostě.

Nic na to neřekl. Uvolnil poslední drát, uchopil ji za obě ruce a vytáhl ji do sedu. Košile se jí rozevřela a Hank bezděčně zabloudil očima k jejím pevným ňadrům. Zhluboka se nadechl.

Dana zrudla rozpaky, popadla cípy košile a přitáhla šije k sobě. Nedokázala se mu podívat do očí. Ale uvědomovala si, že ji upřeně sleduje. A že voní kolínskou a kůží.

Přejel jí rukou po tváři a pak jí palcem nadzdvihl bradu. Pátravě jí pohlédl do očí. „A tohle se mi na tobě líbí ze všeho nejvíc,” řekl ochraptěle. „Nebyl bych pořádný chlap, kdybych se odvrátil stranou. Máš nádherná ňadra. Neměla by ses stydět za úplně přirozenou reakci.”

„Přirozenou… reakci?” zeptala se váhavě.

Zamračil se. „Nerozumíš mi?”

Nerozuměla. Jak by taky mohla? Poprvé si uvědomila, co k Hankovi cítí, když jí bylo sedmnáct, a od té doby se na žádného jiného muže ani nepodívala. Chodila jen se dvěma. Oba byli hrozně nesmělí a nervózní, a když ji jeden z nich políbil, připadalo jí to odporné.

Viděla v kině pár filmů, ale neměla žádné osobní zkušenosti.

„Ne,” řekla po chvilkovém zaváhání. „Myslím, že jsem beznadějný případ. Nechodím na schůzky a nemám čas číst pikantní romány…!”

Upřeně jí pohlédl do očí, uchopil ji za ruku, jejími vlastními prsty jí odhrnul látku z jednoho ňadra a položil jí palec na ztuhlou bradavku. Přitom ji nepřestával pozorně sledovat.

„Tohle způsobuje touha,” vysvětlil tiše. „Je to reakce, kterou vyvolává silné vzrušení. Není důvod se za ni stydět.”

Skoro ani nedýchala. Věděla, že jí zčervenaly tváře a srdce jí buší jako o závod. Byla ohromená - jím i sama sebou.

Poznal to. „Jsi moc hezká,” řekl s úsměvem a odsunul jí ruku stranou. „A jsme přece kamarádi, nebo ne? Vždycky jsme byli. Proto s tebou dokážu mluvit i o těch nejosobnějších věcech.” Trochu se zamračil. „Celou dobu jsem toužil po své ženě, řekl jsem ti to někdy? Věděla, že bych pro ni udělal cokoli. Ale nebyl jsem pro ni dost bohatý. Můj nejlepší přítel vydělal slušné jmění při prodeji realit, a tak se ho chytila jako klíště. Myslím, že mě pustila z hlavy, jen co odešla, ale já jsem celé týdny nemohl vůbec spát, jak jsem po ní toužil. Vlastně ji ještě pořád chci,” dodal s povzdechem. „A ona se teď vrátí, i s Bobem. Zdrží se ve městě pár týdnů, protože se chce její manžel zbavit všech investic. Odchází do důchodu a rád by mi prý prodal svého závodního koně. To je ale drzost, co?” zamumlal.

Vycítila, jak moc ho to bolí.

„Díky za pomoc,” řekla, aby zavedla řeč k jinému tématu, a začala vstávat ze země.

Zadržel ji rukou a zamyšleně na ni pohlédl. „Ne, počkej. Chci něco zkusit.”

Na okamžik zaváhal, pak si rozepnul košili a vytáhl její cípy ven z džin. Měl široký, svalnatý, opálený hrudník, hustě porostlý tmavými chloupky.

„Co to děláš?” zašeptala užasle.

„Řekl jsem ti, že chci něco vyzkoušet.” Zvedl ji ze země a rozepnul jí zbývající knoflíčky na košili. Pak se jí pátravě zadíval do obličeje. Byla jeho chováním tak zmatená, že se úplně zapomněla bránit. Přitáhl si ji k sobě blíž a Dana poprvé v životě poznala, jaké to je, cítit na sobě teplo nahé mužské kůže. Zhluboka se nadechla a zvedla k němu udiveně a zároveň trochu zvědavě oči.

Sklouzl jí rukou pomalu, smyslně po zádech a přitiskl si ji k sobě ještě blíž. Cítila, jak jí okamžitě ztuhly bradavky. Chytila ho křečovitě za ramena, až mu nehty zaryla do kůže. Konečně se můj dávný sen stane skutečností, pomyslela si v duchu.

Sklonil se k ní a ona ucítila na rtech teplo jeho úst. Se zatajeným dechem je začala ochutnávat jako nějaké vzácné víno. Vsunul ruku mezi jejich těla a něžně ji začal hladit po jednom ňadru. Celá se zachvěla vzrušením.

„Ano,” zašeptal, „přesně tohle jsem si myslel. Mohl bych tě mít třeba hned teď a tady.”

Skoro ho nevnímala. Srdce jí bušilo jako o závod. Dotýkal se jí prsty, dráždil ji a líbal. Prohnula se v zádech, aby mu byla ještě blíž a neztratila kontakt s jeho kůží.

Pohlédl jí upřeně do obličeje. Obnaženými ňadry se mu tiskla k hrudníku. „Chci tě,” řekl tiše.

Bože, povzdychla si v duchu. Takhle by to vůbec nemělo být. Její vlastní tělo ji zradilo. Dozvěděl se o všech jejích skrytých přáních a touhách.

Najednou ji však přestal laskat a zkoumavě se jí zadíval do očí.

„Ty jsi ještě panna, vid?” zeptal se ochraptěle. Ztěžka polkla.

Jemně s ní zatřásl. „Odpověz!”

Kousla se do rtu. „To přece víš.”

Zdálo se, jako kdyby na okamžik zatajil dech, a pak zhluboka vydechl. Vzal ji do náruče, posadil se s ní na zem a obličej jí zabořil do vlasů.

„Ano. Jen jsem si chtěl být jistý,” řekl za chvíli. Pomalu ji pustil, smutně se usmál a zapnul jí košili.

Ohromeně ho sledovala, neschopná slova.

Rty měla celé oteklé, na tvářích ruměnce a oči jako dva tmavě modré talíře. Ještě nikdy mu nepřipadala tak krásná jako v tu chvíli.

„Nic se nestalo,” řekl tiše. „Dozvěděli jsme se jen jeden o druhém něco víc. Ale nic se tím nezmění. Jsme pořád přátelé.”

Znělo to spíš jako otázka. „Ano… samozřejmě,” vykoktala ze sebe.

Vstal, zastrčil si košili zpátky do kalhot a pak se na ni zadíval s úplně novým výrazem v tváři. Vlastnickým výrazem. Ano, tak to bylo. Díval se na ni, jako kdyby mu teď patřila. Nerozuměla tomu pohledu, ani své vlastní reakci.

Vydrápala se na nohy a pohnula jimi, aby zjistila, jestli jsou v pořádku.

„Ten drát tě naštěstí nepoškrábal,” řekl. „Džíny jsou dost pevné. Ale stejně potřebuješ protitetanovou injekci. Odvezu tě do města, jestli chceš.”

„Dostala jsem ji minulý rok,” řekla, ale vyhnula se jeho pohledu a zamířila směrem k Bess, která až příliš zvědavě pokukovala po hřebci. „Měl bys Cappyho radši odvést.”

Chytil ho za uzdu a snažil se ho uklidnit. „Nenapadlo mě, že pojedeš dneska s ní. Kdybych to tušil, neosedlal bych Cappyho. Obvykle jezdíš přece na Toastovi.”

Nechtělo se jí prozradit mu, že ho musela prodat, aby vyrovnala jeden z otcových dluhů.

Když se vyhoupla do sedla, udělal totéž, ale udržoval hřebce v bezpečné vzdálenosti. Touha po páření nebyla zjevně jen čistě lidskou záležitostí.

„Později se u tebe zastavím,” zavolal na ni ještě. „Musíme si o něčem promluvit.”

„O čem?” zeptala se.

Ale Hank už byl pryč.

Obrátila klisnu směrem k domovu. Úplně v tu chvíli zapomněla na poničený plot. Vrátím se sem později, umínila si. Teď si musím na chvíli odpočinout od sluníčka ;i dát si něco studeného k pití.

Když dorazila zpátky do svého malého domku, ze všeho nejdřív se osprchovala a pak se na sebe zkoumavě zadívala do zrcadla. Okamžitě si uvědomila, že vypadá úplně jinak než ráno, když odcházela ven. V očích měla nový výraz, víc ženský a tajemný. Zavřela na okamžik oči a v duchu znovu ucítila na svém těle pátravé dotyky Haydenových rukou.

Bože, tolik ho milovala. Její srdce nikdy nepatřilo žádnému jinému muži. Jak ale zareaguje, až se dozví o obsahu otcovy poslední vůle? Nechtěl se znovu ženit. Řekl jí to už mnohokrát. A ačkoli byli už dlouhou dobu přáteli, okamžitě vycouval, když se mu přiznala ke své nevinnosti. Zjevně s ní chtěl spát, ale zjistil, že by něco takového nedokázal ospravedlnit před svým svědomím. Nemohl by svést nevinnou ženu.

Šla do ložnice, oblékla si letní květované šaty a čerstvě umyté vlasy si nechala rozpuštěné, aby uschly.

Řekl, že si spolu později promluví. Znamenalo to, že se doslechl o poslední vůli?

Chvíli nervózně přecházela po obývacím pokoji mezi oprýskaným nábytkem, který její otec koupil před mnoha lety. Neměli peníze ani na to, aby nechali znovu pře-čalounit pohovku a křesla. Všechny úspory věnovali na koupi hovězího dobytka. Ale trh vázl, a kdyby přišla tuhá zima, nemohla by si Dana dovolit nakoupit krmivo. A měla k dispozici jen dva lidi na výpomoc, kterým sotva bude mít z čeho za práci zaplatit.

Bylo jí do breku. Kromě střední školy neměla žádné vzdělání. Jak by si mohla vydělávat na živobytí? Věděla jen, jak rodit telata, míchat krmivo a prodávat dobytek. Chodila často na aukce a uměla dělat nabídky i kupovat.

O koních toho věděla mnohem méně, ale nevadilo jí to. Zbyl jí jen jeden a o toho se staral člověk, kterého měla na výpomoc. Hřebelcoval ho, krmil i napájel. Stačilo jí, že ho umí osedlat. Kůň pro ni byl jen dopravním prostředkem. Hayden se příšerně mračil, když mu to řekla, protože on své čistokrevné koně nesmírně miloval.

Ale tohle byla vlastně jedna jediná věc, na kterou měli odlišný názor. Ve všem ostatním byli úplně zajedno -

I pokud šlo o politiku a náboženství. A líbily se jim stejné televizní programy. S úsměvem si vzpomněla, kolikrát spolu nadšeně diskutovali o nějakém seriálu.

Hank byl laskavý i k jejímu otci. A měl s ním obrovskou trpělivost, když se v pětapadesáti začal učit práci rančera. Kdyby si tatínek nevybral tak vyčerpávající práci, mohl tu možná ještě být, povzdychla si smutně.

Připravila si něco lehkého k obědu, uvařila si kávu a v duchu se rozmýšlela, jestli se má znovu vrátit na pastvinu a opravit spadlý plot. Měla ale dojem, že když je Hank někde nablízku, smůla se jí lepí na paty a vždycky dojde k nějaké pohromě. Zachraňoval ji už před zdivočelým býkem, chřestýšem i padajícími žoky sena. Určitě už si říká, jestli by se to nedalo nějak zařídit, aby se jí jednou provždy zbavil.

Znovu si vzpomněla na to, co spolu dnes ráno prožili.

Znali se už sedm let, ale až do dnešního dne se jí ani jednou nedotkl. Neměla tušení, proč to teď udělal.

Ze zamyšlení ji vytrhl zvuk přijíždějícího auta. Než doběhla z kuchyně ke dveřím, Hankův luxusní černý vůz se už objevil na příjezdové cestě. Neměl zálibu v okázalých, přepychových věcech. Tohle auto bylo jedinou výjimkou. Měl prostě slabost pro velké vozy. Každý druhý rok auto vyměnil za nové - a pokaždé mělo černou barvu.

„Nejsi už z té černé unavený?” zeptala se ho jednou.

„Proč?” odpověděl lakonicky. „Černá se hodí ke všemu.”

Vešel na verandu a tvářil se úplně jinak, než u něj bývala zvyklá. Vypadal jako obvykle. Byl elegantně oblečený, čerstvě oholený a hrozně mu to slušelo. Po oné krátké ranní epizodě ale mezi nimi teď vládla napjatá atmosféra.

Strčil si ruce do kapes a sklouzl pohledem po jejích modrých letních šatech s volánky.

„To je na mou počest?” zeptal se.

Začervenala se. Obyčejně chodila doma v džínách a kostkované košili. A vlasy nosila spletené do copu, ne rozpuštěné.

Pokrčila rameny.

„Asi ano,” řekla s úsměvem. „Promiň.”

Zavrtěl hlavou. „Nemusíš se omlouvat. Není za co. To, co se mezi námi dneska stalo, mi vnuklo jeden nápad, o kterém bych si s tebou chtěl promluvit.”

Poskočilo jí srdce. Chce mě požádat o ruku? pomyslela si. Bože, kdyby to tak udělal! Pak by se nemusel nikdy dozvědět o tom hloupém dodatku k otcově poslední vůli!

DRUHÁ KAPITOLA

Zavedla ho do kuchyně, prostřela na stole pro dva a dala doprostřed mísu se salátem, studenými plátky masa a dresinkem. Do dvou hrníčků nalila kávu, jeden mu podala a pak se posadila. Nezeptala se ho, jak má rád kávu, protože už dávno věděla, že dává přednost černé – stejně jako ona. Byla to jedna z mnoha věcí, které měli společné.

„Na co ses mě chtěl zeptat, Hanku?” odvážila se ozvat, když snědl obrovskou porci salátu a vypil dva šálky kávy. Byla tak nervózní, že už nevydržela dál čekat.

Pohodlně se opřel, se zpola vypitým hrníčkem v ruce. „Napadlo mě, jestli bys mi nechtěla trochu pomoct a zahrát takové malé představení pro mou bývalou manželku.”

Všechny její naděje rázem pohasly. „Co máš konkrétně na mysli?” zeptala se a snažila se, aby to znělo co nejledabyleji.

„Chtěl bych, abys předstírala, že se mnou něco máš,” odpověděl upřímně a zadíval se na ni. „Soudě podle dnešního rána mám dojem, že by pro nás nemělo být moc těžké tvářit se, jako kdybychom jeden bez druhého nemohli být. Co myslíš?” zeptal se s provokativním úsměvem.

Všechno do sebe najednou začalo skvěle zapadat. Jeho podivné poznámky, experimentování venku na louce i zvláštní chování. Betty se vracela do města a on nechtěl, aby poznala, jak moc mu ublížila. A tak se rozhodl Danu obsadit do role své milenky. Nestál o novou manželku, hledal jen herečku.

Sklopila oči do šálku s kávou. „Ty se asi nikdy nemáš v úmyslu znovu oženit, že ne?” zeptala se ho s předstíranou lhostejností.

Okamžitě ale její otázku prohlédl. „Ne,” řekl otevřeně. „Jednou mi to stačilo.”

Ušklíbla se. Otec ji uvrhl do nesnesitelné pozice. Zřejmě vycítil, že se jeho život schyluje ke konci. Proč by jinak zacházel ve své poslední vůli tak daleko, aby se ujistil. že bude jeho dcera dobře zaopatřená, až zemře?

„Chováš se od smrti svého otce hrozně divně,” podotkl Hank najednou a upřeně na ni pohlédl. „Něco přede mnou tajíš?”

Jen rozpačitě pokrčila ramenem.

„Zadlužil se a nechal tě na holičkách, mám pravdu?”

„No…”

„Jestli tomu tak je, dokážu tvůj problém snadno vyřešil,” pokračoval klidně. „Ty mi pomůžeš, dokud tu bude Betty, a já zaplatím všechny dluhy. Co ty na to?”

Chtělo se jí začít křičet. Nic jí nevycházelo. Vrhla na něj zmučený pohled.

„Bože můj, Hanku,” zasténala.

Zamračil se. „Ale no tak. Nemůže to být tak zlé. Tak ven s tím.”

Zhluboka se nadechla, aby se aspoň trochu uklidnila, a vstala. „Myslím… měl by sis asi přečíst tatínkovu poslední vůli. Dojdu pro ni.”

Za chvíli se vrátila s listem složeného papíru a podala ho zmatenému Hankovi.

„Než začneš křičet, měl bys vědět, že jsem o tom dodatku nic nevěděla,” upozornila ho. „Byl to pro mě stejný šok, jako to teď bude pro tebe.”

„O jakém dodatku?” zamumlal a přelétl očima rychle celý text. „Můj bože!” vydechl.

„Hanku,” ozvala se tiše ve snaze zabránit hněvivému výbuchu.

Vstal a bouchl pěstí do stolu. Obličej mu nejdřív úplně zrudl, a pak ve vteřině zbledl jako křída. „Co mám k čertu na vybranou? Buď si tě vezmu, nebo budu mít tam, kde mám teď ustájené klisny s hříbaty, závodní dráhu pro motokáry! A kdybych chtěl prosadit, aby ji posunuli o kus dál, stálo by mě to nejmíň půl miliónu dolarů!”

„Prosím tě, pusť mě ke slovu,” řekla ztěžka. „Hanku, možná by se dala ta poslední vůle nějak zrušit -”

„Jistě. Mohli bychom říct, že se zbláznil!” V očích se mu zablesklo hněvem.

Začervenala se. Otevřeně mě uráží, pomyslela si rozhořčeně. Milovala ho, ale nehodlala proto snášet od něj takové chování. Vrhla na něj dotčený pohled. „Musel zešílet, když chtěl, abych si tě vzala!” vykřikla. „Proč si myslíš, že bys pro mě byl takovou výhrou, Hanku? Za prvé jsi moc starý a za druhé - která rozumná ženská by si chtěla vzít muže, který je ještě pořád zamilovaný do své bývalé manželky?”

Sklouzl po ní opovržlivým pohledem. „Možná se na tebe rád dívám, ale pár polibků snad ještě neznamená, že bych tě musel požádat o ruku.”

„To rozhodně ne,” odsekla hrdě. „Co kdybys teď šel domů?”

Zatnul obě ruce v pěst. Ještě pořád nemohl uvěřit tomu, co si právě přečetl. Nedovedl pochopit, jak mu její otec, jeho přítel, mohl takhle vrazit nůž do zad.

„Musel úplně ztratit rozum,” zabručel. „Nebylo přece zapotřebí stanovovat manželství jako podmínku k tomu, abys zdědila něco, co ti právem patří!”

Zvedla bradu. „Bohužel se ho už nemůžu zeptat, jaký k tomu měl důvod,” připomněla mu. „Je mrtvý.”

Zhluboka se nadechl. „Ty malá podvodnice,” obvinil ji. „Celá léta jsi do mě byla blázen a já jsem ti to toleroval. Bavilo mě to. Ale tohle není legrace. Je to hanebné a lstivé. Měl bych o tobě lepší mínění, kdyby ses aspoň přiznala, že jsi k tomu svého otce ponoukla.”

„Je mi úplně jedno, co si o mně myslíš,” odsekla, ale cítila, že ztrácí poslední špetku hrdosti. Zoufale bojovala se slzami. „Až se vzpamatuješ ze šoku, byla bych ráda, kdybys navštívil mého právního zástupce. Jsem si jistá, že spolu najdete nějaký způsob, jak tuhle situaci vyřešit. Protože já si tě nevezmu, ani kdybys za mě zaplatil předplatné na můj oblíbený časopis a koupil mi nové ferrari! Dobře, kdysi jsem do tebe byla zamilovaná. Ale to je stará historie!”

„A co měl znamenat ten výstup dneska ráno na louce?” zeptal se jízlivě.

„To byl jen chtíč!” vybuchla hněvivě.

Vzal do ruky klobouk. „Uvidím, co se s tou poslední vůli dá dělat. Co kdyby ses spojila se svou matkou?” dodal kousavě. „Je bohatá. Určitě tě nenechá hladovět.”

Překřížila si ruce na prsou. „Nepožádala bych ji ani o kapesník, i kdybych měla k smrti vykrvácet. A ty to moc dobře víš.”

„To je opravdu zoufalá situace,” odpověděl uštěpačně, ale led už o poznání klidněji.

„Do toho, v jaké jsem situaci, ti vůbec nic není,” řekla hlasem, který zněl nebezpečně klidně. „Sbohem, Hanku.”

Narazil si klobouk nízko do čela a zamířil ke dveřím, lani se s rukou na klice zastavil a ohlédl se přes rameno. Viděl, že je bledá a lesknou se jí oči. Věděl, že jí otec jesle pořád moc chybí. Musí to pro ni být taky hrozné, když ví, že právo na dědictví je spojené s tak nemožným požadavkem, napadlo ho v duchu. Když se s ní neožení, všechno ztratí. I svůj domov.

„Sbohem,” zopakovala rozhodně a zadívala se na něj kilovým pohledem. Vypadalo to skoro, jako kdyby ho nenáviděla.

Povzdychl si. „Poslyš, něco určitě vymyslíme.”

„Je mi dvaadvacet,” řekla hrdě. „Umím se o sebe postarat sama. Jestli přijdu o ranč, požádám o stipendium a vrátím se zpátky do školy.”

Nenapadlo ho, že by mohla odejít. Najednou si uvědomil, že jeho život je úplně vzhůru nohama. Víc, než měl tušení. Betty se vrací do města, Danin otec se ho pokusil přimět k manželství, o které nestál, a teď ještě ke všemu Dana odchází. Připadal si hrozně opuštěný.

A pak najednou řekl něco, co od něj ještě nikdy neslyšela. „Tak si jdi třeba k čertu, když chceš,” vybuchl zuřivě. „Oddychnu si, když tě nebudu muset každý den před něčím zachraňovat.”

A bouchl za sebou dveřmi.

Dana se zhroutila na židli a po tvářích se jí v proudech začaly řinout slzy.

Teď už konečně věděla, co k ní cítí. Doufala, že je natolik rozumná, aby se s tím naučila žít.

Zbytek dne pro ni byl peklem. Do večera měla až po krk vzpomínek, které se jí doma v jednom kuse honily hlavou. Lítost a ponížení ji nakonec dohnaly k telefonu. Zavolala Joeovi, staršímu ze dvou pomocníků, kteří jí ještě zbyli na ranči.

„Na pár dní odjíždím,” řekla mu. „Chci, abyste s Erni-em dohlédli na dobytek.”

„Samozřejmě, paní. Kam jedete?”

„Pryč.”

A zavěsila.

Trvalo jí jen pár minut, než si obstarala rezervaci v jednom nepříliš drahém hotelu v centru a naložila do svého stařičkého šedého bronca oblečení, které jí vystačí na víkend. Zamkla za sebou a vyrazila. Joe měl klíč, kdyby se náhodou potřeboval dostat dovnitř.

Celý víkend strávila sledováním filmů v kabelové televizi a experimentováním se svým účesem. Toulala se po obchodech, nic si ale nekoupila. Věděla, že teď musí s penězi pečlivě hospodařit, dokud nepožádá o stipendium a nedostane se do školy. Impulzivně pár škol obtelefonovala a požádala všude sekretářku, aby jí poslala domů do Jacobsvillu katalog.

Nebyla zvyklá trávit víkendy tímto způsobem. Bylo to pro ni něco úplně mimořádného, ale potřebovala se doslal pryč.

V neděli se spustil silný liják, a tak jí nezbylo nic jiného než se zdržet ještě jeden den navíc, protože ulice v okolí hotelu byly úplně zaplavené.

Když v pondělí odpoledne odbočila z dálnice na příjezdovou cestu vedoucí k ranči, okamžitě si všimla, že je před domem několik policejních aut.

Zastavila a vypnula motor. „Co se stalo? Někdo se ke mně vloupal?” zeptala se prvního uniformovaného muže, kterého potkala. Byl to zástupce šerifa.

Zvedl obočí. „Vy tady bydlíte?” zeptal se.

„Ano. Jsem Dana Mobryová.”

Usmál se a zavolal na ostatní tři, z nichž jeden byl městský policista z Jacobsvillu. „Tady je!”

Hned k ní všichni zamířili. A za nimi se pomalu loudal Joe.

„Díky bohu, že jste tady, slečno Mobryová,” řekl, když jí podával ruku. Vypadal nezvykle zasmušile.

„Co se děje?” zeptala se znovu.

„Mysleli si, že jsem vás zabil a někde ukryl vaše tělo!” zasténal Joe a vrhl nervózní pohled na muže zákona.

Dana se na něj užasle zadívala. „Proč?”

„Přišel sem pan Grant a hledal vás,” řekl Joe zoufale. „Pověděl jsem mu, že jste pryč, ale že nevím, kam jste jela. Byl celý vzteky bez sebe. A když jste se do dneška nevrátila, zavolal policii. Jsem moc rád, že už jste tady, slečno Mobryová. Bál jsem se, že mě zavřou do vězení!”

„Moc mě to mrzí, Joe,” řekla upřímně. „Měla jsem vám povědět, že jedu do Houstonu. ale nenapadlo mě, že by to pana Granta mohlo zajímat,” dodala trpce.

„Tvrdil, že jste se pohádali, a má obavy, že byste mohla udělat něco nepředvídatelného,” podotkl zástupce šerifa, teď už s úsměvem.

Vrhla na něj tak rozzuřený pohled, že okamžitě zmlkl. „Musela bych být úplně pitomá, kdybych se zabila kvůli takovému ješitnému, panovačnému egoistovi, jakým je pan Grant! Vypadám jako úplný pitomec?”

Hlasitě si odkašlal. „Ne, madam, to rozhodně ne!”

Zatímco se zástupce šerifa bránil, Hank vyšel zpoza domu, aby se podíval, kam zmizela pátrací četa. Když spatřil Danu, zarazil se. „Tak tady jsi!” pustil se do ní rozzlobeně, jakmile k ní došel. „Kde jsi k čertu byla? Máš vůbec ponětí, co jsi způsobila?”

Zvedla vzdorně bradu. „Byla jsem v Houstonu. Odkdy je to zločin? A odkdy tě musím informovat o každém svém kroku?”

„Jsem starostlivý soused,” podotkl jízlivě.

„Mám tě už plné zuby, tak je to! Odjela jsem do města, abych se tě zbavila,” vyhrkla. „Nechci tě vidět, ani s tebou mluvit! Ale když jsi tu, měl by ses omluvit chudáku Joeovi,” dodala ostře. „Byl celý vystrašený, že půjde do vězení kvůli tomu, že mě sprovodil ze světa.”

„Nic takového jsem neřekl,” zamumlal Hank a zadíval se na Joea. „Ví, že jsem si nemyslel, že tě oddělal.”

„Díky, že jste přijeli,” obrátil se pak Hank k zástupci šerifa. „Byla pryč dva dny a nevěděl jsem kde. Mohlo se stát cokoli.”

„Ech, on to moc dobře zná,” vložil se do toho městský policista Matt Lovett s úšklebkem a ukázal prstem na zástupce šerifa. „Jednou se pohádal s manželkou a ona odjela ke své matce. Cestou se jí porouchalo auto. Nechala ho stát na mostě a svezla se do města, aby sehnala opraváře. Jel za ní, uviděl auto a myslel si, že skočila z mostu.

Než se vrátila zpátky s opravářem, chlapi z civilní obrany už začali prohledávat řeku. Koneckonců, všechno je možné.” Na chvíli se odmlčel a pak dodal: „Mohl ji klidně i někdo unést. Třeba nějaký mimozemšťan.” Otočil se k Daně. „Proto je policie vždycky v pohotovosti, slečno Mobryová, aby nabídla ochranu kterémukoli občanu, který ji potřebuje. Moc rád bych vás ochraňoval některý drn příští týden v kině,” dodal a zajiskřilo se mu přitom v očích. „Kdykoli budete chtít.” Dana se usmála.

„Myslím, že si teď bude potřebovat trochu odpočiní nit,” vložil se mezi ně Hank. „Ale určitě si vašeho pozvání váží, Matte.”

Ta sladká slova se rozhodně nehodila k hrozivému výrazu v jeho očích. Ale kdyby Matt opravdu chtěl vzít Danu někam na schůzku, žádná hrozba na světě by ho neodradila.

„Asi máte pravdu,” přikývl a mrkl spiklenecky na Danu. „Ale mé pozvání trvá.”

Znovu se na něj usmála. Byl moc milý. „Díky, Matte.”

Policisté se rozloučili a odešli. Dana s Joem a Hankem zůstali na dvoře sami.

„Půjdu teď domů, slečno Mobryová. Jsem moc rád, že jste v pořádku,” zopakoval Joe znovu.

„Díky, Joe,” odpověděla. „Mrzí mě, že jste kvůli mně měl lakové problémy.”

„To nic.”

Když se Joe odloudal pryč, Dana si překřížila ruce na prsou a vrhla zuřivý pohled na Hanka.

„Jak jsem měl vědět, že jsi ze zoufalství něco neprovedla?” zopakoval. „Řekl jsem ti pár ostrých slov.” Odvrátil pohled stranou, když si znovu uvědomil, co všechno jí ze vzteku pověděl. Za těch pár dní, kdy byla Dana pryč, pochopil, jak pevnou součástí jeho života se vlastně stala a jak dlouhé přátelství je spojuje. Neměl právo znevažovat city, které k němu chovala. Ve skutečnosti s ním hluboce otřáslo, když si uvědomil, jak dlouho je úmyslně ignoroval. Váhal mezi přetrvávající láskou k Betty a zmatenými city k Daně. Prožíval právě duševní krizi, se kterou si neuměl poradit.

Dana se ani nepohnula. „Už jsem se rozhodla, co udělám - kdyby sis snad náhodou ještě dělal se mnou starosti,” řekla chladně. „Jestli se ti podaří najít nějakou skulinu v zákoně a objevit způsob, jak poslední vůli zrušit, prodám ranč a vrátím se do školy. Nechala jsem si poslat katalogy ze tří fakult.”

Po těch slovech jeho výraz najednou nezvykle zdrsněl. „Myslel jsem, že se ti práce na ranči líbí.”

Trpce se usmála.

„Hanku, neumím ani používat nářadí, abych opravila plot. A bez pomoci Joea nebo Ernieho bych nedokázala ani porodit tele. Umím dobytek nakrmit a postarat se o něj, když onemocní, ale co třeba údržba strojů? Navíc nemám dost fyzické síly, abych všechno zvládla, a docházejí mi finanční prostředky, takže si těžko můžu někoho najmout.” Rozhodila bezradně rukama. „A kdybych se pokusila sehnat práci u někoho na jiném ranči, jen by se mi vysmál, protože nemám prakticky žádné zkušenosti. Jak bych proboha mohla vést farmu?”

„Můžeš ji prodat mně a já ji budu řídit za tebe,” podotkl úsečně. „A zůstat tady,” dodal tiše.

„Jako co? Správcová? Já chci od života něco víc.”

„Například?” zeptal se.

„Po tom ti nic není,” řekla vyhýbavě, protože ji pohotová odpověď ne a ne napadnout. „Mluvil jsi s mým právníkem?”

„Ne.”

„A udělal bys to co nejdřív, prosím tě?” „Poslyš, Dano, žádný soud v Jacobsvillu nezruší poslední vůli jen na základě toho, že byl tvůj otec nezpůsobilý. Když to psal, byl stejně duševně zdravý jako já a vědci, co dělá.”

„Třeba mohl být zrovna ve stresu,” namítla.

„Možná,” přikývl. „Třeba cítil bolest na hrudi nebo měl nějakou předtuchu, že už mezi námi dlouho nebude. Jsem si jistý, že se tím vším chtěl ujistit, že nezůstaneš po jeho smrti sama a bez prostředků. Ale na důvodech, které ho k tomu vedly, teď už nezáleží. Buď si mě vezmeš, něhu oba přijdeme o slušnou sumu peněz.”

„Ty se se mnou přece nechceš oženit,” připomněla mu s bolestí v srdci. „Jasně jsi mi to řekl.”

