Diana Palmer

Navždy svoji

PRVNÍ KAPITOLA

Kočka se jí tak dlouho motala pod nohama, až o ni Tess cestou k troubě málem zakopla. Usmála se na ni a udělala si chvilku, aby jí nasypala misku kočičího žrádla. Kočka byla pořád hladová. Zřejmě se pořád ještě bála hladu, protože to byla tulačka, než ji Tess vzala domů.

To už prostě bylo prokletím její existence, že nedokázala odolat zatoulaným nebo nemocným zvířatům. Většinu dětství strávila s otcem, dvojnásobným mistrem světa v chytání telat, kolem rodea. Nikdy neměla žádné domácí zvíře, což možná bylo klíčem k tomu, proč je tolik milovala. Teď, když její otec zemřel a ona stála na vlastních nohou, se ráda o něco malého starala. Nekonečný zástup jejích svěřenců sahal od ptáků s polámanými křídly až po nemocná telata.

Tohle kotě bylo jejím posledním přírůstkem. Objevilo se u nich těsně po Díkůvzdání, zbědované a naříkající, uprostřed temné, deštivé noci. Tess ho vzala do domu, i přes bručení dvou z jejích tří šéfů. Nejvyšší šéf, ten, který ji neměl rád, byl jejím jediným spojencem.

To ji překvapilo. Callaghan Hart byl tvrďák. Býval kapitánem u zelených baretů a zúčastnil se operace Pouštní bouře. Byl druhým nejstarším z pětice bratrů Hartových, kteří vlastnili rozsáhlé seskupení rančů a pastvin v několika státech na západě USA. Ústřední ranč se nacházel v texaském Jacobsvillu. Simon, nejstarší bratr, byl právníkem v San Antoniu. Corrigan, o čtyři roky mladší než Simon, se asi před rokem a půl oženil a měl se svou ženou Dorií malého synka. V Jacobsvillu zbyli tři svobodní bratři: Reynard, nejmladší, Leopold, druhý nejmladší, a Callaghan, který byl jen o dva roky mladší než Simon.

Tessin otec pracoval pro bratry Hartovy jen něco málo přes půl roku, než ve stájích padl mrtvý, stižen srdeční mrtvicí. Pro Tess, jejíž matka od nich utekla, ještě když Tess byla malá, to bylo zničující. Cray Brady, její otec, byl jedináček. Neměla žádnou jinou rodinu, o které by věděla. Hartovi to věděli také. Když jejich domácí projevila přání odejít do důchodu, nabídli její místo Tess, protože uměla vařit a starat se o dům. Uměla také jezdit na koni jako kovboj, výborně střílet a plynule klít ve španělštině, ale o těchto jejích dovednostech Hartovi nevěděli, protože jim je nikdy neměla příležitost předvést. Její talent se v současné době omezoval pouze na výrobu nadýchaných lívanečků, bez kterých nemohli bratři být, a na vaření jednoduchých, ale vydatných jídel. Jenom sladkosti nedělala, protože je nikdo z bratrů nejedl.

Byla by to skvělá práce, dokonce i přes Leopoldovy neustálé žertíky, nebýt toho, že se bála Callaghana.

Neustále ji pozoroval, od jejích vlnitých rudozlatých vlasů a světlých modrých očí až po špičky malých nožek, jako by jen čekal, až udělá nějakou chybu, za kterou ji bude moci vyhodit. Při snídani se jeho černé španělské oči zarývaly do její odvrácené tváře jako diamant. Byly posazeny v hubeném, snědém obličeji s širokým čelem a hustým obočím. Měl velký nos a velké uši a velké nohy, ale jeho ostře řezaná ústa byla dokonalá, stejně jako husté rovné vlasy, černé jako havran. Nebyl krásný, ale vyzařovala z něj síla a moc.

Tess nikdy nepochopila, co na ní Cagovi tak vadí. Neměl nic proti tomu, když jí ostatní nabídli po náhlé otcově smrti práci domácí a kuchařky. A byl to on, kdo přiměl Leopolda, aby se jí omluvil po zvláště nepříjemném žertíku, který jí provedl na nějakém večírku. Ale nikdy Tess nepřestával sledovat a hledat způsoby, jak se do ní navézt.

Jako třeba dnes ráno. Vždycky k snídani servírovala jahodový džem, protože ho bratři měli rádi. Ale dnes ráno chtěl Cag jablečné pyré a ona žádné nenašla. Jedovatě ji sjel, že má nepořádek ve věcech, a odešel od stolu, aniž by dojedl.

„Od soboty za týden bude mít narozeniny,“ omlouval ho Leopold. „Nerad stárne.“

Reynard souhlasil. „Loni touhle dobou na týden zmizel. Nikdo neví kam.“ Zavrtěl hlavou. „Chudák Cag. Je tak osamělý.“

Tess o tom nikdy takhle nepřemýšlela, ale Rey měl pravdu. Cag byl osamělý. Nescházel se se ženami a nechodil ani do hospody. Byl uzavřený. Když nepracoval… což bylo málokdy… četl historické knihy. Tess překvapilo, když zjistila, že si čte o španělské kolonizaci – ve španělštině. Netušila, že je bilingvní, ale později ho slyšela, jak uklidňuje nějakou hádku mezi dvěma hispánskými kovboji. Mluvil tou nejhezčí a nejčistší španělštinou, jakou kdy Tess slyšela. Ona sama také uměla plynně španělsky, protože většinu dětství strávila s otcem na jihozápadě.

Cag o ní nevěděl, že hovoří španělsky. Další z věcí, o které se s ním styděla podělit. Většinu času se uzavírala do sebe, s výjimkou okamžiků, kdy na ranč přijeli Dorie s Corriganem. Žili ve svém vlastním domě několik mil od hlavní budovy, ačkoli to pořád ještě bylo na pozemcích ranče. Dorie byla milá a laskavá a Tess ji měla moc ráda. Teď, když se jí narodilo děťátko, se na jejich návštěvy těšila ještě víc. Zbožňovala děti.

Co nezbožňovala, to byl Herman. Ačkoli byla skutečnou milovnicí zvířat, na hady se její láska nevztahovala. A tahle obrovská albínská krajta se svou žlutobílou kůží a červenýma očima ji děsila. Herman žil v obrovském akváriu v Cagově pokoji a měl nechutný zvyk utíkat z něj ven. Tess ho už našla na řadě naprosto nemožných míst, včetně pračky. Nebyl nebezpečný, protože ho Cag dobře krmil. Tess se časem naučila neječet. Stejně jako zarděnky a chřipka, Herman byl přírodní silou, kterou prostě bylo třeba brát takovou, jaká je. Cag toho odporného plaza miloval. Zdálo se, že je to jediná věc, na které mu opravdu záleží.

Vlastně měl možná rád i tu toulavou kočku. Jednou ho zahlédla, jak si s ní hraje. Nevěděl o tom. Když netušil, že se na něj někdo dívá, vypadal jako úplně jiný člověk. Nebál se ničeho na světě, ale zřejmě měl laskavé srdce.

Přála si, aby si v jeho přítomnosti nepřipadala tak nesvá.

Přišel Štědrý den. Tess připravila bohatou hostinu, na které se sešli všichni Hartové.

Tess jedla s nimi, protože bratři vypadali uraženě, když začala v kuchyni připravovat jídlo pro sebe a ovdovělou paní Lewisovou, která téměř každý den docházela vytírat a luxovat a vůbec se starala o úklid, na který Tess neměla čas. Tess jejich nabídka potěšila, bylo příjemné mít kolem sebe rodinu… i když nebyla její vlastní. Paní Lewisová se stejně vrátila domů za dětmi, takže by Tess zůstala v kuchyni sama.

Vzala si své nejlepší šaty, ale v porovnání s tím, co měla na sobě Dorie, si připadala nuzně. Naštěstí se ale všichni snažili, aby se mezi nimi cítila dobře, takže než se pustili do dezertu, už na šaty nemyslela. Všichni ji zapojovali do hovoru. Nebýt Cagova mlčení, bylo by to dokonalé. Ale on se na ni ani nepodíval. Snažila si toho nevšímat.

Dostala dokonce i dárky, výměnou za své ručně dělané. Každému z bratrů uháčkovala ozdobné povlaky na polštářky v barvách, které ladily s jejich pokoji. Uměla dobře háčkovat. Ve volném čase vyráběla oblečky pro Doriina chlapečka.

Dárky, které dostala, nebyly ručně dělané, ale měla z nich stejnou radost. Bratři se jí složili na zimní kabát. Nikdy v životě neviděla nic krásnějšího. Rozplakala se nad ním. Ženy ji také obdarovaly. Dostala nádherný květinový parfém od Dorie a značkový šátek v příjemných odstínech modré od paní Lewisové. Když sklízela nádobí, byla štěstím bez sebe.

Leo přišel za ní a nezbedně ji zatahal za šňůrky od zástěry.

„Neopovažuj se,“ varovala ho. Ale usmála se na něj, než se začala znovu věnovat nádobí.

„Cag neřekl ani slovo,“ prohodil. „Vydal se s Mackem obhlédnout ploty u řeky, než se setmí.“ Mack byl jejich předák pro dobytek a byl ještě zamlklejší než Cag. Ranč byl tak velký, že měli předáky úplně pro všechno: pro dobytek, pro koně, pro techniky, kancelářské síly, prodejce… platili si dokonce i veterináře. Tessin otec byl po tu krátkou dobu, kterou strávil na Hartovic ranči, předákem pro hospodářská zvířata. Tessiina matka od nich odešla, když byla Tess ještě malá. Znelíbil se jí kočovný život, který její manžel miloval. Tess o ní už dlouho neslyšela. Byla ráda. Doufala, že už svou matku nikdy neuvidí.

„Aha.“ Dala talíř do myčky. „Kvůli mně?“ dodala tiše.

Zaváhal. „Já nevím.“ Hrál si s nožem na stole. „Není v poslední době ve své kůži. Lépe řečeno,“ dodal s ironickým úsměvem, „je, ale je to horší než obvykle.“

„Neudělala jsem nic, že ne?“ Znepokojeně k němu vzhlédla.

Je tak mladá, přemítal, když viděl nejistotu v její hladké, pihovaté tváři. Nebyla krásná, ale nebyla ani obyčejná. Měla v sobě jakési vnitřní světlo, která z ní vyzařovalo, když byla šťastná. Rád ji poslouchal, jak si prozpěvuje, když vytírá a zametá, a když krmí slepice. I přes tragédii, která ji nedávno postihla, to byla šťastná osoba.

„Ne,“ odpověděl opožděně. „Neudělala jsi vůbec nic. Brzy si na Cagovy nálady zvykneš. Nemívá je často. Jen o Vánocích, na své narozeniny a někdy v létě.“

„Proč?“ zeptala se.

Pokrčil rameny.

„Zúčastnil se operace Pouštní bouře,“ řekl. „Nikdy o tom nemluví. To, co tam dělal, bylo tajné. Ale nebylo to snadné a vrátil se zraněný. Zatímco se zotavoval v Německu, jeho snoubenka se vdala za jiného. Vánoce a červenec mu to připomínají a tou dobou bývá zádumčivý.“

„Nevypadá jako člověk, který by požádal ženu o ruku, pokud to nemyslí vážně.“

„Taky není. Moc mu to ublížilo. Od té doby nemá na ženy čas.“

„Asi se z toho ještě neuzdravil,“ odtušila a trochu se uvolnila. Alespoň že to není kvůli ní.

„Nevím, jestli to někdy dokáže,“ odpověděl Leo. Našpulil rty a zadíval se na ni, jak pracuje. „Ty jsi hodně domácká, viď?“

S úsměvem nalila do myčky čisticí prostředek a zapnula ji. „Musela jsem být. Máma nás opustila, když jsem byla ještě dítě, ačkoli jednou přijela na návštěvu, když mi bylo šestnáct. Pak jsem ji už nikdy neviděla.“ Nepatrně se při té vzpomínce zachvěla. „No, prostě jsem se naučila vařit a uklízet hodně brzo.“

„Nemáš žádné sourozence?“

Zavrtěla hlavou. „Po maturitě jsem si chtěla najít práci, anebo jít na vysokou, ale táta mě potřeboval, a tak jsem to pořád odkládala. Dneska jsem ráda.“ Do očí se jí vloudila bolest. „K smrti jsem ho milovala. Pořád si ale říkám, jestli by se bývalo nedalo něco dělat, kdybychom o jeho srdci věděli včas.“

„Takhle nesmíš přemýšlet,“ prohlásil. „Takové věci se stávají. Musíš si uvědomit, že nemůžeš řídit svůj život.“

„To je tvrdá lekce.“

Přikývl. „Ale všichni se ji musíme naučit.“ Lehce se zamračil. „Kolik ti je… dvacet?“

Vypadala zaskočeně.

„V březnu mi bude dvacet dva.“

Teď zase vypadal zaskočeně on. „Nevypadáš tak staře.“

Uchechtla se.

„To je kompliment, anebo urážka?“

Pobaveně povytáhl obočí. „Jak tě znám, vybereš si urážku.“

Setřela ze stolu neexistující kapku. „Callaghan je z vás nejstarší, že?“

„Simon,“ opravil ji. „Cagovi bude v sobotu třicet osm.“

Uhnula očima, jako by nechtěla, aby viděl, co se jí v nich zračí. „Dal si se zasnoubením na čas.“

„Herman k trvalým vztahům moc nepřispívá,“ zašklebil se.

To chápala. Vždycky po Cagovi chtěla, aby Hermanovo akvárium přikryl, když mu měla uklízet v pokoji. Měla z hadů od dětství smrtelnou hrůzu. Několikrát ji málem pokousal chřestýš, než si její otec uvědomil, že nevidí na metr před sebe. Dostala brýle, ale jakmile byla dost stará na to, aby protestovala, trvala na kontaktních čočkách.

„Miluj mě, miluj mého obrovského strašlivého hada, hm?“ poznamenala. „No, nakonec ale našel někoho, kdo k tomu byl ochotný, alespoň zpočátku.“

„Ona Hermana taky neměla ráda,“ odtušil Leo. „Řekla Cagovi, že se o něj s hadem dělit nebude. Po svatbě ho měl dát jednomu kamarádovi, který pěstuje krajty.“

„Aha.“ To svědčilo o tom, že Cag dokáže kapitulovat před ženou. Za ty měsíce, které tu s otcem strávila, ho kapitulovat neviděla.

„Je štědrý. Kdyby nepůsobil jako takový drsňák, nezůstala by mu ani košile. Nikdo neví, jak snadno se dá přemluvit.“

„Nikdy bych si nemyslela, že je takový rozdávačný.“

„To ho ještě neznáš.“

„Ne, samozřejmě, že neznám,“ odtušila.

„Je od tebe vzdálený o celou generaci,“ přemítal a pobaveně sledoval, jak zrudla. „Zatímco já jsem mladý a pohledný a bohatý a vím, jak zařídit, aby si se mnou ženská užila, aniž bych z toho dělal vědu.“

Povytáhla obočí. „Jsi taky skromný!“

Zazubil se. „To si piš! Skromnost je mé druhé jméno.“ Opřel se o stůl a zatvářil se frajersky. Byl vážně nejpohlednější z bratrů, vysoký a svalnatý, s pískovými vlasy a tmavýma očima. S ženami se moc nescházel, ale přesto měl vždycky v záloze pár doufajících obdivovatelek. Tess si o něm soukromě myslela, že je tak trochu prostopášník. Ale ona neměla šanci na úspěch. Nebo si to alespoň říkala. Proto ji šokovalo, když dodal: „Co kdybychom spolu v pátek zašli na večeři a do kina?“

Zatvářila se ustaraně. „Podívej, jsem vaše pomocnice v domácnosti,“ řekla. „Necítila bych se dobře.“

Povytáhl obočí. „Jsme snad nějací tyrani?“

Usmála se. „To samozřejmě ne. Jenom si nemyslím, že by to byl dobrý nápad, to je všechno.“

„Máš svůj vlastní byt nad garáží,“ připomněl jí. „Nežiješ s námi pod jednou střechou v hříchu a nikdo nebude mít řeči, když si s jedním z nás vyjdeš.“

„Já vím.“

„Ale stejně nechceš jít.“

Ztrápeně se usmála. „Jsi moc milý.“

Zatvářil se rozpačitě. „Ano?“

„Ano.“

Pomalu se nadechl a lítostivě se usmál. „No, jsem rád, že si to myslíš.“ Přijal porážku a odlepil se od stolu. „Mimochodem, večeře byla skvělá. Jsi fantastická kuchařka.“

„Díky.“

„Co kdybys udělala ještě konvici kávy? Musím pomoct Cagovi s účetnictvím, což k smrti nenávidím. Budu potřebovat kofeinový šok, abych to vydržel.“

„On se vrátí domů a bude ještě pracovat? O svátcích?“ zvolala.

„Brzy zjistíš, že Cag pracuje pořád. Svým způsobem si tak nahrazuje všechno to, co mu chybí. Ale on to nepovažuje za práci. Prostě jen rád dělá byznys.“

„Každému co jeho jest,“ zamumlala.

„Amen.“ Zatahal ji za vlnité rusé vlasy. „Nebuď celý večer v kuchyni, pusť si něco v televizi. Rey odjel na návštěvu a Cag a já televizi do studovny neuslyšíme.“

„A ostatní už jsou pryč?“

„Corrigan s Dorií vyrazili domů na svou vlastní oslavu.“ Usmál se. „Nikdy bych nevěřil, že Corrigana uvidím šťastně ženatého. Je to milé.“

„Oni jsou taky milí.“

Zaváhal na prahu a ohlédl se po ní.

„Je Cag milý?“

Přešlápla z nohy na nohu. „Nevím.“

Leo zadumaně odešel. Nebyla zas až tak mladá, ale byla nevinná. Neuvědomila si, že ho zařadila k jeho ženatému bratrovi. Žádná žena, které by připadal atraktivní, by o něm neřekla, že je „milý“. Tím zabila jeho naděje, ale obrátila jeho myšlenky jinam. Cag byl k Tess otevřeně nepřátelský a ona sebou trhla, kdykoli ho viděla přicházet. Pro Caga bylo takové nepřátelství neobvyklé, zvlášť k někomu tak jemnému a sladkému, jako byla Tess.

Cag byl hrozně uzavřený. Zrada jeho snoubenky ho ranila a zatvrdila vůči ženám, dokonce i vůči malé Tess, která neměla žádný důmyslný repertoár, který by na něj mohla vyzkoušet. Jeho špatná nálada začala přesně s jejím příchodem a od té doby se ho držela. Už kvůli Tess doufal, že to nebude trvat věčně.

Zbytek svátků proběhl v klidu a pohodě. Cag celou dobu pracoval. Simon a Tira se vzali.

Cagovy narozeniny se nikdy neslavily. Bratři jí řekli, že Cag nenávidí oslavy, dorty a překvapení. Ale Tess nemohla uvěřit, že si Cag přeje, aby na jeho narozeniny všichni zapomněli. A tak v sobotu po snídani upekla dort. Čokoládový, protože si všimla, že si vzal jeden kousek z toho, který nedávno upekla Dorie. Žádný z bratrů Hartových nebyl blázen do sladkostí. Od předchozí kuchařky, paní Culbertsonové, se dozvěděla, že to je asi proto, že jejich matka nikdy nepekla. Nechala chlapce s otcem. To s nimi Tess trochu spojovalo, protože ji její matka také opustila.

Ozdobila dort polevou a napsala na něj Všechno nejlepší. Zapíchnula do něj jednu svíčku, nechala ho na stole a s kotětem, které se jí pletlo pod nohy, se vydala hodit do schránky dva dopisy.

Nemyslela si, že by se některý z bratrů mohl vrátit před večeří, protože přišly náhlé mrazy a všichni kovbojové urychleně kontrolovali březí krávy a ohřívače vody pro dobytek.

Ale když se vrátila do kuchyně, zachumlaná do nového koženého kabátu, našla tam Callaghana a zbytky jejího dortu, jejího krásného dortu, na podlaze pod obrovskou čokoládovou skvrnou na kuchyňské zdi.

Rozlíceně se po ní otočil. „Nepotřebuju připomínat, že je mi osmatřicet,“ řekl tichým, výhrůžným tónem. „A nechci dort, ani oslavu ani dárky. Nic od tebe nechci! Rozumíš?“

Tichost jeho hlasu jí naháněla hrůzu. Cag nikdy nekřičel. Ale jeho oči byly ještě strašlivější než jeho chladný tón.

„Promiň,“ řekla přidušeně.

„Nemůžeš najít zatracenou sklenici jablečného pyré, ale jsi schopná plýtvat časem na věci, jako je… tohle!“ vyštěkl a trhl hlavou směrem k pozůstatkům jejího dortu, rozpláclým na světle žlutém linoleu.

Kousla se do spodního rtu a vyděšeně se na něj dívala.

„Co tě to k čertu posedlo? Neřekli ti snad, že nenávidím narozeniny?“

Jeho hlas ji šlehal jako bič. Z jeho pohledu se jí podlamovala kolena. Polkla. Měla úplně sucho v puse. „Promiň,“ řekla znovu.

Její jednoslovná odpověď ho rozlítila ještě víc. Prudce k ní vykročil. Instinktivně ucouvla do kouta a křečovitě se chytila kraje kuchyňské linky.

Chtěla pro něj jen udělat něco hezkého. Možná se s ním také chtěla spřátelit. Chyba. Bylo zcela zjevné, že on se s ní přátelit nechce.

„Hej, Cagu, mohl bys…“ Rey zůstal stát ve dveřích jako opařený a ještě jednou přelétl pohledem scénu před sebou. Tess, celou pobledlou a roztřesenou, a rozhodně ne zimou. Caga, s rukama zaťatýma v pěst a očima sršícíma blesky. Dort rozpláclý o zeď. „Ale no tak,“ řekl tiše, protože znal bratrovy výbuchy vzteku. „Nedělej to, Cagu. Podívej se na ni. Slyšíš, podívej se na ni, Cagu.“

Zdálo se, že Cag trochu přišel k rozumu, když zachytil její uslzené oči. Třásla se a sotva popadala dech.

„Musíme připravit ta zvířata na prodej.“ Rey stále hovořil velmi tiše. „Půjdeš? Nemůžeme najít papíry a auta už jsou tady.“

„Papíry.“ Cag se zhluboka nadechl. „Jsou v druhé zásuvce ve stole. Zapomněl jsem je vyndat. Běž. Přijdu hned za tebou.“

Rey se ani nehnul. Copak Cag nevidí, že se ho ta holka bojí?

Proklouzl kolem bratra a postavil se mezi ně. „Ten kabát nepotřebuješ. Je tu vedro,“ prohlásil a přinutil se ke smíchu, na který se necítil. „Pojď, dej mi ho.“

Nechala ho, aby jí kabát vysvlékl, oči zabodnuté do jeho prsou, jako by tam hledala útočiště.

Cag zaváhal, ale jen na okamžik. Řekl cosi jadrného v elegantní španělštině, otočil se na podpatku a s prásknutím vyšel ze dveří.

Tess se nekontrolovaně roztřásla. Otřela si oči. „Díky, žes mě zachránil,“ řekla ochraptěle.

„Je s těmi narozeninami divný,“ řekl Rey tiše. „Asi jsme ti to dost nezdůraznili, ale aspoň že ten dort nehodil na tebe“ zašklebil se. „Než jsme našli paní Culbertsonovou, vaříval nám starý Charlie Greer. Když jednou udělal Cagovi dort, skončil s ním na hlavě.“

„Proč?“ zeptala se zvědavě.

„To nikdo neví. Možná mimo Simona,“ dodal. „Byli starší než my ostatní. Myslím, že je to dlouhá historie. Nemluvíme o tom, ale určitě jsi už zaslechla něco o naší matce.“

Trhaně přikývla.

„Simon a Corrigan se z nepříjemných vzpomínek vzpamatovali a dobře se oženili. Cag…“ Zavrtěl hlavou. „Choval se takhle, i když byl zasnoubený. My jsme všichni měli dojem, že to je spíš fyzické pobláznění než potřeba oženit se. Ona byla, promiň mi ten výraz, největší koketa na světě. Díkybohu, že mu utekla a nemá ji teď na krku.“

Pořád ještě popadala dech. Vzala si od Reye kabát. „Pověsím to. Díky.“

„Časem se ti omluví,“ řekl pomalu.

„To nepomůže. Odcházím. Je mi to líto, ale nemůžu tu zůstat a trápit se dalšími jeho výstřednostmi. Mám z něj hrůzu.“

Zatvářil se šokovaně. „On by tě neuhodil,“ řekl tiše a zamračil se, když si všiml, že jí do očí vyhrkly slzy. „Tess, to by nikdy neudělal! Je vzteklý, ale není maniak.“

„Ne, samozřejmě, že ne. Jen mě nemá rád.“

Rey si přál, aby to mohl popřít. Ale Cag se k ní z neznámých důvodů skutečně choval nepřátelsky.

„Doufám, že si za mě najdete nějakou náhradu,“ pravila nejistě. „Protože já odcházím hned, jak se sbalím.“

„Tess, takhle ne. Dej tomu pár dní.“

„Ne.“ Už jí to stačilo. Z toho, co jí řekl a jak se na ni díval, se nikdy nevzpamatuje. Nebude pracovat pro chlapa, který takhle šílí kvůli jednomu dortu.

DRUHÁ KAPITOLA

Rey vyrazil do ohrady, odkud se měla nakládat zvířata. Cag nepřítomně zíral na meloucí se dobytek, tmavé obočí zamyšleně svraštělé. Rey k němu přistoupil.

„Tos udělal dobře, šla si sbalit,“ pravil odměřeně.

Cag uhnul pohledem a vrátil se do ohrady. Zaťal zuby.

„Já nesnáším narozeniny! Vím, že to věděla.“

„Ano, ale netušila, že když ti udělá dort, bude to životu nebezpečné.“

„To nemyslíš vážně!“ vybuchl Cag a rozezleně se po něm otočil. „Nikdy bych na ni nezvedl ruku! To bych nikdy neudělal.“

„Zatraceně, Cagu, třásla se jako osika. Je to ještě dítě a má za sebou těžké chvíle. Ještě se nedostala z toho, že ztratila tátu. Kam teď půjde?“ naléhal. „Matku neviděla od svých šestnácti let. Nemá žádnou rodinu, žádné přátele. Dokonce ani místo hospodyně se v tuhle roční dobu neshání snadno, alespoň ne v Jacobsvillu.“

Cag nic neříkal.

V tu chvíli se u nich objevil Leo s lasem v ruce. Zvědavě se na bratry zadíval. „Co se tu děje?“ chtěl vědět.

„Ale nic,“ zabručel Rey znechuceně. „Tess mu udělala narozeninový dort a on ho zničil. Tess odchází.“

Leo s povzdechem pohlédl směrem k domu. „Nemůžu říct, že bych jí to měl za zlé. Připravil jsem jí perné chvilky, když jsem na vánoční oslavě nalil do svátečního punče alkohol, a teď zas tohle. Musí si myslet, že jsme všichni blázni a že jí bez nás bude líp.“

„O tom nepochybuju.“ Rey pokrčil rameny. „No, pojďme se pustit do nakládání.“

„Ty se ji nepokusíš zastavit?“ ptal se Leo.

„K čemu by to bylo?“ opáčil Rey temně. „Kdybys ji viděl, taky by ses o to nesnažil.“ Probodl Caga nevraživým pohledem. „Dobrá práce, kámo. Doufám, že si těma třesoucíma se rukama dokáže zabalit!“

Rey nakvašeně odsupěl směrem k autu. Leo věnoval bratrovi výmluvný pohled a odešel za Reyem. Cag, znechucený sám sebou, udělal čelem vzad a vyrazil k domu.

Tess už měla téměř sbaleno. Dovřela velký kufr a naposledy se rozhlédla po pokoji, který byl v posledních týdnech jejím domovem. Odejít bylo bolestivé, ale na takovéhle scény neměla žaludek. Spokojí se i s tvrdší prací, hlavně když to bude v klidnějším prostředí. A když tam nebude Cag, aby jí dělal z života peklo.

Zvedla zlatou sponu, kterou její otec kdysi vyhrál, a láskyplně po ní přejela prsty. Nosila ji všude s sebou, jako talisman pro štěstí. Dnes nefungoval, ale obvykle ano. Něžně ho uložila do malého kufru a opatrně zavřela víko.

Když za sebou zaslechla nějaký zvuk, otočila se a zbledla. Vyděšeně ustoupila k oknu.

Neměl na hlavě klobouk. Nic neříkal. Dlouze se na ni zadíval a pomalu, zhluboka se nadechl. „Nemusíš odcházet,“ začal.

To nebyl nejlepší úvod. Zvedla hrdě bradu. „Budu spát u Armády spásy,“ prohlásila chladně. „Spávali jsme tam s tátou často, když jsme byli na cestách a on zrovna nic nevyhrál.“

Zamračil se. „Cože?“

Nerada to přiznávala zrovna před ním. Zatvářila se nepřístupně. „Poprosíš někoho, aby mě zavezl do města? Chytím si tam autobus do Viktorie.“

Vrazil si ruce do kapes těsně padnoucích džínů, takže se mu napjaly přes svalnatá stehna. Nepřestával se na ni mračit.

„Nevadí,“ povzdechla si. „Půjdu pěšky nebo si něco stopnu.“

Popadla svůj obnošený tvídový plášť, který už měla roky, a vklouzla do něj.

„Kde máš svůj nový kabát?“ zeptal se stroze.

„V hale ve skříni. Neboj se, nevezmu si nic, co mi nepatří.“

To ho ranilo. „My jsme ti ho dali,“ řekl.

Pohlédla mu zpříma do očí. „Já ho nechci, ani práci ani nic jiného, co jste mi dali ze soucitu.“

Byl šokován. Ani ve snu ho nenapadlo, že to vidí takhle. „Potřebovala jsi práci a my zase kuchařku,“ prohlásil kategoricky. „Nebylo to ze soucitu.“

Pokrčila rameny a trochu se schoulila. „Teď už na tom nezáleží.“

Hodila si přes rameno tašku a popadla oba kufry. Ale když došla ke dveřím, Cag se ani nehnul. A obejít ho nemohla. Zastavila se na metr od něj a nevraživě se na něj zamračila.

Snažil se vymyslet, jak ji přimět, aby zůstala, aniž by musel obětovat svou hrdost. Rey měl pravdu: byla ještě dítě a on to přehnal. V poslední době se vůbec nepoznával.

„Necháš mě projít? Prosím?“ zeptala se škrobeně.

Odlepil se od dveří a zamračeně je za sebou přibouchl.

Ustoupila o krok zpátky, vylekaná jeho nečekanou reakcí.

„Když mi bylo šest,“ začal bezbarvě vyprávět, „chtěl jsem narozeninový dort jako ostatní děti. Dort a oslavu. Simon jel s tátou a Corriganem do města. Bylo to před Reyovým narozením. Leo spal a máma a já jsme byli v kuchyni sami. Řekla něco kousavého o rozmazlených spratcích, kteří si myslí, že si zaslouží laskominy, a přitom jsou jen na obtíž. Na stole ležel dort, který mi po tátovi poslala sousedka. Mrskla mi ho do obličeje,“ vzpomínal, oči potemnělé, „a začala mě bít. Nevím, kdy by bývala přestala, ale naštěstí se probudil Leo a začal brečet. Poslala mě do mého pokoje a zamkla mě vevnitř. Nevím, co řekla tátovi, ale dostal jsem pořádně naplácáno ještě od něj.“ Pohlédl jí do vytřeštěných očí. „Od té doby jsem nikdy žádný dort nechtěl.“

Pomalu postavila kufry na zem a vyvedla ho z míry tím, že mu ostýchavě položila třesoucí se ruku na prsa. Neřekl jí, že se s tím nikdy nikomu nesvěřil, dokonce ani bratrům, ale ona to stejně nějak poznala.

„Můj táta neuměl vařit. Uměl jen otevírat konzervy,“ řekla tiše. „Naučila jsem se vařit, když mi bylo jedenáct, z pudu sebezáchovy. Máma by mi taky žádný dort neupekla, ani kdyby s námi zůstala. Nechtěla mě, ale táta jo a dostal ji do situace, kdy si ho musela vzít. Nikdy nám to neodpustila. Odešla, ještě než jsem začala chodit do školy.“

„Kde je teď?“

Uhnula pohledem. „Nevím. Je mi to jedno.“

Zhluboka se nadechl. Necítil se s ní dobře. Ustoupil, aby její zneklidňující ruka spadla z jeho prsou.

Neptala se, proč mu její dotyk vadí. Udělala to impulzivně a teď už věděla, že to nemá dělat znovu. Zvedla zrak a zadívala se mu do očí. „Vím, že mě nemáš rád,“ řekla. „Bude lepší, když si najdu práci jinde. Je mi skoro dvaadvacet. Dokážu se o sebe postarat.“

Zadíval se z okna. „Počkej do jara,“ řekl toporně. „Pak snáz najdeš práci.“

Zaváhala. Nechtělo se jí odtud, ale nemohla tu zůstat, když se k ní takhle choval.

Znovu se otočil k ní a v černých očích mu zazářilo cosi nezvyklého. „Bráchové mě zastřelí, jestli tě nechám odejít,“ řekl odměřeně. „Ani jeden se mnou nemluví.“

Oba věděli, že je mu úplně jedno, co si o něm bratři myslí. Byl to pokus o smír.

Nerozhodně přešlápla z nohy na nohu. „Dorie už není těhotná. Může vám vařit sama.“

„Nemůže,“ opáčil. „Má moc práce s rozmazlováním toho malého.“

Zadívala se na špičky svých bot. „Je roztomilý.“

Cagovi projela tělem vlna horka. Otočil se a vyrazil zpátky ke dveřím. „Dělej si, co chceš.“

Pořád ještě váhala.

Otevřel dveře a než překročil práh, ještě jednou se ohlédl. Vypadal temně jako hrom a skoro stejně hrozivě. „To se mě tak bojíš?“ zaútočil na její hrdost.

„Já se tě nebojím!“ vyštěkla.

Povytáhl obočí. „Ale bojíš. Proto utíkáš jako vystrašená malá holka.“

„Já jsem neutíkala! A nejsem žádná vystrašená holka!“

To už bylo lepší. Když bojovala, dokázal se s tím snáz vyrovnat. Nemohl by žít se vzpomínkou, jak je celá bledá, třese se a couvá před ním. To bolelo jako čert.

Narazil si klobouk hluboko do očí. „Posluž si. Ale jestli zůstaneš, dávej si dobrý pozor, abys příště věděla, kde je jablečné pyré,“ prohlásil s kousavým sarkasmem.

„Příště ho dostaneš rovnou mezi oči,“ zabručela si pro sebe.

„Já jsem to slyšel.“

Probodla ho nasupeným pohledem. „A jestli mi ještě někdy hodíš na hlavu nějaký dort…!“

„Já jsem ti ho nehodil na hlavu,“ podotkl. „Hodil jsem ho na zeď.“

Do tváří se jí rychle vracela barva. „Dělala jsem ho dvě hodiny!“

„Jablečné pyré, prokletý dort, zatracená ženská…“ huhlal si ještě na chodbě.

Tess pár vteřin nejistě postávala u postele, než se vytrhla z transu a položila kufry zpátky na postel, aby je zase vybalila. Zůstat ji stálo hodně odvahy, ale na druhou stranu vážně neměla, kam jinam jít. A to, co jí řekl, zasáhlo tu část jejího já, která měla nekonečnou slabost pro bezmocné, raněné tvory.

Představila si malého Caga s obličejem od dortu, jak ho surově mlátí necitelná ženská, a on se snaží neplakat. To zcela zázračně omlouvalo každé jeho nevlídné slovo, každou jeho hrubost. Přemítala, kolik dalších jizev z dětství skrývá jeho tvrdá, zachmuřená tvář.

Cag se k ní od té doby choval chladně a formálně, jako by litoval, že se s ní podělil o jedno ze svých nejhlubších tajemství. Ale aspoň se zdržel dalších výbuchů. Vyhýbal se jí stejně, jako se ona vyhýbala jemu. Zimní měsíce se změnily v jednotvárnou rutinu. Bez svátečního shonu měla Tess dost času pro sebe, když skončila s prací. Bratři pracovali celé dny, dokonce i když nemuseli tolik běhat kolem dobytka jako v teplejších jarních měsících.

Ale bylo potřeba spravovat ploty a udržovat zemědělské stroje. Pořád bylo potřeba ošetřovat nemocná zvířata, stavět stáje a provádět generální opravy vozidel. Zdálo se, že to nikdy nekončí. A mezi tím vším se konaly konference, jednání a služební cesty.

Tess zjišťovala, že se trojice svobodných bratrů jen málokdy sejde u stolu. Mnohem častěji prostírala jen Reyovi a Leovi, protože Cag trávil pořád víc času někde venku. Ujišťovali ji, že to není kvůli ní, že je pryč obchodně, ale moc tomu nevěřila. Věděla, že ji Cag toleruje jen proto, že dobře vaří a umí se postarat o dům, ale že ji jinak nenávidí.

Potom přišlo jaro a na ranči začal blázinec. Tess se musela naučit zvedat telefon v obývacím pokoji, protože obě sekretářky sídlící v samostatném kancelářském komplexu musely začít zadávat údaje o telatech do počítače. Objem těch údajů šokoval i Tess, která strávila celý život na rančích.

Jediná další moderní věc, kterou bratři kromě počítačů převzali, bylo zavedení počítačových čipů k identifikaci zvířat. Nepoužívali žádné hormonální přípravky, umělé oplodňování ani žádná zbytečná antibiotika nebo pesticidy. Snažili se pracovat ekologicky.

Velikost jejich farmy byla neuvěřitelná. Telefon neustále vyzváněl. Fax také. Tess se musela naučit pracovat i s ním a s počítačem, aby mohla pomáhat s přijímáním a rozesíláním e - mailových zpráv různým výrobcům, výkrmnám a kupcům dobytka.

„Ale já na to nemám školy!“ bědovala před Leem a Reyem.

Jen se zubili. „Ale no tak, vedeš si skvěle,“ povzbuzoval ji Leo.

„Vždyť ani nebudu mít čas pořádně vařit,“ protestovala.

„Pokud budeme mít dost našich oblíbených lívanců, jahodového džemu a jablečného pyré, nic se neděje,“ ujistil ji Rey. „A když budeš mít moc velký shon, necháme si jídlo dovézt.“

To v nadcházejících týdnech dělali dost často. Jednou večer objednali pizzu i pro všechny sekretářky, prodejce a kovboje. Byli to nároční šéfové, ale nikdy nezapomínali na loajalitu a oběti lidí, kteří pro ně pracovali. Také jim za jejich práci dobře platili.

„Proč si někdy něco nekoupíš?“ zeptal se jí Leo jednou večer, když se zarudlýma očima vstávala od počítače.

„Prosím?“

„Nosíš pořád to samé oblečení, které jsi měla loni,“ vysvětloval. „Nechceš aspoň nějaké nové džíny a trička?“

„Abych řekla pravdu, nepřemýšlela jsem o tom,“ přiznala se. „Prostě si svůj plat jen ukládám do banky a zapomínám na něj. Asi bych si měla něco koupit.“

„Jo, to bys měla. Hned jak se trochu zastavíme.“

Zaúpěla. „My se nikdy nezastavíme! Jestli ty pitomé krávy nepřestanou mít telata…!“

„Pozor na jazyk, dámo, to, na co nadáváš, je zisk!“

„Já vím, ale…“

„Jsme všichni unavení,“ ujistil ji. „Už to brzy poleví. Shromažďujeme údaje za pět rančů, víš,“ dodal. „Není to jen za tenhle. Musíme zaznamenat každé nové tele spolu s jeho původem, musíme zaevidovat dobytek, který pošel nebo byl odstřelen, dobytek, který jsme prodali, a nový dobytek, který jsme koupili. Kromě toho potřebujeme záznamy o váze telat při narození, váhových přírůstcích a údaje o krmení. Všechny tyhle informace musíme neustále aktualizovat, jinak nám budou k ničemu.“

„Já vím. Ale všichni začneme být alergičtí na pizzu a já zapomenu, jak se dělají lívance!“

„Chraň bůh,“ zděsil se, sundal si klobouk a přiložil si ho na srdce.

Byla tak unavená, že se ani nedokázala zasmát, ale pokusila se aspoň o úsměv. Vyvlekla se na chodbu a vyčerpaně se vydala do svého pokoje nad garáží.

Z garáže zrovna vycházel Cag, který se vracel ze schůzky v Dallasu. V elegantním šedém obleku s pastelově zelenou vázankou a krémovém klobouku vypadal bohatě, světaznale a nepřístupně.

Když ho míjela, chladně mu kývla na pozdrav a zase odvrátila zrak.

Zastoupil jí cestu, vzal ji za bradu a nesouhlasně se jí zadíval do očí. „Co to s tebou dělají?“ zeptal se odměřeně.

Věděla, že to neřekl ze zájmu o ni, takže jeho poznámce nepřičítala žádný význam. „Zadáváme záznamy do počítače,“ řekla vyčerpaně. „Jsme unavení.“

„Já vím. Takhle to vypadá každý rok touhle dobou. Nechávají tě aspoň pořádně vyspat?“

Přikývla.

„To nic, mám jen trochu problémy sžít se s počítačem. Práce navíc mi nevadí.“

„Brzy se vrátíš zpátky ke svým starým povinnostem. Neboj se, nebudeme tě tahat z kuchyně do dvacátého století.“

Litovala, že nemá dost energie, aby ho za ten sarkasmus uhodila. „Ještě sis na moje lívance nestěžoval,“ připomněla mu odměřeně.

Sjel ji přezíravým pohledem. „Vypadáš na deset,“ pokáral ji. „Ty vykulené oči. A nosíš pořád tu příšernou zástěru nebo ty černé džíny a tu růžovou košili. To nemáš nic jiného na sebe?“

Nevěřila vlastním uším. Nejdřív jeho bratři, teď zase on! „Podívej, nemůžeš mi nařizovat, co mám nosit!“

„Jestli se chceš někdy vdát, měla by ses nad sebou zamyslet,“ vysmíval se jí. „Žádný chlap se nepodívá dvakrát na ženskou, která se ani nenamáhá učesat!“

Zalapala po dechu. Takový frontální útok nečekala. „No tak to teda promiň!“ vyštěkla. Dobře věděla, že je neupravená. „Nemám čas se česat. Mám moc práce se zadáváním toho, který býk zplodil které tele!“

Zadíval se do její bledé tváře a trochu povolil. „Běž do postele,“ pravil škrobeně. „Vypadáš jako chodící smrt.“

„Díky za kompliment,“ zabručela.

Vykročila směrem ke dveřím, ale on ji zachytil za paži a otočil ji k sobě. Sáhl do kapsy, něco vylovil a podal jí to.

Byla to krabička z klenotnictví, potažená sametem. Když k němu tázavě vzhlédla, kývnutím hlavy jí naznačil, aby krabičku otevřela.

Třesoucími se prsty to udělala. Nečekala, že by jí mohl něco koupit. Na polštářku z šedého saténu ležel krásně vybroušený safírový přívěsek obklopený droboučkými diamanty, zavěšený na tenkém zlatém řetízku. Nikdy neviděla nic tak nádherného. Bylo to, jako by v tom kameni byl zachycen kousek letní oblohy.

„Ach!“ vydechla, překvapená a dojatá tím neočekávaným dárkem. Potom ji ale napadlo, že možná dělá předčasné závěry a že to třeba vůbec není dárek. Ostražitě mu krabičku podala nazpátek. „Aha. Chtěl jsi mi jen ukázat…“

Sevřel jí prsty kolem krabičky. Jeho velké ruce byly teplé a silné. Jejich dotyk jí byl příjemný.

„Koupil jsem ho tobě,“ řekl a vypadal při tom celý nesvůj.

Tess vůbec nic nechápala. Pohlédla na tu krásnou věc, kterou držela v rukách, a potom k němu zase zmateně vzhlédla.

„Opožděný dárek k narozeninám,“ řekl chraplavě a díval se při tom jinam.

„Ale… já jsem měla narozeniny prvního března,“ řekla, „…a nikdy jsem o tom nemluvila.“

„Nemluvila,“ souhlasil a upřeně zkoumal její unavenou tvář. „Nedostala jsi dort ani dárky.“

Uhnula pohledem.

„Sakra!“

Ta kletba a výraz v jeho tváři ji překvapily.

Nemohl jí říct, jak provinile se cítí kvůli jejím narozeninám. Ani netušil, že je měla, dokud mu to Leo před dvěma týdny neřekl. Měla dostat dort a nějaké malé dárečky. Ale ona si to nechala pro sebe, nepochybně kvůli tomu, co provedl s tím dortem, který mu udělala. Nemusela nic říkat, i tak mu bylo jasné, že jí zkazil narozeniny tak, jako je jeho matka zkazila jemu. Svědomí ho za to hryzalo k smrti. Právě proto trávil tolik času mimo ranč. A právě proto impulzivně zašel do klenotnictví, přestože jinak nikdy nedělal nic impulzivně, a koupil jí ten řetízek.

„Děkuju,“ zamumlala a sevřela krabičku v prstech. Ale nepodívala se na něj. Viděl na ní, že má něco na srdci.

„O co jde?“ zeptal se úsečně.

Pomalu se nadechla. „Kdy chceš, abych odešla?“ zeptala se statečně.

Zamračil se. „Kdy chci co?“

„Ten den, kdy jsem upekla ten dort, jsi říkal, že na jaře můžu jít,“ připomněla mu, protože na to za celou tu dobu nedokázala zapomenout. „Je jaro.“

Zamračil se ještě víc. Zastrčil si jednu ruku do kapsy a honem přemýšlel. „Co bychom si teď bez tebe počali?“ opáčil logicky. „Počkej do léta.“

Dárek, který svírala v dlaních, je určitým způsobem spojoval, i když on to tak nemyslel. Ještě nikdy nedostala dárek od muže, pokud nepočítala ten kabát, který jí dali bratři k Vánocům. Ale to nebylo takhle osobní. Nebyla si jistá, co tím myslel, zda chtěl jenom ulevit svému svědomí, nebo jestli to mělo být upřímné, vřelé gesto.

„Promluvíme si o tom jindy,“ prohlásil po chvíli. „Jsem unavený a mám ještě nějakou práci.“

Otočil se a bez ohlédnutí zamířil k domu. Přistihla se, že za ním bezmocně hledí a svírá při tom krabičku s řetízkem jako nějaký drahocenný poklad.

Jako kdyby vycítil její pohled, ve dveřích se otočil a jeho černé oči se setkaly s jejími. Bylo to, jako by do ní uhodil blesk. Cítila, jak se jí klepou kolena. Jen se díval, ale ona najednou nemohla popadnout dech.

Upřeně na sebe zírali a nebyli schopní odtrhnout jeden od druhého zrak. V tu chvíli Tess ztratila srdce. Cítila, jak Cag svádí boj sám se sebou. Nakonec zvítězil, odvrátil se a rychle zmizel v domě.

Tess zaťala zuby nad tou nečekanou komplikací. Ze všech chlapů na světě se musí zbláznit zrovna do Caga Harta.

S unaveným povzdechem se sebrala a zamířila do svého pokoje. Věděla, že neusne, i když je utahaná. Pověsila si řetízek na krk a obdivně se na něj zadívala do zrcadla. Na chvilku ji zamrazilo, když si představila, kolik asi musel stát, protože si na zapínání všimla, že je opravdu zlatý… žádná tretka. Ale pro ni by byl stejně drahocenný, i kdyby to byl jen pozlacený kov, a byla si jistá, že to Cag ví. Usnula s ním na krku.

TŘETÍ KAPITOLA

Všechno by bylo v naprostém pořádku, kdyby si druhý den ráno nezapomněla řetízek sundat. Bratři si ji u snídaně dobírali, což uvedlo do rozpaků Caga, který nasupeně odešel v půli jídla od stolu. Mračil se na Tess, jako by za to mohla ona.