Zhluboka si povzdechl a pátravě jí pohlédl do tváře. „Bože, jsem tak hrozně unavený,” řekl nečekaně. „Můj život je najednou celý vzhůru nohama. Nevím, kam jdu, ani proč. Ne, Dano, nechci si tě vzít, to říkám upřímně. Ale je toho hodně v sázce.” Na chvíli se odmlčel, jako by se snažil najít vhodná slova, a pak pokračoval. „Radši bych pár týdnů počkal, aspoň dokud neodjede Betty. Ale nemáme moc času. Podmínky, které si tvůj otec kladl, musí být splněny do měsíce po jeho smrti, je to tak?”

Sklíčeně přikývla.

„V jistém smyslu by se mi docela hodilo oženit se hned teď,” řekl zamyšleně. „Nechci, aby Betty viděla, jak moc mi ublížila a že po ní ještě pořád toužím. Třeba bych se nakonec mohl pokusit rozbít jí manželství, a to nechci.”

„A co její manžel?”

„Bobovi je úplně jedno, co dělá,” odpověděl. „Je mu v poslední době lhostejná. Myslím, že by se mi možná do-cela snadno podařilo mu ji odlákat. Ale opustila mě, protože on měl víc peněz, rozumíš?” dodal trpce. „Můj bože, nemůžu se nechat chytit znovu do téhle staré pasti, ať k ní cítím cokoli!”

Bylo jí ho líto. „Tak co chceš udělat, Hanku?” zeptala se liše.

„Oženit se. Ale jen na papíře,” dodal úmyslně. „I když jsi mě tam na louce fyzicky přitahovala, Dano, nechci s tebou mít žádný intimní vztah. Přál bych si, aby tohle bylo jasné hned od začátku. Chci dokument, který ti dá právo prodat mi půdu. Na oplátku zajistím, aby suma, kterou obdržíš, byla mnohem vyšší, než je skutečná tržní hodnota, a budu tě vydržovat na studiích.”

Znělo to rozumně a poctivě. „A budu moct zůstat tady, ve svém vlastním domě,” dodala.

„Ne.”

Zvedla tázavě obočí.

„Chci, abys bydlela se mnou,” odpověděl, „dokud budou Betty s Bobem ve městě. I když bude naše manželství legální, byl bych nerad, kdyby se Betty dovtípila, že jsem tvým mužem jen na papíře.”

„Chápu,” odpověděla. „Chceš, abychom předstírali, že jsme normální manželé.”

„Přesně tak.”

Nechtělo se jí na to přistoupit. Zranil její city, urazil ji a uvedl do rozpaků. Ale potřebovala mít možnost prodat ranč. Jen tak se jí podaří uniknout před mužem, kterého hluboce miluje a o němž ví, že její city nebude nikdy opětovat.

„Dobře,” řekla po chvíli mlčení. „Budeme se muset podrobit krevní zkoušce a obstarat povolení u soudu?”

„Poletíme do Las Vegas a necháme se oddat tam,” řekl jí. „A jakmile dokončíme všechny potřebné úřední kroky k převodu majetku a Betty zmizí z dohledu, necháme se tam i rozvést.”

Snadný sňatek. A stejně jednoduchý rozvod. A Dana celá léta snila o milujícím manželovi a dětech. Zabolelo ji u srdce.

„Anulováním našeho manželství si ušetříš později spoustu problémů,” pokračoval. „Doděláš školu a najdeš si někoho, kdo by s tebou strávil zbytek života. Nebo aspoň jeho část,” dodal s trpkým úsměvem. „Nemyslím si, že má v dnešní době ještě někdo iluze, že manželství trvá, dokud manžele nerozdělí smrt.”

Její rodiče se rozvedli. Hank byl rozvedený. Ale Dana znala spoustu dvojic, které spolu zůstaly a milovaly se celý život.

„Já nejsem tak cynická,” řekla. „A myslím, že děti by měly mít oba rodiče, když je to jen trochu možné. Samozřejmě pokud se jejich domov každý den nezmění na bitevní pole,” dodala.

„U vás doma to tak bylo?” zeptal se tiše.

Přikývla. „Matka otce nenáviděla. Tvrdila, že nemá žádné ambice a že je to hlupák. Chtěla celý život prožít jen na večírcích a dovolených. Táta byl spokojený, když se usadil do křesla s knížkou v ruce.”

Smutně se usmála, když si na něj vzpomněla, a musela se hodně snažit, aby potlačila slzy, které se jí draly do očí.

„Neplač,” řekl tiše.

Zvedla vzdorně bradu. „Neměla jsem to v úmyslu,” odsekla. Vybavila si v duchu, jak ji něžně objímal na otcově pohřbu a šeptal jí do ucha konejšivá slova. Ale nemíval nikdy s citovými výlevy druhých lidí velkou trpělivost.

Zhluboka se nadechl. „Všechno zařídím a dám ti včas vědět,” řekl.

Chtěla na to něco namítnout, ale vycítila, že by to bylo zbytečné. A tak jen mlčky přikývla. Vrátil se zpátky k autu, nastoupil do něj a odjel.

TŘETÍ KAPITOLA

Las Vegas leželo uprostřed pouště. Dana tu nikdy předtím nebyla a pohled na ně ji doslova fascinoval. Nejenže vypadalo jako neónové město, ale jeho třpyt a oslnivý lesk se rozšiřoval i na lidi, kteří v něm pracovali. Dana div nevypadla z okna Hankova najatého luxusního vozu, s jakým zaujetím si prohlížela oblečení žen postávajících na ulicích. Teprve když jí vysvětlil, čím si vydělávají na živobytí, přestala je tak upřeně sledovat. Ale připadalo jí zajímavé, že to, co dělají, je úplně legální a že mohou své služby dokonce veřejně nabízet.

„Tak jsme tady,” řekl stroze, když se zastavili před jednou z mnoha svatebních síní otevřených nepřetržitě čtyřiadvacet hodin denně.

Hank jí nabídl rámě, ale odmítla ho. Šla mlčky vedle něj a v ruce pevně svírala kabelku. Oblékla si na sebe jednoduchý elegantní bílý kostým. Neměla závoj ani kytici a obojí jí hrozně chybělo. Takhle si svůj svatební den rozhodně nepředstavovala.

Ale Hank si to zřejmě vůbec neuvědomoval, nebo mu to bylo jedno. Vyřídil nezbytné formality, podepsal oddací list a navlékl jí na ruku prsten, o kterém neměla tušení, že ho koupil. Během pěti minut byli oficiálně oddáni. Prstýnek, chladný polibek a konec. Dana zvedla hlavu, zadívala se na svého manžela a necítila vůbec nic. Ani lítost. Byla úplně otupělá.

„Poletíme hned zpátky?” zeptala se, když znovu na-sedli do auta.

Podíval se na ni. Tvářila se skoro lhostejně. Ale je to přece její svatební den, pomyslel si v duchu. A nenechal jsem |i ani vybrat si prstýnek. Nenabídl jsem se, že jí koupím kytici. Dokonce jsem se jí ani nezeptal, jestli nechce nul svatbu v kostele, což by se dalo snadno zařídit. Díval jsem se na celou tu traumatickou záležitost jen ze svého vlastního pohledu. Ale Dana si určitě zasloužila něco lepšího než tenhle chladný, střízlivý obřad.

„Můžeme přespat v některém hotelu, jestli máš chuť, a někam si vyrazit.”

Nechtěla dávat najevo přílišné nadšení. „Dobře,” řek-la váhavě.

„Ukážu ti, jak fungují hrací automaty,” dodal s úsměvem.

„Ale nevzala jsem si s sebou žádné další oblečení.”

„To není problém. V hotelu je několik obchodů.”

Měl pravdu. Vybavil ji noční košilí a všemi nezbytnými toaletními potřebami. Všimla si, že si nekoupil žádné pyžamo, ale nijak se tím nevzrušovala. Stejně budou mít určitě oddělené pokoje.

Mylo to ale trošku jinak. Ve městě právě probíhalo několik důležitých konferencí a dostali poslední apartmá, které bylo v hotelu ještě volné - s jednou obrovskou postelí a krátkou pohovkou.

Hank vrhl smutný pohled na postel. „Vypadá to, že buď budeme spát oba tady, nebo si budu muset ustlat na zemi.”

Odkašlala si a vykoktala ze sebe rozpačitě: „Jsme přece dospělí. A je to jen formální manželství.”

„To je pravda,” řekl váhavě a zamyšleně sklouzl pohledem po jejím štíhlém, dokonalém těle. V duchu si vzpomněl, jak se spolu objímali před pár dny na louce a jak se tiskla svými ňadry k jeho obnaženému hrudníku.

Zvedla hlavu, a když si všimla jeho upřeného pohledu, zčervenala rozpaky. „Nehodlám s tebou spát, Hanku,” řekla chladně.

„Žádal jsem tě o to snad?” zabručel. „Poslyš, holčičko, ulice jsou plné hezkých holek, kdybych měl zájem.”

„Neopovažuj se!” vybuchla. „Ať tě to ani nenapadne, Hanku!”

Rozesmál se. „Copak? Že bys už žárlila?”

„S žárlivostí to nemá nic společného. Ale složil jsi přísahu. Dokud ji nezrušíme, jsme manželé.” Sklopila oči. „Já se taky nepůjdu vrhnout o své svatební noci do náruče nějakého gigola.”

Přistoupil k ní blíž, objal ji rukama kolem pasu a přitáhl si ji k sobě. Ucítila na čele jeho teplý dech. „Slyším tě dýchat,” zašeptal. „Jsi nervózní?”

Polkla. „Ano… trochu.”

Políbil ji letmo do vlasů. „Není proč. Je to velká postel. Když nebudeš sama chtít, nic se nestane.”

Pocítila podivné zklamání. Jsme oficiálně oddáni, říkala si. Miluju ho. Copak mu na mně vůbec nezáleží?

I Ichopil ji za bradu, přiměl ji, aby zvedla hlavu, a zadíval se jí upřeně do očí. „Na druhé straně,” řekl tiše, „kdybys chtěla vědět, jaké to je, můžu tě to naučit. Myslím, že by se ti to líbilo.”

Nechtěla, aby ji získal tak snadno, i když po jeho objetí zoufale toužila.

Chvíli čekal, a když pořád nic neříkala, navrhl s úsměvem: „Co kdybychom šli dolů a zkusili tam štěstí?”

„Fajn,” přikývla. Byla ochotná jít s ním kamkoli, jen aby se dostala co nejdál od té obrovské postele.

Prošli celé kasino a vystřídali postupně úplně všechno - od hracích automatů až po black-jack. Třpytivé kostýmy tanečnic na jevišti Danu fascinovaly, stejně jako všechno ostatní v tomhle úžasném městě. Pochutnala si na báječném steaku, podívala se na kabaretní představení, celou dobu se skvěle bavila a Hank se k ní choval, jako kdyby spolu byli na schůzce. Vlastně to tak bylo. Za celá léta, co se znali, si spolu nikdy nikam nevyšli. Vypadalo to, jako kdyby za tenhle jediný večer chtěli všechno dohnat.

Po půlnoci se vrátili nahoru do hotelu. Dana to trochu přehnala s pina coladas, jediným pitím, které dokázala snést. Podcenila množství rumu, které jí do něj barman naléval.

Když došli ke dveřím jejich apartmá, musela se opřít o zeď, jak se potácela. Hank se na ni pobaveně zadíval a pak otevřel.

„Tak jsme zase doma,” řekl a ustoupil stranou, aby mohla vejít dovnitř.

Narovnala si ramínko černých šatů, které jí sklouzlo nebezpečně nízko. Koupila šije odpoledne narychlo spolu s ostatními věcmi. Její šatník tvořila kromě koktejlových šatů a punčocháčů ještě černá noční košile, ale neměla žádný župan. Doufala, že Hank nebude nic namítat proti tomu, aby se svlékla potmě.

„Můžeš jít do koupelny první,” vyzval ji. „Poslechnu si zatím zprávy.”

„Díky” Popadla noční košili a spodní prádlo a šla se osprchovat.

Když se vrátila, Hank seděl na okraji postele. Měl na sobě už jen kalhoty.

Vstal a Dana při pohledu na jeho obnaženou hrud jen stěží potlačila vzrušení. Měl svalnaté paže, široký hrudník hustě porostlý černými chloupky a rozcuchané vlasy spadle do čela. Vypadal zpustle, protože potřeboval oholit.

„Udělal jsem dobře, že jsem si s sebou vzal holicí strojek,” uvažoval nahlas. „Musím se holit dvakrát denně.” Sklouzl očima po jejím štíhlém těle, zahaleném do tenké noční košile, a pak se usmál, když si všiml, že má ruce překřížené na prsou v marné snaze aspoň trochu se zakrýt.

Jsme manželé,” připomněl jí. „A už jsem tě skoro celou viděl.”

Odkašlala si. „Na které straně postele jsi zvyklý ležet?” zeptala se nesměle.

„Napravo, ale moc mi na tom nezáleží. Můžeš si vybrat.”

„Díky.”

Položila svoje složené oblečení na židli, rychle si vlezla do postele a přikryla se až k bradě. Zvedl pobaveně obočí.

„Zůstaň lak,” dobíral si ji, „a až se vrátím, přečtu ti nějakou hezkou pohádku.”

Ospale se na něj zadívala. „Asi dřív usnu, než přijdeš. Ještě nikdy v životě jsem toho tolik nevypila.”

Přikývl. „To by bylo dobře,” řekl tajemně a odešel do koupelny.

Když se vrátil, nespala. Snažila se, ale prostě to nešlo. Sledovala ho zpod přivřených víček, jak chodí po pokoji a zhasíná světla. Kolem boků měl omotaný ručník. Když vypnul poslední lampu na své straně postele, rozvázal si osušku a odhodil ji na opěradlo židle.

Lehl si vedle ní a protáhl se.

„Cítím, jak se celá chvěješ,” podotkl za chvíli. „Je to velká postel, miláčku, a já nejsem náměsíčný. Nemusíš mít strach.”

Odkašlala si. „Já vím.”

„Tak proč se třeseš?”

Převalil se na bok a posunul se k ní blíž. Přes tenkou noční košili cítila sálat z jeho těla teplo. Když zavadil nohou o její kotník, zachvěla se ještě víc.

„Celá se třeseš,” pokračoval tiše, „a dýcháš jako olympijský běžec.” Vsunul jí jednu ruku pod záda a přitáhl si ji k sobě. „Ještě jsem nezapomněl, co se děje, když mě žena chce,” zašeptal. „A ty mě chceš, Dano.”

Chtěla protestovat, ale než stačila promluvit, zakryl jí ústa rty. Přitiskl si ji k sobě ještě blíž a Dana si i ve své nevinnosti uvědomila, že po ní touží stejně silně jako ona po něm.

Přejel jí rukou po plochém bříšku až dolů, k hebkému klínu. Trhla sebou.

„Ne,” řekl tiše. „Neodtahuj se. Nebude to bolet. Jen to pro tebe pak bude snadnější.” Měl neuvěřitelně jemné prsty. Ale vytrvalé. Cítila, jak v ní narůstá vzrušení. Líbal ji a přitom učil její tělo poddat se rozkoši, kterou v ní jeho dotyky probouzely.

„Je ti to příjemné?” zašeptal.

„Ano,” odpověděla.

„Nebraň se tomu,” vydechl. Ústy sklouzl k jejím ňadrům a začal jí kroužit jazykem kolem ztuhlých bradavek.

A pak to najednou nebyla ruka, co cítila ve svém klíně, ale jiná část jeho těla…!

„To bolí,” zašeptala zoufale.

Pohnul se znovu. Zachvěla se, ale tentokrát ne bolestí. „Už je to,” vydechl. „Už je to, miláčku!”

A pak našli oba společný rytmus a pohybovali se čím dál rychleji a rychleji. Vzrušením se jí točila hlava.

„Já… chci…!” vyhrkla.

„Co chceš?” vybídl ji. „Udělám cokoli -”

„Chci… abys rozsvítil,” zašeptala.

„Bože…” zasténal.

Natáhl se po vypínači, ale v tom okamžiku ho zaplavila lak silná vlna vzrušení, že přestal úplně myslet na světlo a vší silou do ní vnikl. Slyšel ji, jak vykřikla, a děkoval v duchu bohu, že taky něco cítí, protože nedokázal v tu chvíli uvažovat o ničem jiném, než že musí co nejdřív nalil úlevu, nebo zemře…

„Dano!” vykřikl nahlas, když našel to, po čem toužil.

Chvíli zůstala nehnuté ležet v jeho objetí. Pak ho pohladila po vlasech a něžně ho políbila na tvář.

„Bylo to nádherné,” zašeptala. „Hanku, udělej to znovu!”

Neměl dost sil na to, aby se nahlas rozesmál. „Miláčku, já nemůžu,” zašeptal ochraptěle. „Ještě ne.”

„Proč? Udělala jsem něco špatně?” zeptala se s úzkostí v hlase.

Otočil hlavu a láskyplně ji políbil. „Tělo muže je jiné než ženy,” vysvětlil jí. „Musím si chvíli odpočinout.” „Aha.”

Protáhl se na posteli, zhluboka se nadechl a pak si ji k sobě zase přitiskl.

„Bolelo to hodně?” zeptal se ospale.

„Trochu. Ale jen ze začátku.” Chvíli mlčela a pak zašeptala: „Hanku, rozsviť.”

„Myslel jsem, že jsi stydlivá,” škádlil ji.

„Ne, chci se na tebe dívat.”

„Dano!”

„A nepředstírej, že tě to šokuje, protože moc dobře vím, že to tak není. Vsadím se, že bys mě taky rád celou viděl.”

„Máš pravdu.”

Rozsvítil světlo a odhrnul přikrývku. Začervenala se, když sklouzla pohledem po jeho nahém těle. Hank mlčel a kochal se pohledem na její nádherné, svůdné křivky.

„Bože, to je pohled,” zamumlal ochraptěle a natáhl k ní ruce. „Pojď sem.”

Schoulila se k němu do náruče. „Budeme… už můžeme…?” zašeptala.

Přikývl. A jeho poslední myšlenka, než ho znovu pohltil mohutný příval vášně, byla, že se jí snad nikdy v životě nenabaží…

Následující den ráno byl nezvykle rezervovaný a odtažitý. Dana čekala, že si budou mnohem bližší než dřív, ale Hank mlčel. Takového ho vůbec neznala.

„Stalo se něco?” zeptala se ustaraně.

„Ne.” Podíval se na hodinky. „Ale měli bychom sebou pohnout. Dneska odpoledne mám v kanceláři jednání a nemůžu si dovolit ho zmeškat. Sbalila sis už věci?”

Přikývla, ještě pořád trochu zmatená. „Hanku… nehniješ té včerejší noci, že ne?” zeptala se nervózně.

„Samozřejmě že ne!” ujistil ji a přinutil se k úsměvu. „Jen spěchám domů. Tak pojďme.”

ČTVRTÁ KAPITOLA

Dana se znovu zadívala na zlatý snubní prsten, který měla na ruce. Byli už dva týdny zpátky v Jacobsvillu a žila teď v Hankově velkém zděném domě. Slečna Tilly sloužila u Haydenů už dlouho. Byla to hubená, přátelská žena, kterou v duchu pobavilo, jak panovačným způsobem zařídil Hank svatbu, ale neřekla ani slovo. Vařila, uklízela a držela se v ústraní.

Dana byla zpočátku nervózní. Její manžel nenosil snubní prstýnek a jí se nechtělo ho o to požádat ze strachu, aby to neznělo příliš majetnicky. Ale zneklidňovalo ji pomyšlení, že se nechce otevřeně přiznat ke svému manželskému stavu. Přece už teď nepomýšlí na nevěru?

Byly to přirozené obavy, protože se jí od svatební noci v Las Vegas vůbec nedotkl. Choval se zdvořile a pozorně - ale jako přítel, ne milenec. Bez jakéhokoli vysvětlení trval na oddělených ložnicích a fyzicky se od ní odtáhl do té míry, že ji nikdy ani nevzal za ruku. Dana z toho byla čím dál víc nesvá.

Následujícího dne ráno jí však začalo jeho podivné chování dávat smysl.

Někdo zazvonil, Tilly šla otevřít a dvojice, která hned vešla dovnitř, se chovala, jako kdyby sem odjakživa patřila.

„Kde je Hank? Setkal se s Bobem v bance a pozval ho na oběd,” oznámila nápadně krásná brunetka. „Neříkal, že bude v tuhle dobu už zpátky, Bobe?” zeptala se mnohem staršího, mírně plešatějícího pána po svém boku. Vypadal bledě a nezdravě. S omluvným úsměvem pohlédl na Danu, ale zdálo se, že mu došla energie i řeč.

„Nevím, kde je. Právě jsem se vrátila domů,” řekla Dana. Okamžitě si uvědomila, jak příšerně vypadá. Měla na sobě džíny, vysoké boty a zaprášenou košili, protože byla na pastvině zkontrolovat dobytek. Byli z ní cítit koně a vlasy už dávno neměla spletené v úhledném copu, do kterého šije učesala, než odešla.

„A kdo jste vy, slečno? Ošetřovatelka koní?” zeptala se ta žena s posměšným úsměvem.

Daně se její chování ani trochu nelíbilo. A silná vůně drahého parfému, ve kterém se zřejmě musela celá koupat, jí byla nepříjemná.

„Já jsem paní Grantová,” odpověděla s chladnou zdvo-řilostí. „A kdo si myslíte, že jste vy, že takhle vtrhnete do mého domu a začnete mě urážet?” dodala podrážděně a v očích se jí zlověstně zablesklo.

Žena byla očividně v šoku - nejen ze jména, kterým se jí Dana představila, ale i jejím nepřátelským postojem.

Na chvíli jí úplně došla řeč. Když se trochu vzpamatovala, řekla: „Já jsem Betty Grantová. Totiž Collinsová,” opravila se rychle a trochu se začervenala. „Netušila jsem, že se Hank znovu oženil! Neřekl mi o tom ani slovo.”

„Známe se už léta, ale vzali jsme se před pár týdny,” odpověděla Dana. V duchu byla na Hanka hrozně rozzlobená, že ji na tohle setkání ani trochu nepřipravil. Vůbec se jí neobtěžoval říct, že pozval svou bývalou manželku na návštěvu. „Tilly, zaveďte je do obývacího pokoje,” požádala hospodyni. „Hank určitě už brzy při-jde,” dodala zdvořile. „A teď mě prosím omluvte. Mám práci.”

Zamířila ke schodišti a vystoupala po něm mlčky nahoru, aniž by se ohlédla. „Není zrovna moc přívětivá k hostům,” řekla Betty svému manželovi a vrhla chladný pohled směrem ke schodům.

„Nečekala vás,” zastala se Tilly Dany. Bývalou paní Grantovou neměla nikdy ráda a teď jí byla ještě protivnější než kdy dřív. „Jestli chvíli počkáte, přinesu vám kávu, až přijde pan Grant.”

Betty se na hospodyni upřeně zadívala. „Vy jste mě neměla nikdy ráda, že ne, Tilly?”

„Pracuju pro pana Granta, madam,” odpověděla s úctou. „Svou náklonnost nebo nelibost projevuju jen jemu. A samozřejmě i paní Grantové,” dodala jízlivě.

Betty zrudla zlostí, ale než jí stačila něco říct, hospodyně vyklouzla ven z pokoje a zavřela za sebou dveře. Zamířila přes halu do kuchyně a cestou se málem srazila s Haydenem, který právě vcházel dovnitř zadními dveřmi.

„Co vás tak dopálilo?” zeptal se, když si všiml jejího zachmuřeného výrazu.

„Právě před chvílí sem vtrhla vaše bývalá žena se svým manželem,” odpověděla rozmrzele a okamžitě si všimla, že se v jeho obličeji objevil bolestný výraz. „Už urazila paní Grantovou, ale ta se naštěstí nedala,” podotkla s úsměvem.

Hank se zhluboka nadechl. „Panebože, zapomněl jsem Daně zatelefonovat a říct jí, že jsem je pozval. Zlobí se hodně?”

„Určitě,” usmála se Tilly, „ale nedává to na sobě znát. Ani jednou nezvýšila hlas a neřekla jediné ošklivé slovo, ale odkázala Betty do patřičných mezí. Ta se jí totiž zeptala, jestli není ošetřovatelkou u koní.”

Jeho výraz okamžitě zdrsněl. „Jak vypadá?”

„Dana?”

Zavrtěl hlavou. „Betty.”

„Bohatě, domýšlivě a moc hezky - jako vždycky,” řekla hospodyně a zamračila se. „Pane, nenecháte se jí zase obalamutit, že ne?”

Neodpověděl. Vzpomínka na Betty v posteli ho pronásledovala celou dobu od jejich rozvodu a nezbavil se jí ani po noci plné vášně, kterou prožil s Danou.

„Ne,” řekl po dlouhém mlčení. „Samozřejmě jí nepodám provaz, na kterém by mě mohla oběsit.”

„Měl byste to možná říct Daně,” uvažovala Tilly nahlas. „Nebude pro ni snadné vyrovnat se s tím šokem, kletý právě zažila. Bude mít teď asi plnou hlavu toho, kdo s kým bude spát.”

Zatoužil hospodyni něčím usadit, ale než stačil otevřít ušla, zmizela v kuchyni. Vrhl za ní rozzlobený pohled. Její otevřenost ho občas hrozně popuzovala. Musel ale uznat, že má pravdu.

„Přineste kávu do obývacího pokoje,” zakřičel za ní.

Nedočkal se sice žádné odpovědi, ale byl si jistý, že ho slyšela.

Vešel dovnitř a snažil se nepřemýšlet o tom, jak na něj asi zapůsobí setkání s Betty. Na to, co uviděl, ale rozhodně nebyl připravený. Když ho opustila, byla to dvacetiletá koketa, která hrozně ráda flirtovala s muži a dostávala od nich dárky. Od té doby však uběhlo deset let. A teď, ve třiceti, byla ještě mnohem hezčí než dřív, zralejší a smyslnější. Okamžitě po ní znovu zatoužil.

Všimla si jeho reakce a svůdně se na něj usmála. „Jak se máš, Hanku?” zeptala se a zamířila k němu.

Před očima manžela se postavila na špičky a políbila ho na rty. Když se od ní neodtáhl, pro sebe se usmála.

Nenáviděl se za to, že jí dovolil, aby okamžitě poznala, co k ní cítí. Ale nemohl odolat touze a ochotně opětoval její polibek. A důkladně. Bylo vidět, že ji tím trochu překvapil.

„Ty ses ale změnil, miláčku!” vykřikla ochraptěle, když konečně zvedl hlavu.

Pátravě se jí zadíval do očí a hledal v nich stopy citu a lásky. Ale marně. Nikdy tam nebyly. Ať k ní cítil cokoli, Betty nikdy nebyla schopná jeho náklonnost opětovat. Svým vítězným úsměvem ho vrátila aspoň trochu zpátky na zem. Deset let je dlouhá doba, pomyslel si. Změnil jsem se. Stejně jako ona. Nesmím zapomenout, že i když má nádherné tělo a úžasně líbá, opustila mě proto, aby si našla bohatšího. A teď jsem navíc znovu ženatý.

Bože, zaúpěl v duchu. Líbal jsem se se svou bývalou ženou a na Danu jsem v tu chvíli úplně zapomněl.

Cítil se provinile.

„Vypadáš dobře,” řekl Betty. Pak se zadíval na svého přítele Boba, který stál v ústraní. Natáhl ruku. „Jak se máš, Bobe?” zeptal se, ale bez srdečnosti, kterou mu věnoval dřív, před vlastním rozvodem.

Bob to samozřejmě vycítil. Upjatě se usmál a potřásl nabídnutou rukou. „Jde to,” odpověděl. „Trošku zpomaluju tempo, nic víc. A jak se vede tobě?”

„Prosperuju,” řekl Hayden s úsměvem.

„Já vím. Tvoje jméno má mezi chovateli zvuk. A slyšel jsem, že jeden z tvých koní bude letos debutovat na dráze.”

„Ano. A co tvoje drůbež?”

„Skoro celého chovu jsem se už zbavil,” řekl Bob. „Moc jsem cestoval a ani jsem si neuvědomil, že pomalu ztrácím nad svým majetkem kontrolu,” dodal tiše. „Pak jsem měl menší záchvat mrtvice a klesly mi podíly na akciích. Ale pohodlně vyžijeme z dividend.”

„Pohodlně je moc silné slovo,” podotkla Betty jízlivě. „Ale zbyl nám ještě jeden cenný kousek. Jeho prodej by nám mohl pomoct zase se vzpamatovat. Proto jsme vlastně dneska tady.” Usmála se koketně na Hanka a úmyslně se svůdně opřela zády o jeho pracovní stůl. „Kdy ses vlastně oženil? Když ses doslechl, že se sem vracíme?”

Zamračil se. „To je sotva ten nejlepší motiv ke svatbě.”

„Jen mě to tak napadlo. Tvoje nová nevěsta je hrozně mladá. A zdá se, že se cítí lip venku na pastvě než v roli hostitelky. Nechovala se k nám zrovna moc přátelsky. Je to to děvče z farmy, kterému nedávno zemřel otec? Není ani ze stejné společenské vrstvy jako ty, že ne?”

„Mluvíte o mně?” ozvalo se ze dveří.

Hank obrátil pozornost ke své manželce, ale nemohl ji skoro poznat. Blonďaté vlasy měla rozpuštěné a volně jí splývaly kolem ramen. Byla oblečená do hedvábných letních šatů, které jí tak slušely, že i Bob na ni chvíli zůstal ohromeně zírat.

Hank sklouzl pohledem po jejích dlouhých, elegantních nohou a cítil, jak mu celé tělo rázem ztuhlo, když si vzpomněl, jak nádherné s ní bylo milování.

Dana vešla dovnitř a vzala Hanka za ruku. Byla teď ráda, že si koupila tyhle modelové šaty. Stály ji sice spoustu peněz, ale udělala to pro Hanka. A protože ještě neměla příležitost se mu v nich předvést, schovala si je. „Zapomněl jsi mi říct, že čekáme návštěvu, miláčku,” řekla sladce a pak se obrátila s úsměvem na Betty. „Víte, jsme spolu teprve pár dní.”

Betty znovu zrudla zlostí, ale pak se ovládla a řekla: „Já vím. Právě jsem se ptala Hanka, proč ten spěch.”

Dana se ostýchavě usmála a položila si ruku na břicho. „Jsem si jistá, že víte, jak je impulzivní,” zašeptala ochraptěle a sklopila oči.

To gesto úplně stačilo. Betty vypadala, jako kdyby se měla každou chvíli udusit.

Hanka překvapilo, že se jeho manželka tak rychle vžila do své role. Choval se k ní hrozně, a ona mu teď pomohla zachránit hrdost. Byl rád, že ji tu má. Objal ji kolem pasu. „Oba jsme si dítě moc přáli, ale přišlo trošku dřív, než jsme čekali,” zalhal suverénně. „Doufám, že to bude syn.”

Bob se zatvářil smutně. „Taky bych měl rád děti,” přiznal se. „Ale nebyly nám souzeny.”

„Kdepak děti!” podotkla Betty. „S těmi jsou jen čím dal větší problémy.”

„Máte štěstí, že vaše matka nesdílela stejný názor,” odpověděla Dana pohotově.

Betty vstala. Uvědomila si, že jí zatím vůbec nic nevychází podle plánu.

„Mluvil s tebou Bob o tom závodním koni? Doufal, že bys třeba mohl zajet s námi dolů do Corpus Christi a podívat se na něj, Hanku,” zamířila rovnou k jádru věci. „Je to skvělé zvíře a uděláme ti dobrou cenu.”

Hanka udivilo, proč si hned neuvědomil, že má Betty nějaký postranní motiv, když se s Bobem pozvali na oběd. Myslel si, že k tomu Boba ponoukla, protože ho chtěla znovu vidět.

Ale vůbec se nezměnila. Je to pořád stejné jako za starých časů, říkal si v duchu. Jde jí jen o peníze. A chtěla se se mnou setkat, abych jí pomohl získat další. Nechal jsem se oslepit jejím tělem. Bože, jak jsem mohl být takový hlupák?

Přivinul si Danu pevně k sobě. „Myslím, že Daně by cestování teď nedělalo zrovna nejlíp,” pokračoval Hank ve lži.

„Nemusí jezdit s námi,” podotkla Betty.

Bob se rozesmál. „Betty, jsou přece novomanželé,” řekl se zjevnými rozpaky. „O co se to pokoušíš?”

„Zrovna jsem se chtěla zeptat na totéž, pane Collinsi,” vmísila se mezi ně Dana. „Ale můžu vám hned říct, že můj manžel beze mě nikam nepojede.”