Leo s Reyem se omluvili, když si uvědomili, že ještě zhoršili už tak zlou situaci. Ale jak den pokračoval, začínala si Tess říkat, jestli přece jenom neměla řetízek nechat v krabičce. Zdálo se, že Caga rozčiluje, že ho chce nosit. Navíc byl tak krásný, že pomalu nemohla chodit kolem zrcadel. Tolik se jí líbil.

Měla dárku tak plnou hlavu, že nedávala pořádný pozor na obrovské terárium v Cagově pokoji, když mu šla stlát postel. A to byla chyba. Právě urovnávala přehoz s indiánskými vzory, když zaslechla tiché zašustnutí. V příštím okamžiku měla kolem krku Hermana.

Jeho váha jí podlomila kolena. Vážil o dobrých pět kilo víc než ona. Zapištěla a začala se s ním prát, jenže čím víc bojovala, tím těsně ji Herman svíral.

Ve dveřích se objevil Leo, ale na prahu se zarazil. Hady nijak nemiloval a neměl nejmenší tušení, jak vyprostit jejich domácí z šupinatého sevření, v němž se nacházela.

„Dojdi pro Caga!“ kvičela a tahala za Hermanovy závity. „Pospěš si, než mě sežere!“

„Nesežere,“ uklidňoval ji pobledlý Leo. „On jí jen mražené mrtvé chlupaté věci, čestné slovo! Cag je v ohradě. Zrovna jsme se chystali vyrazit do tábora. Hned jsem zpátky!“

Oddusal chodbou. O několik mučivých minut později přiběhly jiné, těžší kroky nazpátek.

Tess klečela na zemi, obrovského plaza omotaného kolem sebe, hlavu položenou na její, takže vypadala, jako by měla na sobě hadí čelenku.

„Hermane, proboha!“ zaburácel Cag. „Jak ses dostal ven tentokrát?“

„Nemohl bys ho vyzpovídat později, až ho ze mě sundáš?“ vrčela. „Váží snad tunu.“

„Neboj se,“ uklidňoval ji, protože věděl, jak se Hermana bojí. Pomalu se k nim přiblížil, opatrně, aby svého miláčka nevylekal. Jemně hada uchopil pod krkem a začal k němu konejšivě mluvit a přátelsky ho hladit. Celou dobu ho při tom odmotával z Tessiných ramen.

Když ho úplně sundal, zamířil s ním k teráriu. Při pohledu na odsunuté víko se zamračil.

„On tam snad má páčidlo,“ zamumlal a opatrně Hermana uložil dovnitř. „Nechápu, proč pořád utíká.“

„A tobě by se líbilo bydlet v místnosti třikrát tak velké, než jsi ty, a nemít si s kým hrát?“ bručela a třela si bolavá ramena. „Vykloubil mi obě ramena a nejspíš mi zlomil i pár obratlů. Spadl na mě!“

Cag přiklopil akvárium víkem a otočil se k ní. „Spadl?“ Zamračil se. „Odkud?“

„Támhle odtud!“

Ukázala na jeden z širokých, vysokých sloupků, které zdobily jeho postel.

Zahvízdl.

„Něco takového už dlouho neudělal.“ Popošel k ní a upřel na ni černé oči. „Jsi v pořádku?“

„Už jsem ti říkala,“ zahuhňala, „mám zpřelámané všechny kosti!“

Něžně se usmál.

„To jsou jen bolavé svaly.“ Jeho oči byly tázavé, laskavé. „Nebála ses moc, že ne?“

Zaváhala, potom se pousmála. „Nebylo to tak hrozné. Docela jsem si na něj potom zvykla.“ Pokrčila rameny. „Je docela příjemný na omak. Jako tlustý hedvábný šátek.“

Cag nic neříkal. Jen tam tak stál a se zvláštním úsměvem ji pozoroval.

„Myslela jsem si, že jsou slizcí.“

Jeho úsměv se rozšířil. „To si myslí většina lidí, dokud se nějakého nedotkne. Hadi jsou čistí. Obvykle nejsou agresivní, pokud je neprovokuješ nebo pokud nesvlékají kůži nebo pokud zrovna nejsou hladoví. Stačí jen vědět, kdy na ně nesahat.“ Sundal si klobouk a prohrábl si husté vlasy. „Mám Hermana dvanáct let,“ dodal. „Je pro mě jako člen rodiny, i když to většina lidí nechápe.“

Zkoumavě pozorovala jeho tvář a vzpomněla si na jeho bývalou snoubenku, která trvala na tom, aby dal Hermana pryč.

„Kdysi jsem měla leguána,“ svěřila se mu. „Choval ho jeden kluk, co s námi jezdil rodeo. Když šel na vysokou, dal mi ho.“ Zasněně se usmála. „Byl zelený a obrovský, jako nějaké prehistorické stvoření, jako opravdický živý drak. Měl rád ovocnou šťávu a banány a nechal se pochovat. Když jsi ho hladil po hlavě, přivíral oči. Měla jsem ho tři roky.“

„Co se s ním stalo?“

„Prostě umřel,“ řekla. „Nikdy jsem nezjistila proč. Veterinář říkal, že mu nic nebylo a že jsem dělala všechno správně. Mohli jsme si ho nechat vycpat, ale neměli jsme na to peníze. Byl už dost starý, když jsem ho dostala, takže si myslím, že spíš přišel jeho čas, než že bych něco zanedbala.“

„Zvířata prostě někdy umírají.“ Podíval se na Hermana, který ležel šťastně stočený ve svém teráriu a vypadal svým hadím způsobem jako andílek. „Podívej se na něj,“ zabručel. „Nevypadá, že by ho mohlo někdy napadnout utéct, viď?“

„Pořád nemůžu zapomenout, jak jsem otevřela pračku, abych do ní naskládala prádlo, a našla jsem ho uvnitř. Málem jsem na místě umřela.“

„Od té doby jsi ušla velký kus cesty,“ musel připustit. Sklouzl pohledem na její přívěsek.

„Omlouvám se,“ zamumlala a zakryla ho provinile rukou. „Neměla jsem si ho brát před tvými bratry. Ale je tak krásný. Mám pocit, jako bych měla na krku kus oblohy.“

„Jsem rád, že se ti líbí,“ řekl chraptivě. „Nos ho, jak chceš. Za pár dní si najdou něco jiného, z čeho si budou dělat legraci.“

„Nenapadlo mě, že si toho všimnou.“

Povytáhl obočí. „Nekoupil jsem žádné ženě dárek už skoro sedm let,“ pravil stručně. „Takže tohle není věc, kterou by mohli nechat bez povšimnutí, bez ohledu na to, jak jsem to myslel.“

Zrudla. „Já přece vím, že to bylo jen k narozeninám,“ ujišťovala ho honem.

„Pracuješ dobře a pilně a občas si zasloužíš něco milého,“ odtušil netrpělivě. „Určitě jsi v pořádku?“

Přikývla. „Taková maličkost jako zlomená páteř mě neporazí.“

Zamračil se na ni. „Váží jen padesát kilo.“

„Jo? No, já vážím jen pětačtyřicet.“

Okamžitě po ní sjel pohledem. „Zhubla jsi.“

„To už jsi říkal, ale není to pravda. Vždycky jsem byla hubená.“

„Tak víc jez.“

Povytáhla obočí.

„Já si budu jíst, kolik chci, děkuju.“

Odkašlal si. „A kde je to nové oblečení, co jsme se tě snažili přimět koupit?“

„Já žádné další oblečení nechci. Mám spousty oblečení.“

„Spousty, to určitě,“ zabručel nahněvaně. „Zítra pojedeš do města a koupíš si nějaké nové džíny a košile. Jasné?“

Umíněně zvedla bradu. „Ani náhodou! Možná pro tebe pracuju, ale nenechám si nařizovat, co mám nosit!“

Chvilku na ni hleděl zpod přimhouřených víček. „Na druhou stranu,“ zamručel a vykročil k ní, „proč čekat do zítřka? A to si piš, že ti můžu říkat, co máš nosit!“

„Callaghane!“ vyjekla.

Než to dořekla, přehodil si ji přes rameno jako pytel obilí. V půli chodby potkali Lea, který se šel podívat, co se děje.

„Ach, panebože, snad ji Herman nepokousal?“ zděsil se. „Není mrtvá, že ne?“

„Ne, samozřejmě, že ji nepokousal!“ obořil se na něj Cag a šel dál.

„Tak kam ji neseš?“

„Do nejbližšího obchodu.“

„Do nejbližšího… vážně? To je skvělé!“

„Zrádče!“ zavolala na něj Tess.

„Kup jí nějaké šaty!“

„Nenávidím šaty!“

„V tom případě jí kup dvoje!“

„Drž zobák, Leo!“ zaúpěla.

Rey stál u vchodových dveří, když se k nim Cag se svým břemenem blížil. „Jdete ven?“ zeptal se mile a s rozmáchlým gestem jim dveře otevřel. „Dobře se bavte.“

„Zachraň mě!“ křičela na něj Tess.

„Není o tom nějaká písnička?“ zeptal se Rey Lea, který za ním vyšel na zápraží.

„Jasně. Je to nějak tahle… ‚Zachraň mě!‘“ zanotoval.

Oba ještě stáli na zápraží a falešně hulákali z plných plic, když Cag s rozlícenou Tess na sedadle vedle sebe vyjížděl ze dvora.

„Já žádné nové oblečení nechci!“ hromovala.

Pohlédl na její zarudlou tvář a zazubil se. „Pozdě. Už jsme na cestě do města.“

Jeho podivná vítězoslavná nálada ji překvapila. Cag nebyl na rozdíl od svých mladších bratrů hravý typ. Jediné, co ho zajímalo, byla práce. Tohle se mu vůbec nepodobalo.

„Mohl mě odvézt Leo,“ zabručela a složila si ruce na prsou.

„Ten je moc zdvořilý na to, aby tě vynesl ze dveří,“ opáčil. „A Rey je moc velký gentleman. Tedy většinou.“

„Tyhle džíny jsou ještě jako nové.“

„Máš je celé děravé,“ podotkl.

„To je moderní.“

„Moderní džíny mají díry, když si je koupíš. Tyhle…“ ukázal na ošoupaná kolena „…je mají od tvrdé práce. Viděl jsem tě, jak v kleče drhneš kuchyňskou podlahu. Což mi připomíná, objednali jsme ti takový ten malý přístroj na čištění podlah, který je speciálně určený na lino.“

„Přístroj na podlahy?“ opáčila překvapeně.

„Usnadní ti práci.“

Potěšilo ji, že na ni myslí. Nic neřekla, ale neubránila se úsměvu.

O pár minut později Cag zastavil před obchodním domem a odvedl ji do oddělení dámských oděvů k paní Bellamyové, která tam pracovala už odnepaměti.

Zdvořile smekl klobouk. „Paní Bellamyová, můžete jí vybrat džíny a košile a nové boty a také nějaké šaty?“ požádal ji a kývl směrem k Tess, která se cítila jako loutka. „Nemůžeme dopustit, aby naše domácí vypadala takhle, nemyslíte?“ Ukázal na její vybledlou košili a děravé džíny.

„No to ne, pane Harte,“ souhlasila paní Bellamyová okamžitě. Zamyšleně se zamračila. „Zrovna jsme dostali takovou pěknou kolekci letního oblečení. Pojďte se mnou, slečno Tess, dáme vás do pořádku!“ Vzala Tess za paži a mávla na Caga. „Běžte už, pane Harte,“ zamumlala nepřítomně a Tess se při pohledu na jeho výraz málem neubránila smíchu. „Můžete si ji vyzvednout za hodinu.“

Jsem balík, myslela si Tess a Cag je pošťák. Zakryla si zrádná ústa dlaní a poslušně následovala prodavačku. Hysterický smích ji už nezachrání.

Cag ji sledoval s pobaveným úsměvem. Tak ona nechce nové oblečení? To bychom se na to podívali! Paní Bellamyová si jistě nenechá utéct tučnou provizi!

Za hodinu se Cag pro Tess vrátil a našel ji, jak si zkouší modrobílé šaty s přiléhavým tmavomodrým živůtkem s tenkými ramínky a širokou sukní. Pohled na její odhalená pihovatá ramena a smetanově bílý dekolt mu vzal dech.

„To je ono, co myslíte, Tess?“ mumlala paní Bellamyová. „Počkejte tu. Chci vám ukázat ještě jedny! A, dobrý den, pane Harte!“ zvolala, když ho míjela. Mávla rukou směrem k Tess. „Co říkáte? Že jí to sluší? Kde jsem to jen viděla tu krásnou černou krajkovou věc…“

Tess se nejistě otočila ke Cagovi. Jeho obličej nic neprozrazoval, ale černé oči mu při pohledu na její obnaženou pokožku zářily.

„Není to moc… odvážné?“ zeptala se Tess, celá nervózní z toho, jak se na ni dívá.

Zavrtěl hlavou. „Sluší ti. A krásně ladí s tím přívěskem,“ řekl chraptivě. Přistoupil k ní a jedna jeho ruka se sama od sebe zvedla a dotkla se malého safírku obklopeného diamanty. Chvíli se tam zdržela, potom netrpělivě přejela po tenoučkém ramínku šatů a heboučké pokožce kolem něj.

Tess se zadrhl dech. Srdce jí málem vyskočilo z živůtku, když jeho černé oči sklouzly k její nahé pokožce v dekoltu šatů. Když jí stiskl rameno, slyšitelně zatajila dech.

Pohlédl jí do očí a četl v nich znamení, která před ním nedokázala skrýt.

„Tohle je přesně ten typ šatů,“ řekl chraptivě, „který v člověku probouzí touhu vysvléct ti je.“

„Callaghane!“ vyjekla šokovaně.

„Copak nevíš, jaký účinek mají šaty na chlapy?“ chtěl vědět.

Třesoucíma se rukama si popotáhla živůtek šatů výš. „To tedy nevím! Ale nechci je, jestli v tobě… v mužích… probouzejí takové myšlenky!“

Prudce stáhl ruku, jako by ho spálila. „Dělal sem si legraci!“ lhal honem. „Jsou pěkné. Vypadáš v nich dobře. Určitě je ber,“ dodal rozhodně.

Nevěděla, co si má myslet. Choval se divně a teď se na ni nechtěl dívat. A proč vypadal tak škrobeně a nesvůj, jestli si dělal jen legraci? A proč se k ní i paní Bellamyové, která přiběhla s dalším modelem, držel zády?

„Tumáte, Tess, zkuste si ještě tyhle. Zabalím vám zatím ty, co máte na sobě.“ Zahnala ji do kabinky dřív, než mohla Cagovi něco říct.

To bylo jedině dobře. Bojoval s prudkým vzrušením, které ho naprosto omráčilo. Tess na něj začínala mít velice markantní účinek a on pomalu litoval, že ji sem bral. Jestli ty šaty bude nosit v jeho blízkosti, čekají je problémy.

Zhluboka dýchal, dokud nedostal své vzbouřenecké tělo znovu pod kontrolu. Všiml si, že mu Tess neukázala ty černé šaty, které si zkoušela. Ale když se jí na ně paní Bellamyová ptala, zavrtěla hlavou. Snažila se odmítnout i ty modrobílé, ale to nemohl dovolit. Tolik jí slušely. Ty prostě musí mít.

„Ty modrobílé si musíš vzít,“ prohlásil pevně. „Budeš potřebovat něco na sebe, když si budeš chtít někam vyjít.“ Představa, že si ty šaty vezme s jiným mužem, se mu ani za mák nezamlouvala. Ale ona se s muži neschází. „Koupila sis nějaké džíny a halenky, a co boty?“

Když paní Bellamyová všechno sečetla, vytáhl kreditní kartu. Nechtěl, aby Tess viděla, kolik to všechno stálo. I tak vypadala znepokojeně.

Chopil se tašek, poděkoval paní Bellamyové a postrčil Tess zpátky k východu. Naskládal nákupy na zadní sedadlo a naložil Tess dopředu.

Když vklouzl za volant, seděla strnule jako socha.

„Utratil jsi za mě moc,“ řekla nervózně a vykulené modré oči dokonale odrážely její náladu. „Nebudu ti to schopná splatit celé měsíce.“

„Mysli si, že to oblečení je pracovní uniforma,“ řekl něžně. „Nemůžeš pořád chodit v tom samém. Co by si o nás lidé pomysleli?“

Pokrčila rameny a poraženecky si povzdechla. „Tak jo. Díky.“

Nenastartoval. Položil si ruku na opěradlo jejího sedadla a zadíval se na ni. Její sotva potlačované vzrušení nad oblečením mu začalo dávat smysl. „Ty jsi nikdy neměla nové věci,“ řekl náhle.

Zrudla. „Když na rodeu nevyhraješ, moc nevyděláš. Většinu věcí jsme si s tátou kupovali ve výprodejích, anebo jsem je dostávala od jiných kovbojů.“ Nervózně na něj pohlédla. „Závodila jsem v jízdě mezi barely a párkrát jsem byla třetí, ale neměla jsem dost dobrého koně na to, abych se mohla dostat výš. Těsně předtím, než táta přestal jezdit a než jsme přišli sem, jsme ho museli prodat.“

„Páni,“ řekl něžně, „netušil jsem, že umíš jezdit!“

„Neměla jsem moc příležitostí ti to ukázat.“

„Až skončí jarní shon, vezmu tě někam na vyjížďku. Takhle bychom nic neudělali, kdyby se před tebou všichni chlapi předváděli.“

Začervenala se. „Na mě se nikdo nedívá. Jsem moc hubená.“

„Ale nejsi,“ protestoval. Přimhouřil oči. „Jsi štíhlá, ale s klukem by si tě nikdo nespletl.“

„Díky.“

Nečekaně ji zatahal za rudozlatou loknu a přiměl ji, aby se na něj podívala. Neusmíval se. Líně přejel pohledem po jejích očích, lícních kostech a dolů na ústa.

„Ty modré šaty ti slušely,“ řekl. „Jak vypadaly ty černé?“

Nervózně si poposedla. „Měly výstřih skoro až do pasu. Něco takového bych si v životě nemohla vzít na veřejnost.“

Sklouzl pohledem níž, na její rychle se zvedající a zase klesající ňadra.

„Spousta žen by si je nemohla dovolit,“ zamumlal. „Ale ty můžeš. Jsi dost drobná na to, abys pod ně nemusela mít podprsenku.“

„Callaghane!“ zvolala pohoršeně a tváře jí zaplály rudě.

Zachechtal se, zavrtěl hlavou, natáhl se po klíčku a nastartoval.

„A to jsem si myslel, že paní Lewisová byla staromódní. V porovnání s tebou mi připadá jako hipík!“

Složila si ruce na prsou, pořád ještě šokovaná jeho poznámkou. „Takové věci nesmíš říkat. Je to neslušné!“

Musel se hodně držet, aby se nezačal smát. Myslela to vážně. Nechtěl si z ní dělat legraci, ale tomuhle se nedalo odolat. Bylo mu s ní dobře jako už léta ne. Měl si uvědomit, že se řítí do propasti, ale nevšiml si toho. Líbilo se mu mít ji vedle sebe a trochu ji rozmazlovat. Po očku na ni pohlédl. „Připoutej se, miláčku.“

Miláčku! Poslechla a nejistě se na něj podívala. Nikdy nepoužíval láskyplná oslovení a ona je neměla ráda. Ale ten hluboký, drsný hlas na ni měl zvláštní účinek. Skoro si ho dovedla představit, jak to slovo tiše šeptá, zatímco líbá ženu.

Zrudla. Proč ji jen musela napadnout taková věc? A jako kdyby to pomyšlení nebylo samo o sobě dost špatné, oči jí náhle sklouzly na jeho ústa a bez ohledu na její vůli tam zůstaly. Napadlo ji, jestli ta ústa dovedou nadělat takovou paseku, jak si myslela. Zatím se líbala jen dvakrát, a ani jednou s někým, kdo by to uměl. Byla si jistá, že Callaghan ví, jak na to.

Přistihl ji, jak ho pozoruje, a povytáhl obočí.

„Jaké skandální myšlenky se honí tou prudérní myslí teď?“ dobíral si ji.

Zalapala po dechu. „Nevím, co tím myslíš. A nejsem prudérní!“

„Málem jsi mě přesvědčila,“ zazubil se.

„Rozmysli si, co říkáš, nemusel bys už nikdy dostat jablečné pyré,“ bručela nazpátek. „Ani žádné lívance!“

„Nemůžeš mě týrat hladem,“ prohlásil blazeovaně. „Rey s Leem mě ochrání.“

„Jo? Tak, jako chránili mě? Jak jsi mi to mohl udělat? Odnést mě odtamtud jako balík, zatímco oni tam vyzpěvovali jako blázni. Nevím, jak jsem mohla souhlasit, že budu pracovat pro takovou ujetou rodinu!“

„Ujetou? My a ujetí?“

„Ano, vy! Jste všichni cvoci.“

„A co jsi ty, když pro nás pracuješ?“ odtušil.

„Máš pravdu, měla bych se nechat vyšetřit.“

„Hned ráno se o to postarám.“

Sjela ho kyselým pohledem. „Myslela jsem, že chceš, abych odešla.“

„Už jsem ti říkal, že ne během jarního shonu,“ připomněl jí. „Možná v létě, jestli jseš rozhodnutá.“

„Já nejsem rozhodnutá. Ty jsi rozhodnutý. Nemáš mě rád.“

Našpulil rty a zadíval se rovně před sebe. „Tak já tě nemám rád?“ mumlal si pro sebe nepřítomně. „Ale jsi dobrá domácí a skvělá kuchařka. Kdybych tě vyhodil, bráchové by mě zlynčovali.“

„Zničil jsi dort, který jsem ti upekla,“ připomněla mu stísněně. „A nechal jsi na mě spadnout svého hada.“

„To byl Hermanův vlastní nápad,“ ujistil ji. Jeho tvář ztvrdla. „A ten dort… vždyť víš, proč jsem to udělal.“

„Teď už ano.“ Dala se obměkčit. „Mrzí mě to. Nevím, jaké jsou hodné mámy, protože jsem taky žádnou neměla. Ale kdybych měla děti, postarala bych se o to, aby pro ně byly narozeniny zvláštní událostí,“ řekla skoro sama pro sebe a zasněně se usmála. „Pekla bych jim dorty a dělala zmrzlinu. A dávala bych jim spousty dárků.“ Bezděčně se dotkla přívěsku, který jí dal.

Všiml si toho a cítil, jak ho to zahřálo u srdce. „Máš ráda děti?“ zeptal se, aniž by to chtěl.

„Moc. A ty?“

„Nemám moc příležitostí se s nimi setkat. Ale Mackova syna mám rád,“ dodal. Předák měl dvouletého chlapečka, který se vždycky rád nechával od Caga chovat. Cag mu pokaždé něco přivezl, když k Mackovi jel. Tess to věděla, i když o tom nikdy nemluvil.

Zadívala se z okénka. „Já asi nikdy nebudu mít vlastní děti.“

Zamračil se. „Proč to říkáš?“

Složila si ruce na prsou. „Nelíbí se mi… to, co musíš dělat, abys je získal.“

Dupnul na brzdy tak prudce, že se jí pás zařízl do masa, a pronikavě se na ni zahleděl.

Zrudla. „No, některé ženy jsou chladné!“

„Jak víš, že jsi taková i ty?“ vyštěkl a nenáviděl se za to, že se vůbec ptá.

Uhnula očima a pohlédla z okna. „Nemůžu vystát, když se mě nějaký muž dotýká.“

„Vážně?“ protáhl. „Tak proč jsi zalapala po dechu a srdce ti tlouklo jako na poplach, když jsem ti dnes v obchodě přejel rukou po rameni?“

Trhla sebou. „To není pravda!“

„Ale je,“ opáčil a pocítil vlnu rozkoše, když si vzpomněl na hebkost její pokožky. Lichotilo mu a dojalo ho, že je vůči němu zranitelná.

„To bylo… chci říct, překvapilo mě to. To je všechno!“ dodala rozhořčeně.

Zabubnoval prsty o volant a zahleděl se na ni zpod přivřených víček. „Něco se ti přihodilo. Co to bylo?“

Šokovaně vytřeštila oči.

„No tak. Vždyť víš, že to nebudu nikde šířit.“

Neklidně si poposedla. „Jeden z milenců mé matky po mně vyjel,“ zamumlala. „Bylo mi šestnáct a nic jsem o takových věcech nevěděla. Vylekal mě k smrti.“

„Ale teď ti je dvaadvacet,“ dodal. Zadíval se na ni ještě pronikavěji. „V Americe už dneska nejsou žádné dvaadvacetileté panny.“

„Říká kdo?“ vypálila na něj, a pak zrudla, když si uvědomila, že mu skočila na lep.

Téměř neznatelně se pousmál. „V tom případě,“ řekl tichým, škádlivým tónem, „jak můžeš vědět, že jsi frigidní?“

Podrážděně zasykla.

„Co kdybychom jeli domů?“

Z jejích úst to slovo znělo něžně, záhadně, lákavě. Celý život žil v domech. Ona v něm probudila touhu po skutečném domově. Ale ještě si to nebyl připravený přiznat.

„Jistě,“ řekl po dlouhé odmlce. Sundal nohu z brzdy, zařadil rychlost a rozjel se.

Ještě ráno by ho ani ve snu nenapadlo, že s ní pojede nakupovat, natož že by mu mohlo být v její společnosti tak příjemně. Byla tolika způsoby zranitelná, jako to kotě, které společně přijali za své. Určitě se mu na ní líbí jen její mládí. Bylo to jako dávat cukroví zanedbanému dítěti a těšit se jeho reakcemi.

Až na to, že se při jeho dotyku třásla a on byl léta sám. Rád se jí dotýkal a ona mu to stejně ráda dovolovala. Byla to nebezpečná situace, ale on ji zvládne. Tess je roztomilé děvče. Neuškodí, když ji bude trošičku rozmazlovat. Samozřejmě, že ne.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Než skončil jarní shon, byli všichni úplně vyčerpaní.

Tess nevěřila, že Cag myslel pozvání na vyjížďku vážně, ale jednoho dne po snídani ji vybídl, aby se převlékla do džínů a jezdeckých bot a jela s ním hledat zatoulané kusy. Čekal na ni u stájí se dvěma koňmi. „Už jsem na koni dlouho neseděla,“ začala Tess a s pochybami pohlédla šlachovitého černého valacha, který neklidně potrhával uzdou.

„Neboj se. Na Černého diamanta bych tě neposadil, ani kdybys chtěla. Je můj. Tohle je Tornádo,“ kývl hlavou směrem ke krásné ryšavé klisničce. „Je dobře vycvičená a chytrá jako opice. Postará se o tebe.“ Přejel pohledem modrou větrovku, která jí ladila k očím, a baseballovou kšiltovku, kterou si narazila do rudozlatých loken. Usmál se.

„Vypadáš na deset,“ uvažoval, rozhodnutý držet se od ní dál.

„A ty vypadáš na…“ začala.

Nenechal ji domluvit. „Naskoč si a jedeme.“

Bez námahy se vyšvihla do sedla a volně uchopila uzdu, blažená, že zase sedí na koni. Od otcovy smrti nejezdila.

Narazil si klobouk do očí a zkušeně otočil svého koně. „Tudy,“ rozhodl a pobídl ho směrem k travnaté cestičce, která se vinula k honáckému táboru v dálce. „Pojeď za mnou.“

Zlehka poplácala klisnu po krku a pobídla ji. Rozklusala se za Cagovým valachem.

„Tuláky většinou hledáme z lehkého letadla, ale najde se i pár dobrodruhů, kteří se letadel nebojí a schovají se někde v křoví. Ty pak musíme nahánět ze sedla.“ Pohlédl na její džíny a zamračil se. „Měl jsem ti najít nějaké ochranné kožené nohavice,“ zamumlal. Sám je měl – celé flekaté a poškrábané od tohoto druhu práce. „Nejezdi bez nich do křoví,“ dodal rozhodně. „Poškrábala by sis nohy o trní.“

„Dobře,“ souhlasila nenuceně.

Nasadil stabilní tempo a ona ho se zvláštním pocitem štěstí a míru na duši následovala. Bylo to příjemné, jet s ním širokou, rozlehlou plání. Měla pocit, jako by byli jediní dva lidé na celé zemi. Všude panovalo nádherné ticho, přerušované jen větrem a tichým frkáním koní a příležitostným vzdáleným zvukem auta nebo letadla.

Projížděli kolem křovisek a vyháněli zatoulaná zvířata z jejich úkrytů směrem k ohradám, kde si je přebírali kovbojové, kteří měli na starost jejich značení a třídění. I tak daleko od ranče byla patrná efektivní organizace.

„Nemáš hlad?“ zeptal se z ničeho nic Cag. „Támhle v proviantním voze si můžeme dát guláš a kafe.“

„Myslela jsem, že proviantní vozy používají už jen největší ranče ve Skalistých horách.“

„Kdybychom je neměli, všichni bychom tady vyhladověli,“ odtušil. „Tenhle ranč je mnohem větší, než vypadá.“

„Viděla jsem ho na mapě ve tvé kanceláři,“ odpověděla. „Je to vážně lán světa.“

„Měla bys vidět naše pastviny v Montaně,“ přemítal. „Ty jsou největší. To kvůli nim jsme měli tolik práce na počítačích.“

Ohlédla se po dvojici kovbojů, kteří pracovali s příručními počítači.

„A to s nimi umí pracovat všichni tví lidé?“ chtěla vědět.

„Většina. Divila by ses, kolik vysokoškoláků k nám chodí na brigády. Loni tady byl jeden letecký inženýr a rok předtím profesor archeologie.“

„Zajímavé.“ Protáhla si bolavá záda. „Předpokládám, že ty máš taky vysokou.“

„Vystudoval jsem ekonomii na Harvardu.“

Pohlédla na něj.

„A já jsem sotva dokončila střední.“

„Ještě máš čas udělat si vysokou, když budeš chtít.“

„To pochybuju,“ odtušila nedbale. „Nemůžu pracovat a současně chodit do školy.“

„Můžeš dělat to, co naši kovbojové – čtvrt roku pracovat a čtvrt roku chodit do školy.“ Zamyslel se. „Nebo se dá studovat dálkově. Mohli bychom ti to zařídit, kdybys chtěla. V Jacobsvillu je univerzita. Mohla bys dojíždět.“

Prudce vydechla. „Vy byste mi to dovolili?“

„Jistě, pokud chceš.“

„Ach, panebože.“ To byla nádherná představa. Mohla by studovat botaniku. Ráda něco pěstovala. Mohla by se dokonce naučit, jak šlechtit růže a jak je roubovat. Rozzářily se jí oči. „Mohla bych studovat botaniku,“ řekla zamyšleně. „Mohla bych se naučit pěstovat růže.“

Zamračil se. „Zahradnictví?“

„Ano.“ Pohlédla na něj. „Nebo to se na vysoké neučí?“

„Ale učí. Když chceš diplom ze zahradnictví, máš ho mít.“

Zatvářila se blaženě. „To je báječné!“

„Páni, to je výraz,“ přemítal, překvapený, jakou radost má sám z jejího štěstí. „Takže se chceš naučit pěstovat kytky?“

„Ne jen tak ledajaké kytky,“ řekla. „Růže!“

„Máme jich spoustu na zahradě.“

„Ne, nemyslím klasické druhy. Čajové růže. Chci se naučit roubovat. Chci… šlechtit nové druhy.“

Zavrtěl hlavou. „Tomu ani za mák nerozumím.“

„Já také ne. Právě proto se to chci naučit.“

„Nechceš se stát odbornicí na něco?“ naléhal. „Učitelkou, právničkou, doktorkou, žurnalistkou?“

Zamračeně zkoumala jeho tvář. „Mám ráda kytky,“ řekla pomalu. „Je na tom něco špatného? Měla bych chtít studovat něco jiného?“

Nevěděl, jak na to odpovědět. „Většina žen dnes chce.“

„Jasně, ale většina žen nechce pracovat v kuchyni, starat se o dům a pěstovat kytky, ne?“ Kousla se do rtu. „Ani nevím, jestli bych zvládla to zahradničení, natož něco jiného…“

„Samozřejmě, že ho zvládneš, když budeš chtít,“ řekl netrpělivě. Jeho dobrá nálada se někam vytratila. „Chceš trávit celý život v kuchyni někoho jiného?“

Ošila se. „Asi mi nic jiného nezbude,“ řekla. „Nechci se vdát a neumím si představit, že bych učila nebo dělala doktorku. Ráda vařím a starám se o dům. A ráda něco pěstuju.“ Útočně na něj pohlédla. „Co je na tom špatného?“

„Nic. Vůbec nic.“

„Teď jsem tě rozzlobila.“

Pevně sevřel uzdu a bez jediného ohlédnutí pobídl svého koně směrem k proviantnímu vozu, kde už sedělo s plnými talíři několik kovbojů. Nemohl jí říct, že to, co ho vyvedlo z míry, nebyly její nedostatečné ambice, ale představa, jak obklopená houfem zrzavých dětí pracuje v růžové zahradě. Takové myšlenky si nemohl dovolit. Tess byla ještě dítě, bez ohledu na to, kolik jí bylo let. Ještě ani nezačala žít. Nepoznala intimní soužití s mužem. Bylo pravděpodobné, že se bezhlavě zamiluje do prvního chlapa, který se jí dotkne. Když si představil, že by tím prvním byl on, podlomila se mu kolena. Musí myslet na něco jiného!

Krátce poobědvali s ostatními kovboji. Tess nechala většinu konverzace na Cagovi. Snědla guláš s krajícem chleba, vypila šálek kávy a snažila se ignorovat zkoumavé pohledy, které k ní směřovaly. Nevěděla, že to není obvyklé, aby se Cag někde objevil s ženou, i když jen s domácí z ranče. V jeho lidech to budilo zvědavost.

Cag si jejich pohledů nevšímal. Věděl, že to, že má s sebou Tess, je zcela nevinné, a co je mu do mínění jiných? Nechce ji přece odvléct do křoví a pomilovat se s ní. Při pouhém pomyšlení na to se celý rozpálil.

„Měli bychom jet,“ prohlásil znenadání a energicky vstal.

Tess poděkovala kuchaři za oběd a následovala Caga zpátky ke koním. Beze slova se rozjeli ke vzdáleným pastvinám. Tess netušila, čím Caga rozzlobila, ale nechtěla nic říkat, aby to ještě nezhoršila. Přemítala, jestli se na ni zlobí kvůli tomu, že se chce vrátit zpátky do školy.

Opustili tábor a jeli v napjatém tichu. Oči jí neustále sklouzávaly k jeho vysokému, svalnatému tělu. Vypadal jako srostlý s koněm, na kterém jel, skoro jako kdyby se na něm narodil. Měl široká ramena, útlé boky a dlouhé nohy, které se smyslně rýsovaly pod těsně padnoucími džíny. Viděla v životě už hodně kovbojů, ale žádný z nich se Cagovi nemohl rovnat. Vypadal elegantně dokonce i ve starém oblečení.

Ohlédl se a přistihl ji, jak na něj zírá. Když zrudla, zamračil se. „Jezdil jsi někdy rodeo?“ zeptala se, aby zamaskovala svůj zmatek.

Zavrtěl hlavou. „Neměl jsem důvod,“ odpověděl upřímně. „Nepotřeboval jsem peníze a vždycky jsem měl tady nebo na některém jiném ranči dost práce.“

„Táta nikdy nevydržel dlouho na jednom místě,“ mumlala zamyšleně. „Miloval rodeo, ale moc často nevyhrával.“

„Pro tebe to asi nebyl nic moc život, co?“ vytušil. „Muselo být těžké vychodit jen školu.“

Usmála se. „To máš pravdu. Maturitu mám jen díky korespondenčním kurzům.“ Ještě víc zčervenala a vzhlédla k němu. „Vím, že nejsem bůhvíjak vzdělaná.“

Zastavil u potůčku, který křížil cestu, ve stínu velkého dubu, a nechal svého koně napít. Naznačil jí, aby udělala totéž. „To neměla být kritika,“ řekl. „Možná jsem občas moc neomalený, ale lidé vždycky ví, na čem se mnou jsou.“

„Všimla jsem si.“

Pousmál se. „Ty se taky nestydíš vyjadřovat vlastní názory. To je příjemné.“

„Už jako hodně malá jsem se musela naučit bránit,“ mumlala. „Rodeo je tvrdá hra a některé z dětí, se kterými jsem se setkávala, byly pěkně agresivní. Nejsem sice moc velká, ale umím kolem sebe kopat jako mezek.“

„O tom nepochybuju.“ Zvedl jednu nohu, zahákl si ji za hrušku sedla a zkoumavě se na ni zahleděl. „Ale i přes to množství chlapů toho o mužích moc nevíš.“

To bylo nebezpečné území. Odvrátila zrak a zahleděla se na potůček, který jim bublal u nohou. „To jsi říkal, už když jsme jeli nakupovat.“ Vzpomněla si na dotyk jeho mozolnatých prstů na její pokožce a srdce se jí rozběhlo jako o závod.

Přimhouřil oči.

„Copak jsi nikdy s nikým nechodila?“

Nervózně si poposedla. „Dneska většina děvčat nedbá na to, co dělá.“ Střelila po něm pohledem a hned se zase odvrátila. „Pro tu hrstku z nás, které takové chování nepřipadá správné, je to těžké. Mám pocit, že chlapi čekají, že se s nimi holka vyspí hned na první schůzce a jsou vzteklí, když to tak není.“

„Takže ses s nimi přestala scházet.“

Přikývla. „Zdálo se mi to nejlepší. Kromě toho,“ zamumlala celá nesvá, „jak už jsem říkala. Nemám ráda… tamto.“

„Tamto?“

Ten chlap ji zničí.

„Tamto,“ zdůraznila. „Vždyť víš, nechat se popadnout a násilně hladit a nechat si od nějakého chlapa strkat jazyk až někam do krku!“

Neubránil se uchechtnutí.

„Ty tomu vůbec nerozumíš!“

„Náhodou ano,“ odpověděl a jeho úsměv byl plný světáckých znalostí a shovívavého pobavení. „Měla jsi štěstí, že tví potenciální nápadníci nevěděli o nic víc než ty.“

Zamračila se, protože mu nerozuměla.

Zkoumavě se jí zahleděl do obličeje. „Tess, zkušený muž nikoho nepopadává. Nikdy. Nemá to zapotřebí. A k francouzským polibkům se je potřeba pomalu propracovat.“

Měla pocit, že jí srdce vyskočí z prsou. Zírala na kožené nohavice, na kterých spočívaly Cagovy prsty, a vzpomínala na to, jaký byl jejich dotyk.

„Cítíš se trapně?“ zeptal se tiše.

Zaváhala. Potom přikývla.

Poskočilo mu srdce. Upřeně se na ni zadíval. „A jsi zvědavá?“ dodal lenivě.

Po pár vteřinách znovu přikývla, ale nedokázala se mu podívat do očí.

Křečovitě se chytil hrušky sedla a bojoval s touhou naučit ji ty věci a uspokojit její zvědavost. Když se podíval na její sladká ústa, chtěl je. Bylo to šílenství, na co myslel. Nemohl si to dovolit. Byla ještě dítě a pracovala pro něj…

Zaslechla zavrznutí kůže, jak se svezl ze sedla. Vzápětí ucítila jeho ruce kolem pasu. Stáhl ji ze sedla a nechal koně volně popíjet.

Pod nohama jim zurčel potůček, ve větvích dubů šuměl vítr, ale Tess neslyšela nic než ohlušující tlukot vlastního srdce. Z jeho horečnatých dotyků měla pocit, jako by se tak docela neovládal, a když k němu vzhlédla, zjistila, že to tak opravdu bude. Hltal její tělo očima, jako by přesně věděl, co má pod oblečením. Z jeho pohledu se jí podlamovala kolena.

Při pomyšlení, že se bude líbat s Callaghanem Hartem, se jí tajil dech. Vždycky se ho tak trochu bála, ne proto, že by si myslela, že by jí mohl ublížit, ale proto, že ji po nocích občas napadalo, jaké by to bylo, kdyby ji políbil. V poslední době se jí to bohužel stávalo častěji. Byl zralý, zkušený, sebevědomý, všechno to, co ona nebyla. Věděla, že by nezvládla mít s ním poměr. A byla si jistá, že on by o novicku jako ona stejně nestál. Alespoň donedávna. Protože momentálně na ni hleděl tak jako nikdy předtím. Nervózně se mu zapřela rukama do prsou.

„Callaghane,“ zašeptala nejistě.

„Takhle mi nikdo jiný neříká,“ pravil a sklouzl pohledem na její ústa. Líbilo se mu, jak vyslovuje jeho jméno. Skoro jako nějaké zaklínadlo.

Roztáhla prsty. Líbily se jí hřejivé svaly a měkké, husté chloupky, které se daly tušit pod košilí.

Dýchal zrychleně. Pod dlaněmi cítila tlukot jeho srdce. Její prsty nesměle, váhavě prozkoumávaly pevnost jeho hrudi.

Ztuhl. Jeho ruce na jejím pasu se sevřely. Dýchání se změnilo. Okamžitě přestala pohybovat rukama. Vzhlédla do třpytivých černých očí. Nerozuměla jeho reakcím, nikdy předtím je nezažila.

„Ty vůbec nic nevíš, viď?“ zeptal se skoro sám pro sebe. Pohlédl dolů na její drobné ručky spočívající nervózně na jeho košili. „Proč jsi přestala?“

„Strnul jsi,“ řekla.

Povytáhl obočí. „Strnul?“

„Vždyť víš,“ zahuhlala. „Napjal ses. Jako kdybys nechtěl, abych se tě dotýkala.“

Pomalu vydechl. Přestal ji objímat kolem pasu, vzal ji za studené prsty a přitiskl si je pevněji na prsa.

Pokusně sklouzla konečky prstů po linii knoflíků mizící pod páskem jeho kalhot.

„Nebuď přehnaně náročná,“ řekl a zastavil ji. „Striptýz ti tu dělat nebudu.“

„Jako kdybych někdy…!“ vyhrkla, celá rudá.

Shovívavě se usmál a dál zkoumavě pozoroval její uzarděnou tvář a velké, rozzářené oči. „To je fuk, jestli jo, nebo ne, prostě nic nebude. Podívej se na mě.“

„Proč?“ uniklo jí.

„Však víš.“

Kousla se do rtu a upřela na něj znepokojené oči.

„Ty mě nemáš rád.“

„To s tím nemá nic společného.“ Vzal ji za lokty a bez námahy ji zvedl. Zadíval se na její ústa a zhluboka se nadechl. „Říkala jsi, že jsi zvědavá,“ zamumlal jen kousek od jejích rtů. „Něco s tím udělám.“

Když se k ní začal přibližovat, sevřela v pěstích jeho košili. Jeho tvrdé rty se jen lehounce otřely o její, aby je ochutnaly. Zavřela oči a vůbec se nehýbala, aby náhodou nepřestal.

Zvedl maličko hlavu. Vypadala, že by nesnesla, kdyby teď skončil. Ať už cítila cokoli, nebyl v tom strach.

Znovu se sklonil. Jemně se dotkl ústy jejího dolního rtu, pak si s ním začal jemně hrát. Cítil, jak zasykla. Polibky, které znala od jiných mužů, zjevně nebyly vzrušující. Když ještě pevněji sevřela jeho košili, pocítil nával domýšlivé radosti. Pomalu obkroužil její spodní ret špičkou jazyka. Vzdychla a pootevřela ústa.

„Ano,“ zašeptal a zmocnil se jich odvážněji.

Tichoučce vyjekla a trochu ztuhla, ale on ten chabý nechtěný protest ignoroval. Pevně ji objal a zvedl ji úplně ze země v hladovém, žhavém objetí, které ji celou pohltilo.

Jeho polibek byl tvrdý, pomalý, naléhavý a nádherný. Objala Caga kolem krku a přitiskla se k němu. Když ucítila, jak jí mezi rty vklouzl jeho jazyk, neprotestovala. Vpustila ho dovnitř a uvítala ten pomalý, sametový výpad chraptivým zasténáním. Rozkošnicky zavřela oči.

Byla to snad celá věčnost, než zvedl hlavu a zadíval se na ni opojenýma, zamlženýma očima. Srdce mu bilo jako o závod. Vnímal pocity, které už málem zapomněl. Tělo ho bolelo touhou po ní. Všiml si, jak zrudla, a věděl, že to cítí také. Pustil ji na zem a kousek od ní poodstoupil. Nepřestával jí hledět do očí a nepouštěl ji z objetí.

Vypadala stejně ohromeně jako on. Zatímco pátral v jejích očích, zvedl ruku a nestydatě jí přejel konečky prstů po ňadru, až k jeho ztvrdlému vrcholku. Zasykla, ale nepokusila se ho zastavit. Nemohla a on to věděl. Znovu ji objal kolem pasu. Opřela si čelo o jeho hrudník a snažila se popadnout dech. Přemítala, jestli si má připadat trapně. Cítila se celá rozpálená a podivně nateklá. Rty ji bolely, ale i tak by na nich raději stále cítila tlak jeho úst. Pocity, které jí vířily tělem, pro ni byly zcela nové a vzrušující a také trochu hrozivé. „Takže tohle byla jen… lekce?“ zašeptala, protože to potřebovala vědět.

Pohladil ji po vlasech. Zíral někam do dálky. „Ne.“

„Tak co teda?“

Vpletl si prsty do jejích loken a tíživě si povzdechl. „Nevím.“

Zavřela oči. Měla pocit, že ještě nikdy nebyla tak šťastná a nepřipadala si tak úplná.

Cag se cítil podobně, ale na rozdíl od ní ho to naštvalo. Nechtěl, aby to takhle dopadlo. Od začátku věděl, že když se s ní bude líbat, bude to mít ničivé následky. Tahle malá rusovláska s těmi svými svůdnými způsoby a plamennou povahou nad ním má velkou moc. Ví to? Zvedl hlavu a zadíval se na ni. Neusmívala se, neflirtovala, nedráždila ho. Vypadala stejně otřeseně jako on. Vzal ji za ramena a energicky od ní ustoupil. „Nijak si to nevykládej,“ varoval ji.

Dýchala trhaně. „Nebudu.“

„Byla to jen blízkost,“ vysvětloval. „A abstinence.“

„Jasně.“

Nemyslela to ironicky. Vážně mu věřila. Byl ohromen, že nepoznala, jak totálně nad sebou ztratil kontrolu a jak silně na ni jeho tělo reaguje. Zamračil se.

Rozpačitě přešlápla, ustoupila z jeho objetí a vzhlédla k němu. Vypadala znepokojeně. „Neřekneš… neřekneš to bratrům?“ ujišťovala se. Trhla ramenem. „Nechtěla bych, aby si mysleli, že jsem tě balila nebo uháněla nebo tak něco.“

„To snad nemyslíš vážně,“ zamumlal napůl nepřítomně, zatímco ji zkoumavě pozoroval. „Nejsem žádná drbna. Proč bych jim měl něco říkat jen kvůli polibku, který se trochu vymkl z rukou!“

Zrudla. Prudce se od něj otočila a odklopýtala za svou klisnou. Nazlobilo ji, že než se jí podařilo nasednout, on si už dávno hověl v sedle.

„Pokud jde o uhánění,“ pokračoval, jako by mezi jeho slovy nebyla žádná odmlka, „neuháněla jsi mě. Já jsem tě sem pozval.“

Přikývla, ale nedokázala se mu podívat do očí. Bála se, že by v těch jejích mohl vyčíst, co cítí.