Vzala ho pevně za ruku.

„Snad si nemyslíte, že vám ho chci přebrat?” zeptala se Betty posměšně. „Já… my… chceme jen, aby se náš kůň dostal do dobrých rukou. A v plnokrevnících se nikdo nevyzná lip než Hank.” Na chvíli se odmlčela a pak dodala jízlivě: „Musíte být asi hrozně nedůvěřivá, má drahá, když nechcete pustit manžela ani na chvíli z dohledu - ani ve společnosti vdané ženy. To je smutné.”

Dana se začervenala. Hank se od ní odtáhl a upřeně se na ni zadíval, jako kdyby si vzal Bettinu uštěpačnou poznámku k srdci.

„Jsme s Hankem svoji teprve dva týdny,” řekla tiše.

„Ano, drahá, ale jestli jste těhotná, nespíte spolu až od svatby, nebo snad umím špatně počítat?” zeptala se uštěpačně.

Vehnala tím Danu do úzkých. Dana se podívala krátce na Hanka, který s tím vším začal, ale jemu se očividně nechtělo jí pomáhat. Ve skutečnosti se spíš tvářil, jako kdyby mu teď, když má Betty zase na dosah, vadilo, že k ní patří. A navíc zřejmě vůbec nežárlí, pomyslela si Dana. To je dost děsivé pomyšlení pro ženu, zamilovanou do muže, jehož důvody ke svatbě byly už od začátku přinejmenším podezřelé a který otevřeně přiznal, že ho ještě pořád silně přitahuje bývalá manželka.

„Kromě toho se vám přece nesnažím rozbít manželství,” pokračovala Betty. „Jsme s Bobem v hrozné finanční situaci. To je jeden z důvodů, proč se musíme vzdát majetku i našeho závodního koně. I kdyby si ho Hank nekoupil, třeba by nám aspoň pomohl najít někoho, kdo by o něj měl zájem. Přece bys nám neodmítl pomoc - ze staré známosti?” obrátila se na něj se sladkým úsměvem. „Koneckonců, je to odsud přece jen kousek, Zdržel by ses pryč jen jednu jedinou noc.”

Hank pořád ještě váhal, a tak Betty vybídla Boba: „Tak mu přece domluv, miláčku.”

Bob nervózně přešlápl z nohy na nohu.

„No tak, Hanku,” řekl. „Stáj je hned u silnice, asi de-set mil od našeho domu. Máme tam spoustu místa. Můžeš u nás přespat a zítra se vrátit.” Nepatrně se usmál. .Nemůžeme si už dovolit čekat. Mám nějaké zdravotní problémy, tak to musím vyřešit co nejdřív. Byli jsme přece kdysi dobří přátelé.”

Hank se zadíval na Danu a vyčetl z jejích očí nedůvěru a žárlivost. Měl ve svém nitru hrozný zmatek. Připadalo mu, jako kdyby se ocitl mezi dvěma mlýnskými kameny. Po jedné ženě zoufale toužil a druhá mu vyrvala srdce z těla, pošlapala ho a teď by ho chtěla zase zpátky.

„Přece tě nemá tvoje manželka uvázaného na vodítku, nebo snad ano?” zeptala se Betty jízlivě.

A to rozhodlo.

PÁTÁ KAPITOLA

Mužská hrdost se přihlásila ke slovu. „Na den nebo dva můžu odjet,” řekl Hayden Bobovi a vrhl výmluvný pohled na Danu. „Koneckonců, jsme přece civilizovaní lidé. A rozvedli jsme se už před lety. Byla by hloupost chovat vůči sobě pořád zášť.”

Betty se celá rozzářila. Poznala, že vyhrála. „Je hezké, že to říkáš, Hanku. Ale ty jsi byl vždycky milý.”

Dana cítila, že se ocitla mimo hru. Ti dva se spolu dali do řeči a za pár minut začali vzpomínat na staré časy a bavit se o lidech, se kterými se Dana nikdy neviděla. Nalila kávu, kterou přinesla s banánovým pudinkem rozladěná Tilly, a podala ji hostům. Za chvíli se omluvila a opustila pokoj. Nebyla si jistá, jestli si vůbec Hank všiml, že s nimi už není.

Na chodbě zahlédla Tilly. Měla namířeno zpátky do kuchyně a cestou si pro sebe mumlala něco o mužích, kteří si nevidí ani na špičku nosu.

Dana vyšla po schodech nahoru do svého pokoje a začala balit. Když odjede Hank, ona taky. Nestála už o to být někým navíc v jeho životě a domě. Nejdřív tajně doufala, že se ji třeba jednou naučí milovat, ale všechny její naděje pohasly s příjezdem jeho bývalé ženy. Každému muselo být jasné, co k ní cítí. Byl jí tak posedlý, že si Dany vůbec nevšímal. Hodně štěstí, Hanku! popřála mu v duchu trpce.

Za deset minut měla sbaleno. Svlékla si letní šaty a vyměnila je za džíny, tričko a vysoké boty. Vlasy si zapletla do copu a podívala se na sebe do zrcadla. Ano, takhle si byla víc podobná. Možná že kdysi bývala dívkou ze společnosti, ale teď se z ní stala farmářka.

Hankovi určitě nebude vadit, když odejde. Má tu přece Betty.

Očividně mu bylo jedno, že je ještě pořád vdaná a chce ho jen využít. Bůh ví, že si může klidně dovolit koupit jejího zatraceného koně. A ta proradná ženská by se s ním ochotně vyspala, jen aby dostala, co chce.

Když Dana prohlížela jednu zásuvku stolu po druhé, aby se ujistila, že v nich nic nenechala, otevřely se dveře a vešel do nich Hank.

Čekal, že ji tu najde celou uplakanou. Věděl, že má citlivou povahu a že se k ní nechoval dole před hosty zrovna nejlíp. Bettiny poznámky v něm vyvolaly dojem, jako by se z něj stal Danin majetek, a to mu bylo nepříjemné. Proto ji od sebe odstrčil. Ted toho ale litoval. Hryzalo ho svědomí, když odešla z pokoje, aniž by se za ním ohlédla. Přišel, aby ji utěšil a omluvil se. Omluva to ale zřejmě nespraví, pomyslel si v duchu, když si všiml jejích sbalených kufrů.

„Jedeš někam?” zeptal se zdvořile.

„Domů,” řekla tiše. „Oba dva víme, že tohle byl omyl. Můžeš se rozvést, kdykoli budeš chtít. Ranč je teď můj a slibuju ti, že ho neprodám nikomu, kdo by mohl ohrozit tvoje koně.”

Na něco takového nebyl připravený. „Je to velký dům,” řekl, protože ho nenapadlo nic jiného.

„Nebudete mě s Tilly postrádat. Ona má plno práce s domácností a ty jsi stejně pořád někde pryč.” Nepodívala se na něj, když to říkala, protože nechtěla, aby poznal, že si tu kvůli jeho časté nepřítomnosti připadala hrozně nechtěná. „Říkala jsem si, že si možná obstarám psa.”

Chladně se usmál. „Aby ti nahradil manžela?”

„Nebude těžké nahradit manžela, který se mnou vůbec nespí…!” Najednou se zarazila a ztuhla. Uvědomila si, že v otevřených dveřích stojí Betty a napjatě poslouchá.

Její zděšený výraz přiměl Hanka, aby se taky otočil.

Betty nebyla ani trochu v rozpacích. Vítězoslavně se usmála. „Hledala jsem koupelnu. Promiňte, jestli jsem vás vyrušila.”

„Koupelna je dole v hale, jak moc dobře víš. Třetí dveře vpravo,” podotkl Hank úsečně.

„Díky, drahoušku.” Sklouzla pohledem po kufrech, pak se zadívala upřeně do Danina bledého obličeje, znovu se usmála a odešla.

Dana zvedla ze země cestovní tašku. „Tuhle si vezmu s sebou. Byl bys tak hodný a poslal někoho se zbytkem mých věcí?”

Prošla kolem něj. Chytil ji za ruku a cítil, jak okamžitě ztuhla.

„Neodcházej,” řekl tiše.

Nemohla si dovolit mu podlehnout. Věděla, že Betty ho chce, a on se nikdy netajil tím, že ji pořád miluje. Ona do jeho života nepatří. Je v něm navíc.

Zadívala se mu do očí. „Lítost není dobrým důvodem pro manželství. Ani snaha o naplnění poslední vůle. Ty mě nemiluješ o nic víc než já tebe,” dodala tiše. Nebyla to pravda, ale co mu mohla říct jiného? Sklopila oči. „Už tady nechci dál zůstávat.”

Pustil její ruku, jako kdyby byla prašivá. „Tak si běž, když chceš,” řekl ledovým hlasem.

Mlčky kolem něj prošla. Celá se třásla a srdce jí bušilo jako o závod. Nechtěla odejít, ale nemohla udělat nic jiného.

Sešla dolů po schodech a zamířila ke dveřím, ale z obývacího pokoje na ni zavolal Bob. „Proboha, vy odcházíte?” zeptal se zděšeně. „Kvůli nám?”

„Ano, odcházím. Myslím, že vy jste stejnou obětí tohohle všeho jako já,” odpověděla.

Chtěl jí to vyvrátit, ale nakonec jen pokrčil rameny a smutně se usmál. „Asi ano. Ale žiju s tím vědomím už deset let - že jsem Betty odloudil od Hanka díky své šekové knížce. Je zvláštní, jak se to člověku někdy vrátí, když někomu ublíží. Dostanete sice, co chcete, ale pak s tím musíte žít. A někdy se člověk sám potrestá.” Na chvíli se odmlčel a pak pokračoval tak tiše, aby ho nikdo jiný nemohl slyšet: „Ona o něj ve skutečnosti nestojí. Chce jen žít tak, jak jsme byli zvyklí - s neomezenými výdaji. Já jsem o většinu svých finančních prostředků přišel, takže jsem se stal přebytečným. Jsou to jeho peníze, po čem prahne. Nevzdávejte se, jestli ho opravdu milujete.”

Zvedla bradu. „Kdyby mě miloval, zůstala bych a bojovala s ní do posledního dechu,” odpověděla Dana. „Ale nemiluje mě. A nemám dost odvahy, abych si od něj nechala celý zbytek života drásat srdce a žila s vědomím, že se dívá na mě, ale chce ji.”

Bob sebou trhnul.

„Tohle jste vy dělal celých deset let, nemám pravdu?” podotkla bystře. „Jste odvážnější než já, pane Collinsi.”

„To není odvaha,” řekl chladně a znělo to, jako kdyby kvůli tomu pohrdal sám sebou.

Povzdychla si. „Myslím, že máme oba smůlu.” Zadívala se s bolestí v očích směrem ke schodišti. „Byla jsem hrozný hlupák, že jsem sem chodila. Řekl mi, že mi nemá co dát. Nic kromě bohatství. Bože, jak prázdný život by to byl.”

„Peníze pro vás nic neznamenají?” zeptal se Bob udiveně, jako kdyby nemohl pochopit, že by nějaká žena mohla chtít nemajetného muže.

Zadívala se na něj. „Chtěla jsem od Haydena jen jedno jediné - aby mě miloval,” řekla. „Není horší chudoby, než když člověk nenajde lásku u jediné bytosti, na které mu na celém světě záleží. Sbohem, pane Collinsi.”

Díval se za ní, jak odchází a zavírají se za ní dveře. Připadalo mu, jako kdyby se nad ním zaklaplo víko rakve. Hanku, ty blázne, pomyslel si v duchu, jak se můžeš vzdát ženy, která tě tolik miluje?

Dana se bez velkých problémů zabydlela zase ve svém domě. Až na to, že jí teď nechyběl jen otec. Stýskalo se jí i po Hankovi. Nezdržoval se sice moc doma - asi proto, že se jí snažil vyhýbat -, ale aspoň v ní vzbuzoval iluzi, že někam patří.

Zadívala se na své ruce, když myla nádobí. Nechala oba prstýnky u něj na nočním stolku. Neměla důvod je nosit, když už nebyla jeho manželkou. Hank se s ní oženil jen proto, že nechtěl, aby se Betty dozvěděla, co k ní cítí. Ale jeho bývalá žena už se nemohla dočkat, až ho bude mít zase zpátky. Bylo to tak zjevné, že by si toho všiml i slepý. Hank se nikdy netajil se svými city k Betty. Bože, proč se musela vrátit zrovna teď, když jsem měla aspoň nepatrnou šanci získat jeho srdce, zoufala si Dana v duchu. Do smrti nezapomenu na ten bolestný výraz v Hankových očích, plných neskrývané touhy, když se díval na svou bývalou ženu. Pořád o ni stojí. Možná, že se mu milování se mnou líbilo, ale nikdy neprojevil přání ho zopakovat.

Uklidila nádobí a šla si pustit zprávy. Tatínek měl tuhle část dne ze všeho nejraději. Byl už hotový s prací a mohl si sednout s kávou do křesla a dívat se na televizi. Pak si s Danou chvíli popovídali a oba si četli. V Hankově elegantním domě jí tahle pohoda chyběla. Připadal jí prázdný a studený. Televizor neměl Hank v obývacím pokoji, ale ve své pracovně, a Dana nikdy nenašla dost odvahy k tomu, aby překročila její práh. Nevzala si s sebou ani žádnou svou oblíbenou knížku a ty jeho byly všechny o koních, dobytku a genetice.

Schoulila se do klubíčka v otcově křesle a oči se jí zalily slzami. Setřela si je z tváří a v duchu uvažovala, proč se Hank pokoušel zabránit jí v odchodu, když jí sám předtím řekl, že už o ni nestojí. Možná mu jen připadalo, že bylo jejich manželství příliš krátké. Utrpěla tím zřejmě jeho hrdost, když si uvědomil, že už podruhé jako manžel neuspěl.

Dana vstala a přepnula televizi na jiný program. Dávali tam film, který viděla už mnohokrát, ale chtěla slyšet něčí hlasy, aby si nepřipadala tak sama. Potřebovala se zamyslet nad tím, co bude dělat po zbytek svého života. Neměla dost peněz, aby mohla dál vést ranč. Nejlepší by bylo, kdyby ho přenechala Hankovi dřív, než se úplně zruinuje, a použila svěřenecký fond, který jí věnovala její matka, k zaplacení školného. Po dokončení fakulty by si pak snadno našla práci a byla soběstačná. Nechtěla od nikoho žádnou pomoc. A nejmíň ze všeho od manžela. V Texasu nebylo zvykem platit alimenty, ale Hank by určitě trpěl výčitkami svědomí a chtěl by ji po rozvodu finančně zabezpečit. A Dana si přála, aby mu mohla říct, že od něj nic nepotřebuje. Spokojená, jak všechno vyřešila a naplánovala, začala konečně sledovat film, který běžel v televizi.

Hayden Grant na rozdíl od ní nevyřešil zatím vůbec nic. Byl s Bobem a Betty právě na cestě do Corpus Christi, ujížděl za nimi po silnici ve svém lincolnu, ale rádio, které měl v autě puštěné, skoro nevnímal.

Mohl se svézt s nimi. Betty v to zřejmě tajně doufala. Ale chtěl být sám. Jeho bývalá žena mu svým nenadálým příjezdem všechno zkomplikovala. Její popichování ho přimělo chovat se hrubě k Daně, která se od něj nedočkala ničeho jiného než urážek a ponížení. Přinutil ji ke svatbě, ať chtěla nebo ne, svedl ji, pak si ji přivezl domů a dva týdny ji doslova ignoroval. Když se nad tím teď zamyslel, nedokázal si své chování vůbec vysvětlit.

Od jejich společné svatební noci myslel v jednom kuse pořád jen na to, jak nádherné bylo se s ní milovat. Netušil, že by mohl někoho tak moc chtít. Ale jeho vlastní pocity ho děsily, protože byly příliš silné, a tak se od Dany radši odtáhl.

Ale touha nebyla tím jediným, co ke své mladé manželce cítil. Musel si to konečně přiznat. Vzpomněl si, jak se Dana v šestnácti mazlila se zraněným štěnětem, které nějaký krutý kluk postřelil vzduchovkou, a naléhala na Hanka, aby ji odvezl k veterináři. Pes pošel a Hank ji pak musel dlouho utěšovat, protože se zdálo, že jí snad žalem pukne srdce. Dana byla vždycky taková. Svým srdcem by dokázala obejmout celý svět. Jak jí mohl tak ublížit?

Nahlas zasténal. Bože. Myslel si, že je ještě pořád zamilovaný do Betty. Ale nebyl. Když uviděl Danu se slzami v očích a kufrem v ruce, najednou si to uvědomil. Dana s ním žila dva týdny, a on se jí od jejich svatební noci ani nedotkl. Teprve teď pochopil, co chtěl svým chováním zamaskovat. Bál se do ní zamilovat, protože měl strach, že by to s ní nakonec dopadlo jako s Betty. Ale Dana nebyla tak chtivá peněz. Toužila po něm a za svůj cit se zřejmě styděla. Ale měla vroucí srdce a záleželo jí na něm. Kdyby se snažil, možná by se mu podařilo ji přiměl, aby ho milovala. To, čeho se donedávna tolik děsil, znělo teď jeho uším jako rajská hudba.

Ale bylo už příliš pozdě. Nechal ji odejít a nepodaří se mu ji získat zpátky. Ztratil ji. Proč k čertu vůbec jede do Corpus Christi se dvěma lidmi, které ani nemá rád?

Když se nad tím zamyslel, uvědomil si, že už jsou skoro ve městě. Nemohl se teď vrátit. Udělá, co slíbil, a pak po-jede domů k Daně. Ať to bude stát cokoli, získá ji zpátky.

Jen kdyby to bylo tak snadné. Jakmile vystoupili z au-ta před rozlehlým bílým sídlem Collinsových, Bob zasténal a padl k zemi. Zemřel jim přímo před očima na trávníku ještě dřív, než k němu stačila přijet sanitka, přestože se Hank ze všech sil snažil ho vzkřísit. Dostal další srdeční záchvat.

Betty se zhroutila a Hank se ocitl v nezáviděníhodné pozici. Musel zařídit pohřeb pro druhého manžela své bývalé ženy.

Dana se doma samozřejmě doslechla o smrti Boba Collinse. Té zprávy bylo plné rádio. Patřil totiž k prominentním osobám v drůbežářském průmyslu a byl velmi oblíbený. Měl velký pohřeb, kterého se zúčastnila spousta důležitých lidí. Dana viděla Hanka v novinách, jak podpírá truchlící vdovu. Nedovedla si představit, že by ta ledová královna svého manžela oplakávala. Jestli Betty brečela, bylo to nejspíš proto, že Bob uzavřel nízkou životní pojistku.

Jedna věc však byla jistá. Hayden Grant požádá o rozvod, aby se mohl znovu oženit se ženou, kterou celý život miloval.

Jestli o Betty opravdu tolik stojí, má ji mít. Dana si vzpomněla na svá vlastní slova Bobu Collinsovi o tom, že by se nechtěla po celý zbytek života trápit s mužem, který touží po jiné ženě. Chudák Bob přesně tohle prožíval celých dlouhých deset let. Dana se za něj v duchu pomodlila. Snad aspoň teď bude mít klid.

Uběhly dva týdny a o Hankovi neslyšela ani slovo.

Zašla za rodinným právníkem a požádala ho, aby zahájil rozvodové řízení. Znamenalo to sice, že bude muset sáhnout na své úspory, aby ho zaplatila, ale chtěla, aby byl Hank šťastný.

„To není moudré,” snažil se ji odradit právník. „Jste oba rozrušení. Měla byste ještě počkat a pořádně si všechno rozmyslet.”

Zavrtěla hlavou.

„Už jsem se napřemýšlela dost. Chci, abyste mi připravil k podpisu všechny dokumenty potřebné k převodu ranče a odeslal je Hankovi spolu se žádostí o rozvod. Betty je teď volná a Hank si zaslouží trochu štěstí. Bůh ví, že se načekal dlouho, než ji získal zpátky.”

Právník se na ni upřeně zadíval. Z jejího výrazu bylo patrné, že trpí. Nechápal, jak může být nějaký muž takový blázen, aby odmítl tak nesobeckou a hlubokou lásku. V duchu si povzdychl. Někteří lidé tak nesmyslně zahodí své štěstí!

„Do zítřka vám všechno připravím,” řekl nakonec. „Jste si absolutně jistá?” Přikývla. „Tak dobře.” Poděkovala mu a odešla.

Doma si připadala najednou hrozně opuštěná. Ale čeká mě nový život, utěšovala se v duchu. Za tím starým pevně zavřela dveře.

Následujícího dne ráno však začala najednou tak zvracel, jako kdyby měla každou chvíli zemřít. Jen stěží se do-belhala do kanceláře právníka, aby podepsala všechny dokumenty, ale cestovat někam dál si netroufla.

Plná obav, že chytila nějaký virus, který jí zabrání realizovat její plány, se objednala u doktorky Lou Coltrainové, čerstvě vdané členky zdejší lékařské komory.

Ta ji prohlédla, položila jí pár věcných otázek a pak si začala tiše pískat. Dana na ni vrhla zděšený pohled.

„Určitě to má na svědomí svatební noc,” řekla s úsměvem, „protože jste vdaná teprve měsíc a já Haydena Granta dobře znám. Nedotkl se vás, dokud jste neměla na ruce snubní prstýnek.”

„Lou, vy si děláte legraci,” vydechla Dana a zčervenala rozpaky.

„Nedělám,” řekla lékařka a poplácala ji po rameni. „Na provedení testů, které by nám diagnózu spolehlivě potvrdily, je ještě příliš brzy. Přijďte za dva týdny. Ale do té doby si dávejte pozor, jaké léky berete, a hodně odpočívejte, protože jsem viděla už hodně těhotných žen a pochybuju, že bych se mýlila. Gratuluju.”

„Díky. Ale neřeknete to nikomu, že ne?” zeptala se Dana tiše.

„Nemějte obavy,” ujistila ji lékařka s úsměvem. „Chcete ho překvapit, viďte?”

„Ano,” odpověděla pohotově.

„Zajděte za mnou znovu za dva týdny,” zopakovala Lou. „Pošlu vás pak k Jacku Howardovi nahoru do Victorie. Je to ten nejlepší porodník, kterého znám, a budete to k němu mít blíž než do Houstonu.”

„Děkuju, Lou.”

„Tak zatím na shledanou.”

Dana se vracela domů se smíšenými pocity. Měla strach i radost zároveň. Bylo skoro jisté, že je těhotná, a její manželství se přitom rozpadalo. Věděla ale, co udělá. Nejdřív odjede do Houstonu, sežene si tam bydlení a najde si práci. Její právník pravděpodobně už předložil Hankovi v Corpus Christi žádost o rozvod. Dana za sebou spálí všechny mosty a už nikdy se neohlédne zpátky.

Protože neměla nejmenší tušení, co se v Corpus Christi děje, odjela následující den ráno do Houstonu. Usilovně si začala plánovat novou budoucnost bez Hanka, zatímco on ohromeně zíral na žádost o rozvod, kterou mu právě doručili, a tak dlouho ji nahlas proklínal, až úplně ochraptěl.

Popadl telefonní sluchátko a vytočil číslo právníka, který byl i jeho přítelem. Ignoroval Bettin ohromený pohled.

„Luku, co se to k čertu děje?” zeptal se a zamával rozčileně žádostí o rozvod před sluchátkem. „Nežádal jsem ji, aby na mě převedla ranč, a rozhodně si nevzpomínám, že bych po ní chtěl rozvod!”

„No tak, kamaráde, uklidni se,” odpověděl Luke.

„Tvrdila, že to tak bude pro vás oba nejlepší. Kromě toho se stejně vracíš k Betty.”

„Vážně?” zeptal se udiveně.

„Aspoň Dana mi to tak řekla. Víš, Hanku, je to moc hodná ženská. Na sebe vůbec nepomyslela. Šlo jí jen o to, co si ty přeješ a co potřebuješ, abys byl šťastný Řekla, že teď konečně budeš moct začít žít naplno ten život, po kterém jsi toužil už před deseti lety. Prý ti to ze srdce přeje.”

„Cože?” Zadíval se na papíry v ruce a pak vrhl podrážděný pohled na Betty, která dva týdny předstírala, že drží smutek, a snažila se Hanka znovu lapit do svých sítí. Zatím neuspěla. Pomohl jí vyjasnit Bobovu finanční situaci. Zabralo mu to víc času, než si původně myslel, ale kvůli starému příteli to udělal. Teď ale nechtěl nic jiného než se vrátit co nejrychleji domů a získat zpátky svou ženu - i když právě držel v ruce neklamný důkaz toho, že O něj zřejmě už vůbec nestojí.

„Říkala, že budeš rád, když se všechno vyřídí ještě dřív, než se vrátíš,” pokračoval právník. „Poslyš, jestli proti tomu rozvodu nic nemáš, můžeme to rychle dořešit.”

Hank se zhluboka nadechl, aby se trochu uklidnil a nezačal hlasitě klít. Slova na stránce se mu rozmazala před očima, když si vzpomněl na své poslední setkání s Danou. V duchu si znovu vybavil všechna ta krutá, nenávistná slova, kterými ji zahrnul. Nemohl se jí divit, že se s ním chce rozvést. Neměla tušení, co k ní cítí. Nikdy jí to neřekl. Myslela si, že ji nenávidí.

„Můžeš tu věc na chvíli pozdržet?” požádal právníka. „Musím tady dořešit ještě pár věcí pro Bobovu manželku a nevrátím se domů dřív než za týden.”

„Můžu, ale nebude se jí to líbit,” řekl Luke.

„Tak jí to neříkej.”

„Hanku…”

„Nech to plavat, dokud se nevrátím.”

Luke si povzdychl. „Jestli se mě otevřeně zeptá, nebudu jí lhát.”

„V tom případě se snaž nedat jí příležitost, aby se tě mohla zeptat.” „Pokusím se.” „Díky.”

Hank zavěsil. Bylo mu bídně. Uvědomoval si, že si udělal ze života příšerné peklo!

Betty se postavila vedle něj, oblečená jen do téměř průsvitného negližé, a vzala ho za ruku. „Chudáčku, ona od tebe odchází?” zeptala se tiše. „To je mi líto. Co kdybys se mnou šel nahoru, abych ti trochu spravila náladu?”

Podíval se na ni, jako kdyby ji správně neslyšel. „Betty, tvůj manžel zemřel sotva před týdnem,” řekl.

Pokrčila rameny. „Neměl už peníze a dokázal se stěží postarat sám o sebe.” Usmála se a Hank si v tom okamžiku poprvé uvědomil, že se chová jako dítě. Nebyla schopná žádného hlubokého citu. Měla jen přání a potřeby, které se snažila uspokojit tím nejlepším způsobem, jaký znala - prostřednictvím svého těla. Žil s ní dva roky, toužil po ní dalších deset a nikdy si neuvědomil, jaká vlastně je - dokud se víc nesblížil s Danou. Teprve pak vynikl nebetyčný rozdíl mezi oběma ženami.

Vytrhl ruku z jejího sevření. „Mám ještě nějakou práci,” řekl jí. „Promluvíme si později, ano?”

Usmála se. „Dobře, miláčku.”

ŠESTÁ KAPITOLA

Haydenovi trvalo dalších deset dní, než všechno vyřídil a předal Bobovy záležitosti do rukou dobrého advokáta. Bob sice měl svého právníka, ale ten se Haydenovi úmyslně vyhýbal a bylo skoro nemožné ho sehnat. Teprve pod hrozbou, že ho nechá předvolat k soudu, mu předal všechny potřebné dokumenty. A pak zmizel. Nebylo divu, že Bob přišel o většinu svých peněz. Ten šarlatán je zpronevěřil. Naštěstí jich ještě zbylo dost, aby Betty mohla být až do konce života slušně zabezpečená.

Když jí všechno vysvětlil a Betty pochopila, že jí nehodlá nabídnout sňatek, zhroutila se. „Ale ty mě přece miluješ,” vykřikla. „Vždycky jsi o mě stál. Podívej, jak rychle ses oženil s tím dítětem! Udělal jsi to jen proto, aby mi nedošlo, jak moc toužíš po mně!”

„Možná to ze začátku tak bylo,” odpověděl klidně. „Ale pak se to změnilo. Nemůžu si dovolit ji teď ztratit.”

„Má asi peníze, viď?”

Zamračil se. „Ne. Ani cent. Proč si myslíš, že každý všechno dělá jen ze zištných důvodů?”

„A není to snad pravda?” zeptala se s úsměvem. „Finanční zabezpečení je tou nejdůležitější věcí na světě. Když jsem byla malá, neměla jsem nic. Často jsem mívala i hlad. Slíbila jsem si, že už nikdy nedopustím, aby se to opakovalo.” Rozpačitě pokrčila rameny. „Proto jsem tě opustila. Hrozilo ti, že se zadlužíš, a toho jsem se bála.

Víš, svým způsobem jsem tě opravdu milovala, ale pak se objevil Bob, který měl hodně peněz a chtěl mě.” Usmála se. „Neměla jsem na vybranou.”

„Asi ne.” Vzpomněl si, že Dana mu dala jedinou cennou věc, kterou měla - otcovu půdu -, aby nemusel jednou čelit hrozbě nějakého nebezpečně hlučného souseda. Bože, jak jsem ji mohl nechat odejít?

„Bylo mi jí líto,” dodala zamyšleně. „Připadalo mi, že se mě bojí.” Zvedla tázavě obočí. „Proč s ní nespíš?”

„Do toho ti nic není,” odpověděl, ale uhnul před jejím pronikavým pohledem očima stranou.

„Svým způsobem je. Nespíš ani se mnou. Proč?”

„Nechci tě,” připustil zdráhavě. „Promiň.”

„Ale dřív jsi o mě stál,” vzpomínala. „Chtěl jsi mě celou dobu. Myslela jsem, že tě to zabije, když jsem odešla.”

„Skoro to tak bylo. Ale teď je všechno jinak.” V očích měl smutný výraz. „Je mi to líto, Betty. Že ti zemřel manžel - a vůbec.”

„Bob nebyl zlý člověk,” řekla. „Měla jsem ho ráda. Myslím, že mi bude chybět.” Zvedla hlavu. „Víš jistě, že mě nechceš?”

Přikývl.

Znovu si povzdychla, ale pak se usmála. „Co se dá dělat. Díky tobě budu mít aspoň dost peněz. A jsem ještě docela mladá na to, abych se mohla potřetí provdat!”

Hank se s ní rozloučil a vrátil se zpátky do motelu, kde byl ubytovaný. Byl rád, že už konečně bude moct jet domů a začít řešit své vlastní problémy.

Zadíval se znovu na žádost o rozvod. Dana rozhodně neztrácela čas. Zamračil se. Kde bude bydlet, když přijde o otcův ranč?

Zvedl telefonní sluchátko a vytočil číslo právníka, ale jeho sekretářka mu řekla, že je Luke u soudu a není k zastižení. Zavolal k Daně na ranč. Po druhém zazvonění dostal spojení. Začal mluvit, ale ještě než dokončil první větu, něčí úřední hlas ho informoval, že číslo bylo odpojené. Zklamaný a plný obav zatelefonoval k sobě domů, kde zastihl Tilly.

„Co se to k čertu děje? Kam Dana odjela?” zeptal se rovnou.

„Nedovolila mi, abych vám zavolala,” řekla Tilly. „Prosila jsem ji, ale neustoupila. Dala jsem jí své slovo. Nemůžu ho porušit.”

„Kde je?”

„Odjela,” zněla stručná odpověď. „Říkala, že máte převáděcí listiny u sebe a Joe s Erniem dohlédnou na ranč, dokud si všechno nezařídíte po svém. Ale musíte jim prý zaplatit.”

„K čertu s rančem!” vybuchl. „Kde je?”

„Odjela taxíkem na autobusové nádraží a odtamtud do Houstonu. Co udělala dál, nevím.”

„Do Houstonu? Tilly, vy jste poklad!”

„Měl byste vědět asi ještě něco. Zdravotní sestra, která pracuje pro doktorku Lou Coltrainovou, je náhodou moje sestřenice. Zdá se, že Dana zašla za Lou, než odjeti z města. Jestli ji brzy nenajdete, budete muset za chvíli hledat dva lidi místo jednoho,” řekla a pak zavěsila.