Její rozpaky byly téměř hmatatelné. S povzdechem popojel blíž a vzal ji za bradu. „Nedělej takovou vědu z jedné pusy, Tess,“ řekl tiše. „O nic nejde. Ano?“

„Ano.“ Málem se tím slovem zalkla. Nejzásadnější událost jejího života, a on řekne, že o nic nejde! Pro něj to pravděpodobně nic neznamenalo. Podle toho, jak líbal, musel léta pracovat na zdokonalování své techniky. Jenže ji takhle ještě nikdo nepolíbil, a tak byla zničená. Před ním to ale samozřejmě nesmí dát najevo. Ani ji nemá rád, sám to řekl. Zjevně už teď svého spontánního nápadu lituje.

„Kam pojedeme teď?“ zeptala se s nuceným úsměvem.

Zamračil se. Rozrušil ji. Neměl se jí dotýkat, ale nedokázal tomu odolat. Byla to rozkoš, líbat ji. Teď musí zapomenout, že se to kdy stalo. „Na další pastvinu,“ pravil odměřeně. „Vyženeme ze skrýší zbytek zvířat, která najdeme, a pak skončíme. Vypadáš unaveně.“

„Taky trochu jsem,“ přiznala se. „Je vedro.“

Mně taky, a nejen kvůli počasí, myslel si, ale neodvážil se to říct nahlas. „Tak jedeme.“

Ani jeden z nich se už o tom, co se stalo, nezmínil. Mluvili spolu, jen když museli. A druhý den ráno se na ni Cag mračil, jako by byla příčinou všech problémů na světě. Všechno se vrátilo k normálu.

PÁTÁ KAPITOLA

Jaro se přehouplo do léta. Cag už Tess na žádnou další vyjížďku nepozval, ale požádal Lea, aby si s ní promluvil o tom, že by začala na podzim navštěvovat kurzy zahradnictví.

„Vážně bych ráda,“ řekla Leovi, „ale budu ještě tady?“ dodala s nervózním úsměvem. „Cag je poslední dobou ještě horší než dřív. Každým dnem čekám, kdy mě vyhodí.“

„K tomu nedojde,“ ujistil ji Leo, který si byl jistý, že by ji Cag nikdy nenechal odejít, protože mu na ní záleží. Bylo zvláštní, že jediný, kdo si to neuvědomoval, byla právě Tess.

„Pokud tu ještě budu,“ řekla, „ráda bych do té školy chodila.“

„Zařídíme to. A rozvesel se trochu,“ dodal mile. „Vypadáš v poslední době sklíčeně.“

„Ale já nejsem,“ lhala honem. „Nic mi není, vážně!“

Neřekla mu, že nemůže spát, protože musí celé noci myslet na to, jak ji Cag líbal. Pořád doufala, že si to odpoledne někdy zopakují, ale marně. Cag se k ní od té doby choval vyloženě nepřátelsky a stěžoval si na všechno, co udělala, od toho, jak utírá prach, až po způsob, jakým mu rovná ponožky v zásuvkách. Nic mu nebylo dost dobré.

Paní Lewisová suše poznamenala, že se chová jako zamilovaný, a Tess se začala mučit představami nějaké tajemné ženy, se kterou tráví ty dlouhé večery, kdy zmizí z ranče a vrací se až kolem půlnoci. Nikdy se o žádné ženě nezmínil, ale on toho nikdy moc nenamluvil, takže to nemuselo nic znamenat. Ani jeho bratři toho nevěděli moc o jeho soukromém životě. Tess se trápila tolik, že dokonce ztratila chuť k jídlu. Co si počne, jestli se Cag ožení? Ta představa ji ničila. Když si uvědomila proč, cítila se ještě hůř. Jak se proboha mohla zamilovat do chlapa, který ji nemůže vystát a bere ji jen jako kuchařku a uklízečku?

Co si jen počne? Hrozila se toho, že by to na ní mohlo být poznat, ačkoli v zrcadle nic neviděla. Cag jí nevěnoval o nic víc pozornosti, než kolik věnoval uklízení. Zdálo se, že ho její přítomnost popouzí, zvlášť při jídle. Začínala si hledat důvody, proč jíst dřív nebo později, aby s ním nemusela sedět u stolu a dívat se, jak se na ni mračí.

Tím to však paradoxně jen zhoršila. Začal do ní rýpat, a vůbec ne jen žertem. Došlo to tak daleko, že si ho Leo s Reyem kvůli tomu podali. Myslel si, že je za nimi poslala, a obvinil ji z toho. Stáhla se do sebe a po večerech sedávala ve svém pokoji a háčkovala dečky u maličké televize, kterou jí dal před čtyřmi lety otec. Ze sebeobrany trávila s bratry mnohem méně času než dřív. Ale Cagovo chování ji bolelo. Přemítala, jestli se ji snaží přinutit, aby odešla, i když to byl jeho nápad, aby začala na podzim navštěvovat školu. Možná chtěl, aby se odstěhovala na kolej a odešla od nich. Při tom pomyšlení dostupovalo její zoufalství vrcholu.

Byl krásný letní den a na ranči se horečně sušilo seno na zimu. Nepršelo už přes deset dní, což bylo dobře, protože jinak by seno na loukách shnilo. V poledne už bylo pořádné vedro, jak ostatně bývalo touto dobou běžné.

Tess měla na sobě staré džínové kraťasy, ponožky a tenisky a nahoře rovnou vestičku. Vypadala mladě, čerstvě a energicky, jak tak hopsala s malou červenou chladničkou v ruce po poli. Nechtěla mít s Cagem nic společného, ale Leo ji přesvědčil, že jeho bratr bude na tom slunci umírat žízní. Poslal ji za ním s chladničkou plnou zásob.

Když ji Cag uviděl přicházet, zastavil traktor, se kterým skládal seno do velkých kulatých balíků. Byl na poli sám, dva další muže poslal pracovat na sousední pole. Slunce pražilo, dokonce i skrz jeho široký slamák. Byl vysvlečený do půli těla, a přece z něj lil pot. Zapomněl si vzít něco k pití a nečekal, že si na něj někdo vzpomene a něco mu pošle. Lítostivě se pousmál. Byl si jistý, že by na to Tess sama nepomyslela. Pořád ještě z něj byla nervózní, zvlášť po tom, jak se k ní choval od toho nešťastného polibku.

Nebylo to tím, že by ji neměl rád. Naopak, měl ji rád až moc. Pokaždé, když se na ni podíval, bolelo ho celé tělo, zvlášť od té doby, co ji líbal. Nemohl na to přestat myslet. Jenže Tess je pro něj moc mladá, je skoro o generaci mladší než on. Potká nějakého mladíka a bláznivě se do něj zamiluje. Nesmí na to zapomínat a nechat se zaslepit vzpomínkou na pár minut rozkoše. Je pro něj moc mladá. Tečka.

Když k němu došla, vypnul motor a seskočil z traktoru. Všiml si, jak jí neklidně zaplanuly oči, když spatřila jeho zpocenou, zarostlou hruď.

Otřel si ruce do hadru. „Přinesla jsi mi něco na záchranu?“

„Jen pár plechovek piva a dva obložené chleby,“ pravila škrobeně. „Leo mě o to požádal.“

„Přirozeně,“ protáhl sarkasticky. „Nečekal jsem, že bys to udělala dobrovolně.“

Kousla se do spodního rtu, aby se s ním nehádala. Dobře věděla, že ji nemá rád. Beze slova mu podala chladničku.

Vzal si ji od ní a všiml si, že si dala dobrý pozor, aby se ho při tom nedotkla.

„Zpátky běž radši po cestě,“ přikazoval, podrážděný vlastní starostí o ni. „Od té doby, co jsem začal, jsem tu zahlédl dva chřestýše. Nemají rádi sluníčko, takže budou někde schovaní. A tohle…“ ukázal na její šortky a tenisky „…je nesmysl nosit na pastvinu. Měla bys mít tlusté džíny a vysoké boty. Vždyť ses ani nedívala, kam šlapeš!“

„Pozorovala jsem havrany,“ bránila se a kývla hlavou směrem ke dvěma ptákům kroužícím po obloze.

„Číhají na myši.“ Probodl ji pohledem. „Ty se celá třeseš. Co to s tebou dneska je?“ vrčel na ni.

Ustoupila o krok zpátky. „Nic. Měla bych jít.“

Opožděně si uvědomil, že je celá vedle z pohledu na jeho nahý hrudník. Nemusel se ptát proč. Ten den, co se líbali, se ho ostýchavě dotýkala a chtěla mu rozepnout košili. Jenže od té doby se chovala, jako by ho nemohla vystát. Vyhýbala se mu, a to ho dráždilo.

„Jen běž,“ odsekl. „Svou povinnost jsi už splnila.“

„Nevadilo mi to.“

„Zatraceně.“ Postavil chladničku na zem. „Nenamáháš se ke mně přiblížit na dva metry, pokud ti to někdo nenařídí,“ vyštěkl kousavě. Choval se hloupě, ale nemohl si pomoci. „Nepřineseš mi do pracovny kávu, pokud nejsou otevřené dveře a pokud není v doslechu některý z mých bratrů. Co čekáš, ty vychrtlá zrzko? Že se mě při pohledu na tebe zmocňuje taková vášeň, že tě znásilním na podlaze? Vždyť ještě ani nemáš ženské tělo!“ zabručel, pohled upřený na její drobná, smělá ňadra pod vestičkou.

Všimla si, kam se dívá, a ranilo ji to. Jeho kousavý tón ji zasáhl jako kámen. „Nikdy… nikdy jsem neříkala…“ vykoktala.

„Snad si nemyslíš, že bys mě dokázala přimět, abych ztratil hlavu,“ pokračoval chladně, hlas jako ostrou čepel, zatímco po ní klouzal pohrdavým pohledem.

Zrudla a oči, kterými k němu vzhlédla, byly najednou plné bolesti a slz. Se zavzlykáním se otočila na podpatku a rozběhla se zpátky k domu.

Nenávidí ho! Nenávidí! Nechce ji tady a teď jí dokonce řekl, že ho nepřitahuje. Teď už bylo naprosto jasné, že si s ní jen hrál, když ji líbal. Nechce ji, nepotřebuje ji, nemá ji ani trošku rád, zatímco ona umírá láskou k němu! Bylo jí zle. Nedokázala zadržet slzy ani vzlyky, které se jí draly ze rtů, a slepě klopýtala směrem k neposekané části louky.

Slyšela, jak na ni něco křičí, ale byla příliš rozrušená na to, aby mu rozuměla. Najednou narazila nohou na něco, co povolilo a ze země vedle ní se ozval podivný praskavý zvuk.

Ohavná, plochá hlava se zaklonila dozadu, když ocas, který vystřelil ze smotaného klubka, zachřestil své smrtelné varování. Chřestýš – aspoň metr a půl dlouhý – a ona na něj šlápla! Měla v hlavě takový zmatek, že nevěděla, co má dělat. Když se pohne, had zaútočí. Když se nepohne, zaútočí také. Už teď cítila bolest, kterou jí způsobí jeho tesáky…

Vzdáleně si uvědomovala jakési bubnování, které znělo jako dusot běžících kroků. Skrz slzy zahlédla, jak kolem ní prolétlo něco lesklého. Hadovi uletěla hlava, a pak už ji pevně svíraly silné paže.

Cagovo sevření bylo bolestivé, ale Tess to nevadilo. Objala ho kolem krku a rozvzlykala se. Horečně ji k sobě tiskl. Měla pocit, že se zachvěl, ale určitě si to jen představovala. Teď, když už bylo po všem, na ni dopadla hrůza v plné síle. Poddala se svému zoufalství.

Tiskli se k sobě v horkém slunečním žáru, kolem nich povíval parný větřík, a vůbec si nevšímali muže, který k nim běžel. Tess cítila pod rukama jeho pevné svaly a ve vlasech jeho dech. Když se otřel tváří o její, zaryla mu nehty do kůže. Zasykl. Znovu ji pevně stiskl, ale tentokrát to nebyla útěcha, ale hluboká, bolestná touha, která v ní našla okamžitou odezvu. Pomalu, toužebně se otřel rty o její hebká, pootevřená ústa. Prudce se nadechla. Chtěla, aby ji líbal, aby ukojil touhu jejího mladého těla.

Když začal posouvat ruku směrem k jejímu ňadru a pootevřel ústa, aby vyhledal její, vzrušením málem zapomněla dýchat…

Vtom zvedl hlavu. Zatímco totiž bojoval sám se sebou na okraji propasti, zahlédl přibíhajícího Lea. Přestože umíral touhou líbat Tessiny hebké rty, přinutil se zhluboka dýchat. Když k nim jeho mladší bratr doběhl, chvíli na něj tupě zíral, jako by ho nepoznával.

„Co to bylo, chřestýš?“ lapal Leo po dechu.

Cag pohodil hlavou směrem k místu, kde ležely dva kusy plaza oddělené velkým loveckým tesákem, který s sebou vždycky nosil, když pracoval sám na poli.

„Páni!“ hvízdl Leo a zavrtěl hlavou. „Slušná trefa na to, že jsi utíkal, když jsi házel. Viděl jsem tě ze sousedního pole,“ dodal.

„Už jsem v životě pár hadů zabil,“ opáčil Cag. „Co ty?“ otočil se k Tess a do jeho hlasu se podvědomě vloudila něha. „Jsi v pořádku?“

Vysmrkala se, otřela si zarudlé oči a přikývla. Cítila se trapně. Byla si jistá, že se ji před chvílí chystal políbit. To bylo zvláštní, vzhledem k tomu, jak hrubě se k ní choval, než šlápla na toho hada.

Opatrně ji pustil a odstoupil od ní, ale nespouštěl z ní zrak. „Doufám, že tě neuštknul?“ zeptal se opožděně a klekl si, aby jí prozkoumal nohy.

„Ne,“ zajíkla se. Při jeho dotyku se jí dělalo slabo. „Nejsem v pořádku.“ Hleděla na něj očima plnýma emocí. Je krásný, myslela si zmámeně, a když se začal znovu zvedat, nedokázala si pomoci a musela hltat pohledem jeho široký, sexy hrudník porostlý jemnými chloupky.

„Bože můj, Tess!“ vydechl Leo a sundal si klobouk, aby si otřel zpocené čelo. „Nemůžeš takhle běhat po poli a nekoukat se, kam šlapeš! Když sečeme, vždycky narazíme na spoustu těchhle potvor!“

„Nebyla to její chyba,“ řekl Cag překvapivě klidným hlasem. „Rozrušil jsem ji.“

Nedívala se na Caga. Nemohla. S unaveným úsměvem se otočila k Leovi. „Nemohl bys mě doprovodit zpátky? Stačí jen na cestu,“ požádala ho. „Trochu se mi třesou kolena.“

„Jistě,“ řekl něžně. „Klidně tě ponesu, jestli chceš.“

„Ne, zvládnu to po svých.“ Otočila se a zády ke Cagovi opatrně dodala: „Díky za to, cos udělal. Nikdy jsem neviděla nikoho takhle házet nožem. O vteřinu později by mě měl.“

Cag neodpověděl. Otočil se, sehnul se pro nůž a než si ho zastrčil zpátky do pouzdra na pásku, otřel si ho o džíny. Bez ohlédnutí se vydal zpátky k traktoru.

„Co ti zase řekl?“ zeptal se Leo, když byli z doslechu.

„Ale, to, co vždycky,“ odpověděla rezignovaně. „Nechápu, proč mě nevyhodí,“ dodala. „Nejdřív tvrdil, že můžu na jaře odejít, ale měli jsme moc práce, a tak řekl, že můžu jít v létě. Ale je tu léto a já jsem pořád tady.“

Neřekl jí, že má v téhle věci své vlastní podezření. Už dlouho mu bylo jasné, že pokud jde o Tess, Cag v sobě svádí těžkou bitvu. Když ho ale dneska viděl, jak Tess objímá, nepřipadalo mu, že by ji zrovna nenáviděl.

„Viděl jsi, jak hodil tím nožem?“ chtěla vědět, pořád ještě celá užaslá. „Táta taky míval vrhací nůž, ale nikdy se s ním nenaučil pořádně trefovat cíl. Ani já ne. Je to mnohem těžší, než to vypadá. A on to zvládl za běhu.“

„Býval vojákem,“ řekl. „Pořád ještě je v záloze. Nás už na Cagovi nic nepřekvapí.“

Vzhlédla k němu a zajiskřilo jí v očích. „Vážně jsi praštil Turkeyho Sanderse jen proto, aby to neudělal Cag?“

„To ti určitě řekla Dorie!“ Uchechtnul se.

„Ano. Říkala, že Caga nepouštíte do bitek.“

„Neodvažujeme se. Sice se nestává moc často, že by přestal ovládat, ale když na to dojde, je lepší klidit se mu z cesty.“

„Ano, já vím,“ řekla stísněně a vzpomněla si na svůj dort.

Pohlédl na ni. „Nemáš to lehké.“

„S ním?“ Pokrčila rameny. „Není tak hrozný. Alespoň ne tolik, jako byl o Vánocích,“ dodala. „Asi si na jeho sarkasmus a urážky začínám zvykat. Už na mě tak nepůsobí.“

Uchechtnul se pod vousy.

„Třeba se časem zklidní.“

„Na tom nezáleží. Mám svou práci ráda. Vynáší.“

Zasmál se a přátelsky ji vzal za chůze kolem ramen. „Aspoň nějaké odškodnění.“

Ani jeden z nich neviděl pár černých očí, které je probodávaly přes pole temným pohledem. Cagovi se ani za mák nelíbilo, že ji Leo objímá kolem ramen. Bude si to s ním muset vyříkat.

Nic netušící Leo ji klidně dovedl až na cestu vedoucí k domu, a tam zastavil. „Odtud už to zvládneš?“ zeptal se Tess.

„Ano, děkuju.“

Mlčky se na ni zadíval. „Možná se to ještě zhorší, než se to začne zlepšovat, zvlášť teď,“ řekl znepokojeně.

„Co tím myslíš?“

„Ale nic,“ odpověděl a v očích se mu zračilo tajné pobavení.

Toho večera, poté, co se všichni umyli a najedli, si vzal Cag Lea stranou do pracovny.

„Něco se stalo?“ chtěl vědět zmatený Leo.

Cag usedl na kraj svého stolu a probodl bratra pohledem.

„Něco,“ souhlasil. Najednou se mu o tom nechtělo mluvit.

„Jde o Tess, že jo?“ dovtípil se Leo.

„Je jí dvaadvacet,“ pravil Cag klidně. „A je zelená jako tráva na jaře. Ne abys po ní jel.“

Tohle tedy Leo nečekal. „Cože nemám?“ opáčil, aby se ujistil, že se nepřeslechl.

Cag se ošil. „Objímal jsi ji cestou z pole kolem ramen.“

Leovi zajiskřilo v očích. „Jo, to je pravda.“ Našpulil rty a zadumaně se na bratra zadíval. „Je to rozkošná osůbka.“

Cagův pohled nebezpečně potemněl. „Je tabu, jasné?“

Leo povytáhl obočí. „Proč?“

„Protože je panna,“ procedil Cag. „A pracuje pro nás.“

„Zvláštní, že sis na to dneska odpoledne vzpomněl, až když jsi mě uviděl, jak k vám jdu,“ opáčil Leo. „Nebo mi chceš tvrdit, že ses ji nechystal líbat?“

Cag zaťal zuby.

„Utěšoval jsem ji!“

„Tomuhle ty říkáš utěšovat?“ opáčil Leo ironicky. „Ještě žes mi to vysvětlil.“

„Já po ní nejedu!“

Leo nevinně zvedl ruce. „Jasně že ne!“

„Je moc mladá i pro tebe, natož pro mě.“

„Hádám se snad?“

Cag se trochu uklidnil. „Navíc chce jít na podzim studovat zahradnictví. Třeba tu nebude chtít zůstat, až pozná mladší chlapy.“

„On tomu opravdu věří, uvědomil si Leo. Copak si neuvědomuje, jak se na něj Tess v poslední době dívá a jak se v jeho blízkosti chová? Nebo to nechce vidět?“

„Možná ani nebude muset čekat tak dlouho,“ zamumlal Leo. „Vzpomínáš si na Sandyho Gainese, toho nového asistenta, kterého jsme najali minulý týden?“

Cag se zamračil.

„Takový ten vyzáblý blonďák?“

„Vyzáblý sice je, ale s Tess to docela umí.“ „Když byl naposledy v St. Louis, přivezl jí plyšového medvěda a pořád ji zve na rande. Zatím nepovolila.“

Cagovi se při pomyšlení na Tess s jiným mužem, natož s novým asistentem, dělalo slabo, přesto však prohlásil: „Mohla dopadnout i hůř, řekl bych.“

„Nebo ji můžeš pozvat na rande sám,“ nadhodil Leo nedbale.

Cag se zatvářil cynicky. „Je mi osmatřicet a jsem její zaměstnavatel.“

Leo se jenom usmál.

Cag se otočil ke krbu a zadíval se rezignovaně do ohně. „Je to hodně vidět?“ zeptal se po minutě mlčení.

Leo mu rozuměl. „Jen pro toho, kdo tě dobře zná. Ona tě nezná. Nepustíš ji k sobě dost blízko,“ dodal Leo.

Cag si tíživě povzdechl. „Je čistá jako nepopsaná kniha,“ řekl tiše. „Teď by jí dokázal poplést hlavu kdokoli. Ale nevydrželo by to. Je moc nezralá na cokoli… vážného.“ Otočil se a setkal se s bratrovým tázavým pohledem. „Problém je v tom,“ pravil odměřeně, „že nedokážu zachovat chladnou hlavu, když se jí dotknu.“

„Takže si ji pečlivě držíš od těla, aby ses vyhnul komplikacím.“

Cag zaváhal. Potom přikývl. Vrazil si ruce do kapes u džínů a začal rázovat po místnosti. „Nevím, co jiného mám dělat. Snad to bude lepší, až odejde na podzim do školy. Říkal jsem si dokonce, že bychom jí mohli najít práci někde jinde.“

„Všiml jsem si,“ odtušil Leo suše. „A pak jí řekneš, aby počkala další sezonu. Už teď čekala dvě.“

Cag ho probodl pohledem. „Od té doby, co jsem byl na Středním východě, jsem neměl vážný vztah se ženou,“ procedil skrz zuby. „Zahořkl jsem. Nechtěl jsem si zase nechat vyrvat srdce z těla. Pak přišla ona.“ Kývl hlavou směrem ke kuchyni. „S tou svojí zrzavou hřívou a modrýma očima a svůdnou klukovskou figurou.“ Zavrtěl hlavou, jako by z ní chtěl tu představu vytřást. „Krucinál, toužím po ní, jen se na ni podívám!“ Otočil se na podpatku. „Musím ji dostat odtud, než s tím něco udělám.“

Leo se zadíval na svoje spojené ruce. „A jseš si vážně jistý, že s tím nechceš nic dělat?“ zeptal se tiše. „Protože ona chce, abys s tím něco udělal. Chvěla se, když jsi ji pustil.“

Cag se na něj zamračil. „Ten had ji vyděsil.“

„Ty jsi ji vyděsil,“ opravil ho bratr. „Zapomněl jsi už, jak vypadá vzrušená ženská?“

„Ne, nezapomněl,“ opáčil Cag chmurně. „A právě proto musí jít. Hned.“

„Počkej ještě chvilku. Nemusíš do ničeho spěchat,“ mírnil ho Leo.

„Copak nevidíš, že je to jen otázka času?“ úpěl Cag. „Nemůžeš zadržet lavinu.“

„To je to tak zlé?“

„Ještě horší.“ Cag s povzdechem svěsil hlavou.

Leo, který zatím nepoznal to, čemu se na světě říká láska, s bratrem soucítil, ale neměl ani tušení, čím prochází. „Tess se sem hodí,“ zamumlal.

„Jo, to jo. Ale já si ji nevezmu!“

Leo povytáhl obočí.

„Proč ne? To nechceš děti?“

„Corrigan jedno má.“

„Tvoje vlastní děti,“ naléhal Leo. „Malé zrzavé kudrnáče s velkýma nohama po tobě.“

Cag zvedl ze stolu těžítko a významně si ho přehodil z ruky do ruky.