Chvíli otupěle zíral na telefon, bledý jako stěna. Dana je těhotná? Vzpomněl si na jejich vášnivou svatební noc a okamžitě si uvědomil, že ani jeden z nich tenkrát nepomyslel na žádné preventivní opatření. Jeho Dana bude mít dítě, a opustila ho! Bože, jak mohl být takový hlupák!

Houston byl pro začátek docela dobrým výchozím bodem. Tilly mu ušetřila několik hodin času. Bylo to ale velké město a Hank neměl tušení, kde má začít hledat. Proklínal se za každé zlé slovo, které Daně kdy řekl. Ale nemůže snad být ještě příliš pozdě na to, aby ji přesvědčí, jak moc mu na ní záleží, nebo snad ano?

Brzy pochopil, že bude skoro nemožné Danu v Houstonu najít. Měla trochu peněz, ale ty jí brzy dojdou, jestli si nesežene zaměstnání. Musel ji vystopovat rychle, a tak zašel přímo za jedním z nejlepších zdejších detektivů a řekl mu o Daně úplně všechno, včetně jejího popisu.

„Máte nějakou fotografii své ženy, pane Grante?” zeptal se Dane Lassiter.

Jeho otázka Hanka zaskočila. „Ne,” řekl nervózně.

Detektiv jeho odpověď nijak nekomentoval, ale zvědavě se na něj zadíval. Nebylo divu, protože na svém pracovním stole měl rodinnou fotografii, na které se usmívala jeho atraktivní manželka a dva synové.

„Jsme novomanželé,” snažil se vysvětlit Hayden. „A byla to svatba narychlo, jestli mi rozumíte.”

Dane neřekl ani slovo, jen si něco zapsal. „Utekla od vás, pane Grante?” zeptal se najednou a upřeně se na svého klienta zadíval.

Hayden se zhluboka nadechl. „Ano,” odpověděl tiše. „Udělal jsem hroznou hloupost a zasloužím šiji ztratit. Ale myslím, že se jí nedokážu vzdát. A je těhotná,” dodal tiše.

Dane Lassister měl pro Hankovy nesnáze pochopení. Věděl toho z vlastní zkušenosti o těhotných ženách na útěku hodně.

„Najdeme ji,” ujistil Hanka. „Dal jste nám pár dobrých vodítek. Prověříme je. Kde vás můžu zastihnout?”

Hayden mu dal jméno místního hotelu. „Budu tam tak dlouho, dokud mi nedáte zprávu,” dodal.

„Dobře. Pustím se do práce.” Detektiv vstal a oba muži si podali ruce. „Ženy potřebují něžné zacházení. Jsou hrozně zranitelné,” řekl najednou Dane. „Ale časem se naučíte, jak si s tím poradit.”

Hayden se usmál. „Díky.”

Detektiv jen pokrčil rameny. „Jsem už dlouho ženatý. Pamatujte si, že každý začátek je těžký. K rajskému životu se musí člověk dopracovat.”

„Budu si to pamatovat. Jen doufám, že k tomu dostanu příležitost.”

Detektivovi trvalo dva dny, než Danu objevil v malém penzionu na předměstí Houstonu.

Během té doby Hayden vůbec nespal a mučil se myšlenkami na všechno možné, co se mohlo jeho těhotné manželce přihodit.

Když se Dane konečně ozval, byl v sedmém nebi. Neztrácel čas a rozjel se hned k penzionu paní Harperové. Ale když zastavil s lincolnem, který si vypůjčil na letišti po příjezdu do Houstonu, před vchodem, nevěděl najednou co dělat. Jeho žena byla tam uvnitř, ale nechtěla ho. Snažila se s ním rozvést, odstěhovat se a v tichosti se vytratit z jeho života. Neřekla mu ani o tom, že čeká dítě. Co by jí měl říct, aby ji zbavil vší té bolesti, kterou jí způsobil?

Vystoupil z vozu a pomalu zamířil k penzionu. Nespěchal, protože se děsil toho, co přijde. Vyšel nahoru po schodech a zazvonil na domovní zvonek. Za okamžik mu otevřela buclatá, usmívající se starší žena.

„Co si přejete, pane?” zeptala se zdvořile.

„Jmenuju se Hayden Grant,” řekl tiše. „Myslím, že tu bydlí moje žena. Dana.”

„Slečna Mobryová je vaše manželka?” zeptala se zmateně. „Ale jsem si jistá, že říkala, že je svobodná.”

„To je nesmysl,” odpověděl rozhodně a sundal si klobouk. Opožděně, ale přece. „Rád bych s ní mluvil.”

Paní Harperová se zamračila. „Momentálně tu není,” řekla. „Šla se podívat na ten nový dobrodružný film, který hrají v nákupním centru. S panem Colemanem.”

Hayden na ni vrhl vražedný pohled. „Kdo je pan Coleman?” zeptal se úsečně.

„Taky tady bydlí,” vykoktala ze sebe nervózně. „Je to velmi milý mladý muž…”

„Kde je to nákupní centrum?” zeptal se.

Pověděla mu to. Neodvážila se mu to neříct.

Udělal čelem vzad, nastoupil zpátky do auta a šlápl na pivu.

„Můj bože,” zamumlala si paní Harperová pro sebe. „Asi jsem mu měla říct, že Davidovi je teprve jedenáct…”

Hank neměl samozřejmě o stáří mladého muže, se kterým šla Dana do kina, nejmenší tušení. Zaparkoval vůz před nákupním střediskem a šel rovnou do sálu. Film naštěstí právě skončil a lidé se třemi východy řinuli ven. Zůstal stát a rozhlížel se kolem sebe, dokud mezi nimi Danu nezahlédl.

Povídala si s chlapcem v basebalové čapce a usmívala se přitom. Srdce mu poskočilo, když ji uviděl vycházet ven. V tom okamžiku si uvědomil, že ji miluje. Dřív to nevěděl. Ale teď se mu při pohledu na ni rozbušilo srdce.

Dana si ho okamžitě všimla a zarazila se. Chlapec jí něco říkal, ale nevnímala ho. Zbledla jako stěna.

Hank k ní pomalu vykročil. Kdyby mu chtěla utéct, snadno by ji dohnal.

Dana se nedala na útěk. Zvedla hrdě bradu, jako kdyby se připravovala k boji, a v rukou pevně sevřela malou kabelku.

„Ahoj, Dano,” pozdravil ji, když došel až k ní.

Ostražitě na něj pohlédla. „Jak jsi mě našel?” zeptala se.

„Já ne. Detektivní kancelář.”

Zbledla ještě víc. „Podepsala jsem všechny potřebné doklady,” podotkla odměřeně. „Jsi volný.”

Zastrčil si ruce hluboko do kapes. „Opravdu?”

Dana se otočila k Davidovi a podala mu pětidolarovou bankovku. „Co kdyby ses vrátil zpátky dovnitř a chvíli si tam zahrál u automatu? Chtěla bych si promluvit s tímhle pánem, Davide,” řekla mu.

„Samozřejmě, slečno Mobryová. A díky!” V mžiku byl pryč.

„Tak ty jsi sem šla s malým klukem, a ne se žádným ctitelem,” zamumlal si Hank spíš jen pro sebe.

Začervenala se. „Chlapům už nevěřím! Davidova matka je v práci, tak jsem se nabídla, že ho vezmu do kina.”

„Ty máš ráda děti, viď?” zeptal se a oči mu zjihly, když se zadíval na její ještě úplně štíhlý pas. „To je štěstí.” „Neřekla bych,” odsekla.

Povzdychl si. Tohle rozhodně nebylo nejvhodnější mís-to k rozhovoru. „Podívej, co kdybys vyzvedla toho chlapce, abychom se mohli vrátit zpátky do penzionu? Přijela jsi sem vozem?”

Zavrtěla hlavou. „Jezdí tu městský autobus.” Chtěla se s ním přít, ale vypadal, že s ním nic nepohne. Nechápala, proč za ní přijel, když je Betty volná. Možná jí to chce vysvětlit. A zdálo se, že jí nezbývá nic jiného, než udělat, co chce. Aspoň prozatím.

„Městský autobus!” zamumlal si pro sebe. A v jejím slávu! Neodvážil se však zatím zmínit o tom, že ví o jejím těhotenství. Ještě ne. „Sežeň toho chlapce,” řekl. „Vezmu vás domů.”

Šla vyzvednout Davida a Hank je odvezl zpátky k penzionu. David jí poděkoval a odešel. Paní Harperová ještě chvíli obcházela kolem, ale drsný pohled Hanka ji brzy zapudil.

Zavřel za ní dveře a posadil se na jedinou židli, která byla v pokoji. Dana si nervózně sedla na okraj postele. „Kde je Betty?” zeptala se.

„Myslím, že v Corpus Christi,” odpověděl. „Jsem sám.” „Nebudeš sám dlouho,” připomněla mu. „Znovu se

oženíš.”

„Já už jsem ženatý,” připomněl jí tiše. „Mám mladou a moc hezkou manželku.”

Začervenala se. „Rozvedla jsem se s tebou.”

Zavrtěl hlavou. „Zastavil jsem rozvodové řízení.”

„Proč?” zeptala se udiveně. „Nemusíš se mnou teď zůstávat, když ona je volná!”

Zvedl ruku a pohladil ji po tváři. Ale ucukla před ním.

Odvrátil obličej stranou a sklopil oči k zemi. „Nechci se znovu oženit s Betty.”

„Nikdy jsi na ni nezapomněl, Hanku,” řekla. „Sám jsi říkal, že sis mě vzal z části i proto, aby se Betty nedozvěděla, jak moc ti celá ta léta chyběla.”

„Asi jsem prostě jen chtěl to, co jsem nemohl mít. To se lidem někdy stává,” podotkl.

Zhluboka se nadechla. „Nebo to je tím, že jsi ji nikdy nepřestal milovat,” řekla a smutně se na něj zadívala. „Hanku, nemůžeme milovat na objednávku. Musíme se spokojit v životě s tím, co můžeme mít.” Sklopila oči. „Já se vrátím zpátky do školy a budu šťastná.”

Zadíval se jí upřeně do očí. „Beze mě?” zeptal se otevřeně.

Nebyla si jistá, kolik toho ví. „Copak si tě Betty nechce vzít?” vyzvídala.

„Víc než kdy dřív,” ujistil ji.

„Tak v čem je problém?”

„Už jsem ti řekl, že se s ní nechci oženit.”

„Tomu nerozumím,” podotkla nervózně.

Usmál se. „Dřív jsem záviděl ostatním mužům, že můžou brát své syny ven do přírody pod stan a chytat s nimi ryby. Nikdy mě nenapadlo, že bych mohl mít i svého vlastního. Ale holčička by byla taky fajn. Myslím, že děvčata se můžou naučit rybařit a lovit stejně dobře jako kluci, když o to mají zájem.” Zadíval se na ni. „Ty taky ráda střílíš, jak si vzpomínám.”

„Ale nerada lovím zvířata,” odpověděla. Začala být nervózní z toho, jak mluví o dětech. Přece neví…

Chvíli oba mlčeli a pak Dana tiše řekla: „Třeba Betty změní na děti názor.”

Zavrtěl hlavou. „Pochybuju. A i kdyby se to stalo, nechtěla by je, ani by je nemilovala. Ty ano. Ale budeš je hrozně rozmazlovat, když na tebe nedohlédnu.” Zadíval se jí upřeně do očí. „Tilly se už nemůže dočkat. Koupila i kuchyňský robot, aby pro to maličké mohla připravovat čerstvé jídlo.”

Dana se začervenala. „To je předčasné.”

„Ne, není,” řekl s úsměvem. „Její příbuzná je sestrou u doktorky Coltrainové.”

„Můj bože!” vydechla Dana ohromeně.

Pokrčil rameny. „Takže všechno vím, i když jsi mi nic neřekla.” Oči mu potemněly. „Mrzí mě, že jsem se k tobě choval tak hrubě, že ses mi nemohla svěřit.”

„Nemám v úmyslu vrátit se zpátky,” podotkla příkře.

„Vím, že jsem udělal spoustu chyb,” řekl. „Ale ještě před pár týdny jsem si myslel, že pořád miluju svou bývalou ženu. Potřeboval jsem čas, abych si uvědomil, že je to jen iluze. S tebou se Betty nedá vůbec srovnat.”

„Nechápu.”

„Ne?” Povzdychl si. „Víš, Dano, myslím, že jsem si ji zidealizoval, když ode mě odešla. Ta, která odejde, bývá vždycky lepší, než ta, co zůstane.”

„Choval ses, jako kdybys do ní byl pořád zamilovaný,” připomněla mu, když si vybavila všechna ta bolestná slova, která jí řekl.

„Po dvou týdnech strávených v Corpus Christi jsem se vyléčil,” odpověděl. Opřel si ruce o kolena a zadíval se do země. „Je hrozně povrchní,” řekl. „Sobecká a zkažená. A já jsem s ní nebyl už tak dlouho, že jsem to úplně zapomněl. Drásalo mi srdce, když jsem si uvědomil, že jsi odešla, protože sis myslela, že bych rád vyměnil Betty za tebe. Mrzí mě to.” Chvíli mlčel, a pak řekl s úsměvem: Slojím jen o tebe, Dano.”

Zamračila se. „Dozvěděl ses o dítěti a o tom, co k toho cílím, a je ti mě líto.”

Poskočilo mu srdce vzrušením. „Co ke mně cítíš?” pobídl ji.

„Víš přece, že jsem do tebe zamilovaná,” řekla váhavě, ale uhnula stranou před jeho pátravým pohledem. „Že tě mam ráda už od svých sedmnácti.”

Na okamžik mu úplně došla řeč.

Vyložila si jeho mlčení po svém. Domnívala se, že je mu jí líto, protože jí sám nemá co nabídnout. „Je to ostuda, vid? Byla jsem ještě dítě. Nedovolila jsem ani klukům, aby mě líbali, protože jsem pořád myslela jen na tebe. Celé roky jsem žila jako jeptiška, čekala a doufala… A tebe nakonec okolnosti donutily vzít si mě zrovna ve chvíli, kdy je tvoje bývalá žena zase volná.”

Netušil, že ho miluje. Věděl, že ho chce, ale to bylo něco úplně jiného. Byl bez sebe radostí.

„Mrzí mě to,” řekla tiše. „Myslím, že jsme se oba ocitli v pasti.”

„Budeš potřebovat mateřské šaty,” podotkl. „Nějaké vhodné oblečení, až budeme pořádat večírky. Koneckonců, jsem bohatý člověk. Nechceme přece, aby si lidi mysleli, že si nemůžu dovolit patřičně tě obléknout.”

Zamračila se. „Já se nevrátím zpátky…”

„Třetí pokoj pro hosty přeměníme na dětský pokoj,” pokračoval, jako kdyby vůbec nepromluvila. „Je hned vedle naší ložnice a v noci můžeme nechávat otevřené dveře. Obstarám taky monitor,” dodal zamyšleně. „Kdyby děťátko mělo v noci nějaké problémy, spustí se alarm u naší postele. Nebo bychom si mohli sehnat na první dva měsíce chůvu. Co bys tomu říkala?”

Úplně jí svými plány vyrazil dech. „Nepřemýšlela jsem o tom ještě,” vykoktala ze sebe.

„Nechceš, aby naše dítě vyrůstalo ve spořádané rodině, s matkou a otcem, kteří by ho milovali?” zeptal se jí.

Tou otázkou jí vzal vítr z plachet. Co mu na to mohla říct? Samozřejmě že si přála takový život. Ale jestli Hank ještě pořád miluje Betty, co by to bylo za soužití?

Porozuměl jejím obavám. Odhrnul jí z čela neposlušný pramínek vlasů a pohladil ji po tváři. „Snažil jsem se žít v minulosti, protože jsem neměl žádnou přítomnost ani budoucnost, pokud nepočítáš vydělávání peněz. Ale teď už to tak není. Mám na co se těšit.” Usmál se. „Myslím, že Tilly mi na chvíli udělá ze života peklo, aby mi oplatila to, jak jsem s tebou zacházel. Nedovolí mi zapomenout na jediné ošklivé slovo, které jsem ti kdy řekl, a až ji požádám, aby upekla banánový puding, pokaždé ho schválně připálí.” Povzdychl si. „Ale rád to vydržím, jen když se vrátíš domů, Dano. Tilly se už nemůže dočkat miminka.”

„O tomhle jsme už mluvili,” začala.

Sklonil se a něžně se dotkl ústy těch jejích. „Vážně?” zašeptal. „Pootevři trochu rty, miláčku.”

„Já nechci…”

„Hmm, to je ono,” zašeptal a dychtivě ji políbil.

V tom okamžiku úplně zapomněla, co mu chtěla říct. Ovinula mu ruce kolem krku a nechala se od něj líbat. Když konečně zvedl hlavu, nedokázala už myslet vůbec na nic.

„Bude se mi líbit být otcem,” ujistil ji. „Klidně s tebou budu v noci vzhůru, až tomu maličkému porostou zoubky. A rád ho nakrmím i mu vyměním plenky.”

„To je od tebe hezké.”

Usmál se. „Máš toho hodně na balení?”

„Jen pár sukní a halenek a troje boty. Ale neřekla jsem, že s tebou půjdu.”

„Co ti v tom brání?” zeptal se tiše.

„Nevysvětlil jsi mi, proč už nechceš Betty.”

„Aha.” Pokrčil rameny. „Nemiluju ji. Nejsem si ani jistý, že jsem ji vůbec někdy miloval. Chtěl jsem ji, ale mezi pouhým chtíčem a láskou je nebetyčný rozdíl.”

„Víš to jistě?”

„Když vezmeš v úvahu, co jsem zač - a myslím, že mě znáš už docela dobře -, myslíš si, že bych byl schopný milovat se s jednou ženou, kdybych byl zamilovaný do jiné?”

Upřeně se na něj zadívala. „Ne, asi ne. Jsi v těchhle věcech hrozně staromódní.”

Přikývl. „Tak jak bych s tebou mohl prožít svatební noc plnou vášně, kdybych ještě pořád stál o Betty?”

„Jsem si jistá, že většina mužů neodmítne něco, co se jim nabízí.”

„Mluvíme o mně. Tak mohl bych?”

Usmála se.

„Ne.”

„Takže milováním s tebou jsem se ti vyznal vlastně ze svých citů, nemám pravdu?”

„Můj bože. To mě nikdy nenapadlo.”

„Ani já jsem si to dlouho neuvědomil. Vlastně mi to došlo až cestou do Corpus Christi,” přiznal se. „Považoval jsem to za prohřešek, projev lítosti a pošetilého citu. Ale nakonec jsem se k tobě vrátil - když jsem pochopil, koho bych ztratil. Ale už jsem tě nenašel.” Smutně se usmál. „Myslel jsem, že budeš s Betty bojovat. Nikdy mě nenapadlo, že utečeš.”

„Myslela jsem, že o mně nestojíš. Ženy bojují jen tehdy, když vědí, že jsou milovány.” Zadívala se mu pátravě do očí. „Myslím, že by se ti asi nechtělo… to říct?”

Usmál se. „Moc ne.”

„Hm.”

„Ale dokázal bych to, kdyby ti na tom hodně záleželo.” Zadíval se na její zatím ještě úplně ploché bříško. „Děti to asi taky rády poslouchají, viď?”

Přikývla.

Odkašlal si. „Tak dobře. Dej mi pár vteřin, abych si na tu myšlenku zvykl.” „Máš je mít.” „Fajn. Já… tě miluju.” Zvedla obočí.

„Miluju tě,” zopakoval a tentokrát to znělo úplně upřímně. „Můj bože, strašně moc tě miluju,” zašeptal ochraptěle. „Celým svým srdcem, Dano, i když jsem si to dlouho neuvědomoval.”

Schoulila se k němu do náruče. „Já tebe taky, Hanku.”

Nečekal, že pro něj bude tak snadné vyznat se jí ze svých nejhlubších citů. Nikdy předtím to neudělal, ani s Betty ne.

„Škoda, že můj tatínek už není naživu, aby to věděl,” povzdychla si.

Pohladil ji po vlasech. „On to ví, Dano,” řekl láskyplně. „Jsem si jistý, že to ví.”

„Asi ano,” zašeptala a přitulila se k němu.

SEDMÁ KAPITOLA

Děťátko se narodilo ve dvě hodiny ráno. Tilly seděla v ordinaci na pohotovostním oddělení v županu a pantoflích, s natáčkami na hlavě, a dívala se na rozcuchaného Hanka, který se celý pobledlý zvedal z vyšetřovacího stolu a děkoval porodníkovi za syna.

„Je to kluk!” vykřikl, když se doktor vzdálil. „A Dana je v pořádku! Uvidím ji, jakmile ji přivezou ze sálu!”

„Už jste ji viděl,” zamumlala Tilly a zvedla pobaveně obočí. „Těsně předtím, než jste omdlel…”

„Já jsem neomdlel!” ohradil se. „Zakopnul jsem o ten hábit, který na mě navlékli, než mě pustili na porodní sál!”

„O ten, který vám sahal sotva ke kolenům?” zeptala se s úsměvem. „Dana se tolik rozesmála, že nemusela ani tlačit a děťátko se samo přihlásilo na svět.”

„Měl jsem za sebou rušnou noc,” začal se bránit.

„Jistě. Pořád jste popíral, že by to mohly být porodní bolesti, dokud jí neodešla plodová voda. „Je to jen falešný poplach, miláčku, jsi přece teprve na začátku devátého měsíce,” tvrdil jste. A pak jsme se hnali do nemocnice jako o závod, protože jste se bál čekat na sanitku. A jakmile ji odvezli na porodní sál a uviděl jste dítě přicházet na svět, omdlel jste!”

Vrhl na ni dotčený pohled, ale v tom okamžiku zpoza rohu vykoukla sestra. „Pane Grante, volá vás vaše žena.”

„Hned jsem u ní.”

„Cítíte se už dobře?” zeptala se.

„Zakopl jsem,” řekl rozhodně.

Sestra s Tilly si mezi sebou vyměnily pobavený pohled, ale naštěstí je neviděl. „Ano, pane, já vím, ale žádný pád nemůžeme v nemocnici přehlédnout.”

„Samozřejmě. To chápu.”

Prošel za sestrou dlouhou chodbou až ke dveřím soukromého pokoje, před kterými se sestra zastavila a vpustila ho dovnitř.

Dana seděla na posteli se synem v náručí a se slzami radosti v očích sledovala Hanka, jak ho sestra obléká do bílého pláště a roušky. Zavázala mu poslední tkaničku a nechala ho o samotě s rodinou.

„Jsi v pořádku?” zeptala se Dana.

Přikývl. „Jen se mi trochu zatočila hlava, ale neomdlel jsem,” ujistil ji.

„Jistěže ne, miláčku,” přikývla. „Pojď se podívat.”

Odhrnula deku a ukázala mu jejich syna. Měl zavřené oči a vypadal hrozně maličký.

„Vyroste, vid?” zeptal se Hank ustaraně.

„Samozřejmě!”

Dotkl se opatrně jeho hebké hlavičky a oči se mu zalily slzami.

Za okamžik se maličká pusinka pootevřela a chlapeček se rozplakal. Dana se usmála, shrnula si župan z jednoho ramene a Hank fascinovaně sledoval, jak chlapeček začal hltavě sát.

„Já vím, že jsme mluvili o krmení z láhve,” řekla trochu rozpačitě.

„Na to zapomeň,” odpověděl. Stál nad ní a srdce mu překypovalo láskou. „Doufám, že ho budeš kojit aspoň rok, protože se na vás hrozně rád dívám.”

„Hanku, my máme miminko,” vydechla blaženě. „Opravdového, živého, zdravého kluka!”

Přikývl. Na chvíli úplně ztratil řeč. „Miluju tě.”

„Já tebe taky, miláčku,” řekl. Přitáhla si ho k sobě a přes roušku ho políbila. „Zapomněl jsi, co je dneska za den?”

Zamračil se. „No, samým vzrušením…” „Máš narozeniny!” Zvedl obočí. „Opravdu?”

„Ano.” Usmála se na něj. „Líbí se ti tvůj dárek?” dodala a kývla hlavou směrem k děťátku, které měla ještě pořád přiložené k prsu.

„Je nádherný,” odpověděl. „Budu takový dostávat každý rok?” škádlil ji.

„Nic neslibuju, ale uvidíme.”

Za chvíli za nimi přišla do pokoje Tilly, v županu a s natáčkami na hlavě.

„Panebože, vy jste ještě nejela domů?” zeptal se Hank zděšeně.

Vrhla na něj pobavený pohled. „Jak?”

Zarazil se. „Nemáte peníze na taxík a neumíte řídit.”

„Přesně tak.”

Zatvářil se zahanbeně. „Hned vás odvezu.” Sklonil se a políbil Danu. „Za chvíli se vrátím. Chceš něco přivézt?” Přikývla. „Jahodovou zmrzlinu.” „Hned jsem zpátky!”

A byl. Ještě po letech si personál v nemocnici povídal o dni, kdy se narodil malý Donald Mandel Grant a jeho pyšný otec nechal přivézt Daně celé nákladní auto s tou nejdražší jahodovou zmrzlinou, která existovala. A ujistil ji, že jejich syn taky nepřijde zkrátka. Právě koupil celou firmu, zabývající se její výrobou, a už se nemohl dočkat synových prvních narozenin!

PRVNÍ KAPITOLA

Když se blížila ke Courtland Downs, otevřela Carrie kapotu. Džíp projížděl mílemi bujných pastvin s modrozelenými koberci trávy, na kterých se poklidně pásla stáda brahmanského dobytka s visícíma ušima, nápadnými laloky a hrbolatými zády zároveň s množstvím zástupců ptačího světa. Byli tu labutě, pelikáni, kachny, husy i modří jeřábi.

Slunce, v důsledku cyklonu Anita nezvykle dozlatova zbarvené, vrhalo své hřejivé paprsky na temně zelené laguny, plné ryb. Blake jim často posílal celý úlovek vynikajících barramundi, protože věděl, jak moc je její maminka milovala. Matka Blakea Courtlanda zbožňovala, což byl asi důvod, proč s nimi ještě pořád udržoval kontakt.

Tak jako vždycky, když Carrie pomyslela v duchu na svou matku, musela i tentokrát vyvinout hrdinské úsilí, aby ze sebe shodila tíhu zármutku, který se jí zmocnil.

Od její smrti uběhly už čtyři roky. Čtyři dlouhé, osamělé roky, plné bezmoci a beznadějné touhy po milované tváři a sladkém hlase. S otcem o matce nikdy nemluvili. Bylo to, jako kdyby je opustila a oni nedokázali unést ani zmínku o její ztrátě.

Od Carrie se v třiadvaceti letech očekávalo, že se vyrovná se svým zármutkem a naučí se žít dál. Její otec, veterán z Vietnamu, procházel právě kritickým obdobím života. V padesáti dvou upadl do těžké deprese. Carrie dělala, co mohla, ale nepodařilo se jí samozřejmě nahradit matku, která jediná dokázala vždycky zbavit otce špatné nálady. Aspoň že její dva bratři, Sean a Steven, měli jeden druhého a před sebou slibnou kariéru lékařů.

Ztráty, pomyslela si Carrie s bolestí v srdci a zadívala se zamyšleně k obzoru na tři dlouhé výběžky Velkého předělového pohoří, které v půlkruhu obklopovaly tohle nádherné místo. Pokaždé, když přijížděla ke Courtland Downs, měla zvláštní pocit, jako kdyby se vracela domů. Vládl tu všude tak úžasný klid a pohoda. Dokonce i dobytek vypadal dokonale, přesně tak, jak měl. Courtland Downs bylo jedním z nejlepších chovných zařízení v zemi a zároveň i domovem rodu, zděděným po předcích.

Carrie se zadívala na hodinky. Půl třetí. V duchu se modlila, aby byl Blake doma.

Džíp drkotal po kamenném mostě a Carrie přidala plyn, aby snáz zdolala prudké stoupání, které ji vzápětí čekalo. Před sebou měla alej obrovských palem, jejichž sytě zelené listy se ohýbaly v poryvech větru. To bylo neklamným důkazem, že se cyklon blíží k pobřeží. Na vrcholu kopce, až na samém konci nádherné tropické zahrady, stálo staré koloniální sídlo, odkud byl úchvatný pohled na všechny strany - do vnitrozemí i na safírově modré moře s jeho pobřežními ostrovy. Byla to jedinečná scenerie. Jedna z těch, na které člověk nikdy nezapomene.

Courtlandové patřili ke zdejší elitě. Byli to ti nejbohatší z bohatých. Ale uměli své peníze naštěstí i štědře rozdávat. Courtland věnoval značný obnos nemocnicím, charitativním a mládežnickým organizacím i na lékařský výzkum. V minulém roce Blake nechal postavit super-moderní sportovní komplex pro místní mládež, která ho za to upřímně zbožňovala. Kdyby se někdo lidí zeptal, koho by chtěli zvolit za prezidenta, Carrie si byla jistá, že Blakeovo jméno by se ocitlo na seznamu mezi prvními.

Ale i Blake si prožil svoje. Jeho otec, sir Talbot Courtland, se zabil při letecké havárii, když byl na dovolené v novozélandských horách. Blakeova krásná, všemi obdivovaná snoubenka Amanda Anthonyová, zkušená jezdkyně, před několika lety utrpěla smrtelný úraz při jednom přespolním závodě. Carrii bylo tenkrát osmnáct a studovala v prvním ročníku na univerzitě v Brisbane, když jí matka tu tragickou zprávu zatelefonovala. Náhlá smrt je vždycky obrovskou ránou pro ty, kteří zůstanou a musí se naučit žít dál. Blake byl stejně zranitelný jako všichni ostatní, ale měl v sobě obrovskou zásobu vnitřní síly. Carrii mrzelo, že ho teď musí obtěžovat, ale neměla jinou možnost, když to šlo s otcem tolik z kopce.

Zastavila s džípem před masivními, elektronicky ovládanými vraty, která tvořila impozantní vstup do domu. „Dobrý den, slečno Donovanová!” pozdravil ji správce, který právě držel službu u brány, a hned ji vpustil dovnitř.

Okamžitě si všimla, že je na příjezdové cestě ve stínu kvetoucích stromů zaparkovaných několik aut.

Proč ji nenapadlo, že bude mít třeba hosty? Jeden z vozů je určitě zdejšího starosty, uvědomila si. Zřejmě tu právě probíhá nějaká důležitá schůze, týkající se pravděpodobně pohotovostních opatření pro případ, že by cyklon udeřil plnou silou. Budu muset počkat, usoudila v duchu.

Vystoupila z vozu. Věděla, že nevypadá zrovna nejlíp, ale aspoň přijatelně. Měla na sobě růžové tričko a džíny a na nohou sandály. Hustou záplavu vlasů si spletla do copu. Byla vysoká a poněkud hubená. Rozhodně si nepřipadala nijak půvabně.

Vystoupala po schodech na širokou verandu. Dveře byly otevřené, takže mohla nahlédnout dovnitř do haly s nádhernou parketovou podlahou, zakrytou růžovým perským kobercem a ozdobenou starožitným křišťálovým lustrem. Na kulatém stole stála váza s orchidejemi a liliemi. Z obou stran haly vedly chodby ke společenským místnostem.

Nebyl to dům pro obyčejné lidi, ale pro multimilionáře. Jaký to asi je pocit, mít tolik peněz? uvažovala v duchu.

Stiskla domovní zvonek a čekala, že se objeví někdo z personálu. Ale přišel jí otevřít sám Blake.

„Carolyn! To je ale překvapení!”

„Omlouvám se, Blakeu. Nenapadlo mě, že bys mohl mít návštěvu. Tohle auto je starosty, vid?”

Ohlédl se. „Ano, ale už jsme skoro skončili. Pojď dál, Carolyn. Jestli ti nebude vadit chvíli počkat v mé pracovně, nemělo by to trvat dlouho.” Znovu se na ni zadíval a Carrie měla dojem, jako by ji svýma temně modrýma očima doslova hypnotizoval. Chvíli zůstala nehybně stát a snažila se ovládnout nečekaný příval citu.

Znala Blakea celý život, ale v posledních několika letech se vztah mezi nimi změnil. Přestože si ještě pořád nepřestali libovat ve zdvořilých frázích, kterými se vzájemně zahrnovali, často to mezi nimi zajiskřilo skrytým napětím.

Oba si ho uvědomovali a Carrii někdy děsilo. „Carolyn?” pobídl ji.

Snění s otevřenýma očima bylo nebezpečné. Copak se už dost nepoučila?

„Díky, Blakeu. Nepřipravím tě o moc času.”

Trošku se zamračil nad formálním tónem, jakým to řekla, vzal ji za ruku a odtáhl ji dovnitř přes práh. Jeho dotyk v ní okamžitě vyvolal tak silnou vlnu vzrušení, že se jí málem zatočila hlava. Stávalo se to pokaždé, když se ocitla v jeho blízkosti.

Sotva prošli halou, objevila se ve dveřích přijímacího pokoje mladá žena. Když zahlédla Carrii, okamžitě se její rozzářený pohled radikálně změnil.

„To jsi ty, Carrie?” řekla překvapeně.

Oslovená si však sotva všimla jejího nevlídného tónu, protože měla co dělat, aby nedala najevo vlastní šok. Podoba Diany Anthonyové s její zemřelou sestrou byla až zarážející. Během těch pár týdnů, co ji Carrie neviděla, si Diane nechala ostříhat dlouhé blonďaté vlasy a v novém pážecím účesu s hustou ofinou úžasně vynikly její velké kaštanové oči. Byla to teď celá Amanda.

Blakeovi pohled na ni musel určitě i po pěti letech přinášet víc bolesti než potěšení. Že by si to Diane neuvědomila?

„Ahoj, Diano. Jak se máš?” zeptala se Carrie a snažila se, aby to znělo co nejpříjemněji.

„Dobře,” odpověděla Diane a sklouzla zkoumavým pohledem po Carrie od hlavy až k patě. Nevynechala ani sandály. „Nevídáme tě tady moc často.”

„Mimořádné okolnosti,” řekla Carrie.

Dianě Anthonyové chybělo vřelé, přátelské chování její sestry. Byla odměřená, nepřístupná a hrozně si zakládala na svém skvělém původu. Byla o několik let starší než Carrie, ale nikdy se nepokusila navázat s ní přátelství.

„Za chvilku jsem u tebe, Di,” vložil se mezi ně Blake. „Zabav zatím ostatní, ano?”

„Samozřejmě!”

Zářivě se na něj usmála a pak se zadívala na Carrii pohledem, který jasně říkal, kdo je tu doma.

„Ráda jsem tě zase viděla, Carrie,” řekla zdvořile a odešla.

„Di se nechová vždycky takhle,” podotkl Blake cestou k pracovně.

„Znáš ji líp než já,” odpověděla Carrie mírně.

Otevřel dveře a vpustil ji do velké, ale nesmírně útulné místnosti. „Myslím, že v tobě vidí hrozbu.”

Carrie se otočila a užasle se na něj zadívala. „Panebože, a proč?”

„Jsi pro ni konkurence. Máš spoustu obdivovatelů. Například Tima McConnella. A to samozřejmě neuniklo její pozornosti.”

Carrie se zatvářila skepticky. „Snad mi nechceš tvrdit, že je do něj zamilovaná?”

Blake pokrčil rameny. „Spíš bych řekl, že ho tak nějak považuje za svůj majetek.”

Carrie na to nic neřekla, zamířila ke křeslu a posadila se. „Nenech se zdržovat, Blakeu. Počkám tu na tebe.”

Přejel pohledem po jejím štíhlém těle. „Těší mě, když tě vidím aspoň chvíli odpočívat.”

„Já nejsem přepracovaná,” bránila se.

„Myslím, že jsi,” odpověděl stejně úsečným tónem, jakým mluvila ona. „Děláš si starosti se sklizní, viď?”

„Ano. Proto jsem za tebou přišla.”

„Nemohla by ses tvářit aspoň trochu míň nevraživě?”

Carrie se začervenala. „Promiň, já nejsem vůbec nevraživá. Jen -”

„Nerada mě něčím obtěžuješ?”

Povzdychla si. „Tak nějak.”

Sebral ze stolu několik popsaných listů papíru a otočil se zpátky ke dveřím. „Teď musím jít. Ale budeme v tomhle rozhovoru pokračovat později. Nemám ti nechat poslat něco k jídlu? Jsi hubená jako vyžle.”

Carrie zavrtěla hlavou. „Jsem silná, a to je nejdůležitější.”

„Ale hubenější už být nemůžeš. Zařídím, aby ti sem přinesli svačinu.”

Chvíli se na něj dívala a v duchu přemýšlela, jak by mu oplatila jeho prostořekost. „Není divu, že tě mají všichni rádi.”

„A ty?” Úplně ji tou otázkou zaskočil. „Někdy,” připustila váhavě. „A jindy?”

„Odmítám se k tomu vyjadřovat.”

„Myslím, že bych to z tebe vytáhl, kdybych chtěl,” řekl s úsměvem. „Za patnáct minut jsem zpátky. Mezitím se trochu posilni.”

Když Carrie zůstala o samotě, přejížděla zamyšleně prstem po okraji drahého koženého křesla a zhluboka dýchala, aby se uklidnila. Srdce jí bušilo jako o závod a věděla, že za to může Blake.

Úmyslně obrátila pozornost k velkému portrétu sira Talbota Courtlanda, který visel na čestném místě nad krbovou římsou. Vypadal úžasně - jako pravý džentlmen. Blake se svému otci hodně podobal, ale nádherné, safírově modré oči zdědil po matce.

Kdo by kdy tušil, jaké životní tragédie je všechny potkají? Lady Courtlandovou museli po manželově smrti na několik dní hospitalizovat v nemocnici, než se z toho všeho aspoň trochu vzpamatovala. Ted žila u své sestry v Sydney a několikrát za rok jezdila za Blakeem na návštěvu. Blake měl taky dvě sestry, obě vdané za vlivné muže zaměstnané v Courtlandově firmě. Když se to tak vzalo, Courtlandovi byli docela rozvětvená rodina. Carrie po smrti matky a odchodu obou bratrů na lékařskou fakultu v Brisbane neměla nikoho kromě otce. A jak dlouho s ní ještě zůstane, neměla tušení. Michael Donovan přežil hroznou válku ve Vietnamu, ale v posledních několika letech si vypracoval strategii vlastního sebe-zničení.

Carrie smutně zavřela oči, když si v duchu vybavila události z dnešního rána. Ty, které ji plnou úzkosti přivedly na práh Blakeova domu.

V pět hodin už byla oblečená a na stole měla připravenou snídani. Ale místo aby si sedla, přecházela nervózně sem tam po místnosti a čekala, až v rádiu začnou vysílat nejčerstvější meteorologické zpravodajství. Tropický cyklon Anita dělal starosti všem na severním pobřeží. Dosahoval rychlosti až sto sedmdesát kilometrů za hodinu a mohl způsobit značné škody na majetku, stromech, elektrickém vedení i úrodě. Ted byl v relativním klidu, ale to se mohlo snadno změnit. Carrie moc dobře věděla, že cyklony jsou nebezpečné a nepředvídatelné.

Úroda manga nebyla ještě úplně připravená pro sklizeň, ale žádný pěstitel, včetně jejího otce, by nebyl ochotný nechat cenné ovoce na stromech a vystavit je tak přívalu deště a větru. Bylo třeba se urychleně rozhodnout, co dál, a najmout česáče. Jenže v tom byl právě problém. Na všech plantážích se začne sklízet najednou, místo aby se práce rozložila na šest až osm týdnů jako obvykle. Největší plantáže budou mít samozřejmě přednost, to jí bylo jasné. Zoufale ale potřebovali sklidit co nejlepší úrodu. Carrie v posledních letech tvrdě pracovala, ale otec se dal na hazardní hru a už několikrát pro něj musel Blake otevřít svou šekovou knížku. Bylo třeba dluh splatit.

Carrie si zhluboka povzdychla a zadívala se ven z kuchyňského okna. Otec včera večer vůbec nepřišel domů. Další noc hrál poker se svými kamarády a popíjel s nimi. Všichni byli veterány z vietnamské války. Už dávno si přestala ověřovat, jestli je v pořádku. Vždycky to zjistil a hrozně zuřil. Carrie svého otce milovala a byla mu nesmírně oddaná. Pamatovala se na hezké chvíle, které spolu prožili. Na dětství, když jí zpíval svým krásným bary-tonem písničky nebo vyprávěl hrůzostrašné příběhy. Někdy se k sobě pevně tiskli, jak se báli. Ona a její dva o čtyři roky mladší bráškové Sean a Steven. Otec je všechny naučil plavat, jezdit na koni, řídit loď i rybařit.

„Divoký a hezký Mick Donovan”, jak mu říkali, když byl mladý. Byl ještě skoro chlapec, když odešel do Vietnamu - z touhy po dobrodružství. To, co tam prožil, ho jednou provždy změnilo.

Carrie se co se týče vzhledu svému otci hodně podobala. Měla jeho husté kaštanově zbarvené vlasy, temně zelené oči, výrazné černé řasy i obočí. Dvojčata se svými světlými vlasy a šedýma očima byla spíš po matce. Sarah Donovanová pocházela z lékařské rodiny. Její otec byl skvělý porodník a bratři ještě pořád provozovali lékařskou praxi. Sarah sama byla vysoce kvalifikovanou zdravotní sestrou. A náhodou ošetřovala Michaela Donovana, když ho jako invalidu poslali domů z války. Tak začala láska, která přečkala řadu traumatických let.

Matka byla vždycky oporou jejich rodiny. Byla rozenou vychovatelkou a měla v sobě obrovskou zásobu humoru a trpělivosti. Carrie nikdy nezapomněla na ten strašný den, kdy ji vyvolali ven z posluchárny, aby jí předali otřesnou zprávu, že její matka náhle zemřela v důsledku krevní sraženiny v mozku. Ta tragédie je zasáhla jako blesk z čistého nebe a od základu změnila Carriin život. Vzdala se svého snu stát se dětskou psycholožkou a začala se starat o otce a dvojčata, kteří se nedokázali vyrovnat se svým žalem. Neměla srdce od nich všech odejít.

Její obětavost se jí vyplatila. Chlapci budou končit první ročník na lékařské fakultě v Brisbane. Už od šesti let chtěli oba být doktory. A předčasná smrt matky je v jejich rozhodnutí jen ještě víc utvrdila.

Hlasité kvílení větru vrátilo Carrie zpátky do přítomnosti. Poslechla si nejnovější meteorologické zpravodajství, ale neřekli jí nic nového. Přemýšlela v duchu, kdy by měli začít se sklizní. Modlila se, aby otec už brzy přišel a byl pokud možno ve střízlivém stavu.

Vypnula rádio a začala připravovat snídani pro Franka s Benem, dva sourozence a staré mládence, kteří už téměř dvacet let byli jejich věrnými zaměstnanci. Hlídali celou noc plantáž, aby pytláci nedostali příležitost očesat ovoce. Cena za kvalitní mango na domácím i zámořském trhu den ode dne stoupala.

V šest hodin se oba bratři vrátili zpátky a zůstali rozpačitě stát v zadních dveřích. Frank, který vždycky fungoval jako mluvčí, se nesměle zeptal, jestli je její otec doma, i když moc dobře věděl, že není. Ben utrousil sotva pár slov.

„Zůstal ve městě, Franku.”

„Musíme se rozhodnout, kdy začít se sklizní.”

„Já vím,” přikývla Carrie. „Tatínek už brzy přijde. Pojďte dál. Udělala jsem vám snídani.”

„Moc hezky to tu voní.” Oba muži si sundali plstěné klobouky a hodili je na věšák vedle dveří.

Během dopoledne se Carrie sama vydala na obhlídku plantáže. Slunce pálilo, ale pod hustými větvemi stromů, obtěžkanými ovocem, byl docela chládek. Zdálo se, že tentokrát je čeká bohatá úroda. Zelená slupka manga už žloutla a občas se na ní objevil červený nádech. Carrie si byla skoro jistá, že by mohli začít se sklizní. S nedozrálým ovocem však byly problémy. Mohlo se sice nechat dojít za použití etylenu, ale nikdo ho pak nechtěl kupovat, protože mělo nízkou kvalitu.

O hodinu později zahlédla v dálce na cestě otcovo auto. Rychle zamířila zpátky k domu a vešla do něj chvíli po něm.

„Tati?” zavolala netrpělivě. „Tady jsem, holčičko.”

Otec seděl u kuchyňského stolu s hlavou v dlaních.

„Dáš si šálek čaje, tati?” nabídla mu.

Zavrtěl hlavou. „Nedělej si se mnou starosti. Dal jsem si něco v hospodě. Promiň, že jsem se včera večer nestihl vrátit. Moc jsem toho vypil.”

„Doktor Richards tě varoval, že si zničíš játra.” Carrie se posadila na židli naproti němu.

„Doktor mě varoval před spoustou věcí. U většiny z nich měl pravdu.” Pak se odmlčel a zadíval se upřeně do ustaraného obličeje své dcery. „Nejsem k tobě spravedlivý, viď, děvče?” zeptal se najednou.

„Hlavně nejsi spravedlivý sám k sobě, tati,” odpověděla Carrie vyhýbavě.

„To je moje holčička. Vždycky drží s tátou.” Znovu na chvíli zmlkl. „Víš, ode dne, když zemřela tvoje matka, jsem úplně na dně,” řekl.

Carrie se naklonila přes stůl a vzala ho za ruku. „Já vím, jak tě to bolí, tati.”

„Ne, nevíš. Tvoje bolest je jiná. Sarah byla moje manželka. Postavila mě na nohy, když jsem se vrátil z Vietnamu. Byla mnohem silnější než já.”

„Tati, dostal jsi přece vyznamenání za statečnost.”

Odbyl tu poznámku jen pokrčením ramen. „Vytáhnout kamaráda z ohně, to není odvaha, Carrie. Člověk prostě dělá, co musí. Nepřemýšlí o tom.”

„Šandy Patterson je určitě rád, že jsi to udělal. V jeho očích jsi rozhodně hrdina. Proč si víc nevěříš?”

„Carrie, co jsem ve skutečnosti udělal?” S tichým povzdechem si prohrábl rukou husté vlasy. „K čertu, nechci o tom teď mluvit.”

„Jsi k sobě moc tvrdý, tati.”

„Jsi jako tvoje matka,” řekl zamyšleně. „Miluješ mě, ať jsem jakýkoli. Nebyl jsem ti jako otec vůbec nic platný, když maminka zemřela. Ani tvým bratrům. Ty jsi musela být silná. Bylo ti teprve devatenáct a vzdala ses studií, přestože jsi nebyla o nic hloupější než chlapci. Nikdy sis ani slovem nepostěžovala.” Na chvíli se odmlčel, jako kdyby se snažil najít ta správná slova. „Víš, Carrie,” pokračoval, „jsem si vědomý toho, že jsem jako váš otec selhal. Někdy ráno vstanu s úmyslem dát se zase dohromady. Ale pak mě přepadne smutek. Proč? ptám se sám sebe. Pro koho?”

„A co já?” zeptala se Carrie. „Máš přece mě, tati. A Sean se Stevenem tě taky milují.”

„Já vím. Jen nevědí, jak se ke mně přiblížit. I když nemůžu říct, že bych byl snadno přístupný člověk, já vím.” Nepatrně se usmál. „Nikdy jsem nepil tolik jako teď. Vždycky jsem sázel, ale nikdy se mi to nevymklo z ruky.

Od té doby, co zemřela vaše matka, dělám jedno špatné rozhodnutí za druhým. Měli jsme se Sarah ve zvyku v klidu si sednout a všechno spolu prodiskutovat. Vždycky jsem jí říkal, že je mnohem chytřejší a lepší než já. Nechal jsem si od ní poradit. Ale protože ty jsi moje dcera, mé dítě, tvrdohlavě jsem si chtěl všechno dělat po svém. A sama dobře víš, jak to často dopadlo.”

Měl sice úplnou pravdu, ale Carrie ho chtěla utěšit. „Letos budeme mít dobrou úrodu, tati. To nám pomůže.”

„Nevíš zdaleka všechno,” povzdychl si ztěžka.

Carrie se sevřel žaludek neblahou předtuchou. „Tak mi to radši pověz.”

„Povím,” slíbil a začal si mnout oči. „Později si pořádně promluvíme. Ale teď se potřebuju vyspat.”

„Musíme se rozhodnout, kdy začneme se sklizní. Obvolala jsem dneska ráno ostatní a všichni jsou pro, aby to bylo co nejdřív.”

„Jsou nervózní,” odbyl ji Michael Donovan. „Ale s cyklonem jsme tu neměli problémy, ani nepamatuju.”

„To se může změnit.”

Rozzlobeně odsunul židli a vstal.

„Co po mně chceš? Abych si kleknul na kolena a začal se modlit?”

„Abys dal souhlas, že se může začít se sklizní.” „Co kdybychom si hodili mincí?” navrhl. „Vyšlo by to nastejno.”

„Mohli bychom se taky třeba ocitnout na mizině, tati,” řekla Carrie a snažila se pořád ještě o klidný tón.

Upřeně se na ni zadíval, chvíli mlčel a nakonec řekl: „Tak dobře, holčičko. Ale ovoce ještě není úplně zralé.”

„Myslím, že je, tati,” snažila se prosadit svůj názor Carrie. „Ale problém bude v tom, abychom sehnali dost česáčů.”

„Obrať se na svého přítele,” poradil jí Michael Donovan.

„Máš na mysli Tima?” zeptala se překvapeně.

„Ne, Blakea Courtlanda. Koho jiného? Tim je jen obyčejný venkovský balík ve srovnání s Blakeem.”

„Blake není žádný můj přítel,” ohradila se Carrie.

„Tak co tu k čertu dělá?” Otec zavrtěl nevěřícně hlavou. „Líbíš se mu. A proč ne? Jsi chytrá, máš povahu po matce a jsi krásná jako růže. Někdy mám dojem, že si nevěříš o nic víc než já sobě.”

Carrie chtěla protestovat, ale nakonec to neudělala. Otec nikdy předtím o podobných věcech nemluvil. „Blake byl zamilovaný do Amandy, tatí,” řekla nakonec, jako kdyby se tím všechno vyřešilo. „Měl se s ní oženit. Většina lidí si myslí, že se ještě nevzpamatoval ze žalu.”

„To je nesmysl.” Michael Donovan pokrčil rameny. „Na Blakeovi je vidět, že je to člověk se silnými vášněmi. Kromě toho si nejsem jistý, jestli to ubohé děvče doopravdy tak strašně miloval. Obě rodiny je celá léta dávaly dohromady, ale nic víc.”

„Byla krásná, tati. Pamatuju si ji.”

„Máš pravdu,” souhlasil Michael Donovan. „Což se rozhodně nedá říct o její sestře. Ta je studená jako psí čumák. Ale nemyslím si, že k ní Blake cítil něco hlubokého. Samozřejmě, že mu nebyla úplně lhostejná. Ale nebylo jí souzeno stát se jeho životní láskou - jakou byla tvoje matka pro mě. Já jsem se ode dne, kdy jsem poznal Sarah, na žádnou jinou ženu ani nepodíval.” Zamířil ke dveřím, ale tam se zastavil a ohlédl se zpátky na Carrii. „Proč se trošku líp neoblékáš? Byla bys krásná, kdyby sis na sobě dala víc záležet. A proč nosíš pořád ten ohon? Máš nádherné vlasy. Nech si od táty poradit. Blakeovi Courtlandovi se líbíš. Myslíš, že jsem si toho nevšiml?”

„Nikdy jsi mi nic neřekl. Jak tě to vůbec napadlo? Chodím za Blakeem, jenom když něco naléhavě potřebuju. Myslím, že ve mně nevidí nikoho jiného než mladou Carrii Donovanovou.”

„Carolyn. Říká ti Carolyn,” opravil ji otec. „Zní to hezky.”

„Mám ti něco přinést, tati?” změnila téma.

„Nějaké prášky proti bolesti. Upřímně řečeno, potřeboval bych asi vypumpovat žaludek.”

Když mu přinesla léky, otec už ležel. Vzal si dvě bílé tabletky a podržel je v dlani. „Moc mě to mrzí, Carrie. Marníš se mnou život. Bůh ví, že se jednou upiju k smrti.” Spolkl prášky a vrátil jí zpátky sklenici. „Chlapci odešli. Nezapřou v sobě Pagetovy. Měl bych být rád. V životě to někam dotáhnou. Musí ti do smrti děkovat za to, co jsi pro ně udělala. Nedopusť, aby na to někdy zapomněli.”

„Tati, pějí mi v jednom kuse chválu,” podotkla Carrie a byla to pravda.

„To jsem rád. Ale ty sis zničila život, Carrie. To je mi líto.”

„Můžu školu ještě dokončit, tati. Je mi teprve třiadvacet.”

„Já ti stojím v cestě,” zamumlal. „Pořád myslíš na to, co bude se mnou.”

Sklonila se a políbila ho na čelo. „Samozřejmě. Miluju tě.”

„Myslím, že to mě udržuje při životě. Já tě taky mám moc rád, Carrie, ale k ničemu ti nejsem dobrý.”

Carrii překvapila hloubka citu v otcově hlase. „Tati, nechtěl bys, aby ti někdo pomohl?” zeptala se tiše.

Zavrtěl hlavou. „Whisky je tou nejlepší medicínou. Otupí bolest. Nic mi nevrátí tvou matku zpátky. S nijako bych zemřel i já. Většina lidí tomuhle nerozumí. Věrné srdce je mým požehnáním - nebo spíš prokletím. Ty jsi svým způsobem stejná jako já, Carrie. Až budeš jednou někoho milovat, bude to navždy.”

„Pokus se usnout, tati,” řekla mu Carrie láskyplně. „O všechno se postarám.”

Michael Donovan zavřel oči a začal si tiše notovat starou dětskou říkanku: „Ani všichni koně krále, ani všech reků královských slet by nezmohli vrátit mě životu zpět…”

Carrie poslouchala ve dveřích a měla pocit, že jí pukne srdce bolestí.

DRUHÁ KAPITOLA

Než se Blake vrátil, Carrie dojedla svačinu. Dokud ji nepřinesli, vůbec si neuvědomila, jak velký má hlad.

„Promiň,” omluvil se Blake. „Měli jsme jednání kvůli Anitě. Cyklon se dal do pohybu. Jižním směrem, rychlostí okolo patnácti kilometrů za hodinu. Nezbývá nám nic jiného, než se modlit, aby se neobrátil na západ k pobřeží.”

Carrie připadalo trapné ho teď obtěžovat svými starostmi. Nese na svých bedrech velkou zodpovědnost, pomyslela si. Musí se přece starat o celou farmu.

„Neměla jsem sem chodit. Máš dost svých problémů,” řekla a vstala.

„Proboha, Carolyn! Potlač v sobě aspoň na chvíli hrdost, která ti brání požádat kohokoli o pomoc. I když mám dojem, že to nějak souvisí přímo se mnou,” dodal tiše.

Pokrčila rameny. „Možná. Je to složité. Neumím ti to vysvětlit.”

„Nemáme teď čas zabíhat do podrobností. Ale jednou to budeme muset udělat,” řekl jí otevřeně. „Pokud jde o farmu, jsme v pohotovosti. A na plantážích začnou okamžitě se sklizní. Starosta odjel sehnat další pracovní síly. Místní česáči to nezvládnou.”

„To jistě ne.” Na okamžik se odvážila pohlédnout mu do očí a zdálo se jí, že se v jejich temné modři snad utopí. „Byli bychom ti vděční za jakoukoli pomoc.”

Trochu ironicky se usmál.

„Nemohla by ses na mě dívat takhle pořád?” „Blakeu, hrozně mě znervózňuješ.” „Vážně?”

„Moc dobře to víš.”

„Tak změníme téma. Je dneska Mick doma?” zeptal se stroze.

Okamžitě se postavila na otcovu obranu. „Ano. Ale není mu zrovna nejlíp.”

„To je mi líto, Carolyn. Poslední léta to nemá jednoduché. Ale ty taky ne. Je připravený začít se sklizní?”

„Ano.”

„Jak znám Micka, je s podivem, že neřekl, že se nám cyklon vyhne.”

„Vlastně to tak bylo.”

„Ty svého otce miluješ, vid?”

„Samozřejmě,” řekla tiše. „Není teď šťastný, ale pořád v sobě má jisté kouzlo.”

„Máš pravdu. A část ho předal i tobě.” Blake zamířil k velkému mahagonovému stolu. „Jestli dal Mick souhlas, bylo by nejlepší začít se sklizní už dnes odpoledne.” Zvedl telefonní sluchátko. „Napadlo mě už včera večer, že budete potřebovat pomoc. Začal jsem něco organizovat.”

„Stane se vůbec někdy, že by sis něčeho nevšiml?” zeptala se Carrie trochu trpce.

„Někdy mi dělá problémy uhodnout, jak ty zareaguješ.”

Usmála se. „Tomu se nedivím. Už jsem ti řekla, že mě hrozně znervózňuješ.”

„Myslíš, že si to neuvědomuju?” Vytočil číslo a pak začal tiše mluvit.

Během několika minut bylo všechno zařízené a Carrii se nesmírně ulevilo. Blake shromáždil malou armádu, včetně obvyklých zkušených česáčů, kteří nováčkům ukážou, jak na to.

„Nevím, jak ti máme s tatínkem za všechno poděkovat, Blakeu,” řekla vděčně, když zavěsil. A protože jí připadalo, že slova nestačí, podala mu ruku.

Chvíli se na ni mlčky díval a pak ji vzal váhavě do své. „Co když potřebuju víc?”

Zůstala ohromeně stát. Něco takového jí nikdy předtím neřekl. Slyšela ho dobře? Nebo se jí to jen zdálo?

Blake se na ni nepřestával upřeně dívat. Zachvěla se vzrušením. Nežádal ji o nějaké obyčejné, přátelské gesto. Mělo to důležitější, hlubší význam.

Skoro začínala věřit, že se opravdu můžou dít zázraky. Ale pak ji najednou přepadla nejistota. Blake Courtland, jeden z nejmocnějších a nejvlivnějších mužů v zemi, pro ni byl prozatím někým naprosto nedosažitelným. Bylo by možné, že ho přitahuju a že jeho náklonnost dospěla do stadia, kdy se mi rozhodl ze svých citů vyznat? napadlo ji. Nebo má na mysli něco méně zavazujícího? Kdyby stál jen o příležitostný vztah, hluboce by ji ranil a jejich dlouholeté přátelství by rázem skončilo.

Carrie odvrátila hlavu. Bála se, že kdyby se na něj ještě chvíli dívala, oči by ji prozradily. „Blakeu, já - nevím přesně -”

Uchopil ji za bradu a otočil její obličej zpátky k sobě. Pak na ni znovu upřel planoucí pohled. „Nemůžeš pořád utíkat, Carolyn. Teď už jsi dospělá žena.”

A úplně nevinná a nezkušená, šeptala si pro sebe v duchu. „Netušila jsem, že mě takhle vidíš,” řekla tiše. Nebyla to tak úplně pravda, ale co jiného mu mohla říct?

„Buď upřímná, Carolyn. Copak jsi to nikdy nevycítila?”

Bože! povzdychla si zoufale. Jak by mohla zapomenout na ty neuvěřitelné, nádherné okamžiky, které v sobě vždycky nesly přídech něčeho naprosto neskutečného. Potlačovat v sobě pocity, které v ní Blake Courtland vyvolával, se pro ni stalo druhou přirozeností. Kdyby nebylo té tragédie, byl by teď ženatý. Krásná Amanda by ho od ní navždy odvedla. Láska není jen zdrojem požitku a radosti, uvědomila si Carrie smutně. Přináší s sebou i bolest a soužení.

„Nepopírám, že spolu dobře vycházíme,” připustila nervózně a v duchu se proklínala za to, že takhle zjednodušuje jejich vzájemný vztah. Ale byl to zoufalý pokus vrátit iniciativu zpátky jemu.

„Jak dlouho se vlastně známe?” zeptal se najednou.

„Myslím, že mi bylo pět, když jsme se seznámili,” řekla zasněně. „Jel jsi na nádherném plavém koni s bílou hřívou. Sehnul ses ke mně ze sedla a prohodil jsi pár slov s malým děvčetem od Donovanových. Připadal jsi mi tenkrát úžasný. Nepodobal ses vůbec nám, obyčejným lidem. Viděla jsem v tobě spíš boha.” Na chvíli se odmlčela a pak dodala trochu trpce: „Moc se toho nezměnilo.”

„S tím nesouhlasím,” ohradil se. „Hodně se změnilo. Nepodceňuj se, Carolyn. Nebyla jsi obyčejná tenkrát a nejsi taková ani teď. Bud k sobě upřímná.”

„Snažím se.” Smutně si povzdychla. „Ale pořád žijeme každý úplně jinak, Blakeu. Ty jsi člověk, který má všechno. Pro nás se stal život nekonečnou, tvrdou dřinou.”

„Myslíš, že to nevím?” zeptal se zamračeně. „Jsi nesmírně oddaná svému otci, Carolyn. A vzdala ses všech snů a plánů ve prospěch svých bratrů. Nezazlívám ti to. Ale nemůžeš se kvůli tomu připravit o vlastní štěstí. Musíš začít taky sama žít.”

Nad vším, co teď říkal, už mnohokrát přemýšlela sama. Ale přesto ji jeho slova zabolela. „Tak co bych měla podle tebe udělat?” zeptala se dotčeně.

„Zlobíš se? Máš dojem, že se moc vměšuju do tvých věcí?”

Okamžitě svých slov zalitovala. „Tolik nám pomáháš. Nechtěla jsem -”

„Nech těch zdvořilostních frází,” skočil jí do řeči. „Ale vždyť je to pravda, Blakeu. Vím, že tě tatínek požádal o půjčku. A taky vím, že jsi mu ji dal a ještě jsme ti ji nesplatili.”

„Ale nebudeš mě kvůli tomu nenávidět, že ne?”

„Ne. Jak tě něco takového může vůbec napadnout?”

„Někdy se stává, že člověk zatrpkne vůči tomu, ke komu se musel obrátit o pomoc.”

„Ne, Blakeu, tak to rozhodně není. Ale musím připustit, že mě to trápí.”

„A proto jsi vůči mně tak ostražitá? Je to tím?”

„Nerada si hraju s ohněm, Blakeu,” odpověděla vyhýbavě.

„I když je oheň pro tebe tak typický?” Sklouzl pohledem po jejích lesklých, temně zrzavých vlasech a jiskřivě zelených očích.

„Jsem opatrná.” Vrhla na něj zasmušilý pohled. „Že bys to přehlédl?”

„Myslím, že ne. Spíš si myslím, že tomu věnuju až příliš pozornosti. A zdá se mi, že je na čase -” Najednou se zarazil, protože někdo tiše vešel do dveří. „Diano, tak už jsi tady?” řekl a okamžitě vklouzl zpátky do svého uhlazeného společenského postoje.

„Odcházím, Blakeu,” podotkla zamračeně.

„Já taky,” řekla Carrie a docela ji překvapilo, že její hlas zní úplně normálně.

„Fajn. Doprovodím tě k autu.” Dianě rychle vešla do místnosti, postavila se na špičky a políbila Blakea na tvář. „Uvidíme se v sobotu,” zašeptala.

„Za předpokladu, že se sem nepřižene cyklon,” poznamenal věcně a pak se upřeně zadíval na Carrii. „Řekni Mickovi, že se u něj zastavím. I když budete mít lidi na výpomoc, čeká vás spousta práce.”

„Ještě jednou díky, Blakeu,” řekla Carrie vděčně. Všimla si, že do pokoje vešel sluha. Blake měl naléhavý telefon. Omluvil se a obě ženy spolu zamířily dolů po schodech.

„Nepožádala jsi Blakea zase o pomoc, že ne?” zeptala se Diane pohrdavě.

„Proč bych se ti s tím měla svěřovat?” odpověděla Carrie mírně.

„Neumíš si poradit sama? Blake má dost vlastních starostí a zodpovědnosti.”

„Tohle bylo naléhavé,” ohradila se Carrie stroze.

Diane na ni vrhla jízlivý pohled. „Spíš bych řekla, že jsi hledala jen další záminku, proč sem přijít.”

„Vážně?”

„Nehraj si na neviňátko. Znám tě moc dobře.” „Ale tobě do toho koneckonců nic není, nemám pravdu?”

„Samozřejmě že je,” řekla Diane klidně a pak najednou dodala: „Není to ještě tak dlouho, co zemřela Amanda.”

„Obávám se, že ti nerozumím,” podotkla Carrie dotčeně a zadívala se upřeně Dianě do očí.

„Neříkej, že jsi tak nechápavá. Myslíš, že jsem si nevšimla, jak se na Blakea díváš?”