Leo zděšeně zvedl ruce nad hlavu.

„Už nic neříkám.“

Těžítko se vrátilo zpátky na stůl. „Jak už jsem říkal, jsem pro ni moc starý. I kdyby všechno ostatní padlo, tohle zůstává. Šestnáct let je moc velký rozdíl.“

„Znáš Teda Regana?“

Cag se zamračil. „Jasně. Proč?“

„Víš, o kolik let je starší než Coreen?“

Cag polkl. „Oni mají jiný vztah.“

„A co Calhoun Ballenger a Abby?“

Cag ho probodl temným pohledem.

„Evan a Anna Tremaynovi?“

Z temného pohledu začaly sršet blesky.

Leo pokrčil rameny.

„Tak si tedy kopej vlastní hrob. Měl bys slyšet Teda, jak naříká, kolik let promarnil tím, že si držel Coreen od těla. Teď spolu mají dítě a mluví ještě o jednom. Ted už sice začíná šedivět, ale je to nejšťastnější chlap, jakého znám. Coreen ho udržuje mladého.“

Jeho vítězoslavný úsměv Caga dráždil. Odvrátil se od něj. Nechtěl myslet na kudrnaté zrzavé děti. „Jednoho dne přijde nějaký mladík a ona se do něj bláznivě zamiluje.“

Leo rozhodil rukama. „Tak jo. Neposlouchej mě. Ale Sandy Gaines jde tvrdě na věc. Flirtuje s ní jako o život. Je mladý, pohledný a vzdělaný, pěkně se obléká a jezdí červenou corvettou.“

Cag se na něj zamračil. „Tess vidí dál než k oblečení a autu.“

„Od tebe dostává jen kopance, sarkasmus a urážky,“ řekl Leo a myslel to vážně. „Chlap, který jí říká, že je krásná, a hezky se k ní chová, ji může zaslepit. Už vůči němu trochu roztála. Nelíbí se mi to. Povídají se o něm pěkné věci.“

„Jaké věci?“ zeptal se Cag, aniž by sám chtěl.

„Že je milý, dokud se nenapije, a pak že se změní v nejhorší noční můru každé ženské. Oba známe tyhle typy. Nechci, aby se naše Tess dostala do situace, kterou nedokáže zvládnout.“

„Ona by takové chování u chlapa netolerovala,“ řekl prkenně.

„Samozřejmě že ne, jenže ona váží sotva padesát kilo! Nebo jsi zapomněl, že se nedokázala zbavit ani Hermana? Gaines měří skoro tolik, co ty!“

Cag zaťal zuby. „Ona s ním nikam nepůjde,“ prohlásil zarytě. „Má rozum.“

Tahle víra mu vydržela přesně dva dny. Sandy Gaines si s bratry přišel o něčem promluvit a počíhal si na Tess v hale. Pozval ji na páteční tancovačku do Jacobsvillu a Tess, otrávená a raněná Cagovým sarkasmem a lhostejností, bez váhání přijala.

ŠESTÁ KAPITOLA

Sandy pro ni přijel ve své červené corvettě. Cag je sledoval chladným pohledem a užíral se takovou žárlivostí, že to skoro nemohl vydržet. Tess si navíc vzala ty modrobílé šaty, které jí pomohl vybrat, když ji vzal na nákupy. Jak jen mohla?!

„Přivezte ji do půlnoci,“ oznámil Sandymu úsečně.

„Jasná věc, pane Harte!“

Sandy usadil Tess do vozu a vyrazil. Tess se na Caga ani nepodívala. Dobře věděla, že se na ni mračí kvůli těm šatům, ale koneckonců, sám ji nikam pozvat nechtěl, tak proč by měl mít něco proti tomu, aby si je vzala na schůzku s jiným?

„Co je s ním? Chová se jako tvůj otec,“ zabručel Sandy. Na Tessin vkus jel trochu moc rychle.

„Oni na mě všichni dávají pozor,“ řekla strnule.

Sandy se cynicky zasmál. „Jo? Chová se, jako bys byla jeho soukromý majetek.“ Pohlédl na ni. „Jsi snad?“

„Ani v nejmenším,“ odpověděla záměrně lhostejně.

„To jsem rád.“ Vzal ji za ruku a stiskl ji. „Dneska si užijeme. Těšil jsem se na to celý týden. Jsi pěkná holka.“

Usmála se. „Díky.“

„Pusť náhradní tatíky z hlavy a prostě se bav, platí?“

„Platí.“

Ale dopadlo to jinak. Při prvních dvou tancích s ním byla legrace, hudba se jí také líbila. Jenže Sandy si rychle našel cestu k baru. Po druhé skleničce se z něj stal úplně jiný člověk. Moc ji k sobě tiskl a sahal jí, kam neměl. Když se ji snažil políbit, bránila se.

„Ale ne, tohle ne,“ zabručel, když se mu pokusila vyklouznout. Chytil ji za ruku a vytáhl ji bočními dveřmi do příšeří venku. O pár vteřin později ji neomaleně přitlačil ke zdi.

Než stačila cokoli udělat, líbal ji. Byly to odporné, vlhké, agresivní polibky, ze kterých se jí zvedal žaludek. Chutnal po whisky, z čehož se jí zvedal žaludek ještě víc. Hrubě sevřel v dlaních její drobná ňadra a začal je bolestivě hníst. Vykřikla a zazmítala se, ale přitiskl se k ní o to silněji.

Bylo to stejné jako tenkrát, když jí bylo šestnáct a byla vydaná na milost jinému chlípníkovi. Při té vzpomínce se jí udělalo ještě víc slabo. Pokusila se ho kopnout kolenem do rozkroku, ale jen mu tím udělala prostor k tomu, aby se k ní přitiskl intimněji. Začala mu zuřivě bušit do prsou a cítila, jak jí v opileckém spěchu trhá knoflíčky na šatech, když vtom jeho tlak na jejím těle najednou povolil.

Sandy se náhle ocitl sám přitisknutý ke zdi, jednu paži zkroucenou za zády, krk stisknutý v nelítostném sevření silné ruky, jejíž palec měl bolestivě zarytý pod ucho.

Cag vypadal divoce jako nikdy předtím. Jeho stisk byl o to nebezpečnější, že byl profesionální. „Hni se a je po tobě,“ procedil temně. Sklouzl pohledem po Tess a jejím neupraveném oblečení.

Trhnul hlavou směrem k dodávce z ranče, která byla zaparkovaná na kraji trávníku. „Je odemčeno. Nasedni si.“

Zaváhala.

„Běž,“ řekl jemně.

Odolala nutkání udělat Sandymu něco moc ošklivého, zatímco ho Cag držel v šachu, a zamířila pryč. Bůhví, co by jí udělal, kdyby se tam Cag neobjevil.

Slyšela za sebou tupé rány, ale neohlédla se. Došla k vozu, nasedla a celá roztřesená čekala, až přijde Cag.

Sundal si džínovou košili, kterou měl oblečenou přes černé tričko, a přehodil jí ji přes ramena. Nesnažil se na ni sahat, pravděpodobně tušil, že měla pro tuto chvíli dotyků až dost. „Obleč si to,“ řekl jí, zatímco se připoutával, „a vezmi si pás.“

Natáhl se po klíčku od zapalování a Tess si všimla, že mu krvácejí klouby na ruce. Zatímco se soukala do jeho bundy, pohlédla k budově a spatřila Sandyho, jak se malátně opírá o zeď.

„Nedokázala jsem ho zastavit,“ hlesla. „Nečekala jsem, že se… opije. Zdál se mi milý. Obvykle s muži nikam nechodím…“ Zlomil se jí hlas. „Kčertu s ním! Sakra! Ani ve snu by mě nenapadlo, že bude takový! Vypadal jako slušný člověk!“

Sjel ji pohledem, ze kterého sršely blesky, ale nic neřekl. Zařadil rychlost a rozjel se domů.

Ostatní byli ten večer pryč. Byli v domě sami. Chtěla zmizet do svého pokoje, ale on ji nasměroval do studovny a zavřel za nimi dveře.

Posadil ji na velký starožitný divan potaženy černou kůží, který zdobil roh místnosti u okna. a vydal se nalít brandy.

Vrátil se zpátky a usedl vedle ní. Vtiskl jí chladivou skleničku do třesoucích se rukou a pozvedl jí ji k napuchlým rtům. Brandy pálila a Tess zaváhala, ale přinutil ji napít se ještě jednou.

Vzlykla, ale rychle se ovládla. „Promiň,“ řekla.

„Proč jsi přijala jeho pozvání?“

„Lichotil mi,“ odtušila znechucená sama sebou. „Byl ke mně milý. Myslela jsem… myslela jsem, že bude gentleman, ale byl úplně jiný, když jsme se ocitli sami. A pak začal pít.“

„Ty o mužích vážně nic nevíš, co?“ zamumlal.

„Moc se s nimi nescházím.“

„Všiml jsem si.“

Pohlédla na něj, potom se zadívala do skleničky. „Proč ne?“ naléhal.

Snažila se ignorovat, jak mu to v tom přiléhavém černém tričku sluší. Byl velký, štíhlý, samý sval a vitalita. Při pouhém pohledu na něj se jí podlamovala kolena. Raději odvrátila zrak.

„Moje matka nás přijela jednou, když mi bylo šestnáct, navštívit,“ vyprávěla rozpačitě. „Tvrdila, že chtěla vědět, jak jsem dospěla.“ Poposedla si. „Přivezla si svého posledního milence. Byl to bohatý plejboj a zjevně si všiml, že jí vadí, když se mi věnuje, takže to dělal celý den. Po večeři už byla tak namíchnutá, že si odvedla tátu do vedlejšího pokoje. Táta do ní byl i tenkrát blázen.“ Polkla. „To jejího milence rozzuřilo a zatoužil po pomstě. Zavřel dveře a než jsem se stačila vzpamatovat, zamkl je a hodil mě na gauč. Strhal ze mě oblečení a osahával mě…“ Zavřela při té nepříjemné vzpomínce oči. „Bylo to jako dneska večer, jenže horší. Byl velký a silný. Nedokázala jsem ho ze sebe shodit, a tak jsem jen začala ječet. Táta rozbil dveře, aby se k němu dostal. Nikdy nezapomenu, co tomu chlapovi a mámě řekl, než je vyhodil z domu. Od té doby jsem ji už nikdy neviděla. Ani nechci.“

Cag dlouze vydechl. Spousta věcí mu začala dávat smysl. Zadíval se do její unavené tváře. Užila si od mužů tolik bolesti a strachu. Nejspíš ani netuší, že existuje něha.

„Takže tě svazují špatné vzpomínky?“ zeptal se tiše. „Možná potřebují nahradit lepšími.“

„Myslíš?“ opáčila smutně, rezignovaně. Dopila brandy a Cag odložil skleničku na stůl.

Vstala, ale Cag jí zastoupil cestu a jemně ji stlačil zpátky na široký divan, položil ji a sám vklouzl vedle ní.

Zalapala po dechu a pomyslela si, že je v pěkné bryndě. Horečně se mu zapřela dlaněmi do širokého hrudníku a otevřela ústa k protestu, ale on jí je jemně zakryl prsty, vzepřel se na loktech a upřeně se na ni zahleděl.

„Nemáš se čeho bát, Tess,“ řekl tiše. „Přece víš, že bych ti nikdy neublížil. Zvlášť po tom utrpení, kterým jsi právě prošla.“

Věděla to, ale stejně z něj byla nervózní. Byl ještě mohutnější než Sandy.

Zatímco se takhle strachovala, sklonil se k ní a ona ucítila hřejivou hrozbu jeho velkého těla, když jí pomalu přejel rty po zavřených víčkách. Přesunul se na spánky a na obočí. Políbil ji na zavřené oči, jazykem lehce sklouzl po řasách. Když sebou trhla, konejšivě jí podložil hlavu rukou.

Měla málo zkušeností, ale nebyla tak naivní, aby nepoznala, že on jich má dost a dost. Každý jeho dotyk, každé pohlazení byly zkušené. Klesl na ni tak pomalu, že si uvědomila, jak je blízko, teprve když se pohnula a ucítila, jak se spolu s ní pohybuje jeho hřejivá hruď. To už ale byla zajatkyní své vlastní smyslné zvědavosti, ukolébaná vytříbenou rozkoší, kterou jí poskytovala jeho ústa, zatímco zkoumala její tvář.

Než se dostal k jejím rtům, znala už dobře jeho vůní i jeho dotyky. Když jí jazykem pootevřel rty a vklouzl mezi ně, ucítila na prsou zvýšený tlak jeho hrudníku a ztuhla opravdovým strachem.

Okamžitě se nadzvedl, ale jenom o chloupek. Zadíval se jí do očí.

„Ještě mě takhle neznáš,“ zamumlal, jako by mluvil sám pro sebe, zatímco zkoumal její zrůžovělou tvář. Chápal strach, který v ní četl. „Ty se mě bojíš?“

Polkla. Měla úplně sucho v ústech. „Myslím, že ano,“ špitla.

Lenivě se usmál a obkroužil jí rty špičkou ukazováčku. „Uvolníš se trochu, když ti slíbím, že zajdu už jen o trošku dál a přestanu?“ zašeptal.

„O trošku dál?“ opáčila tlumeně a zvědavě mu hleděla do očí.

Přikývl. Pootevřel jí rty a dotkl se vnitřku jejího spodního rtu špičkou prstu. „Trošku se pomazlíme,“ zašeptal, když se k ní skláněl. „A pak půjdeš do postele. Do své vlastní, ne do mé,“ dodal zlomyslně.

Sevřela v hrstech jemnou měkkou látku jeho trička. „Vždyť mě nemáš rád,“ vydechla.

Přejel jí docela drsně palcem po rtech. „Jseš si tím jistá? Určitě musíš vědět, že tě chci!“ vydechl chraptivě. „Popichovat tě byl jediný způsob, jak jsem si tě byl schopen držet od těla, chránit tě. Byl jsem hlupák! Jsem pro tebe moc starý, ale aspoň nejsem jako ten zpropadený idiot, se kterým jsi měla rande dneska večer!“

Do jejího líného mozku neproniklo nic kromě těch několika prvních horečných slov. „Ty mě chceš?“ zašeptala, jako by to bylo nějaké hrozivé tajemství. Užasle k němu vzhlédla a spatřila v jeho očích potlačovanou divokost.

Ovinul jí ruku kolem pasu a stiskl ji tak, že to skoro bolelo.

„Ano, Tess. Jsi překvapená, že to říkám?“ Jeho pohled sklouzl na její ústa a ještě níž, ke dvěma malým vrcholkům, které se náhle draly z natrženého živůtku šatů a rýsovaly se dokonce i skrz silnou látku jeho bundy. „Ty mě chceš taky,“ zašeptal a sklonil se. „Vím to…“

Chtěla se ho zeptat, jak to ví, ale chuť jeho dechu na jejích rtech ji oslabila. Chtěla, aby ji líbal. Po ničem na světě netoužila víc. Zaryla mu nehty do svalnatých prsou a cítila, jak se zachvěl, když se jejich pootevřené rty znovu setkaly.

Okamžitě se stáhl, ale hned se zase sklonil a začal laskat nejprve její horní, potom její spodní ret. Nenucenost jeho pohybů ji uklidňovala. Začala se uvolňovat. Její tělo přestalo být ztuhlé a zvláčnělo. Po několika vteřinách lenivého, něžného tlaku dychtivě otevřela ústa v nevysloveném pozvání. Zaslechla, jak zasykl.

Obklopovala ji kořeněná vůně jeho kolínské. Věděla, že od nynějška si vždycky, když ji ucítí, vzpomene na Caga a tyhle chvíle na koženém divanu ve studovně. Uslyší měkké vrzání kůže pod vahou jejich těl a tiché tikání starých pendlovek. A ze všeho nejvíc ucítí teplo Cagových úst a lenivé laskání jeho štíhlých rukou, po němž ji bude celé tělo bolet nepoznanou rozkoší.

Zvedl hlavu a znovu se na ni podíval a tentokrát s dokonalou přesností přečetl vášnivý výraz jejích očí, slabé pulsování tajného místečka na krku, zašpičatělé hroty ňader zvedající se pod živůtkem jejích šatů. Někde po cestě jí rozepnul bundu.

S obnoveným hněvem přejel prstem po natrženém okraji látky. „Musela sis brát zrovna tyhle šaty?“ zasténal.

Trhla sebou. „Ty ses na mě nikdy ani nepodíval,“ bránila se. „On mě pozval ven, a tohle je nejhezčí věc v mém šatníku.“

Tíživě si povzdechl. „Ano, já vím.“ Ironicky se pousmál. „Myslel jsem, že nemůžu riskovat někam tě pozvat. Ale podívej, co se stalo kvůli tomu, že jsem to neudělal.“

„Byl tak opilý,“ zašeptala chraptivě. „Byl by mě přinutil…“

„Jen přes mou mrtvolu,“ prohlásil zaníceně.

„Jak jsi to věděl?“ zeptala se nečekaně.

Odhrnul jí pramen vlasů z tváře. „Já nevím,“ zamračil se. „Něco jsem o něm zaslechl. Jeden z chlapů říkal, že je v pohodě, pokud se nenapije, a jiný se zmínil o soudu, který mu hrozí kvůli pokažené schůzce. Vzpomněl jsem si, že jdete tancovat do baru.“ Pokrčil rameny. „Možná to byla zlá předtucha. Díkybohu, že jsem ji poslechl.“

„Ano.“ Do čela mu spadl hustý pramen havraních vlasů. Váhavě zvedla ruku a odhrnula ho stranou.

Usmál se, protože to bylo poprvé, kdy se ho dobrovolně dotkla.

Vyhledala jeho oči a pohledem ho žádala o svolení. Jako kdyby pochopil, jaké nové pocity v ní hoří, přitáhl si její ruku na prsa, rozevřel jí prsty a pevně je tam přitiskl.

Zkusmo pohnula rukou. Pod měkkou látkou trička cítila husté jemné chloupky.

Netrpělivě se nadzvedl a tričko si sundal a zahodil ho na podlahu. Znovu ulehl vedle ní, propletl si nohy s jejími a přiložil si její ruku zpátky na prsa.

Znovu zaváhala.

„Tohle dělají i teenageři,“ pousmál se jejím zábranám. „Nic na tom není.“

„Vážně?“ Dotýkala se ho, jako by se bála, že se o něj spálí. Ale potom mu zabořila prsty do husté kožešiny chloupků a začala je zkoumat, fascinovaná velikostí a šíří jeho hrudníku, jeho teplotou a mohutností.

Rozkošnicky se protáhl a potěšeně se zasmál. Bylo to už dlouho, co se ho takhle nějaká žena dotýkala.

„My chlapi jsme jako kočky,“ zamumlal. „Rádi se necháváme hladit.“

„Aha.“

Zkoumala ho, jako by byl nějaký muzejní exemplář, zvědavá na každou buňku jeho těla.

„Už se cítíš bezpečněji?“ zeptal se tiše. „Dobrodružněji?“

„Nejsem si jistá.“ Zmateně k němu vzhlédla.

„Nic náročného,“ slíbil. Jeho černé oči byly něžnější, než je kdy viděla. „Vím, že jsi začátečnice.“

„Co budeš… dělat?“ koktala vykuleně.

„Líbat tě,“ vydechl a sklouzl pohledem na její nahá ňadra.

„T… tam?“ zalapala po dechu.

Zlehka se jí dotkl a usmál se výrazu v její napjaté tváři. „Tam,“ zašeptal. Sklonil se a jemně jí přejel tváří po pohmožděných oblinách. Dával při tom pozor, aby jí svým dotykem neublížil.

Zatímco se snažila pochopit všechny ty nové a šokující pocity, ucítila na své vzrušené pokožce horečnatý dotyk jeho úst. Zabořila mu prsty do vlasů a přitáhla si ho k sobě.

Poslušně otevřel ústa a vsál do nich ztvrdlou bradavku. Ostře vykřikla.

Cítila, jak se zachvěl, potom se překulil na záda a přitáhl si ji na sebe. Ztěžka oddychoval.

Znovu mu vklouzla prsty do hustých chloupků na prsou, ale on ji zachytil za zápěstí a odtáhl jí ruku stranou.

„Ne,“ zašeptal.

Nechápala, co udělala špatně. O minutu později vstal a sehnul se pro tričko. Zatímco si ho navlékal, urovnala si šaty.

Ale když chtěla vstát, stlačil ji zpátky.

„Zůstaň ležet,“ řekl tiše.

Otočil se a vyšel z místnosti.

Ani nestačila popadnout dech a už byl zpátky. Přinesl plechovku vychlazeného piva.

Otevřel ho a napil se, pak usedl vedle ní, podepřel jí hlavu a přiložil jí plechovku ke rtům.

„Já nemám pivo ráda,“ mumlala omámeně.

„Jenže já po něm budu chutnat,“ opáčil věcně. „Když nějaké vypiješ, nebude ti to tak nepříjemné, až tě budu líbat.“

Tess poskočilo srdce.

Usmál se jejímu překvapenému výrazu. „Snad sis nemyslela, že jsme už skončili?“ zeptal se tiše.

Začervenala se.

„Začínal jsem být moc vzrušený,“ zamumlal suše. „A ty také. Nenechám to zajít tak daleko.“

Zvědavě na něj pohlédla. „Jaké to je, když mě takhle líbáš?“ zeptala se rychle, než ji mohla přejít odvaha.

„Jaké to je pro tebe, když to dělám?“

„Já nevím. Šimravé. Pálivé. Nikdy jsem nic podobného nepoznala.“

Napil se piva a žádostivě na ni pohlédl. „Já taky ne,“ přiznal stručně. Jeho pohled ji laskal po celém těle. „Líbí se mi, jak máš ty pihy kolem bradavek,“ řekl s intimním úsměvem a uchechtnul se, když zrudla. Přitáhl si její hlavu a políbil ji na špičku nosíku. „Neboj, nechystám se to jít vyslepičit do nejbližšího baru,“ zašeptal, když spatřil v jejích očích náznak obav. „Je to tajemství milenců. Takové věci se jiným lidem neříkají. Jako moje jizva na břiše.“

Zamračila se. Stáhl si o něco níž džíny a ukázal jí dlouhou, tlustou jizvu těsně nad páskem.

„Vede až do třísel,“ řekl vážně. „Naštěstí se rána vyhnula… důležitějším oblastem. Ale bylo to nepříjemné a jizva nikdy nezmizí.“

Přejela po ní prstem.

„Mrzí mě, že jsi byl raněný.“

Přidržel si její ruku na břiše a usmál se. „Tu jizvu jsem nikdy nikomu neukázal,“ řekl jí. „Jen bráchům.“

V tu chvíli to pochopila. Pohlédla mu do očí. „Tajemství milenců,“ zašeptala, překvapená, jak snadno o něm dokáže takhle uvažovat.

Přikývl. Neusmíval se. „Stejně jako ty tvoje pihy na prsou, hned kolem bradavek.“

Cítila, jak se jí zrychluje dech. Ňadra měla celá napjatá, a nebylo to Sandyho hrubým zacházením. Zamračila se, protože to bylo nepohodlné a ona tomu stále ještě nerozuměla.

„Oba svým způsobem natečeme, když jsme vzrušení,“ řekl tiše. „Je to nepohodlné, viď?“

„Jenom… jenom trochu.“ Připadala si jako dítě v obchodě s bonbóny, když se na něj dívala. „Líbilo se mi… co jsi dělal,“ zašeptala.

„Mně taky. Ještě se trochu napij a udělám to znovu.“

Zatajila dech. Napila se a nakrčila nos. Cag si ještě dvakrát pořádně loknul, pak odložil plechovku na stůl a vrátil se k ní.

Natáhl se vedle ní, a když tentokrát vklouzl stehnem mezi její nohy, nebylo to ani šokující, ani děsivé. Připadalo jí to přirozené, správné. Objal ji a znovu se sklonil k jejím ústům. Jeho polibky už nebyly zkusmé a pátravé. Byly pomalé, naléhavé a vzrušující. Byly to vášnivé polibky, které by probudily k životu i tu nejneochotnější partnerku.