„Obdivuju ho. Tím se snad nemusím tajit.”

„Kdyby nedošlo k té tragédii, vzal by si Amandu a měli by spolu děti. Chlapečka, který by vypadal přesně jako Blake, když byl malý,” pokračovala Diane neúprosně.

„Neznala jsem Amandu moc dobře,” řekla Carrie mírně. „Byla starší, ale připadala mi hezká.”

„Tak jak by na ni mohl zapomenout?” zeptala se Diane s trpkostí v hlase.

Carrie na ni vrhla lítostivý pohled. „Jsem si jistá, že na ni nezapomněl.” Naštěstí už došly až k džípu.

„Tak na ni nezapomeň ani ty. Nemysli si, že nepoznám prospěchářku, když na nějakou narazím.”

„Hrozně se mýlíš,” řekla Carrie. „Mimochodem, jak bys pak nazvala sebe? Nechala ses učesat přesně ve stylu Amandy. Myslela jsem, že je pro vás všechny bolestivé si ji takhle připomínat.”

Diane na ni vrhla rozhořčený pohled. „To je projev úcty! Důkaz, že na Amandu nikdy nezapomeneme.”

„Odpusť, ale mám asi trochu větší představivost.”

„Když už o tom mluvíme, Blakeovi se ten účes líbí,” usadila ji Dianě.

„Tomu nevěřím.”

„Protože nechceš. Vím, že se Amandě nemůžu nikdy vyrovnat, ani se mi nepodaří zaujmout její místo v Blakeově srdci. Ale byla mojí sestrou. Jsme si podobné. Bla-ke si to určitě uvědomí.”

Konečně se prozradila, pomyslela si Carrie v duchu. Zdálo se jí už dávno, že je Dianě Anthonyová do Blakea zamilovaná. Dokonce i v době, kdy byla její sestra ještě naživu.

„Teď mě omluv, Diano,” řekla mírně. „Musím se vrátit zpátky na plantáž.”

„Pole by bylo asi výstižnější označení, nemyslíš?” Dianě se jízlivě rozesmála. „Opravdové plantáže jsou mnohem větší než ta vaše.”

„Věř mi, že je to plantáž.”

„Jak myslíš. Tak sbohem.” Dianě začala předstírat přátelský tón. „Ráda jsem si s tebou popovídala. Neměla by ses tolik dřít. Jsi hrozně hubená. Já vím, máš problémy s otcem. Slyšela jsem, že to s ním jde prý pořád z kopce od té doby, co ti zemřela matka.”

Carrie tu bezohlednou poznámku úplně ignorovala. „ Ty určitě moc dobře víš, jaké to je, žít bez někoho, koho miluješ.” Nastartovala motor. „Máš pravdu. Amandě se nikdy nevyrovnáš.”

Ale ani pak Carrie neměla poslední slovo. Dianě odstoupila od džípu, ale tvářila se bezstarostně a sebevědomě. „Připadá mi, že mám mnohem vetší šanci než ty, drahá Carrie.”

Následující den ráno Michaelu Donovanovi ještě pořád nebylo natolik dobře, aby mohl jít dohlížet na sklizeň na své plantáži. Měl zjevně bolesti a na Carrii v jednom kuse úplně bezdůvodně křičel, takže se od něj radši držela co nejdál. Z města přijeli lidé najatí Blakeem, a pustili se do práce. Hustě pršelo a temné mraky na obloze byly předzvěstí blížícího se cyklonu. Během dopoledne jeden z pomocníků, kteří ještě neměli zkušenosti s hydraulicky ovládanými plošinami používanými při sklizni, utrpěl ošklivý úraz a museli k němu zavolat doktora.

Česáči přecházeli od jednoho stromu ke druhému a ručně trhali ovoce. Jak Carrie očekávala, spousta nováčků se popálila leptavou mízou. Ale aspoň nemuseli mít obavy, že úrodu zničí palčivé slunce. Prozatím bylo příjemně chladné a vlhké počasí, které dovolovalo česáčům pracovat nezvykle rychlým tempem. Všichni chápali naléhavost situace. Cyklon během noci změnil směr a pomalu, ale nezadržitelně se přesouval směrem k pobřeží.

Přerušili práci, teprve když se setmělo a nemohli už dál zůstat na polích. Carrie uvařila pro Franka a Bena vepřové se špenátem, které oba v mžiku zhltli. Pro sebe a otce ohřála těstoviny se salátem. Michael Donovan stejně v poslední době ztratil svou bývalou chuť k jídlu. Nejlepším zdrojem obživy se pro něj teď stala láhev whisky.

Carrie se později osprchovala a umyla si vlasy v koupelně, která sousedila s hlavní ložnicí. Patřila původně rodičům, ale po matčině smrti v ní otec odmítl dál spát. Odstěhoval se do prázdného pokoje a vyboural v něm zeď, která ho oddělovala od komory, aby získal víc prostoru.

Carrie se převlékla do čistého bavlněného trička a džin. Ve vlhku se jí vlasy zkroutily do spousty drobných kudrlinek. Chtěla si je svázat, ale pak se rozhodla, že je nechá rozpuštěné, aby pořádně proschly.

Když se pustila do mytí salátu u dřezu, dolehl k ní ze silnice zvuk přijíždějícího auta. Rychle si otřela ruce do utěrky a šla ke dveřím.

Blake.

Okamžitě jí poskočilo srdce vzrušením - jako vždycky. „Tati, přijel Blake,” zavolala.

„Usaď ho ke stolu, děvče. Hned jsem tam,” odpověděl.

Blake stál už na prahu. Měl na sobě nepromokavý kabát, který si hned svlékl, a vlasy i obličej se mu leskly kapkami deště.

„Donesu ti ručník,” nabídla se.

„Nemusíš. To je v pořádku,” odpověděl, vytáhl z kapsy kapesník a otřel si jím čelo i hlavu. „Obávám se, že bude ještě mnohem hůř.”

„Vypadá to tak.” Carrie se zadívala na obrovské kaluže vody na zahradě. „Pojď dál, Blakeu,” vyzvala ho a rychle za ním zavřela dveře. „Díky tobě jsme to dneska dobře zvládli. Všichni pilně pracovali. Jsme ti s tátou moc vděční.” Najednou si všimla, že se na ni upřeně dívá. „Děje se něco?” zeptala se nervózně.

„Máš nádherné vlasy,” podotkl tiše. Natáhl ruku a nechal si jeden dlouhý pramínek proklouznout mezi prsty.

Začervenala se a cítila, jak se jí začínají podlamovat nohy.

„Carolyn,” zašeptal něžně.

„Zdá se, že máš dneska obzvlášť dobrou náladu,” podotkla trochu rozechvěle.

„Mohlo by to mít něco společného s tebou.”

Nic na to neřekla, ale rychle se od něj odvrátila, aby si nevšiml jejích rozpaků.

„Nechtěl by sis sednout do kuchyně? Připravuju právě svačinu.”

„Rád. Aspoň se budu moct přesvědčit o tvém kuchařském umění.”

„Jsem docela dobrá kuchařka,” podotkla. „Ale tvému Kaiovi se nevyrovnám.”

„Kai si tím vydělává na živobytí,” poznamenal Blake věcně. „Než přišel ke mně, měl svou vlastní restauraci.”

„Posaď se,” vybídla ho Carrie, když spolu vešli do kuchyně. „Můžu ti něco nabídnout?”

„Studené pivo, jestli ho máš. Jsem už čtrnáct hodin nepřetržitě na nohou.”

„A nedáš si s námi svačinu?”

„Carolyn, myslel jsem, že se snad nikdy nezeptáš.” V očích se mu šibalsky zablesklo.

„Chceš říct, že bys rád zůstal?”

„Ano - pokud mě tu ovšem budeš chtít.”

Copak neví, jak moc bych si to přála? pomyslela si Carolyn. „Samozřejmě,” řekla nahlas s úsměvem. „Ale myslela jsem, že tě možná budou čekat doma,” dodala a udělala přitom nepatrný pohyb rukou, který okamžitě upoutal jeho pozornost.

„Jsi tak úžasně elegantní - když stojíš, když se pohybuješ, dokonce i když balancuješ na jedné noze. Vždycky mi připadá, jako kdyby ses chystala udělat arabesku.”

„Chtěl bys jednu vidět?” Dělala si legraci, ale v duchu si s vděčností vzpomněla na všechna ta léta, kdy na naléhání své matky studovala balet.

„Hrozně rád.”

„Myslíš to vážně?” zeptala se trochu překvapeně.

„Jistě. Proč o tom pochybuješ?”

„Nikdo mě o to ještě nepožádal. Většina lidí vlastně ani netuší, že jsem studovala balet.” Jednou rukou se opřela o kuchyňský pult a předvedla mu perfektní arabesku.

Blake nadšeně zatleskal. „Na jevišti jsem neviděl lepší. Ale vzpomínám si na jedno copaté děvče v trikotu.”

„To už je osm let,” řekla nostalgicky. „Maminka tvrdila, že když budu vysoká, musím mít správné držení těla.”

Sklouzl pohledem po její štíhlé postavě. „Hodiny baletu se nepochybně vyplatily.”

Atmosféra mezi nimi začala rychle houstnout. „Jak si mám poradit s tolika komplimenty?” zeptala se.

„Přijmi je se stejným půvabem, s jakým děláš všechno ostatní. Nebo mi zkus na oplátku říct taky něco hezkého,” vybídl ji s úsměvem.

„To nebude těžké,” odpověděla vážně. „Jsi ten nejlepší soused, kterého bychom si mohli přát. Opravdu to tak myslím, i když vím, že to vždycky nedávám najevo.”

„To je všechno chvályhodné, Carolyn, ale nemohla bys přidat něco trochu osobnějšího!”

Překvapeně se na něj zadívala. „Nedovedu si představit život bez tebe,” řekla bezděčně, ještě dřív, než stačil zapracovat její obranný systém. Můj Bože! povzdychla si zoufale. Co jsem to řekla?

„To je na začátek velmi působivé,” usmál se Blake spokojeně. „Jde jen o to, jestli to myslíš vážně.”

Napětí mezi nimi čím dál víc narůstalo. Carrie se obrátila ke kredenci, aby se trochu uklidnila, a vyndala z něj talíře.

„Tak co?” vybídl ji nedočkavě.

Ztěžka polkla. „Myslím to vážně.”

„A v čem konkrétně si neumíš život beze mě představit?” naléhal na ni.

„O co se to snažíš, Blakeu?” zeptala se tiše.

„Přimět tě postavit se tváří v tvář realitě,” odpověděl klidně.

„Myslím, že s tím nemám problémy,” odpověděla vyhýbavě. „Mám o tobě úplně jasnou představu. Patříš do jiného světa. Jsi výjimečný člověk, majitel obrovské farmy. Celá tvoje rodina je na tebe pyšná. Všichni tě zbožňují. A musím dodat, že oprávněně. Jsi Blake Courtland. Máš všechno, co si můžeš přát.”

„Myslíš?”

„Vím to.” Bezděčně si přitiskla ruku na srdce. „Potkala tě ošklivá tragédie, která zmařila tvoje sny. Ale povznesl ses nad svou bolest. Připadá mi, jako kdybych byla ještě pořád tou malou Carrií Donovanovou, dítětem, ke kterému jsi býval vždycky tak milý. Obyčejným děvčetem z plantáží. I když jsi mi vlastně nikdy neřekl Carrie. Ani jednou.”

„Carolyn je krásné jméno,” podotkl. „Jsi atraktivní mladá žena. A taky vysoce inteligentní. Tvoje matka na tebe byla moc pyšná.”

„Hrozně mi chybí.”

„Já vím,” řekl tiše. „A taky vím, že by si nepřála, abys promarnila celý život.”

„Domníváš se, že to dělám?” zeptala se trochu dotčeně.

„Jsi stvořená pro manželství, Carolyn,” odpověděl. „Aby ses stala manželkou a matkou. Měla vlastní domov. Potřebuješ někoho, kdo by tě miloval a uměl ocenit všechno, co mu můžeš nabídnout.”

Srdce se jí divoce roztlouklo. „Jednou třeba potkám svého prince. Nebo si on najde mě.”

„Nic jiného mu nezbyde, jestli neotevřeš oči. Podívej se na mě, Carolyn.”

„Myslím, že se na to musím duševně připravit,” odpověděla rozechvěle.

„Čeho se bojíš?”

Zadívala se upřeně do jeho safírově modrých očí. „Přijmout něco, s čím si nedokážu třeba poradit.” Odevzdat se ti. Možná navždy. Vždycky v Blakeovi viděla symbol moci a prestiže. A je tu přece ještě pořád Dianě Anthonyová, která už tak dlouho čeká na svou příležitost.

„Kam se poděla tvá odvaha?” podotkl jízlivě.

„Možná se snažím jen vyhnout něčemu, co s sebou přináší příliš velké riziko.”

„Jaké konkrétně? O čem to teď mluvíš?”

„Nechci vás rušit,” ozval se najednou Michael Donovan ze dveří a sklouzl potměšilým pohledem z jednoho na druhého.

„Máme návštěvu, tati.” Carrie se přinutila aspoň trochu ke klidu.

„A velmi vítanou. Blakeu, rád tě vidím.”

Blake vstal a oba muži si podali ruce.

„Carolyn mě pozvala na čaj, Micku. Doufám, že ti to nevadí.”

„Je to čest.” Vybídl Blakea rukou, aby se posadil. „Musím ti osobně poděkovat za pomoc, kterou jsi pro nás obstaral.”

„To byla maličkost, Micku - pokud byla účinná.”

„Nesmírně. Co budeme mít dobrého, Carrie?” Michael Donovan vzal svou dceru kolem pasu a vůbec ho nepřekvapilo, že se celá chvěje.

„Těstoviny, tati, a zeleninový salát.” Na okamžik se o něj opřela.

„V tom případě bych měl přinést láhev vína. Je dobré mít příjemnou společnost.”

Jedli v jídelně, kde Carrie rychle prostřela a vyzdobila stůl velkou malovanou vázou se žlutými růžemi.

Otec po dlouhé době jedl zase s chutí. Očividně se s Blakeem dobře bavil. Carrie je oba sledovala se smíšenými pocity. Tatínek byl přesvědčený o tom, že se o ni Blake zajímá. A teď se ukázalo, že je to pravda. Mám strach z našeho měnícího se vztahu? ptala se sama sebe. Nebo se bojím uskutečnit svůj dávný sen?

Vypili kávu a za hodinu Blake vstal od stolu se slovy, že se u nich zastaví někdy během následujícího dne. Michael Donovan ho šel vyprovodit.

Ráno ještě pořád pršelo, ale všichni muži do jednoho byli připraveni pokračovat dál se sklizní, kterou jim bohužel nebylo souzeno dokončit. V poledne přišel na pole Michael Donovan a v obličeji měl zachmuřený výraz. „Očekávají se nebezpečné větry,” řekl Carrie krátce předtím, než o vážné situaci odešel informovat česáče.

Cyklon Anita během dne čím dál víc nabíral na síle. Bylo téměř jisté, že přijdou přinejmenším o desetinu úrody, ale v silných náporech větru začínala být práce nebezpečná. Odpoledne se na plantáži objevil Blake. Hned vyhledal Carrii. Našel ji celou vyčerpanou a promočenou na kost. Vzal ji pevně za ruku, aby jí zabránil pokračovat v práci.

„Musíš to zastavit, Carolyn. Počasí je čím dál horší. Vzduchem létá spousta větví a sutin. Kde je k čertu Mick?” Rozhlédl se kolem sebe.

„Táta se musel vrátit zpátky domů,” vykřikla Carrie hlasitě, aby přehlušila kvílení větru. „Nevím, co s ním je. Nikdy mi nic neřekne.”

„S tou prací se musí přestat,” zopakoval Blake rozhodně. „Jsi na pokraji zhroucení. Řeknu mužům, aby šli domů. Budou rádi.”

„Povím jim to sama.” Tvrdošíjně se chtěla otočit, ale místo toho se jen zapotácela.

„Počkej tady na mě,” přikázal jí rezolutně, opřel ji o dřevěnou rampu a odešel.

Během několika minut začali jeden po druhém přicházet česáči a uklízet nářadí. Pak se rozběhli ke svým autům a dodávkám. Očividně spěchali, aby byli co nejdřív doma a mohli zabezpečit proti větru svá vlastní obydlí.

Frank s Benem odcházeli z pole poslední, protože bylo jejich povinností zkontrolovat odevzdané nářadí a uzamknout kůlny. Vítr sílil každou vteřinou. Carrie musela uznat, že Blake udělal správnou věc. Měla se tak rozhodnout sama, ale byla fyzicky tolik vyčerpaná, že už neměla ani sílu rozumně uvažovat.

„Půjdeme dovnitř.” Blake ji uchopil kolem pasu a přitiskl si ji k sobě, aby ji ochránil před listím a větvemi, poletujícími ve větru.

Když se ocitli na poloviční cestě mezi plantáží a statkem, z jedné kůlny se najednou bez varování utrhl plát vlnitého plechu a začal se hnát směrem k nim - jako nějaká smrtonosná zbraň, vržená obrem.

Blake ho uviděl první, a proto bylo na něm, aby se okamžitě rozhodl - bud utíkat dopředu, nebo zpátky ke stromům. Zdálo se, jako kdyby vítr přicházel ze všech stran. V duchu doufal, že se mu díky dlouholetým zkušenostem podaří odhadnout správně jeho hlavní směr. Rozběhl se do zahrady, co nejdál z dosahu letícího plechu, a Carrie neúprosně táhl za sebou.

Cítila, jak v ní narůstá strach a panika. Při podobné nehodě před pár lety přišel o život jejich soused.

Najednou ji Blake prudce strhl k zemi a svým pevným svalnatým tělem ji přitiskl do mokré trávy ve snaze aspoň trochu ji ochránit. Stříbrný plechový plát za okamžik kousek od nich narazil do boční stěny obrovského přístřešku, používaného k parkování. Teprve pak Blake opatrně zvedl hlavu.

„Co se to tady k čertu děje?” vybuchl. „Mick měl tu střechu opravit.” Zadíval se upřeně Carrii do obličeje. Měla zavřené oči a byla bílá jako křída. Odhrnul jí pramínek mokrých vlasů z čela a zeptal se ustaraně: „Jsi v pořádku?”

„Ano,” vydechla tiše a nepatrně se pohnula. Co teď? pomyslela si v duchu, když na sobě ucítila Blakeův planoucí pohled. Co udělal její otec s penězi, které mu Blake půjčil? Bylo to pro ni všechno tak ponižující…

„Nemůžeš tady zůstat ležet.” Blake rychle vstal a pomohl jí na nohy. „Odvedu tě do domu a pak se postarám o ten kus plechu. Musí se pořádně upevnit, nebo se utrhne znovu.”

„Nic neříkej, Blakeu, prosím,11 zašeptala.

Na okamžik zaváhal. Nechtěl ji ještě víc rozrušit. „Carolyn, Mick se sebou musí něco udělat.”

„Já vím, ale teď s tím nezačínej.”

„S čím, proboha?” zeptal se drsně.

„Jsi rozzlobený.”

„A je na tom něco divného? Možná že Mick ztratil chuť do života, ale musí mu záležet na tobě. A ty jsi už u konce svých sil.”

„Jsem jen unavená a mokrá, nic víc. Nedělej si se mnou starosti. Dojdu domů sama. Kdybys mohl uklidit ten plech, byla bych ti moc vděčná. Můžeš ho dát třeba do garáže. Není zamčená.”

Blake si pro sebe jen něco tiše zamumlal a odešel.

Carrie se převlékla do suchých šatů a pak se šla podívat za otcem. Ležel v posteli a měl zavřené oči.

„Tati?” zavolala na něj tiše.

„Co je? Děje se něco?” Snažil se posadit.

„Nic. Jen jsme museli kvůli větru zastavit práci. Je ti něco, tati? Musíš mi to říct.”

„Jsem nemocný,” odpověděl tiše.

Carrie se nad ním sklonila a pátravě mu pohlédla do obličeje.

„Co tě bolí?”

„Celé tělo.” Michael Donovan se trpce usmál. „Mohl bych mít jakoukoli nemoc. Nedá se říct, že bych o sebe nějak zvlášť pečoval.”

Carrie mu sáhla na čelo. Bylo úplně studené.

„Ale teď už mě nic nebolí. Asi to byly ty zatracené žlučové kameny. Vzpomínáš si, že jsem si je měl nechat vyoperovat?”

„Měl jsi udělat spoustu věcí, tati, ale nikdy ses k nim nedostal. Myslím, že bychom tě měli dostat co nejdřív do nemocnice. Kdybys dostal záchvat, až sem dorazí cyklon, bylo by to zlé. Ta bolest může být nesnesitelná.”

„Já vím o bolesti všechno, má drahá.” Otec se smutně usmál.

„Ale přesto si nemůžeš dovolit chovat se nerozumně. Kromě toho jsi mě vyděsil k smrti.”

„Snad mi Bůh odpustí,” řekl Michael Donovan s povzdechem. „Jsi mi dcerou i synem, Carrie. Tolik se dřeš.

Jen se na sebe podívej! Jsi kost a kůže. A vlasy máš úplně promočené.”

„Venku prší, tati,” odpověděla trpělivě. „Je tu Blake.”

Michael Donovan ztuhl. „Tady v domě?”

„Venku dává něco do pořádku.”

„Frank s Benem něco zanedbali?”

„Ne. Možná, že jsme jen nebyli dost opatrní. Hned tu bude.”

„Řekni mu, že jsem nemocný,” řekl tiše.

„Už jsem mu to pověděla. Ale znáš snad Blakea už natolik dobře, že nečekáš, že jen pokývne hlavou a odejde?”

„Tohle je můj dům,” ohradil se chabě. „Co to se mnou je, holčičko?”

„Nemám tušení. Ale musíme to co nejrychleji zjistit. Bojím se o tebe, tati,” řekla Carrie tiše.

„Běž za Blakeem, drahoušku. A všechno mu vysvětli.”

„Bude si myslet totéž co já, tati. Musíš se nechat vyšetřit. A dneska. Venku bude čím dál hůř.”

„Budu v pořádku,” snažil se ji uklidnit Michael Donovan, ale neznělo to moc přesvědčivě.

„Hned se vrátím,” slíbila Carrie.

Blake stál v hale. Plášť do deště nechal na verandě. „Co je s Mickem?” zeptal se úsečně.

„Nevím. Tvrdil, že měl bolesti, ale už ho přešly. Nevěřím mu. Mohl by to být žlučník. Měl jít už před dvěma lety na operaci.”

„V tom případě bychom ho měli co nejrychleji dostat do nemocnice. Dřív, než bude nemožné někam jet.”

„Mohl bys s ním promluvit? Od tebe si možná nechá říct.”

„Aspoň někdo.” Blake s ní zamířil k ložnici. Stačil mu jediný pohled na Donovanovu bledou, ztrhanou tvář, aby řekl rozhodně: „Micku, takhle to nemůžeš nechat. Carolyn si s tebou dělá starosti. A já taky.”

„Co navrhuješ?” zeptal se tiše.

„Rychlý převoz do nemocnice. Carolyn ti sbalí pár věcí a pojedeme. Jde tu teď o tvůj život.”

„Odvezeš mě tam?” zeptal se Michael Donovan a zdálo se, jako kdyby se mu ulevilo.

„Můžu ho tam vzít já, Blakeu,” nabídla se Carrie.

Blake na ni vrhl rozzlobený pohled. Vypadalo to, že mu došla trpělivost.

„Carolyn, o tom nechci ani slyšet. Možná by bylo dokonce lepší, kdybys zůstala doma v bezpečí.”

„V žádném případě!” řekla rezolutně. „Sbalím pár věcí do tašky a za pět minut můžeme jet.”

Byla to hrozná cesta a ještě horší byla ta zpáteční - ve tmě a mlze. Michaela Donovana přijali na pozorování a doktor si spokojeně mnul ruce. Věděl, že tentokrát mu jeho vzpurný pacient už neunikne.

Blake zastavil s dodávkou dole pod schody a oba dva se rychle rozběhli k verandě. Déšť jim bičoval do zad.

Elektřina ještě fungovala. Carrie rozsvítila a Blake rychle zabouchl dveře před nápory větru. Do domu už vnikla voda. V tenkých pramíncích tekla po naleštěné podlaze a vsakovala se do koberce.

„Carolyn, nemůžu tě tady nechat,” řekl naléhavě.

Prošla mezitím halou k obývacímu pokoji, aby tam rozsvítila. Otočila se a vypadala najednou hrozně křehce a zranitelně. „Udělal jsi všechno, co jsi mohl, Blakeu. Musíš jet teď domů. Nemůžu tě zdržovat od tvých vlastních povinností. Bojím se, že tě čeká zlá cesta.”

„Radši bych měl domů zavolat - pokud vůbec dostanu spojení.” Zamířil k telefonu a zatvářil se docela překvapeně, když se ve sluchátku ozval oznamovací tón.

„Zkontroluju zadní část domu,” řekla Carrie. Chtěla ho nechat o samotě.

Za pár minut za ní Blake přišel. Zavírala právě okenice.

„Udělám to sám. Jsi tak slabá, že by tě mohl vítr odfouknout.” Na chvíli se odmlčel a pak dodal nezvykle nervózně: „Vypadá to, že budeš mít dneska večer společnost.”

„Chceš říct, že tu zůstáváš?” zeptala se s tlukoucím srdcem.

Upřeně se na ni zadíval. „Není to důvod ke znepokojení, že ne? U Bangary spadl přes cestu velký strom. Prý jen těsně minul elektrické vedení. Nechtělo by se mi odsud jít domů pěšky.”

„To jistě ne,” přikývla chápavě, ale v duchu byla bez sebe úzkostí. „V každém případě je jízda po silnici teď nebezpečná. Moc mě to mrzí, Blakeu.”

„Proč se omlouváš? Copak si stěžuju?” zeptal se trochu příkře.

„Měl bys na to právo. Nevím, jak ti mám poděkovat,” dodala tiše. „Zachránil jsi mi život.”

„Neznamená to, že jsou spolu naše duše navždy spojené?”

„Někteří lidé tomu věří.”

„Ty ne?”

Napětí mezi nimi se každou další vteřinou čím dál víc stupňovalo. Zoufale toužila po jeho dotyku. Celé tělo se jí nekontrolovatelně chvělo. Byli tu sami, oba dva otřesení událostmi dne. Mohlo by se stát cokoli.

Mlčky se na ni zadíval.

A pak se najednou celý dům ponořil do tmy.

„Bože!” vykřikla zmateně.

„To nic. Takové věci se ve vichřici občas stávají.” Blake zalovil v pravé kapse saka, vytáhl z ní malou baterku a rozsvítil ji. „Ted bys mi mohla říct, že máš připravené všechny nejnutnější věci pro případ nouze.”

S úsměvem přikývla. „Asi jsem nějak tušila, že se tohle stane.”

„Znamená to snad, že jsi zařídila, aby spadl přes cestu ten strom?”

Věděla, že si ji jen dobírá, ale byla tak rozrušená, že odpověděla tiše: „Nikdy bych neudělala nic, co by tě uvrhlo v nebezpečí.”

„Ale děláš to - ať chceš nebo ne.”

Carrie se rychle obrátila k odchodu, ale Blake jí byl těsně v patách. V kuchyni položila na stůl malou brašnu. Byly v ní základní zdravotní potřeby, svíčky, petrolejová lampa, plechovky s jídlem, otvírák a náhradní oblečení pro ni i pro otce.

Blake rozsvítil petrolejku a po místnosti se rozlilo příjemné zlatavé světlo.

„Radši by ses měla svléknout z těch mokrých šatů,” nařídil jí úsečně. „Ale pořádně se oblékni. Bůh ví, co můžeme dneska večer čekat.”

Nemluví teď o cyklonu, uvažovala Carrie v duchu, okamžitě naladěná na jeho vlnovou délku. „A co ty?” zeptala se ustaraně a sklouzla pohledem po jeho širokých, rovných ramenou, úzkém pasu a dlouhých nohou.

„Se mnou si nedělej starosti,” odpověděl trochu netrpělivě. „Jen si sundám sako. Moje pláštěnka byla rozhodně mnohem účinnější než ta tvoje.”

„Tomu se nedivím. U mojí chybí většina knoflíků.”

„Obstarám ti novou,” řekl stroze.

„Zlobíš se na mě, Blakeu?” zeptala se váhavě. „Kvůli tomu, že jsi tady musel zůstat?”

Vrhl na ni letmý pohled. „Nebuď směšná.” Podal jí svícen. „Nebudeš se bát jít do ložnice sama?”

„Ne,” ujistila ho rozhodně.

V pokoji bylo nesnesitelné horko a vlhko. Za normálních okolností by tu naplno běžely stropní ventilátory, ale bez elektřiny to bylo nemožné. Rozhodla se pro bavlněnou košili bez rukávů a šortky, protože v čemkoli jiném by jí bylo vedro. I košili si uvázala jen v pase na uzel, místo aby ji zastrčila dovnitř. Na nohy si obula tenisky, vlasy si vysušila ručníkem a nechala je rozpuštěné.

Když se vrátila zpátky do kuchyně, Blake už mezitím prostřel k jídlu. „Radši bychom se měli trochu najíst,” poznamenal věcně a pak zvedl hlavu. Pomalu sklouzl pohledem po jejím štíhlém, půvabném těle. „Nemohla sis na sebe vzít něco trochu míň vyzývavého?” zeptal se ochraptěle.

Zmateně se na něj zadívala. „Neměla jsem v úmyslu vypadat vyzývavě.” „A tomu mám věřit?”

Začervenala se. „Blakeu, prosím. Je hrozné horko.”

„Nemusíš se mi ospravedlňovat,” řekl jí. „Koneckonců, učarovala jsi mi už dávno předtím.”

„Nevzpomínám si,” odsekla Carrie.

„Vážně! Na večírku v country klubu ti to hrozně slušelo.”

„A já jsem si myslela, že máš oči jen pro Dianu.” Jakmile to jméno vyslovila, poznala, že udělala chybu.

Na okamžik mezi nimi zavládlo napjaté ticho a pak Blake stroze odpověděl: „Budu se tvářit, že jsem tu hloupou poznámku neslyšel.”

„Co si dáme k jídlu?” změnila rychle téma a zamířila k ledničce. Vůbec ji nepřekvapilo, když jí Blake neuhnul z cesty.

„Jsi nervózní?” zeptal se tiše.

„A divíš se? Schválně se mě snažíš vyvést z míry.”

„Ale no tak! Buď aspoň jednou upřímná.”

„Může za to ten zatracený cyklon. A vedro. Mám dojem, že z toho všeho snad zešílím. A ty by ses mohl přestat pořád tak nemožně usmívat,” dodala trochu prudce.

„Promiň,” řekl upjatě. „Jsi přetažená.”

„A nebuď ke mně pořád tak milý.”

„Tak já se odstěhuju na opačný konec stolu. Bude ti to vyhovovat?”

„Neber mě vážně, Blakeu,” řekla omluvně. „Jsem z toho všeho už hrozně nervózní.”

„To je pochopitelné. Nemám v úmyslu využít situace.”

Během jídla Blake několikrát vstal, aby šel zkontrolovat dům. Byl sice postavený tak, aby odolal případným cyklonům, ale přesto sténal jako nějaké obrovské trpící zvíře.

„Tu místnost pod koupelnou jste ještě nenechali opravit, že ne?” zeptal se po své poslední obchůzce. Carrie svěsila hlavu. „Ne.”

„Střecha by mohla spadnout,” upozornil ji otevřeně. „Myslíš, že mě to nenapadlo?” „Řekl bych, že nám nezbývá nic jiného, než se začít modlit.”

„Bůh ví, co táta dělá s penězi,” řekla Carrie místo omluvy.

„Já ti nic nevyčítám, Carolyn. Snažíš se, jak můžeš.” Pustil kapesní rádio. „Uvidíme, jestli se nedozvíme něco nového. Ale i kdyby se cyklon tomuhle místu vyhnul, stejně vítr pořádně pocítíme.”

„Měl bys být teď v Courtland Downs, kam patříš,” řekla ztrápeně. „Co když se tam něco stane?”

„Mám tam dost lidí, aby se o všechno postarali. Chci být tady s tebou.”

Z rádia se bohužel nedozvěděli jedinou informaci, protože se odtud ozývalo pořád jen hlasité šumění. Carrie sklidila talíře ze stolu a pak s lampou v ruce odešli do obývacího pokoje.