Tess se přistihla, že se k němu tiskne jako o život. Každý polibek byl intimnější než předchozí, náruživější, vzrušivější, úplnější.

Když na ni nalehl celou vahou svého mohutného těla, neprotestovala. Objala ho kolem pasu, ochotně roztáhla stehna a kochala se neklamným znakem jeho vzrušení ve svém klíně.

„Cítíš to, že jo?“ zašeptal jí do ucha a posunul se tak, aby to cítila určitě.

„Cagu…!“

„Hrozně tě chci, Tess!“ zašeptal, polaskal ji rty na tváři, a pak se znovu zmocnil jejích úst s novou a ohromující intimitou, která jí rozpálila celé tělo touhou. Když vklouzl dovnitř jazykem, ochotně pootevřela rty a vpustila ho tam. Když jí ještě víc roztáhl nohy, aby mezi ně mohl intimněji vklouznout, prohnula se mu vstříc. Když zasténal a vyhledal rukama její ňadra, dala se mu úplně celá. Měl pocit, že nedokáže včas přestat. S vypětím sil se od ní odtáhl boky, otočil se na záda a přitáhl si Tess vedle sebe.

„Ne - nehýbej se,“ řekl, když se přitulila blíž.

Okamžitě ztuhla a vzpomněla si na rady zkušených žen, které jí najednou začaly dávat smysl.

Cítila, jak se Cagovo mocné tělo chvěje touhou, kterou v něm vzbudily jejich polibky. Byl napjatý jako struna, zprudka oddechoval. Fascinovalo ji, že ji tolik chce, i když je úplná začátečnice. Což on rozhodně nebyl!

Když ucítila, že se začal uvolňovat, úlevně si vydechla. Nevěděla, co dělat, co říkat. Muži v tomhle stavu pro ni byli záhadou.

Zabořil jí prsty do vlasů a přitáhl si její hlavu na prsa. Srdce mu tlouklo jako o závod.

„Od té doby, co mě hodila přes palubu snoubenka, jsem se nedotkl žádné ženy,“ řekl chraptivě.

Celé roky. Neřekl to, ale Tess věděla, co chtěl naznačit. Zvedla hlavu, opřela se o jeho rameno a zkoumavě se mu zadívala do tváře.

„Chceš vědět, proč jsem přestal.“

Přikývla.

Letmo ji políbil. „Jsi panna.“

„Aha.“

Něžně se uchechtnul. „Nic o tom nevíš,“ opravil se. Z ničeho nic ji překulil a zpola ji zalehl. Jeho oči se ocitly jen pár centimetrů od jejích. Vzal ji za zadeček a intimně se k ní přitiskl. Reakce jeho těla byla silná a okamžitá a velice zjevná. Tess zrudla.

„Už se s ženami nescházím,“ řekl a pozoroval její ústa. „Nemám s nimi nic společného. Tohle…“ sotva znatelně pohnul boky „…je nádherné a opojné a dokonce trochu šokující. Necítil jsem to už dlouhou dobu.“

Zvědavost v ní bojovala s rozpaky. „Ale já jsem nezkušená,“ řekla.

Přikývl. „A myslíš si, že tolik mě může vzrušit jen zkušená žena.“

„No… ano.“

Sklonil hlavu a přejel jí po rtech v lehoučkém polibku, ze kterého se jí tajil dech. „Stává se mi to pokaždé, když se tě dotknu,“ zašeptal s ústy na jejích. „Zkušené ženě by okamžitě došlo, proč jsem k tobě byl tak nepřátelský. Tobě to trvalo měsíce.“

Divoce se zmocnil jejích úst, vklouzl jí znovu rukou pod šaty a začal zase páchat spoušť v jejím sebeovládání. Ale trvalo to jen pár sekund. Pak najednou vstal, zvedl i ji a přidržel ji od sebe na délku paží.

„Musíš do postele. Sama. Hned teď,“ pravil důrazně.

Pohlédla na něj, srdce na dlani.

Zasténal a přitáhl si ji do medvědího objetí.

„Bože,“ šeptal bolestně. „Tess, víš, kolik mi je let?“ úpěl jí do ucha. „Jsme téměř o generaci od sebe!“

Měla zavřené oči. Snila. Byl to všechno sen, sladký, smyslný sen. Přála si, aby nikdy neskončil.

„Když zavřu oči, pořád cítím na prsou tvoje ústa,“ zašeptala.

Znovu chraptivě zasténal a stiskl ji ještě pevněji. Nevěděl, jestli ji dokáže ještě někdy pustit.

„Lásko,“ zašeptal, „tohle začíná být nebezpečné.“

„Ještě nikdy jsi mi neřekl ‚lásko‘,“ zamumlala.

„Nikdy jsem nebyl tak blízko k tomu, abych se stal tvým milencem,“ zašeptal chraplavě. Zvedl hlavu a jeho černé oči se vpily do jejích. „Nechci, aby se to stalo takhle, Tess,“ zavrčel. „Ne proto, že jsi měla špatnou zkušenost.“

Postavila se na špičky a překvapilo ji, jak málo síly potřebovala k tomu, aby ho přiměla sklonit hlavu a znovu začít drtit tlakem úst její pootevřené rty. Se zasténáním ji zvedl ze země a nekonečně dlouho ji líbal.

Když ji postavil zpátky na zem, připadala si celá opuchlá.

„Tohle nestačí,“ řekl rozechvěle. Pevně ji chytil za ramena. „Slyšíš?“

„Slyším,“ přitakala a hleděla mu do očí, jako by v nich viděla klíč do ráje.

Pevně ji objal. „Chci tě, lásko,“ řekl jednoduše. „Chci tě natolik, že bych tě byl schopen svést, rozumíš?“ prohlásil a z ničeho nic zatoužil po malých zrzavých kudrnáčích…

SEDMÁ KAPITOLA

„Proč se na mě tak díváš?“ zeptala se Tess tiše.

Na okamžik ji k sobě pevně přitiskl, než náhle přišel k rozumu a uvědomil si, na co myslí a jak je to nemožné. Zavřel oči a pomalu dýchal, než získal zpátky kontrolu, kterou málem ztratil. Se zvláštní něhou ji od sebe odstrčil. „Jsi mladá,“ řekl. „Chtěl jsem tě jen utěšit. Trochu se… mi to vymklo z ruky. Promiň.“

Na jejich bouřlivém vztahu se tedy tím, co se právě přihodilo, zjevně vůbec nic nezměnilo. Chtěl ji, to ano, ale tvářil se provinile. Myslel si, že je moc mladá na cokoli trvalého. Nebo to byla možná jen záminka, kterou maskoval svůj skutečný důvod: že se bojí začít si zase něco s ženou, protože se už jednou tak zle spálil.

Ale nebyl k ní lhostejný. To bylo zvláštně uklidňující „Díky, žes mě zbavil té nepříjemné vzpomínky,“ řekla tiše.

Na okamžik zaváhal, volil slova. „Tess, nešlo jen o tohle,“ řekl tiše. „Ale musíš si uvědomit, jak se věci mají. Byl jsem dlouho sám. Nechal jsem si tě stoupnout do hlavy.“ Zhluboka se nadechl. „Nejsem typ chlapa, který se žení. Už ne. Ale ty se chceš vdát.“

Zaťala zuby. Vyjádřil se dost jasně. Vzhlédla k němu, celá rudá. „Já jsem tě nežádala o ruku! A nedělej si plané naděje, protože to ani neudělám. Nikdy. Tak.“

Zajiskřilo mu v očích. „Nikdy? Jsem zhrzen,“ zavtipkoval, čímž trochu zmírnil trapnost celé situace.

Pohlédla na něj. „Jsi přitažlivý,“ pokračovala, „ale to pro manželství nestačí. Neumíš vařit a nevíš, kterým koncem smetáku se zametá. Navíc házíš po lidech dorty.“

To nemohl popřít. Pousmál se. „Netrefil jsem tě,“ připomněl jí. „Vlastně jsi tam ani nebyla, když jsem ten dort házel.“

Zarazila ho gestem ruky.

„Je mi líto. Na omluvy je pozdě. Už jsem tě vyškrtla ze seznamu potenciálních manželů. Doufám, že ten šok přežiješ.“

Ušklíbl se. „To já doufám taky.“ Tess už vypadala mnohem méně zmučeně. „Už jsi v pořádku?“ zeptal se jemně.

Přikývla, a potom řekla: „Ano. Děkuju,“ dodala jemněji, než měla v úmyslu.

Jenom se usmál. „Nemusíš se bát, že by se vrátil,“ dodal. „Dal jsem mu na hodinu vyhazov.“

Nadechla se. „Nemůžu říct, že by mě to mrzelo. Nebyl takový, za jakého se vydával.“

„To není většina chlapů. Až si příště budeš chtít s někým vyjít, chci to vědět.“

Vytřeštila na něj oči. „Prosím?“

„Slyšela jsi dobře. Možná podle tebe nejsem vhodný kandidát na manžela,“ zamumlal, „ale stejně budu pečovat o tvé zájmy.“ Chvíli si ji vážně prohlížel. „Když tě nemůžu svést já, nesvede tě ani nikdo jiný.“

„A co když chci být svedena?“ opáčila.

„Tenhle týden to nepůjde,“ odtušil suše. „Budu se muset podívat do kalendáře.“

„Nemyslela jsem od tebe!“

Sklouzl po jejím těle v roztržených šatech, které měla schované pod jeho bundou. „Před chvílí ale ano,“ zamumlal s něžným úsměvem. „A já jsem to chtěl udělat.“

Povzdechla si. „Já taky. Ale nepožádám tě o ruku, ani kdybys prosil.“

Pokrčil svalnatými rameny. „Zlomilas mi srdce.“

Ušklíbla se. „Jasně.“ Otočila se a natáhla se po klice.

„Tess.“

Ohlédla se. „Ano?“

Zvážněl. „Řekli ti o ní, viď?“

Myslel, jestli jí bratři řekli o jeho povedené snoubence. „Ano, řekli,“ odpověděla.

„Bylo to už dávno, ale trvalo mi roky, než jsem se z toho dostal. Byla taky mladá a myslela si, že jsem přesně to, co chce. Ale jakmile jsem zmizel z dohledu, našla si jiného.“

„A ty si myslíš, že bych udělala to samé, protože nejsem na nic vážného dost zralá,“ odtušila.

Zhluboka se nadechl. „Tak nějak. Jsi nezkušená. Nemusí jít o nic jiného než o potlačovaný chtíč.“

„Pokud to já svedu na chtíč, na co to svedeš ty?“ našpulila rty. „Na abstinenci?“

„Jo, a stojím si za tím.“

Tiše se zasmála. „Zbabělče.“

Povytáhl jedno obočí. „Spálil jsem se a mám jizvy, které to dokazují.“

„A já jsem moc mladá na to, abych tě mohla milovat.“

Poskočilo mu srdce. Při pomyšlení na to, že by ho Tess milovala, se mu točila hlava, ale věděl, že si musí zachovat zdravý rozum. „Správně.“ Sklouzl pohledem k jejím hebkým rtům a znovu ucítil jejich chuť. Založil si ruce na prsou a otevřeně na ni pohlédl, bez pobavení nebo výsměchu. „Hrozně moc mladá.“

„Jasně. Jen jsem si to ověřovala.“ Otevřela dveře. V dálce zahřměl hrom.

„Bojíš se bouřky?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou. „A ty?“

„Povím ti to zítra.“

Vypadala zmateně.

„Bouřky dokážou dělat se zvířaty pěkné divy. Budeme muset vyrazit ven a zkontrolovat stáda, jestli to nepřestane. Až budeš ležet ve své krásné, měkké, suché postýlce, mysli na nás, jak jsme promočení na kůži.“

Dobře věděla, jak nepříjemné může být nachlazení z letní bouřky.

„Vezmi si pláštěnku,“ řekla mu.

Usmál se. „Rozkaz, šéfe.“

Zazubila se.

„Dobrou noc, Callaghane. Ještě jednou děkuju, žes mě zachránil.“

„Nemůžu dovolit, aby se něco stalo naší vrchní šéfkuchařce,“ odtušil nenuceně. „To bychom všichni zemřeli hlady.“

Nechala to bez odpovědi. Možná nevěřil na manželství, ale po té jejich vášnivé mezihře se změnil. Předtím s ní nikdy takhle nežertoval. A ji také ani ve snu nenapadlo popichovat ho. Bála se. To teď byla minulost. Věnovala mu ještě jeden plachý úsměv a vyšla z místnosti.

Stál tam, kde ho nechala, oči přimhouřené, a stále ještě se tetelil rozkoší, kterou mu poskytla.

Byla moc mladá. Jeho mozek to věděl. Kdyby jen dokázal přesvědčit i zbytek svého těla…

Tess tu noc překvapivě spala dobře, i přes bouři, která zuřila za okny. Vzpomínka na Cagovu něhu a vášeň vymazala všechny nepříjemné vzpomínky, které v ní vzbudil Gaines. Kdyby ji tak Cag chtěl natrvalo. Alespoň že zvládli ty rozpaky, které následovaly po té explozi tělesné rozkoše. Budou to teď mít snazší.

Ráno udělala snídani, ale k jejímu překvapení na ni nikdo nepřišel. Teprve po drahné době konečně dorazil jeden z kovbojů, celý promoklý, který jí vysvětlil, co se stalo.

Ukázalo se, že silný vítr a liják porazily několik obrovských starých dubů, samozřejmě přímo na ploty ohrazující pastviny. Zatímco ona tvrdě spala, rozprchl se dobytek, který bylo potřeba znovu sehnat do ohrad a spravit zničené ploty. Polovina kovbojů se vrátila za svítání úplně promočená a promrzlá. Bratři se odvlekli do pokojů a prospali skoro celé dopoledne.

Bylo už téměř dvanáct hodin, když se unaveně připotáceli do kuchyně. Tess naházela snídani psům a kuřatům, ale měla na plotně voňavý guláš a novou várku jejich oblíbených lívanců.

Rey a Leo se na ni usmáli. Cag jí k jejímu překvapení věnoval láskyplný pohled, když usedal do čela stolu.

„To je ohromné, že vždycky dokážeš mít po ruce něco teplého k jídlu,“ poznamenal Leo. „Díky, Tess. Byli jsme úplně mrtví, když jsme se ráno vrátili.“

„Byla to asi drsná noc,“ zamumlala, zatímco nesla na stůl máslo a džem.

Leo ji zvědavě pozoroval. „Ty sis prý také užila svůj příděl,“ řekl a okamžitě toho zalitoval, když zrudla. „Mrzí mě, že se nám Gaines nedostal pod ruku dřív, než utekl,“ dodal.

„Správně,“ dodal Rey temně.

„Myslím, že mu to stačilo i tak,“ poznamenal Cag mile. „Prý odtud ráno prchal, jako by mu hořelo za patami, syčák.“

„Překvapuje mě, že vůbec dokázal odejít po svých,“ divil se Leo.

Rey přikývl. „Zdá se, že jsme plýtvali energií, když jsme před ním…“ kývl hlavou směrem ke Cagovi „…celá ta léta všechny chránili.“

„Já nepotřebuju, abyste přede mnou někoho chránili,“ ozval se Cag. „Nejsem žádný vraždící maniak. Umím se ovládat,“ dodal.

Leo našpulil rty. „Řekni Tess, zmizel už ten flek od čokoládové polevy ze zdi…?“

Bojovala s víčkem sklenice od jablečného pyré, které se nechtělo otevřít, a celý ten rozhovor ji znervózňoval tak, že by tam nejraději nebyla.

„Ukaž, dej mi to,“ řekl Cag tiše.

Poslušně mu skleničku podala. Dotkli se rukama a jejich pohledy se na kratičký okamžik setkaly.

Cag otevřel sklenici a postavil ji na stůl, zatímco Tess šla pro lžíce.

„Aspoň že přestal házet po lidech dorty,“ poznamenal Rey.

Cag potěžkal sklenici s jablečným pyré a významně na bratra pohlédl.

Rey zvedl ruce a zatvářil se provinile.

„Kdyby vám to nevadilo, zajela bych někdy na univerzitu,“ řekla Tess rychle, než mohla ztratit odvahu. „Přihlásit se na ty kurzy zahradnictví.“

„Jasně,“ řekl Leo. „Jen jeď.“

Cag zvedl hlavu, sklouzl pohledem po jejím štíhlém těle a vzpomněl si, jak sladké to bylo, když ho objímal ve ztichlé studovně. Sklopil pohled zpátky do talíře. Nemohl ji od toho zrazovat. Nepatřila mu. Potřebovala zaměstnání, něco, čím by se uživila. Nelíbila se mu představa, že by se starala o dům někomu jinému. Tady byla v bezpečí, to nemuselo jinde platit. A kdyby do školy dojížděla, mohla by dál pracovat pro ně.

„Mohla bych… bydlet na koleji, jestli chcete,“ pokračovala zarytě.

Cag prudce zvedl hlavu. „Na koleji? Proč, sakra?“ zvolal.

Jeho překvapení ji zahřálo na duši. „No, říkal jsi, že tu můžu zůstat do léta,“ argumentovala logicky. „Teď je léto. O podzimu jsi nemluvil.“

Cag se zatvářil uštvaně. „Na podzim se ti bude špatně hledat práce, všichni studenti budou chtít někde pracovat,“ prohlásil. Zahleděl se zpátky do talíře. „Zůstaň do zimy.“

Nechápala, proč se Rey a Leo začali dusit kávou.

„Je moc silná?“ zeptala se znepokojeně a kývla hlavou směrem k hrnkům.

„Úplně… přesná,“ kašlal Leo. „Myslím, že jsem se v noci nachladil. Promiň, potřebuju kapesník…“

„Já taky!“ vybuchl Rey.

Málem převrhli židle, jak se hnali z místnosti. I když za sebou zavřeli dveře, bylo do kuchyně slyšet jejich smích.

„Idioti,“ utrousil Cag. Pohlédl na Tess a něco ho zašimralo u srdce. Nemohl téměř dýchat.

Dívala se na něj očima, ve kterých se zračila její láska, a nenáviděla se za to. Věděla, že chce, aby odešla, ale že to pořád odkládá, protože je mu ji líto.

„Mně by nevadilo bydlet na koleji, pokud chceš, abych odtud odešla,“ zopakovala tiše.

Vstal a přistoupil k ní. Položil jí velké, šlachovité ruce na ramena a zadíval se na ni. Stala se jeho součástí. Bez ní nežil. Její dotyk, její chuť, to vše mu najednou bylo známé.

„Jak by ses uživila, kdybys neměla práci?“ zeptal se realisticky.

„Našla bych si něco na částečný úvazek ve škole.“

„A kdo by nám dělal lívance?“ zeptal se tiše. „A staral se o nás, když jsme unavení? Kdo by nám nařizoval budíky a připomínal mi, že mám Hermanovi vyčistit akvárium? Kdo by dělal rozruch, když si nevezmu pláštěnku?“ dodal láskyplně.

Pokrčila rameny. Dotyk jeho rukou byl příjemný. Milovala jejich teplo a sílu, jejich něhu.

Zvedl jí bradu a zadíval se jí do očí. Tělo mu okamžitě zahořelo plameny žádosti. Ale nemohl se jim poddat. Zvlášť tady, v kuchyni, kam mohli kdykoli vrazit jeho bratři. Ale zatímco na to myslel, jeho vzpurné ruce vzaly do dlaní její obličej a cosi ho přimělo sklonit se a něžně se otřít rty o její. „Neměla bys mi tohle dovolovat,“ zašeptal.

„Já ti to nedovoluju,“ ujišťovala ho tiše. „Bráním se ti ze všech sil.“ Zvedla ruce a objala ho kolem krku.

„Vážně?“ Usmál se, zatímco ji něžně laskal.

Zaklonila hlavu, aby k ní lépe mohl. „Jo. Bojuju jako šílená. Copak to nevidíš?“

„Miluju, jak se mnou bojuješ…!“

Během několika vteřin polibek přerostl v majetnickou, naléhavou, horečnatou záležitost. Přitiskl ji k sobě a zasténal ohnivou vášní, kterou v něm tak snadno zažehla.

Teprve zvuk kroků na chodbě je přinutil, aby se od sebe odtrhli. Jemně ji od sebe odstrčil a nemotorně se vrátil zpátky na židli. Stihl to jen tak tak.

Tess se otočila k bratrům zády a zůstala tak, dokud se nevzpamatovala. Ale neuvědomila si, že má napuchlá ústa a něha v jejích očích ji také prozrazuje.

Cag v duchu proklínal sám sebe i okolnosti. Mít ji tady bylo nesnesitelné pokušení. Proč jen nesouhlasil s tím, aby žila na koleji?

Protože po ní toužil, tak to bylo. Po mnoha letech se znovu probudil k životu a pomyšlení, že by se musel vrátit zpátky do své skořápky, bylo bolestivé.

Pohlédl na Tess a nechápal, jak by mohl žít, aniž by ji alespoň jednou za den viděl. Začínal být vysazený na kudrnaté zrzavé vlasy a bledou pihovatou pokožku. Byla pro něj moc mladá. Věděl to, ale stejně se od ní nedokázal držet stranou. Netušil, co si počne. Jestli si rychle nenajde nic, čím by se zabavil, skončí to tak, že ji svede. To by byl konec světa. Absolutní konec.

Tess si příští den ráno hned po snídani vypůjčila jednu z dodávek patřících k ranči a rozjela se na jacobsvillskou univerzitu. Studijní oddělení našla snadno. Dostala formuláře k vyplnění, rozpis kurzů na zimní semestr a rady k finanční pomoci. Ze studijního oddělení šla na finanční odbor, kde musela vyplnit další formuláře. Zabralo jí to celé dopoledne, ale podařilo se jí zařídit všechno potřebné.

Na zpáteční cestě na ranč se zastavila v místním bufetu na kávu a sendvič. Zatímco jedla, přemýšlela o své situaci.

Cag říkal, že nechce, aby se odstěhovala, ale myslel to opravdu vážně, nebo mu jí bylo jen líto? Rád ji líbal, ale nechtěl to dělat, přestože se tomu nedokázal ubránit. Možná, že to byl celý problém. Pokaždé, když se ocitl v její blízkosti, zapomněl na všechny důvody, proč by si s ní neměl nic začínat. Kdyby odešla, nebořila by mu jeho zábrany. Jenže on tvrdil, že nechce, aby odešla. To byla záhada, kterou nedokázala vyřešit.

Sendvič chutnal mdle, přestože byl rostbífový, její oblíbený. Odložila ho a tupě se na něj zadívala.

„Uvažuješ o tom, že mu dáš svobodu?“ zazubil se Leo a usedl naproti ní. Sundal si klobouk, odložil ho na židli vedle sebe a kývl hlavou směrem k sendviči. „Nerad ti to říkám, ale věda zatím neprokázala, že by bylo možné oživit sendvič s rostbífem.“ Spiklenecky se k ní naklonil. „A mně můžeš věřit, já jsem odborník na hovězí.“

I přes svůj smutek vyprskla smíchy. „Leo, ty jsi nemožný.“

„Máme to v rodině.“ Přivolal číšnici a objednal si kávu.

„Nebudeš obědvat?“ zajímala se Tess.

Zavrtěl hlavou. „Za tři čtvrtě hodiny mám přijít na oběd k Brewsterovi. Obchodní schůzka nad gumovým kuřetem a rozvařenými brambory, jako posledně,“ utrousil. Pohlédl na ni. „Byl bych radši, kdybys místo Brewsterovy dcery vařila ty. Je hezká jako obrázek a slyšel jsem, že má operní ambice, ale nějak nedokázala docílit, aby polévka z pytlíku chutnala dobře.“

Řekl to tak znechuceně, že se Tess musela proti své vůli smát. „Jdeš tam sám, nebo se tam chystají i ostatní?“

„Jen Cag. Rey letěl ráno do Tulsy, aby tam uzavřel smlouvu o koupi nějakých pozemků.“

Sklopila zrak ke svému nedojedenému sendviči. „Má ji Cag rád… myslím slečnu Brewsterovou?“

Zaváhal. „Cag nemá rád žádné ženy. Myslel jsem, že to víš.“

„Říkal jsi, že je hezká.“

„Jak půl tuctu jiných dcer místních farmářů,“ souhlasil. „Některé z nich dokonce umí vařit. Ale jak víš, Cag se vzdal žen, když ho jeho snoubenka nechala. Ten druhý byl jen o tři roky mladší než on, přesto použila věk jako výmluvu. Nebylo to tak. Prostě Caga nechtěla.“

„Aha.“

Napil se kávy a zamyšleně našpulil rty. „Už jsem ti říkal, jak Cag většinou reaguje na ženské,“ připomněl jí. „Utíká.“ Usmál se. „Před tebou se od Vánoc taky snaží utíkat.“

Pohlédla na něj, srdce na dlani.