Do střechy bubnoval déšť a okenice hlasitě skřípaly pod nápory větru. Bez Blakea by se tu Carrie určitě bála. Ale takhle místo strachu cítila jen zvláštní napětí.

Ležela na pohovce, ale nemohla usnout. Celý dům sténal, jako kdyby se měl každou chvíli zřítit. Blake seděl v křesle naproti ní. Oba mlčeli.

Kolem druhé hodiny se cyklon dočasně utišil. Ale bylo to zlověstné ticho, předzvěst budoucí zkázy.

Carrie se najednou polekaně zvedla na pohovce. Kde je Blake? Vstala - a právě v tom okamžiku vichr udeřil znovu ničivou silou. Prorazil jedny okenice a vnikl dovnitř místnosti. Carrie něco udeřilo do ruky. Byl to rám obrazu. Ale vzápětí už ji Blake držel pevně kolem pasu a táhl ji rychle zpátky ke kuchyni, nejpevnější části domu. Bez dlouhého rozmýšlení přisunul ke zdi těžký starý cedrový stůl a strčil ji pod něj. Dotkla se paže a ucítila na prstech lepkavou krev. Blake se taky přikrčil k zemi, ale byl příliš vysoký na to, aby se pokoušel ukrýt pod masivním stolem.

Slyšeli, jak se vítr prohání místnostmi. Bude ještě vůbec tenhle dům stát, až to peklo skončí? pomyslela si Carrie zoufale. Odněkud k nim dolehl zvuk tříštícího se skla a pak hlasitá rána. Blake vstal, rozhodnutý zjistit, co to bylo.

„Zůstaň tady,” vykřikla. Co kdyby se mu něco stalo? Odhodlala se vylézt ven zpod stolu a vydala se za ním.

„Zůstaň schovaná,” zavolal na ni rozzlobeně a popadl ji v hale za ruku.

„Nechci, aby ses zbytečně poranil.”

„Nic se mi nestane,” uklidnil ji a opřel ji o zeď. „Bože,” zamumlal tiše. „Máš na paži krev. Proč jsi mi nic neřekla?”

„Nebolí to.”

„Pak se na to podívám. Chvíli tady na mě počkej.”

„Bud opatrný.” Tentokrát se ho už nesnažila zastavit, protože pochopila, že by to bylo marné.

O něco později si Carrie uvědomila, že nápor větru zeslábl, i když pořád lilo jako z konve. A všude byla úplná tma. Neviděla Blakea, dokud nestál až těsně u ní a pevně ji neobjal.

„Přečkáme to,” řekl konejšivě. „Nejvíc to odnesla koupelna. Větve stromu tam prorazily okno. Vrátíme se zpátky do kuchyně, Carolyn. Musím se ti podívat na tu ruku.”

Když jí ránu čistil a obvazoval, Carrie se na chvíli zatočila hlava.

„Jsi v pořádku?”

„Jsem,” odpověděla tiše. „Až tohle skončí, budu ti muset pořádně poděkovat za všechno, co pro nás děláš.”

Usmál se. „Stačilo by mi, kdybys zůstala schovaná vždycky, když tě o to požádám.”

„Já vím. Jsi panovačný muž.”

„A ty hrozně nerada moje příkazy posloucháš.”

„Měla jsem o tebe strach, Blakeu.”

„To rád slyším.” Upřeně se na ni zadíval a okamžitě si všiml, jak vyčerpaně vypadá. „Co kdyby sis na chvíli lehla?”

Zavrtěla hlavou. „Neusnula bych.”

„Ale jsi hrozně bledá a ta rána je docela hluboká. Nemám ti přinést prášky proti bolesti?”

Přikývla. „Jsou za tebou v kredenci.”

Podal jí dvě tabletky se sklenicí vody. „Tak pojď, Carolyn,” vybídl ji, když se napila. Natáhl ruku, aby jí pomohl, ale ucukla před ním - ze strachu, aby nepoznal, že se celá chvěje.

„Nemáš se čeho bát,” řekl ochraptěle.

„Promiň. Polekal jsi mě.” Zoufale se snažila vydolovat ze sebe omluvu.

„Neměl jsem v úmyslu odtáhnout tě do ložnice,” řekl trpce.

„Řekla jsem, že se omlouvám, Blakeu,” zopakovala ještě jednou kajícně. „Zareagovala jsem přehnaně.”

„Tomu nevěřím,” odpověděl stroze. „Pořád se něčeho bojíš. Ale nedokážeš se k tomu přiznat.” Na chvíli se odmlčel. „Nevím, jak dlouho tohle ještě vydržím,” povzdychl si vyčerpaně.

Oči se jí zalily slzami. „Nemusíš se mnou vůbec být.”

„Jenže já chci. Myslel jsem, že to víš, Carolyn.”

„Nemůžu dělat všechno, co chceš, Blakeu,” řekla tiše.

„A co podle tebe chci?” zeptal se vyzývavě. „Milostný poměr? Tajnou lásku? Malou Carrie Donovanovou jako svou milenku?”

„Proč ne?” odsekla prudce. „Nejsem Diane Anthonyová. Nemůžu tak snadno zaujmout místo ve tvém světě.”

Vrhl na ni planoucí pohled. „Myslím, Carolyn, že jsem s tebou vždycky jednal s úctou,” ohradil se rozzlobeně. „Nebo snad ne?”

Byla to samozřejmě pravda. Co to do mě proboha vjelo? pomyslela si, nahlas však řekla: „Prosím tě, teď se mě na nic neptej. Jsem vyděšená z toho, co se děje venku.”

„K čertu s vichřicí. Proč bychom si všechno nemohli konečně vyříkat? Pak tě nechám o samotě - protože se mi zdá, že to je to jediné, co si přeješ.”

A potom ji objal pevně kolem pasu a přitáhl si ji k sobě. „Cekal jsem celá léta, abych tě mohl políbit,” řekl tiše.

Když se dotkl jejích rtů, Carrii se podlomila kolena. Konečně přišla ta chvíle, o které snila celý život. Líbal ji znovu a znovu, dával jí jeden vášnivý polibek za druhým. Čas jako by se najednou úplně zastavil. Zoufale po něm toužila. A jakmile se jí dotkl, nic už nebylo jako dřív. Měl nad ní tak silnou moc, že si byla jistá, že by souhlasila se vším, co by chtěl.

Když uchopil do dlaní její ňadra, zaplavila ji vlna vzrušení, ale zároveň obrovská panika. Nějaký vnitřní instinkt jako by jí říkal, že taková vášeň pro ni může být nebezpečná. Bude za ni muset zaplatit. Cítila však, že už je úplně ztracená.

„Blakeu,” zašeptala rozechvěle.

„Jsem tady.” Zvedl hlavu a odhrnul jí něžně pramínek vlasů z čela.

„Víš, co se mnou děláš?”

„Ať je to cokoli, jsem rád.”

„O něčem takovém jsem nikdy nesnila,” zašeptala a dotkla se konečky prstů jeho rtů. „Že to bude takové?” Přikývla a položila mu hlavu na rameno.

„Myslím, že já jsem to vždycky věděl,” řekl tiše. „Že milování s tebou bude nádherné.”

Přitiskla se k němu. Tolik po něm toužila. A dům byl úplně prázdný. Nikdo by se o tom nedozvěděl.

U Blakea však nakonec zvítězil smysl pro čest nad touhou. Ještě jednou ji vášnivě políbil a pak ji pustil. „Tohle je možná ta nejnezištnější věc, jakou jsem kdy udělal,” řekl tiše. „Ale bůh ví, že bych nikdy nemohl zneužít tvojí důvěry.”

„Můžeš mít kteroukoli ženu,” řekla tiše.

Upřeně se na ni zadíval. „Ale já chci tebe.”

Už o tom nepochybovala. Ale v jaké roli? Ať byla jeho vášeň jakkoli silná, nebyla to láska. Ani oddanost na celý život.

TŘETÍ KAPITOLA

Když se probudila, ještě pršelo a v ložnici bylo hrozné vlhko. Znovu se jí vybavily události z uplynulé noci a okamžitě jí zčervenaly tváře. Měla pocit, jako kdyby byl i teď Blake pořád vedle ní. Cítila na sobě jeho pevné, svalnaté tělo, dotyk jeho rtů a rukou, i jeho mužnou vůni.

Když usnula, musel se k ní vrátit, protože měla přes nohy přehozenou tenkou deku. Odsunula ji stranou a šla ke dveřím. V domě bylo hrobové ticho. V kuchyni na stole našla Blakeův vzkaz. Vzala ho do ruky a chvíli se kochala pohledem na jeho úhledný, sebejistý rukopis. Psal jí, že telefonní spojení i elektřina už zase fungují. V Courtland Downs je prý všechno v pořádku. U Bangary už odklidili strom z cesty. Ozve se jí během dopoledne. A svůj vzkaz zakončil větou: „Nebyl to žádný sen.”

Carrie lístek přeložila a zasunula si ho opatrně do kapsy. Jednou si ho možná nechám zarámovat, napadlo ji.

Venku ještě pořád pršelo, ale už zdaleka ne tolik jako předešlý den. Než Blake odešel, stačil ještě otevřít okenice, a do všech pokojů teď proudil svěží, chladný vzduch. Dokonce odstranil větve, které prorazily okno v koupelně, a zavěsil do okenního rámu nepromokavou plachtu.

Na zahradě byla tráva úplně slehlá a plná pestrobarevných květů. Ale plantáž vypadala z dálky úplně stejně jako kdykoli jindy.

Carrie zamířila do haly a vytočila číslo do nemocnice, aby se zeptala, jak to vypadá s tatínkem. Sestra jí řekla, aby chvíli počkala. Nakonec přišel k telefonu jeho doktor a rozhněvaně jí oznámil, že otec se jednoduše sbalil a odešel.

„Jakmile jsme ho zbavili bolesti, zmizel,” stěžoval si. „Ale podařilo se nám aspoň vzít mu vzorek krve a udělat ultrazvuk. Výsledky ještě nemáme. Ale jednou se mu to vymstí, Carrie. A pořádně,” dodal. Nezbylo jí nic jiného než s doktorem souhlasit.

V devět hodin se otec vrátil domů. Přemluvil personál v sanitce, aby ho odvezli.

„Stačilo by jen, abys tam zůstal jeden nebo dva dny, ta-ti,” řekla Carrie vyčítavě, když mu vařila čaj. „Z nemocnice se nedá odejít, kdykoli se člověku zlíbí. Doktor Richards byl docela rozzlobený.”

„To chápu,” uznal Michael Donovan, „ale nemusím mu splnit každé jeho přání. Chtěl mě poslat na endoskopii.”

„Ale tati, vůbec by tě to nebolelo. A jsi přece tak odvážný.”

„Ale ne když se mi chystají strkat něco do krku,” odpověděl se zívnutím otec. „Kromě toho jsem si dělal starosti s tebou. Musela to pro tebe být krušná noc.”

Carrie zaváhala jen na okamžik. „Byla, ale mohla být ještě mnohem horší - kdybych byla sama. Blake tu musel zůstat - u Bangary spadl přes cestu strom.”

„Hm,” pokýval Michael Donovan hlavou a upřeně se zadíval na svou dceru. „Jseš si jistá, že to Blake nezařídil?”

„Tati!”

„A proč ne? Je to ten nejlepší organizátor, kterého znám. A myslím, že čekal celá léta, aby s tebou mohl být konečně sám.”

„To je nesmysl,” odpověděla Carrie zamračeně.

„Kdepak.”

„Nemá jen tak pro nic za nic pověst charakterního člověka.”

„Chceš tím říct, že se tě nepokusil ani políbit?” zeptal se Michael Donovan nevěřícně.

„Dal mi jen pusu na dobrou noc,” zalhala pohotově. „Tomu nevěřím. Líbí se ti, vid?”

Carrie po chvíli váhání přikývla. „Moc.”

„Jsem si jistý, že tvoje matka by proti tomu nic neměla, a já s Blakeem taky vycházím dobře,” podotkl otec vážně.

„Nenabídl mi sňatek, tati.”

„Ale nediv se, kdyby o tom uvažoval,” řekl Michael Donovan. „Bude vám to spolu skvěle fungovat. On získá krásnou manželku a zdravé děti a ty tolik peněz, kolik si jen budeš přát.”

„Peníze nejsou všechno.”

„Samozřejmě že jsou!” odsekl Michael Donovan. „Kromě toho se o mě musí přece na stará kolena někdo postarat.”

„Měl by ses o sebe nejdřív začít víc starat ty sám, tatí,” řekla Carrie vyčítavě a políbila ho na čelo.

Blake přijel až pozdě odpoledne a byl k smrti unavený, protože strávil celý den v sedle. Stejně jako Carrie i jeho znepokojil útěk Michaela Donovana z nemocnice, ale nijak ho jeho počínání nepřekvapilo.

„Příště tě možná vůbec odmítnou ošetřit, Micku. To tě nenapadlo?”

„Nezlob se na mě, Blakeu. Víš, rád bych si vybral sám, kdy půjdu na operaci - pokud to vůbec bude zapotřebí. Ale slibuju, že o sebe začnu víc dbát.”

„Rád bych tomu věřil,” řekl Blake Carrii, než odešel. „Jenže nemůžu.”

„Ale vypadá lip, ne?” zeptala se Carrie tiše.

„Jde o to, Carolyn, že ty si zasloužíš lepší život.” Najednou ji vzal za bradu a vášnivě ji políbil na rty. „Zavolej, kdybys mě potřebovala. Kdykoli.” „Dobře.”

O tři dny později Michael Donovan večer prohlásil, že musí odjet do města. Venku právě lilo jako z konve a silnice byly nebezpečně kluzké.

„Proč, tati?” zeptala se udiveně. „Nemůže to počkat do rána?”

„Ne,” odpověděl nekompromisně. „Musím se podívat za Sandym. Jak víš, není na tom se zdravím zrovna nejlíp.”

„Kdyby přestal tolik pít, hned by se mu ulevilo,” podotkla Carrie.

Otec na ni vrhl rozzlobený pohled. „Nesmíš zapomenout, že je obětí války, děvče. Sandyho mučili.”

„A ty jsi ho z toho dostal. Já vím, tati. Ale celá ta noční můra je už pryč. Oba jste to přežili.”

„Ale co můžeš vědět o děsu, který v nás po tom všem zůstal?” zeptal se jí Michael Donovan trpce. „Jen ti, kteří to zažili, vědí, jaké to je.”

„Dávej na sebe pozor, tati,” řekla Carrie unaveně. Pochopila, že by bylo zbytečné se s ním dál přít.

Když otec odjel, začala se zamýšlet sama nad sebou. Uvědomila si, že je skutečně nejvyšší čas, aby si zařídila vlastní život. Blake měl pravdu. Oba bratři si budují úspěšnou kariéru. Je o ně postaráno. A otec? Ať se mu snaží jakkoli pomoct, dělá si stejně všechno dál po svém. Má tedy po všech těch letech sebeobětování konečně právo na vlastní život?

Blake ale do něj nikdy patřit nebude, to jí bylo jasné. Nemohla popřít, že jeden druhého silně přitahují, ale to neznamenalo, že by pro ni přestal být nedostupným. Po Amandině smrti Blake určitě dlouho citově strádal. Ale teď se z toho už dostal. A byla tu Dianě, pevně rozhodnutá stát se součástí jeho života.

Carrie si udělala k večeři obložený sendvič a pak netrpělivě čekala, až k ní ze silnice dolehne zvuk přijíždějícího auta. Krátce po desáté opravdu zabočil na cestu vůz a zastavil těsně pod schody. Carrie odhrnula záclony v obývacím pokoji a zjistila, že je to Blakeův rangerover. Něco se muselo stát. Panebože, neusnul otec za volantem a nesjel z cesty? Carrie se rozběhla ke dveřím. Když je otevřela, na prahu stál Blake a podpíral jednou rukou jejího otce.

„Je v pořádku?” vyhrkla, ale úzkost rychle vystřídal hněv.

Michael Donovan pomalu zvedl hlavu. „Neříkej nic, Carrie. Buď hodná holčička.”

Když uslyšela jeho opilý hlas, zrudla rozpaky. Bylo to tak ponižující.

Blake se v domě dobře vyznal. Zamířil s jejím otcem rovnou k ložnici.

„Jsem opilý,” podotkl Michael Donovan zcela zbytečně. „Dovolil jsem Sandymu, aby mě vzal do hospody.”

„Šandy je blázen!” vybuchla Carrie rozzlobeně a rozesílala rychle postel. „Chce, abys skončil celý polámaný v nemocnici?”

„Nech toho, Carrie,” umlčel ji otec. „Šandy je můj kamarád. Nemusíš si o mě dělat starosti.”

Carrie odešla do haly a vytáhla tam ze skříně několik čistých ručníků. Než se vrátila zpátky do ložnice, Blake už jejího otce uložil do postele.

„Máš celé mokré vlasy, tati.” Ignorovala jeho protesty a osušila mu ručníkem hlavu i obličej. Měla tušit, že se pojede do města opít.

„To stačí, Carolyn,” zarazil ji Blake. „Nech otce, ať se z toho vyspí.”

Michael Donovan měl už zavřené oči.

„Nemůžu mu v tom zabránit. Prostě nemůžu,” řekla Carrie zoufale. Proč toho musel být Blake svědkem?

„Tvůj otec je dospělý člověk. Nemůžeš žít jeho život za něj. Pojď do vedlejšího pokoje.”

Carrie za ním pomalu zamířila ven a cestou se snažila aspoň trochu ovládnout.

„Jak ses s ním potkal?” zeptala se tiše. „Prosím tě, jen mi neříkej, že se potácel opilý po ulicích.”

Blake ji vtáhl do obývacího pokoje a zavřel za ní dveře. „Dostal jsem vzkaz od jednoho našeho společného známého, že toho Mick moc vypil.”

„Prosila jsem ho, aby do města nejezdil,” řekla Carrie ztrápeně. „Ale musel prý vidět Sandyho. Víš, jak na něj Šandy spoléhá.”

„Jejich přátelství se zrodilo ve Vietnamu, Carolyn. Nedá se jen tak přerušit.”

Carrie si ztěžka povzdychla. „Táta zachránil Sandymu život. A Šandy se teď rozhodl ho zabít.”

„Proboha, Carolyn, ty se celá chvěješ,” všiml si Blake najednou.

„To je tím vztekem.” K jejímu zděšení se jí oči zalily slzami. „Proč jsi tu vždycky pro nás?”

„Proč to pokaždé říkáš, jako kdyby ti to vadilo?”

„Protože to tak je,” odpověděla tiše.

„K čemu by byli přátelé, kdyby se na ně člověk nemohl obrátit? Chceš, abych odešel?” zeptal se přímo.

„Ano,” zašeptala se slzami v očích. „Ať říkáš cokoli, mezi námi dvěma je obrovská propast. Copak to nevidíš? Vždycky mi přijdeš na pomoc. Děláš to kvůli mně, vid?”

„To nepopírám,” odpověděl vážně.

„Ale jsi pro mě moc bohatý a urozený, Blakeu. Pro nás,” řekla smutně.

„Nemluv nesmysly. Nikdo ti nemůže vzít tvou čest. A neneseš přece zodpovědnost za otcovo jednání. Kromě toho Mick má ke svým problémům pádné důvody.”

„To já vím. Ale tobě do nich nic není. Máš svůj vlastní život. Soukromý i veřejný. Odpusť, že se ptám, ale jakou roli v něm hraje Dianě Anthonyová? Je to mladá dáma z vlivné rodiny. A jste si pořád velmi blízcí.”

„Proč se na mě díváš tak vyčítavě?” zeptal se Blake chladně. „Nikdy jsem tě v ničem neoklamal. Diane je Amandina sestra.”

„A ty jsi byl do Amandy zamilovaný. Kdyby nedošlo k té tragédii, byl bys teď šťastně ženatý.”

„Ale nejsem. Tak proč o tom vůbec mluvíš? A zrovna teď? Na Amandu nikdy nezapomenu. Ale život jde přece dál.”

„Jenže jsi mě do toho všeho taky svým způsobem zapletl. Obrátil jsi celý můj svět úplně naruby. Nemůžu se zeptat, jestli je pro tebe Dianě někým víc než jen přítelkyní?”

„Postavení Diany je a zůstane stejné jako dřív,” řekl nezvykle drsně.

„Je pro mě těžké tomu uvěřit,” podotkla Carrie tiše.

„Vážně?” Pokrčil rameny. „Víš snad něco, co já ne? Pověz mi to.”

„Je to velmi prosté. Svěřila se mi se vším sama.”

„Samozřejmě. Ženské klepy. K čertu s vámi oběma!” vybuchl rozhořčeně.

Carrie se zhluboka nadechla. „Je to lež?” zeptala se. Chytila ho za ruku a na okamžik se úplně ztratila v temné modři jeho očí.

„Hodně ti na tom záleží?” zeptal se a upřeně se na ni zadíval.

„Ještě jsem nezapomněla, jak vášnivě jsi mě líbal,” odsekla vzdorně.

„A tobě se to líbilo, nemám pravdu?”

„Neměla jsem v tu chvíli na vybranou.”

„Dostala jsi, po čem jsi toužila. A můžeš mít ještě víc.” Sklouzl rukama dolů po jejích štíhlých bocích a pak ji pevně uchopil kolem pasu.

„Ty dobře víš, jak moc tě chci.”

Dychtivě se zmocnil jejích úst, přemožený vlastní touhou.

Carrii zaplavila tak silná vlna vzrušení, že neměla vůbec sílu se bránit.

Když ji Blake konečně pustil, řekl tiše: „Jestli jsi to nepochopila dřív, tak teď už snad ano. Potřebuju tě. A budeš moje. Nechci už slyšet žádné další nesmysly o tom, že jsem pro tebe moc bohatý nebo urozený. Jsem muž jako každý jiný. Už ani slovo o Dianě a její roli v mém životě. Jsi to ty, po kom toužím. Rozumíš?”

Carrie jen mlčky přikývla.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Ten večer znamenal zvrat v jejím životě. Když musel Blake za dva dny nato odjet do hlavního města na několik důležitých obchodních jednání, informoval Carrii o svých plánech předem a ujistil ji, že se vrátí domů včas na každoroční dožínkovou slavnost, jednu z nejdůležitějších společenských událostí roku. Měla se konat v novém městském kulturním centru, vybudovaném za vydatné finanční podpory Courtlandových.

„Je na čase, aby nás město vidělo pohromadě,” řekl rozhodně.

Když otec přišel na oběd, stěží si mohl nevšimnout jejího rozzářeného výrazu. „Telefonoval ti Blake, viď?”

„Požádal mě, abych s ním šla na dožínkovou slavnost,” pochlubila se.

„Že by se ti už konečně začal veřejně dvořit?” zeptal se Michael Donovan s lakonickým úsměvem. „Tvoje matka by byla nadšená. Měla ho ráda jako vlastního syna. Mně se taky líbí. Myslím, že je to báječný člověk. Budeš si muset obstarat nové šaty a boty. Chci, abys nám dělala čest.”

„Přála bych si, aby sis to rozmyslel a šel s námi, tati,” řekla Carrie vážně.

Michael Donovan zavrtěl hlavou. „Znamenalo by to pro mě příliš mnoho vzpomínek. Jdi sama a bav se za nás oba.”

Když se v sobotu večer Carrie oblékla, šla se ukázat otci do obývacího pokoje. Odložil noviny a vstal.

„Jsi nádherná!” vydechl a oči se mu zalily slzami.

Carrie na okamžik úplně ztratila řeč, dojatá otcovým citovým výlevem. „Dala jsem si záležet, tati.”

„Moc ti to sluší, holčičko. Vypadáš jako květinka. Mám jen jednu drobnou výhradu -”

„Že mě ty šaty odhalují víc, než je obvyklé,” dokončila Carrie za něj. „Ale je přece večer, tati.”

„Bože, pomoz Blakeovi!” zamumlal si její otec spíš pro sebe. „Možná bych se ho měl zeptat na jeho další úmysly.”

„Neopovažuj se!” Carrie ho políbila na tvář a pak se roztančila po místnosti. Šaty, které měla na sobě, byly ušité ve stylu dvacátých let, úmyslně jednoduché, ale dokonale střižené, z temně zeleného hedvábného šifónu. Sahaly jí těsně nad kotníky a na nohou měla elegantní večerní lodičky ve stejné barvě. Bylo to romantické oblečení, ale přitom vypadalo úžasně sexy. Ale její největší ozdobou byly vlasy, které jí splývaly v kadeřích volně po zádech.

„Jsi krásná,” řekl otec znovu a znělo to hrdě i smutně zároveň. „Škoda, že tě nemůže vidět tvoje matka.”

„Myslím, že mě vidí, tati,” odpověděla Carrie tiše a přestala tančit.

O deset minut později přijel Blake. Ve večerním obleku mu to náramně slušelo. Měl na sobě letní bílý smoking a do klopy si zasunul červený karafiát. Vedle něj by i James Bond musel vypadat obyčejně, pomyslela si Carrie v duchu. Srdce se jí divoce roztlouklo. Tohle byla skutečnost. Nemohla se pořád zbavit pocitu, že se z toho nádherného snu každou chvíli probudí a bude tu stát ve svých obyčejných všedních šatech - jako Popelka.

Sál byl už skoro plný, když do něj vešli. Na pódiu hrála hudba a ze všech stran k nim doléhala tlumená konverzace a smích.

Carrie utratila za svoje šaty několik set dolarů, ale poznala, že oblečení spousty ostatních žen stálo mnohem víc.

Jestli lidi překvapilo, když ji uviděli po Blakeově boku, nedali to nijak najevo. Jako jeho partnerka se automaticky ocitla u oficiální tabule, ale když báječná večeře o čtyřech chodech skončila, všichni mladí muži z města se začali domáhat tance.

Blakeovi se to ani trochu nelíbilo, ale měl bohužel své povinnosti. Musel se věnovat hostovi starosty, energické mladé političce, vážné, upjaté ženě bez špetky smyslu pro humor.

„Doufám, že pro ni budou v příštích volbách všichni hlasovat,” řekl Tim McConnell, její dlouholetý obdivovatel, a majetnicky objal Carrie kolem pasu. „Zdá se, že Blakea nijak netěšilo, že se tě musel vzdát. Jak to, že sem vlastně dneska přišel s tebou?“

„Myslím, že se mu líbím,” podotkla Carrie úmyslně.

„Tomu se nedivím. Kterému muži by ses nelíbila, Carrie? Ještě nikdy ti to tolik neslušelo jako dnes. Tyhle šaty jsou vážně kouzelné. Možná by ses radši neměla moc rozhlížet kolem sebe. Dianě teď tančí s Jonathanem! Jsou těsně za námi.” Ztišil hlas. „Není to zvláštní, že nosí stejný účes jako její sestra? Z dálky by si člověk myslel, že je to Amanda. Blakea něco takového rozhodně nemůže těšit. Kdo ví, jestli se už vůbec vyrovnal s tou hroznou tragédií. Mám dojem, že se snaží využít své podoby s Aman-dou, aby mohla Blakeovi zůstat nablízku.”

„Asi máš pravdu. Ale nemohli bychom už přestat mluvit o Anthonyových?”

„Jistě.” Tim pokrčil rameny, ale stejně pokračoval dál. „Vím, že si Dianě myslí, že ho pro sebe získá. Ale nebyla by to pro něj žádná výhra, kdyby se s ní oženil. Je to hrozně sobecká ženská.”

„Třeba si to Blake už uvědomil. Teď je tu se mnou.”

„Prozatím. Ale bohatí obvykle drží při sobě.” Tim se na ni smutně zadíval. „Modlil jsem se v duchu, aby nepadl jeho pohled zrovna na tebe, ale už se stalo. Co ti vlastně řekl?”

„Jak to myslíš?” zeptala se Carrie vyhýbavě.

„Co od tebe chce? Vztah? Nebo by si rád jen trochu užil? Víš, jsi moc krásná, i když si to asi sama neuvědomuješ.”

„Možná touží po vzrušení,” odpověděla Carrie nedůtklivě. „Děláš si legraci.”

„Ne. Na to přece narážíš, nebo snad ne?”

„Domníváš se snad, že by to s tebou mohl myslet vážně? Kromě jiného je zatraceně bohatý, má vlivné postavení a je určitě o dobrých deset let starší než ty.”

„Devět,” opravila ho Carrie. „Připadá ti usedlý?”

„To rozhodně ne! Kdyby tě chtěl, bylo by to, jako kdyby ses snažila zastavit lavinu. Radím ti, nezapleť se s ním do ničeho. Mohl by ti ošklivě ublížit.”

Když Tim přivedl Carrie zpátky ke stolu, Blake vstal. „Omluvte mě, paní Millerová,” řekl političce. „Nejsem jiný než všichni ostatní muži v tomhle sále. Chci si taky zatancovat s Carolyn.”

„Doufám, že budete mít příležitost zatančit si i se mnou,” odpověděla ta žena tak koketně, že se na ni všichni udiveně zadívali.

Když došli na taneční parket, Carrie podotkla se smíchem: „Zdá se, že jsi dobyl další srdce.”

„Dělám jen svou práci. Spíš bych řekl, že jsem s ní měl svatou trpělivost - i se zástupy tvých ctitelů. Ted je řada na mně, abych si začal užívat. Pojď ke mně, Carolyn. Jak se ti líbí se mnou tančit?” Pohyboval se úžasně plynule a nenucené. Připadala si s ním jako v ráji.

„Moc, ale všichni se na nás dívají.”

„Tak je nech. Dívali by se na tebe, ať bys byla s kýmkoli. V těchhle šatech ti to hrozně sluší.”

„Děkuju,” řekla tiše a zčervenala rozpaky.

„Chci, aby ses dneska večer dobře bavila. Ale už žádný další tanec s Timem McConnellem, slibuješ? Nemůžu ho ani vystát.”

Bohužel bylo nemožné, aby spolu strávili celý večer. Při podobných společenských událostech se očekávalo, že partneři nezůstanou výlučně spolu.

Po půlnoci Carrie konečně usoudila, že by mohla vyvinout trochu vlastní iniciativy a jít se poohlédnout po Blakeovi. Vzrostlo jí sebevědomí. Všichni ji viděli po jeho boku a přijali ji mezi sebe docela dobře. Musela samozřejmě zodpovědět i pár dotěrných otázek - především od Tima a přátel Anthonyových. Ale něco podobného čekala a dokázala si poradit.

Blakea nikde v hale nenašla. Třeba se šel ven nadechnout čerstvého vzduchu, napadlo ji. Nebo tam utekl před dotěrnou politickou, která si během večera dokonce změnila účes a rozpustila složitě spletený francouzský cop, aby ho upoutala.

Měsíc byl v úplňku a jeho pronikavé světlo ozářilo celou zahradu. Ale i přesto místy husté koruny stromů tvořily tmavá zákoutí, prosycená vůní oleandrů, tuberóz a gardénií. Pár dvojic se tu procházelo ruku v ruce. Další hosté posedávali na schodech nebo tančili na trávníku. Carrie se pozorně rozhlédla kolem sebe, a když Blakea nikde neviděla, chtěla se vrátit zpátky dovnitř. V tom okamžiku k ní dolehl hlas Diany Anthonyové. „Ale přiměl jsi mě, abych si myslela -”

Carrie zůstala nehnuté stát a čekala na odpověď. Dočkala se jí.

„Co, Diano?” Byl to Blake a jeho hlas zněl nezvykle drsně.

„Vím, že o mě stojíš. Od smrti Amandy pro tebe neexistoval nikdo jiný. Hrozně mi vadí, když tě vidím s tou holkou od Donovanových. Jak jsi ji sem mohl pozvat, když moc dobře víš, že jsem čekala, že budu tvou partnerkou já?”

„Ale no tak, Diano. Máš snad právo něco takového ode mě očekávat?”

„Ano!” vykřikla rozhořčeně. „Ty sám jsi mi k tomu dal právo. Byla jsem s tebou celá léta. Miloval jsi Amandu, a teď bys klidně zradil její památku kvůli někomu takovému, jako je Carrie Donovanová? Kdo ona vlastně je? Její matka by pro tebe možná mohla být přijatelná, ale otec je místní opilec.”

Carrie zavřela oči a srdce se jí sevřelo bolestí. Můj bože! Opravdu se nedá říct nic lepšího o válečném hrdinovi?

Dianě se na chvíli odmlčela, a pak pokračovala. „Vím, že si taky prožil svoje - jako my všichni -, ale ona pro tebe není tou pravou. Jak by mohla? Je krásná, to nepopírám. Ale nikdy nebude moct zaujmout Amandino místo po tvém boku. Chybí jí k tomu patřičný původ. Jsme to my dva, koho spojuje společné pouto. Sám jsi to jednou řekl, vzpomínáš?”

„Zřejmě sis to špatně vyložila,” podotkl Blake zachmuřeně.

„Myslím, že ne,” popřela vehementně Dianě jeho slova. „Jsi hrozně krutý, Blakeu. Připoutal sis mě k sobě, dopustil jsi, abych uvěřila -”

Carrie se zatočila hlava. Zacpala si rukama uši. Najednou jí celá ta situace začala připadat neúnosná. Nechtěla s tím vším mít už nic společného. Rychle se obrátila a zamířila zpátky do sálu.

Blakeovi samozřejmě neuniklo, že najednou úplně ztratila náladu.

Cestou domů zastavil s autem u zátoky, odkud byl nádherný výhled na temnou vodní hladinu.

„Tak co se děje?” zeptal se tiše.

Carrie se zoufale snažila zachránit svou hrdost. „Nic. Báječně jsem se bavila.”

„Do určité doby. Nechtěla by ses projít po pláži?” „Ne, Blakeu. Je už pozdě.”

„A vadí to snad? Jsme přece už oba dospělí. Nech si boty v autě.”

„Roztrhala bych si punčocháče.”

„Koupím ti jiné,” odpověděl nezvykle úsečně. Obešel vůz a otevřel jí dveře. „Než se dostaneme na písek, ponesu tě.”

„To není třeba, Blakeu.”

„Proč mi chceš upřít to potěšení?” Zvedl ji do náruče.

„Vezme si, co chce. Dělá si, co chce,” řekla Carrie smutně.

„Máš něco proti tomu?”

„Asi bych měla mít,” odpověděla tiše.

Jen se usmál a s ní v náručí zamířil dolů po svahu. „Dneska večer jsi byla úžasná. Měl jsem sto chutí odehnat od tebe všechny ctitele. Hlavně McConnella. Jestli sis ještě nevšimla, nemá toho zrovna moc v hlavě.”

„Ani bych neřekla.”

Postavil ji do písku. „Vsadím se, že měl nějaký komentář k tomu, že jsme přišli spolu.”

„Měl. Varoval mě, abych se s tebou nezaplétala.”

„Doufám, že jsi mu poradila, aby se staral sám o sebe.”

„Ale měl pravdu,” řekla Carrie tiše.

„Myslel jsem, že jedině tak člověk může získat něčí srdce, když se s tím druhým víc sblíží,” odpověděl vážně. Vzal ji za ruku a zavedl ji po písku až ke břehu, kde se vlny přelévaly na pláž.

Carrie chvíli váhala s odpovědí. „Ale pak může být cena za lásku příliš veliká. Sám to moc dobře víš. Můj ubohý otec taky. Život se pro něj stal bez mojí matky nesnesitelným.”

„To uznávám, Carolyn.”

„I tobě trvalo dlouho, než ses vyrovnal se smrtí Amandy.”

Blake ji k sobě prudce otočil.

„Jak jsi k tomu dospěla?”

„Když jsem tě viděla mezi tvými přáteli.”

„Máš na mysli Dianu?”

„Bohužel jsem zaslechla část vaší konverzace.” „Jak to?”

„Šla jsem tě hledat,” odpověděla prostě.

„Dianě toho moc vypila,” poznamenal klidně.

„Je do tebe zamilovaná.”

„Nesmysl!” vykřikl podrážděně.

„Vlastně mi do toho nic není. Je to jen tvoje věc.” Car-rie se mu chtěla vytrhnout, ale byl silnější než ona.

„Ty mi nevěříš? Podívej se na mě, Carolyn.” Na chvíli se odmlčel a pak řekl chladně: „Zdá se, že jsi toho zaslechla až moc.”

„Asi to byla chyba.”

„Byl bych rád, kdybychom si to vyjasnili hned teď,” řekl rozzlobeně. „Nemohl bych se s tebou milovat, kdybych měl vztah s Dianou. Chci, abys to věděla.”

„Ale něco se mezi vámi stalo, Blakeu. Vím to.”

„Co ty můžeš vědět?” vybuchl nervózně. „Mluvíš jen samé hlouposti.”

„Tak pojďme domů,” řekla tiše a hlas se jí zlomil.

„Ještě ne. Jestli mám být zatracený na základě několika žárlivých slov, měl bych si ještě naposledy užít.” Uchopil ji pevně za bradu. „Chci tě - jak moc dobře víš.” Položil jí obě ruce kolem pasu a přitáhl si ji pevně k sobě.

Pokusila se mu vytrhnout, ale bylo to marné.

Sklonil se k ní a vášnivě ji políbil.

Zaplavila ji nesmírná vlna vzrušení. Poznala, že to mezi nimi může skončit jen jediným možným způsobem. Byla v jeho objetí zase úplně ztracená. Najednou si s hrůzou uvědomila, že mu šeptá sladké něžnosti.

Na nekonečně dlouhou chvíli mezi nimi zavládlo nebezpečné ticho. Pak Blake zvedl hlavu a upřeně se jí zadíval do očí. „Radši půjdeme,” řekl tiše. „Než úplně ztratím hlavu.”

Uběhl skoro celý týden, než Carrie Blakea znovu uviděla. Dlouhý týden plný tvrdé práce, při které se snažila zbavit úzkosti a nervozity. Byla si jistá, že ho urazila. Možná jejich krátký, vášnivý vztah už skončil. Koneckonců, Carolyn Donovanová nebyla ženou, po které toužil. Měla příliš mnoho nedostatků a problémů, které musela vyřešit. Když se Blake konečně objevil, byla právě na zahradě a sbírala do košíku zralá rajčata.

Zvedla ruku, zastínila si ruce před sluncem a zadívala se na něj.

Ve večerním smokingu vypadal úžasně elegantně, ale takhle mu to slušelo nejvíc. V těsným džínách se širokým páskem se stříbrnou sponou, rozhalené košili a jezdeckých botách. Jen stěží se ovládla, aby si nahlas nepovzdychla.

„Ahoj, Blakeu,” řekla. „Myslela jsem, že jsi na mě už zapomněl.”

„Chyběl jsem ti?” zeptal se zvědavě.

„Musím se přiznat, že ano,” řekla váhavě. A nemáš tušení, jak moc, dodala v duchu pro sebe.

Upřeně se jí zadíval do očí. „Musím jet o víkendu do Aurory. Myslel jsem, že by ses tam třeba ráda podívala se mnou. S noclehem bychom si nemuseli dělat starosti.”

„Bude tvůj bratranec Stuart se ženou doma?” Byla tak nadšená, že řekla první věc, která ji napadla.

Vzal jí z ruky košík.

„Carolyn, začínám mít už dost toho tvého vysoce morálního tónu. Samozřejmě že tam budou.”

„Já si vždycky ráda předem vyjasním situaci,” usmála se.

„Myslím, že máš dost důvodů mi důvěřovat. Tak pojedeš?”

„Moc ráda,” řekla bez váhání, celá bez sebe štěstím, že ho zase vidí.

Aurora patřila Courtlandovým už od poloviny šedesátých let minulého století, kdy Blakeův prapradědeček, bohatý Angličan, plavící se na plachetnici kolem světa, zakotvil ve zdejším maličkém přístavu a rozhodl se tam usadit. Na ostrovech - byly celkem tři - se pěstovala cukrová třtina a choval dobytek. A zůstalo to tak dodnes. Blakeův bratranec Stuart tam teď všechno řídil a byl přímo zodpovědný Blakeovi jako svému šéfovi. Carrie v Auroře ještě nikdy nebyla. Už se moc těšila.

Ale bohužel zasáhl osud.

Když se vrátila v pátek odpoledne z nákupu ve městě, Blake na ni čekal před domem. Frank s Benem seděli na schodech s hlavou v dlaních. Všude bylo hrobové ticho. Práce na plantáži se zastavila.

Ještě než vystoupila z džípu, věděla, že se něco hrozného stalo. Blake vykročil pomalu směrem k ní, se ztuhlým výrazem v tváři.

„Něco je s tátou, viď?” zeptala se hned a upřeně se na něj zadívala.

„Dostal na poli srdeční záchvat. Odvezli ho,” odpověděl.

„Kde je? Musím za ním,” vyhrkla a začala se nekontrolovatelně třást.

„Pojď na chvíli dovnitř, Carolyn,” naléhal na ni Blake.

„Potřebuješ si vzít něco na uklidnění.”

„Ne!” Zavrtěla prudce hlavou. „Je v nemocnici, viď? Musím jet za ním.”

„Panebože, já už to nevydržím!” Frank vstal nervózně ze schodů. „Jak ji na tohle může někdo připravit? Copak už dost netrpěla?”

„Není přece mrtvý. Ne, to ne,” vyhrkla zmateně.

„Carolyn, je mi to moc líto,” odpověděl Blake tiše.

„To nemůže být pravda!” Pořád se na něj dívala, jako kdyby to bylo jen nějaké hrozné nedorozumění. Frank s Benem stáli opodál a mačkali v rukou nervózně klobouky.

Těsně předtím, než se zhroutila, ucítila, jak ji pevně objaly Blakeovy silné paže. „Ale já ho miluju. Chci mu to říct.” Celá se třásla. „Ne, tohle se přece nemůže stát. Oběma rodičům ne.”

Na pohřeb přišlo skoro celé město, ale Carrie nedokázala nikde najít útěchu. Proč musejí někteří lidé tolik trpět? ptala se sama sebe v duchu.

Nechala Blakea, aby všechno zařídil. Celé dny seděla na verandě s bratry a povídala si s nimi o starých časech. Oba dělali, co mohli, aby jí dali najevo svou lásku a utěšili ji, ale její žal byl příliš hluboký.

Za týden museli odjet. Dostali přes prázdniny výhodnou pracovní nabídku a zoufale potřebovali peníze. Blake je doprovodil na letiště. Carrie zůstala doma. Neměla sílu se s nimi jít rozloučit.

Když se Blake za hodinu vrátil, našel Carrii pořád ještě sedět na verandě a zírat do prázdna.

„Nemůžeš tady zůstat.” Sedl si vedle ní na židli.

„Je to můj domov.”

„A nemůžeš v něm zůstat sama,” řekl rozhodně. „Pojeď na pár dní ke mně. Pozvu na návštěvu tetu Evie.”

Carolyn se na něj zadívala. „Jsi moc hodný, Blakeu, ale chtěla bych teď být sama.”

„S tím bohužel nemůžu souhlasit. Farma je příliš opuštěná. Ze silnice sem může kdokoli přijít. Bůh ví, kolik pobudů se tady toulá. Vůbec se mi to nelíbí. Tvůj otec by tím nápadem taky nebyl nijak nadšený.”

„Proč jsme nepoznali, že má nemocné srdce?” zeptala se Carrie otupěle.

„Nemůžeš si nic vyčítat, Carolyn. Snažila ses ze všech sil se o něj postarat, ale jemu samotnému po smrti tvojí matky přestalo záležet na životě. Myslím, že si přál zemřít. Koneckonců, kdo ví? Třeba teď budou tví rodiče zase spolu. Po ničem jiném netoužil.”

PÁTÁ KAPITOLA

Uplynulo několik týdnů. Bylo už po Vánocích. Carriin život šel mechanicky dál, ale v nitru měla pocit, jako by její srdce úplně zkamenělo. Ale protože byla mladá a dobře se o ni starali, její žal se aspoň trochu utišil. Kdykoli navštívila Courtland Downs, pokaždé měla dojem, že se vrací domů. Ale teprve pobyt tady jí umožnil plně ocenit jeho krásu.

Na Blakeovo pozvání přijela teta Evie. Eve Courtlan-clová dala před manželstvím přednost kariéře antropoložky. Ted v důchodu se věnovala psaní. Evie tu pro ni byla, když Carrie potřebovala společnost, ale nevnucovala se jí, když chtěla být sama.

Carrie věděla, že se bude muset vzchopit a postavit se na vlastní nohy.

Připravila Blakea už o spoustu drahocenného času a plnými doušky využívala jeho nezměrnou štědrost a ochotu. Plantáž se prodala téměř okamžitě. Koupil ji soused, s úmyslem připojit ji ke svému vlastnímu pozemku. Tři děti Michaela Donovana se musely po otcově smrti smířit se skutečností, že jim nezůstane téměř nic. Za čtyři roky jejich otec prohrál v kartách tolik peněz, že tomu nejdřív nemohly ani uvěřit.

Koncem ledna Blake odjel na obchodní jednání do Japonska, které mělo trvat několik dní. Diane Anthonyová využila jeho nepřítomnosti, aby navštívila Courtland Downs - pod záminkou setkání se slečnou Courtlandovou, proslulou antropoložkou.

Objevila se však u dveří statku náhodou zrovna v den, kdy si Evie odjela něco zařídit do města.

Carrie podřimovala u bazénu, když k ní Dianě sešla dolů z terasy.

Rychle se posadila a natáhla se pro župan. „To je ale překvapení, Diano.” Pokynula jí, aby se posadila.

„Vlastně jsem přišla navštívit slečnu Courtlandovou,” podotkla Dianě chladně. „Je to úžasná žena!”

„Bohužel odjela do města.”

„Přijmi mou soustrast nad smrtí otce,” řekla Dianě.

„Teď jsi zůstala úplně sama.”

„Uvědomuju si to, Diano.”

„Musím říct, že vypadáš mnohem lip, než jsem čekala.” Sklouzla pohledem po její hezké tváři a štíhlém těle.

„Dobře se tu o mě starají.”

„To si dovedu představit. Ale lidi si o vás začínají povídat. To víš, Blakea všichni zbožňují. Je vždycky úžasně hodný a velkorysý, ale s dobrými skutky musí jednou přestat. Jaké máš plány?”

Carrie neodpověděla, a tak Dianě pokračovala.

„Vím, že tady nebudeš chtít zůstat. K tomuhle místu tě pojí tolik ošklivých vzpomínek. Nebyla bys šťastnější, kdyby ses přestěhovala někam blíž ke svým bratrům?”

Carrie se v duchu modlila, aby se Evie co nejdřív vrátila.

„Diano, o co ti vlastně jde? Nepřišla jsi sem za Evie, že ne? Věděla jsi, že je Blake pryč. Chtěla jsi mluvit se mnou.”

„Vlastně máš pravdu,” připustila Dianě s upjatým úsměvem. „Je mi jasné, že nemáš už nikoho, kdo by ti poradil. A někdo ti to říct musí. Je na čase, aby ses odstěhovala. Blake ti to sám nikdy nedokáže říct, ale tvoje přítomnost tady je mu čím dál víc na obtíž. Nechodí už do společnosti tak často jako dřív. Veškerý svůj čas věnuje tomu, aby se staral o tebe. Já vím, že to máš teď těžké, ale musíš připustit, že Blakeovi komplikuješ život - ať chceš nebo ne.”

Carrie cítila, že ji opouštějí poslední zbytky rozvahy. „Ale ty nemáš právo o tom rozhodovat, Diano,” řekla. „Uvědomuju si, že se můj pobyt v Courtland Downs chýlí ke konci. Můj žal nad ztrátou otce se nikdy neutiší, ale jsem už silnější.”

„Tak v sobě přece jen máš aspoň špetku hrdosti. Pověz mi, pojedeš do Brisbane k bratrům?”

Carrie pomalu vstala. „Nebudu se ti svěřovat, Diano. Z tvého hlasu zaznívá jen zvědavost a nepřátelství.”

„Byla bych nepřátelská ke každému, kdo by se snažil zaujmout Amandino místo,” vyhrkla Dianě rozzlobeně. „A ty Blakea pronásleduješ. Dokonce i teď.” Na chvíli se odmlčela, ale pak pokračovala: „Připouštím, že ses mu líbila. Jsi svým způsobem velmi krásná. Ale až odjedeš, bude to mezi mnou a Blakem zase takové jako dřív. Než ses mezi nás zapletla, chystal se mě požádat o ruku.”

Carrie se zadívala Dianě upřeně do očí. Bylo jí té ženy nevýslovně líto. „To jsou jen sny, Diano. Zbožná přání. O těchhle věcech já už vím své.”

„Tak proč se se mnou miloval?” vyhrkla Dianě najednou. „Ano, je to pravda!” V očích se jí zlověstně zablesklo. „Byl hrozně dlouho sám. Tak mi v noci říkal Amando. Ale ráno si všechno pamatoval. Rozhodující bylo, že jsem byla s ním.”

Carrie se zhnuseně odvrátila. Dělalo se jí špatně.

Než se Blake vrátil domů, spokojený s výsledky své cesty, Carrie se ze všeho vzpamatovala natolik, aby byla schopná vzít iniciativu do vlastních rukou. Dianě měla v jedné věci pravdu. Zneužila Blakeova pohostinství. Jedinou její omluvou byl hluboký žal nad nečekanou ztrátou otce. Nezůstalo jí toho na tomhle světě už moc, ale vlastní sebeúctu neztratila. O tu ji nikdo nemohl připravit. Řekne Blakeovi, že se rozhodla navštívit bratry a sehnat si práci. Jakou, to ještě nevěděla.

U večeře byla nezvykle tichá a brzy se omluvila se slovy, že ji bolí hlava.

Blake za ní šel do haly. „Jestli máš chuť, rád bych ti ráno něco ukázal.”

„Kdy chceš vyrazit?” Při pohledu na něj ji zabolelo u srdce. Myslela si, že v sobě už dokázala všechen cit potlačit, ale mýlila se. Bože, jak moc ho miluju! zanaříkala v duchu.

„Řekněme po snídani. Aspoň se budeš moct pořádně vyspat.”

Do devíti hodin byli už hluboko ve vnitrozemí. Příroda byla po silných deštích úžasně svěží. Klikatící se břehy potoků zdobily nádherné, sytě žluté blatouchy a ze všech stran je obklopovala tropická vegetace. Čím dál jeli, tím velkolepější scenerie se před nimi otvírala. Připadalo jí, jako kdyby se ocitli uprostřed ráje.

Když se dostali k nejvýchodnějšímu cípu výběžku, Blake zastavil auto. „Odsud půjdeme pěšky.”

Cestou je doprovázeli desítky pestrobarevných motýlů, které jim kroužili nad hlavou a tvořili nádherný kontrast k sytě zelenému porostu.

Carrie si nevšimla žádného otvoru, dokud nestáli těsně u něj. Připomínal jí gotické okno, porostlé bujnou vegetací. Se zatajeným dechem sledovala Blakea, jak odstraňuje několik šlahounů kapradí, které z obou stran zdobilo vchod jako nějaký důmyslně utkaný závěs.

„Myslím, že to bylo původně lávové koryto od staré Kaloonské sopky,” řekl tiše a vzal ji za loket. „Mohutný tok lávy způsobil, že se střecha na několika místech zřítila. Ale aspoň uvnitř pořádně uvidíš.”

„Páni!” vydechla Carrie užasle.

Připadalo jí, jako kdyby vstoupila do nějakého pohádkového paláce. Okrově žluté, červené, oranžové, černé a křídově bílé stěny se leskly ve slunci, jako kdyby byly poseté diamanty. Zem pokrýval tmavě červený písek, na kterém se povalovaly kameny nejrůznějších tvarů. Celý ten nádherný prostor ozařovalo svými paprsky slunce.

„To je úžasné!” řekla nadšeně a vzápětí k ní dolehla ozvěna jejího vlastního hlasu. „Zázrak přírody.”

„Až o něm podám zprávu, vzbudí určitě obrovský zájem,” souhlasil Blake s uspokojením. „Stáří bych odhadoval na několik set tisíc let.” Dotkl se opatrně rukou jedné z hlubokých rýh, které tu zanechala s největší pravděpodobností tekoucí láva. „Nemůžeme jít dál. Musí to lu prozkoumat nejdřív geologové. Prozatím jsme my dva jediní, kdo o tomhle místě ví.”

„Budeš mít celou tu krásu pod svou ochranou, Blakeu. To je úžasné.”

„Je to velká zodpovědnost,” podotkl vážně. „Zdejší křehký ekosystém je třeba pečlivě chránit.”

„Ty jsi pro ten úkol jako stvořený.” Carrie zamířila na sluncem ozářené prostranství. „Je mi ctí, že jsi mi to pohádkové místo ukázal.”

„Rádo se stalo,” zavolal za ní trochu pobaveně. „Proč jsi najednou tak zvážněla?”

Carrie se k němu otočila. „Asi proto, že cítím, že už ho možná nikdy znovu neuvidím,” odpověděla tiše.

„To zní zlověstně,” podotkl Blake zachmuřeně. „Co lim myslíš?”

Upřeně se na něj zadívala. „Že jsem tě obtěžovala už dost dlouho.”

„K čertu,” vybuchl rozčileně. „Jak můžeš to slovo vůbec použít?”

„A není to tak?” zeptala se Carrie. „Oba to víme. Celé město to ví.” „A vadí to snad?”

„Lidi si nikdy nenechají ujít příležitost, když můžou o někom něco vykládat. Svou přítomností tady ti jen škodím.”

„Nesmysl. Koneckonců, můžeme se postarat o to, aby ty řeči přestaly.

Carolyn Elizabeth Donovanová,” řekl vážným, slavnostním hlasem, „žádám tě o ruku. Vím, že se nehodí mluvit o svatbě tak brzy po smrti tvého otce, ale chci, abychom se zasnoubili.”

Carrie se ho musela chytit za ruku, aby neupadla. Cítila, jak se jí točí hlava. „Zasnoubili?” vyhrkla rozechvěle.

„Ano. A uděláme to hned teď. Nechci tě ztratit.”

Než stačila něco říct, měla na ruce prstýnek. Nádherný, velký diamant. Ještě nikdy v životě neviděla nic krásnějšího.

„Carolyn,” řekl tiše a otočil k sobě její tvář.

„Není to víc, než jsi měl původně na mysli?” zeptala se se slzami v očích.

„Proč to říkáš? Copak nevidíš, že jsem tebou úplně posedlý?”

„Ale já mám strach, Blakeu,” přiznala se. „Bojím se, že sis na sebe vzal příliš velkou zodpovědnost. Prosím tě, řekni mi pravdu. Vyvrcholilo to smrtí mého otce, viď? Je ti mě líto.”

„Zatraceně,” vybuchl rozzlobeně. „Byly to pro tebe těžké chvíle. Každému by tě bylo líto.”

„Ale jen ty ses stal mým ochráncem.”

„Bez váhání.” Oči se mu rozzářily. „Ale jestli si myslíš, že tě žádám o ruku z pouhé lítosti, jsi úplný blázen. Jsi krásná, chytrá, odvážná, nezištná a nesmírně věrná. A taky máš občas trochu horkou hlavu.” Škádlivě se na ni usmál. „Ale i když jsi chytrá, v některých věcech se hrozně mýlíš. Já nedělám žádné velkodušné gesto, Carolyn. Já tě chci, rozumíš? Jak tě mohlo vůbec napadnout něco jiného?”

„Protože tě znám, Blakeu,” řekla tiše. „Jsi moc hodný. Celou dobu ses o mě staral.”

„Protože k sobě patříme.” Jemně s ní zatřásl. „Nemáš kam mi utéct. Stejně bych si pro tebe přijel a odvezl tě zpátky domů.”

„Tolik po mně toužíš?” zeptala se Carrie.

„Carolyn, proč se tomu pořád bráníš? Život s tebou pod jednou střechou mi přinášel nesmírnou radost. Ale byla to pro mě i hrozná muka. Ty jsi to cítila taky, i přes svůj žal. Počkám na tebe, jak dlouho si budeš přát, ale chci, aby se o naší budoucnosti rozhodlo už teď. Potřebuju manželku. Ženu, které bych mohl dát své srdce. Ještě nikdy nikomu nepatřilo.”

„Ani Amandě?” zeptala se otevřeně.

„Amandu jsem miloval. Byli jsme si blízcí už od dětství. Její náhlá smrt mě krutě poznamenala. Ale to jsem ještě netušil, co pro mě budeš znamenat ty. Vždycky nás to k sobě přitahovalo. I tenkrát, když jsi byla ještě děvče a styděla ses přede mnou.” Něžně ji políbil.

„A Dianě?” zašeptala.

„Možná už tuším, proč se ke mně chováš tak odtažitě,” povzdychl si. „Může za to Dianě, viď? Co ti proboha namluvila? Asi tě to překvapí, ale pokusila se dokonce překazit štěstí vlastní sestře.”

Tomu bylo těžké uvěřit. „Tak proč ji toleruješ?” zeptala se Carrie.

„Správná otázka! Ale když se Amanda zabila, Diane z toho byla tak zdrcená, že jsem neměl srdce poslat ji pryč. Ale teprve když si uvědomila, co k tobě cítím, začala být skutečně nesnesitelná. A ukázala se v pravém světle.”

„Řekla mi, že jste milenci.” Carrie se mu upřeně zadívala do očí. „Uvěřila jsi jí?”

„Ne. Ale pochopila jsem, že je na čase, abych ti přestala komplikovat život. Po smrti otce jsem si připadala hrozně zranitelná. A ty ses stal mým ochráncem.”

„Nelíbí se ti to?”

„Musím se naučit stát na vlastních nohou.”

„A daří se ti to. Ale jsou chvíle, kdy se všichni potřebujeme obrátit k někomu o pomoc. Prožila jsi v životě už tolik bolesti. Ale nezlomilo tě to. Musíš si dopřát čas, aby se všechny rány zahojily, Carolyn. Nebudeme moct vést moc klidný život, až se vezmeme.”

Až se vezmeme! Cítila, jak se jí do žil vlévá nová síla. „Vůbec jsi mi ještě neřekl, že mě miluješ.”

„Ale ano, řekl!” Uchopil ji za bradu. „Řekl jsem to tisíci různými způsoby. Dávám ti to najevo vším, co dělám. Znamenáš pro mě úžasně moc. Změnila jsi celý můj život.”

„Pokračuj.” Ovinula mu ruce kolem krku.

„Až řekneš ano.”

„Mám přece na ruce tvůj prsten.”

„To je pravda.”

Ted je řada na mně, pomyslela si. „Miluju tě celým svým srdcem,” začala horoucně. „Milovala jsem tě od chvíle, kdy jsem poznala, co dospělá láska je. Vlastně už dávno předtím, ale to jsem ještě nevěděla nic o touze. Neznala jsem fyzickou bolest, způsobenou odloučením. Neměla jsem ponětí, jaký je to úžasný pocit být s tím, kdo je ti nejdražší. Nevěděla jsem, že mě chceš jako svou ženu. To pro mě byl jen neuskutečnitelný sen.”

„Ale není to sen, Carolyn,” řekl něžně. „Je to pravda. Dnešním dnem začínáme nový život.”

EPILOG

Byl květen, nejhezčí měsíc v roce, a Carriin svatební den.

Stála před zrcadlem a Susan, její družička, jí bez ustání opakovala, jak moc jí to sluší. Dvě roztomilé malé holčičky s květinovými košíčky, šestiletá Camilla a čtyřletá Emma, modrooké blondýnky, které v sobě nezapřely svůj Pagetovský původ, nadšeně tleskaly rukama. Už se nemohly dočkat, až poletí na výlet. Courtlandova helikoptéra je přepraví na ostrov Aurora, kde se měla konat svatba. Tam, kde všechno začalo a kde se ženil i Blakeův prapradědeček. Byl to nápad Carrie a Blake s ním nadšeně souhlasil.

„Carrie, nemůžu tomu pořád ještě uvěřit!” řekla Susan a objala svou přítelkyni. „Ty a Blake! Je to jako pohádka! Moc ti to přeju. Ty si takové štěstí zasloužíš. Pamatuješ si, jak jsem kdysi o Blakeovi říkala, že je bohem pralesa?” zeptala se s uzarděním.

Podívaly se na sebe a pak se obě hlasitě rozesmály. „Vždycky jsem věděla, že Blake je výjimečný člověk,” přiznala se Carrie.

„Musíš teď být nejšťastnější ženou pod sluncem.”

„Jsem.” Carrie se na sebe zadívala do zrcadla. Celá zářila štěstím a vzrušením. Blake pro ni byl vším a dnes večer poprvé budou opravdu spolu.

Jejich láska byla jako zázrak, prohlubovala se a sílila každým dalším dnem. Carrie byla rozhodnutá, že udělá všechno, co bude v jejích silách, aby jim vydržela navždy.

Sklouzla pohledem po svých nádherných bílých svatebních šatech. Krásnější by si žádná nevěsta nemohla přát. Měly vypasovaný živůtek a širokou, po kotníky dlouhou sukni z organdy. Bílé střevíčky byly ušité speciálně pro ni a představovaly samy o sobě umělecké dílo. Nevzala si závoj kvůli větru na ostrově, ale vlasy si ozdobila matčinou svatební čelenkou. Byla to rodinná památka, kterou její matce před svatbou věnovala prateta z Irska. Když jí ji maminka jednou ukázala se slovy, že si ji musí jednou vzít na svou svatbu, připadalo jí, že něco tak krásného může nosit jen princezna. Teď jí čelenka zdobila hlavu.

Susan, štíhlá brunetka se záplavou hustých, vlnitých vlasů, byla oblečená do žlutých taftových šatů a obě holčičky měly na sobě krajkové šatičky, ozdobené širokou žlutou stuhou. Vypadaly kouzelně.

Blake daroval své nevěstě třpytivé perly, protože věděl, že patří k jejím nejoblíbenějším šperkům. Jednu řadu těch největších a nejkrásnějších perel z jižních moří.

Za chvíli už Carrie s družičkami seděly v helikoptéře a měly před sebou dvacetiminutový let na ostrov Aurora. Byl to nezapomenutelný zážitek. V hloubce pod nimi se leskla neuvěřitelně modrá hladina moře, posetá desítkami malých ostrůvků. Pak se v dálce objevil Velký korálový útes, jeden z divů světa. Rozprostíral se na ploše skoro šedesáti tisíc čtverečních kilometrů. Na vnějším okraji se svažoval zhruba sto metrů k mořskému dnu. Právě tahle skutečnost odradila Španěly, Portugalce i Francouze při jejich plavbách v neznámých vodách. Byl to kapitán James Cook, kterému se nakonec podařilo mezi nebezpečnými útesy proplout. Carrie byla v těch místech jen jednou v životě se svým otcem a na ten úžasný zážitek nikdy nezapomněla.

Když se blížili k ostrovu Aurora, Carrie se rozbušilo srdce vzrušením. Přistáli poblíž nádherné laguny, ve které byla tak úžasně ěistá voda, že bylo vidět až na dno. A kousek od nich se proháněla ve vodě skupinka delfínů.

„Boží poslové, Carrie!” vykřikla Susan a oči jí zářily nadšením. „To je dobré znamení.”

Za pár minut už vystoupili na trávník před statkem. Ostatní hosté se sem dopravili podobným způsobem, i když řada z nich se rozhodla doplout do laguny na jachtách a motorových člunech. Ty se teď pohupovaly na vlnách jako obrovští bílí mořští ptáci.

Obřad se měl konat na pláži. Nad dlouhými stoly, prohýbajícími se pod tíhou těch nejlepších lahůdek, byly rozvěšené bílé baldachýny. I židle byly potažené bílým hedvábím. O květinovou výzdobu se postarala sama Carrie. Symbolem svatebního dne byla bílá, a proto vybrala bílé růže, lilie, gardénie a orchideje a doplnila je květinami ve světle modrém a žlutém odstínu. Hudebníci už stáli připravení na verandě. Za jejich doprovodu měl zpívat jeden ze členů Courtlandovy rodiny, slavný sopranista. Nepřáli si velký obřad. Rozhodli se, že uspořádají oslavu, až se vrátí ze svatební cesty do Benátek. Pozvali na ni rodinu a nejbližší přátele.

Pozdě odpoledne Carrie stanula pod nádherným květinovým baldachýnem po boku svého milovaného Bla-kea, aby si spolu vyměnili manželskou přísahu.

Blake se fascinovaně zadíval na svou krásnou nevěstu. „Na tenhle okamžik nikdy nezapomenu,” řekl tiše a sklonil se, aby jí dal první manželský polibek.

Byl to nejkrásnější den jejího života. Den nezměrného štěstí. A přitom věděla, že to nejlepší ji teprve čeká.