„Ano?“ zeptala se.

„Jasně! Chce, abys odešla do školy a zbavila ho tak pokušení. Ale zároveň chce, abys zůstala na ranči a nemohla tam potkat žádné pohledné mladíky na ženění. A pokud nějaké potkáš, myslím, že tě před nimi bude chtít chránit.“

Byla zmatená.

„Říkal,“ vyprávěl, „že bys neměla být vystavena žádným potenciálním svůdcům, aniž bychom tě měli možnost chránit.“

Nevěděla, jestli se má smát, nebo brečet.

Když začala něco říkat, zarazil ji gestem ruky. „Myslí si, že bys měla dojíždět.“

„Ale on mě na ranči nechce, copak to nevidíš?“ zeptala se utrápeně a prohrábla si vlnité vlasy. „Pořád někam jezdí, aby byl ode mě co nejdál.“

„Proč by odjížděl, kdybys na něj nepůsobila?“ argumentoval.

„Stejně je to mizerný život,“ prohlásila. „Možná, že když začnu chodit do školy, potkám někoho, kdo si nebude myslet, že jsem pro něj moc mladá.“

„Ty si vůbec nevěříš,“ odtušil suše.

„A proč bych měla?“ opáčila. „Vzdávám to. Nechci strávit zbytek života v nadějích, že na mě změní názor. Měl na to skoro rok a nezměnil vůbec nic.“

„Přestal házet dorty,“ řekl.

„Protože jsem je přestala péct!“

Podíval se na hodinky a zamračil se. „Rád bych tu s tebou ještě byl, ale musím jet.“ Vstal a usmál se na ni. „Nemysli na to, ano? Mám pocit, že to nakonec dobře dopadne.“

Ona ten pocit neměla, ale odešel dřív, než to stačila říct.

OSMÁ KAPITOLA

„Ta Janie Brewsterová není ošklivá, že ne?“ zamumlal Leo druhý den u večeře mezi dvěma sousty výtečného grilovaného kuřátka. „Ovšem z kuřete dokáže udělat nepoživatelnou záležitost.“

Cag po něm střelil pohledem, jako by ho ta poznámka udivila. Potom pohlédl na Tessinu horlivě sklopenou hlavu a okamžitě pochopil, o co se Leo snaží. Nabodl si na vidličku sousto kuřete a snědl ho, než odpověděl: „Kuchařka z ní nikdy nebude. Ani moc dobrá manželka,“ dodal významně. „Myslí si, že ví všechno na světě.“

„Má přece vysokou školu.“

„Jo, vystudovala psychologii,“ připomněl mu Cag. „Psychoanalyzovala mě nad každým soustem.“ Pohlédl na Tess. „Zdá se, že v sobě potlačuju pocit neschopnosti, protože chovám gigantického plaza,“ vyprávěl a zajiskřilo mu v očích.

„Vážně?“ divila se Tess.

Přikývl. „A nejím mrkev, protože mám v sobě zakořeněný vzdor vůči matce.“

Zakryla si ústa ubrouskem a snažila se nevyprsknout smíchy.

„Zapomněl jsi na to, co říkala o chřestu,“ připomněl mu Leo.

Cag se ošil. „To můžeme nechat stranou.“

„Ale to je nejlepší!“ Leo se otočil k Tess. „Říkala, že nejí chřest, protože je spojován s impo…“

„Sklapni!“ chechtal se Cag.

Leo se jenom zazubil. „Jak si přeješ.“

Tess samozřejmě došlo, že to nevyřčené slovo znělo „impotence“. Klidně mohla Lea ujistit, že to na jeho staršího bratra rozhodně neplatí, ale neodvážila se.

Po očku pohlédla přes stůl na Caga. Když zjistila, jak uličnicky se tváří, zrudla a málem rozlila kávu.

Leo je s láskou pozoroval a bavil se tím, jak se oba snaží nereagovat.

„Čeká mě spousta papírování,“ prohlásil Cag po chvilce a vstal.

„Ale já jsem udělala moučník,“ řekla Tess.

Překvapeně se otočil. „Já sladkosti nejím, to přece víš.“

Tajnůstkářsky se usmála. „Tenhle ti bude chutnat. Není to obyčejný moučník.“

Zasunul svou židli zpátky ke stolu. „Tak jo,“ řekl. „Ale přines mi ho do kanceláře. A ještě takhle trochu kávy, ano?“

„Dobře.“

Leo složil svůj ubrousek. „No, jdu se taky pustit do práce. Jedu do Sheina baru, jestli tam nepotkám Billyho Telforda. Slíbil mi, že mi udělá dobrou cenu na toho býka, o kterého máme zájem.“

„Tak jeď.“ Cag se vroucně zadíval na Tess. Vypadala upraveně a žensky dokonce i v lehké košili a džínech. Nepotřebovala k tomu svůdné šaty a těsně padnoucí trička. „A ty mi přines do kanceláře ten svůj tajemný moučník. A nezapomeň to kafe.“

„Neboj, šéfe,“ odpověděla s troufalým úsměvem.

Několika posledními tahy dodělala elegantní dezert a položila ho na tác k šálku kávy, kterou si Cag dával vždycky po večeři, a vydala se s vrchovatým tácem do studovny. Cag seděl u stolu s tužkou v ruce a hlavou v druhé a procházel stohy nějakých papírů.

Když vešla, vstal, vzal jí tác z rukou a odložil ho na okraj stolu. Zamračil se.

„Co je to?“ zeptal se a kývl hlavou směrem k misce čehosi, co vypadalo jako bílá pěnová guma ozdobená šlehačkou.

„To je takový speciální dort,“ vysvětlovala. „Je to tvrdá sněhová pusinka s měkkým středem, naplněná čerstvým ovocem a šlehačkou. Myslím, že by ti to mohlo chutnat.“

Chopil se dezertní vidličky, kterou přinesla, a zakrojil se s ní do moučníku. Ozvalo se tiché chroupnutí. To ho zaujalo. Nabral si plnou vidličku pěnové hmoty a ochutnal ji. Rozpustila se mu na jazyku.

Jeho výraz zjihl. „No ne, je to dobré,“ řekl překvapeně.

„Myslela jsem si, že by ti to mohlo chutnat,“ rozzářila se. „Není to moc sladký moučník. Je to spíš jako jíst mrak.“

Zaculil se. „To je docela trefný popis.“ Usedl s talířkem do svého velkého koženého křesla. Ale nepustil se do jídla.

Zvedl hlavu. „Pojď sem.“

„Kdo, já?“ zeptala se.

„Ano, ty.“

Popošla blíž. „Říkal jsi, že ti nesmím dovolit dělat takové věci.“

„Vážně?“ podivil se naoko. Natáhl k ní ruku, ve které nedržel talířek. „Tak si mě nevšímej. Určitě jsem nebyl při smyslech, když jsem to říkal.“

Zasmála se a přistoupila ke křeslu. Přitáhl si ji na klín, nabral plnou vidličku jejího dezertu a přidržel jí ji u úst.

„Není špatný, viď?“ zeptala se s úsměvem.

Nabral si sousto i pro sebe. „Je fantastický. Vsadím se, že by bráchům taky chutnal.“ Pohlédl jí do tváře a povytáhl obočí. „Hmmm,“ zamumlal zamyšleně. „Takže tys ho udělala jen pro mě?“

Přitulila se blíž. „Dřeš se víc než kdokoli jiný. Říkala jsem si, že si zasloužíš něco speciálního.“

Láskyplně se na ni usmál. „Nejsem jediný, kdo tu dře. Kdo drhnul podlahu na kolenou, přestože jsem mu koupil stroj, který to udělá za něj?“

Zrudla.

„Je to dobrý stroj. Vážně ho oceňuju. Ale je lepší, když se to udělá kartáčkem. Jinak špínu z lina nedostaneš. A já mám ráda v kuchyni čisto.“

Zapitvořil se. „Co si mám s tebou počít? Moderní žena nemá drhnout podlahu na kolenou. Má vystudovat vysokou školu a vést nějakou společnost.“

Přivinula se k němu a zavřela nábožně oči. Přejela mu dlaní po prsou. „Já nechci vysokoškolský diplom. Chtěla bych pěstovat růže.“

„To už jsi říkala.“ Podal jí další vidličku moučníku, pak si vzal poslední sám. Odložil prázdný talířek na stůl a natáhl se po kávě.

„Já to udělám.“ Sklouzla mu z klína a naservírovala mu kávu tak, jak to měl rád.

Vzal si ji od ní a přitáhl si ji zpátky na klín. Bylo to příjemné, takhle ji objímat ve ztichlé kanceláři. Napil se a dal jí také napít.

Zatímco srkala horký nápoj, okouzleně ji pozoroval. Přemítala, jak je možné, že si jsou najednou tak blízcí, když spolu byli tak dlouho na kordy.

On cítil něco podobného. Líbilo se mu držet ji, dotýkat se jí. Zaplnila prázdné místo v jeho srdci radostí a potěšením. Když byla s ním, necítil se sám.

„Proč růže?“ zeptal se, když dopili kávu a on vrátil šálek zpátky na stůl.

„Jsou staré a vznešené,“ řekla a opřela se mu o prsa. „Mají historii. Jsou to jedny z nejstarších žijících rostlin. Ale líbí se mi i hybridy. Poslední rok, co jsme bydleli ve Victorii, mi táta koupil nádhernou čajovou růži. Asi pořád roste tam, kam jsem ji zasadila. Ten dům byl pronajatý a nebylo pravděpodobné, že se někdy někde usadíme natrvalo, takže jsem ji tam nechala.“

Pohladil ji po ruce.

„Nikdy jsem neměl pro kytky velké pochopení. Naše máma taky nebyla žádná velká zahradnice.“

Opřela se mu o rameno, aby mu viděla do tváře. Vypadal zahořkle. Položila mu prst na ústa. „Nesmíš žít v minulosti,“ řekla. „Venku na tebe čeká celý svět.“

„Jak můžeš být tak optimistická, po tom všem, co sis musela sama prožít?“ chtěl vědět.

„Jsem prostě nevyléčitelný optimista,“ odtušila. „Viděla jsem už tolik z odvrácené strany života, že už nikdy nepovažuju nic dobrého za samozřejmé. Je to skvělé, žít tu, být součástí vaší rodiny, i když pro vás jen pracuju.“

„A já mám rád tvou kuchyni.“

„Jenže nejsem krásná,“ přemítala, „a neumím psychoanalyzovat nad zeleninou.“

„Díkybohu.“

Zachichotala se.

Zatahal ji za vlasy a zadíval se jí do očí. „To bylo od Lea roztomilé, že připomněl ten chřest.“

Přimhouřil oči a jeho úsměv ustoupil do pozadí, jak na ni hleděl s rostoucí touhou. „Víš, co chtěl říct, viď?“

Přikývla. Srdce jí tlouklo moc rychle na to, aby dokázala mluvit.

„No, je to zajímavé, že by měl chřest znamenat impotenci,“ zamumlal suše a usmál se, když zrudla. „Ale my bychom klidně mohli slečně Brewsterové říct, že chřest lže, viď, Tess?“ pravil lenivě.

Zabořila mu rozpálenou tvář do hrudníku a cítila, jak se rozesmál.

„Promiň,“ zašeptal a sklonil se, aby ji k sobě ještě víc přivinul. „Neměl bych tě škádlit, ale je to neodolatelné. Miluju, jak se červenáš.“ Sevřel ji v objetí, chvíli se rozkošnicky třel tváří o její, potom vyhledal její hebké rty. „Miluju… na tobě tolik věcí, Tess,“ zachraptěl s ústy na jejích.

Zatímco polibek narůstal a narůstal, jako prskavka rozfoukávaná do velikosti ohňostroje, držela se ho jako o život.

Na okamžik zvedl hlavu, aby se jí podíval do očí a sklouzl pohledem po jejím roztouženém těle.

Bez nejmenšího zaváhání vzal do dlaně její drobné ňadro a přejel palcem po jeho bradavce, která okamžitě ztuhla.

Vzrušeně pootevřela rty a on se sklonil, aby slíbal tichoučké zasténání, které se jí z nich vydralo.

Neměla dost zkušeností, aby věděla, jak vzácné je zažívat takovou vzájemnou rozkoš, ale on ano. S některými ženami to bylo hezké, ale s Tess to bylo jako procházet ohňostrojem. Líbilo se mu s ní úplně všechno, od toho, jak se k němu přivinula, když se jí dotkl, až po to, jak mu dychtivě nastavovala rty. Vedle ní se cítil nepřemožitelný.

S chraptivým zasténáním poslepu nahmatal knoflíčky její košile. Nestyděla se. Ležela poslušně v jeho náručí, nechala ho, aby jí rozepnul košili i podprsenku a odhrnul je stranou.

Nemusela mu říkat, že se jí líbí, když se na ni dívá. Bylo to patrné i z toho, jak se jí zatajil dech.

Jemně se jí dotkl a pohlédl jí do obličeje, aby viděl, co to s ní dělá.

Napadlo ho, že ho asi miluje, když mu dovoluje, aby se takhle dotýkal jejího těla, o kterém instinktivně věděl, že je nevinné.

Srdce mu vyskočilo až do krku, když obkroužil jednu svraštělou růžovou bradavku.

„Jak jsi získávala zkušenosti, než jsem přišel já?“ zamumlal napůl škádlivě.

„Dívala jsem se na filmy na kabelovce,“ vydechla. Zachvěla se a zaryla mu krátké nehty do ramene. „Callaghane, má to… dělat… tohle?“ zašeptala.

„Co jako?“

Kousla se do rtu a nedokázala se mu podívat do očí.

Sklonil se a něžně ji políbil na spodní ret. „Má ti po tom naběhnout celé tělo,“ zašeptal s ústy na jejích.

Ztěžka polkla. „Úplně celé?“

„Úplně celé.“

Zatímco s ní jeho ruce prováděly hotová kouzla, zabořila mu rozpálený obličej do krku. „Mě ale navíc celé bolí.“

„To je taky správně.“

Sklonil hlavu a vzal do úst jednu její bradavku.

Znovu se zachvěla a z hrdla se jí vydralo přidušené zavzlyknutí. Věděl, že mu to přeroste přes hlavu, ale už mu na tom nezáleželo.

Z ničeho nic vstal, stáhl z ní košili a podprsenku a s ústy drtícími její ji odnesl na divan.

Položil ji na něj, roztouženě a s neskrývanou touhou, ulehl vedle ní a jednu nohu jí směle vsunul mezi stehna.

„Máš vůbec tušení, jak je to nebezpečné?“ zachraptěl s ústy na jejích ňadrech.

Rozepínala mu košili. „Není, protože… nic… neděláme,“ zašeptala vesele, konečně přiměla tvrdohlavé knoflíčky, aby povolily, a shrnula látku z tvrdých, pevných, chloupky porostlých svalů. „Jsi tak… tak krásný,“ dodala přerývaně, dotkla se ho a cítila, jak ztuhnul.

Zaťal zuby. „Tess…“

Znělo to jako prosba o milost.

„Pojď ke mně. Prosím!“ Přitáhla si ho na sebe, tak, aby se jeho pevný hrudník přitiskl na její nahá ňadra. Tiskla ho k sobě, zatímco se dychtivě líbali. Cítila, jak se jeho dlouhé nohy náhle posunuly tak, aby byl mezi jejími stehny a mohl se k ní přimáčknout novým, naléhavým způsobem.

Zvedl hlavu a zadíval se jí do očí.

Významně pohnul boky a hlava se mu zatočila rozkoší. Zasmál se, ale bez humoru.

„Nikdy by mě nenapadlo, že by ze mě panna…“ zdůraznil to slovo „…mohla udělat takového pitomce!“

Užasle mu přejížděla rukama nahoru a dolů po pevných svalech zad. Teď nejistě přestala. „Pitomce?“ zašeptala.

„Tess, copak jsi od pasu dolů ochrnula?“ procedil skrz zuby. „Necítíš, co se mi stalo?“

„No… ano,“ řekla váhavě. „Není to normální?“

I přes bodavou bolest, kterou mu způsobila, se zasmál. „Lásko, ty vůbec nic nevíš, viď?“

„Udělala jsem něco špatně?“

„Ne!“ Znovu na ni nalehl a poddal se své, i její, touze. Políbil ji na čelo, pak na přivřená víčka, zpod kterých na něj hleděly její modré, raněné oči. „Neudělala jsi nic špatně. Chci tě,“ zašeptal něžně.

„Já tě taky chci,“ zašeptala nazpátek ostýchavě.

Povzdechl si, jako by na něm spočívala tíha celého světa. Jednou rukou jí nadzvedl boky a pomalu, smyslně je zvedl vstříc svému prudkému výpadu, a přidržel je tam.

Tiše vyjekla a ztuhla, když si při tom intimním kontaktu uvědomila sílu jeho vzrušení.

„Když se věci dostanou takhle daleko,“ šeptal jí do ucha, „chlap bude lhát, podvádět, krást, zabíjet, aby se toho zbavil! Kdybych měl menší smysl pro čest, řekl bych ti cokoli na světě, jen abych z tebe ty džíny co nejrychleji sundal.“

„Sundat mi džíny…!“

Šok v jejím hlasu prolomil napětí. Cag zvedl hlavu a vybuchl smíchy, bez ohledu na touhu, která zmítala jeho tělem.

„Přece si nemyslíš, že bychom se mohli milovat skrz ně?“ zeptal se.

Zrudla. A on se smál, bídák! Rozhněvaně ho udeřila do ramene. „Přestaň!“

Se smíchem se najednou překulil vedle ní a přitáhl si ji na sebe. Zatímco popadal dech, kochal se tím, jak se její rozpálená nahá ňadra dotýkají jeho hrudníku.

„Zrovna, když mám pocit, že zešílím, zachováš se na svůj věk.“

„Já nejsem žádná malá holka!“ protestovala.

Pohladil ji po vlasech, a zatímco mu z těla pomalu odcházela naléhavost, dlouze si povzdechl. „Ale jsi,“ oponoval jí tiše a láskyplně. „A jestli nepřestaneš tohle dělat, vážně půjdeš z těch džínů.“

„To bych ti nedovolila!“

„Ještě bys mi pomáhala,“ opáčil. „Tess, nesnažil jsem se tě doopravdy svést,“ dodal tiše. „Prahneš po mně stejně jako já po tobě a já znám triky, které jsem ještě nepoužil.“

Rozkošnicky se opájela mužnou vůní jeho těla. „Jako například?“

„Vážně to chceš vědět?“ Přitáhl si ji k sobě a pošeptal jí to do ucha.

„Callaghane!“

Zlíbal její šokovanou tvář, zavřel jí ústa vřelými, něžnými polibky. „Máš se toho spoustu co učit a já hořím touhou naučit tě to,“ řekl po chvíli. „Ale ty nejsi připravená na milostný poměr a já mám příliš mnoho zásad, než abych dokázal svést ženu, která pro mě pracuje.“ Unaveně si povzdechl a přitáhl si ji do náručí. „Bože, Tess, jak jsme se vůbec do téhle situace dostali?“

„Trval jsi na tom, abych si ti sedla na klín, zatímco budeš jíst ten moučník,“ připomněla mu.

„Stalo se to už dávno před tím. Před mnoha měsíci. Bojoval jsem jako šílený, abych si tě udržel od těla.“

„Nevyšlo to,“ oznámila mu.

„Všiml jsem si.“

Dlouhou dobu ani jeden z nich nepromluvil. Objímali se v tichu studovny, naslouchali tlumeným zvukům noci za oknem.

„Chceš, abych odešla?“ zeptala se nakonec.

Sevřel ji pevněji. „Jasně,“ odpověděl nejapně. „Asi tak jako chci přestat dýchat.“

To bylo uklidňující. Cítila se úplně stejně. Jenže on pořád nemluvil o ničem trvalém. Uvědomovala si to dokonce i skrz euforii toho, že se k němu může polonahá tulit.

Nakonec ji pustil a vstal z gauče. Aniž by se na ni podíval, sebral ze země její košili a podprsenku a položil je vedle ní.

„Raději by ses…“ Zbytek naznačil rukou.

Zatímco se rychle oblékala, bezmyšlenkovitě zkoumal papíry na stole.

Vstala a přistoupila k němu. Kývla směrem k tácu od moučníku. „Odnesu to zpátky do kuchyně.“

Beze slova přikývl. Dusil se protikladnými emocemi a nebyl schopen žádnou z nich vyjádřit slovy.

Ale když se natáhla po tácu, na okamžik položil ruku na její. „Dlouho jsem odkládal návštěvu Kansas City,“ řekl tiše. „Ráno tam vyrazím. Rey se vrátí dřív, než odjedu, a Leo bude tady.“

Vzhlédla k němu doširoka rozevřenýma, něžnýma očima a s výrazem, ze kterého ho bolelo srdce.

Tiše zaklel. „Tess, nefungovalo by to,“ procedil skrz zuby. „Já vím, že ne!“

Trhla rameny a sklopila zrak, aby jí nemohl číst v očích. „Tak jo.“

„Ve škole se ti bude líbit,“ přinutil se říct. „Budou tam kluci tvého věku, milí kluci, ne takoví, s jakými se potkáš na rodeu.“

„Jistě.“

„Můžeš dojíždět,“ dodal po chvíli. „Nikdo z nás nechce, aby ses vzdávala své práce, zatímco budeš chodit do školy. A já se postarám o to, abychom už nikdy nebyli takhle sami.“

Polkla knedlík, který jí vyrostl v krku, a dokonce se přinutila k úsměvu. „Dobře.“

Pozoroval ji, jak bere tác a odchází s ním z místnosti. Když se za ní konečně zavřely dveře, bylo mu, jako by dokončil stavbu vysokánské zdi.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Když Cag druhý den přišel na snídani, měl na sobě lehký světle šedý oblek s vestičkou. Na chodbě na něj čekal kufr společně se stříbrošedým stetsonem. Vypadal elegantně, když se nastrojil. Tess měla co dělat, aby na něj pořád nezírala.

Ve chvíli, kdy začala servírovat snídani na stůl, se objevil Rey, také v obleku. Stejně jako Callaghan by nikdy nevyhrál žádnou soutěž krásy, ale vypadal elegantně a trošku nebezpečně, takovým svým sexy způsobem. Tess byla ráda, že je vůči němu imunní, a bezděčně ji napadlo, jestli se někdy v jeho životě vyskytla nějaká speciální žena.

„Připadám si jako Popelka před plesem,“ prohodil Leo a pohlédl z jednoho bratra na druhého. Sám měl na sobě džíny, flanelovou košili a vysoké jezdecké boty. Pískové vlasy mu ve světle kuchyňské lampy zářily jako zlato.

Cag nereagoval, ale Rey ho vzal za slovo a podíval se pod stůl, aby zjistil, jestli má na sobě šaty.

Leo popadl vidličku a píchnul s ní do vzduchu proti bratrovi.

„Myslel jsem to obrazně. Šaty nenosím.“

„To je dobře, když si představím, jak máš chlupaté nohy,“ odtušil Rey. Pohlédl na Caga. „Ty někam jedeš?“

Cag přikývl, polkl sousto míchaných vajíček a spláchl ho kávou. „Chystám se na tu konferenci o legislativě pro chov dobytka do Kansas City. Rozhodl jsem se, že tam radši zajedu. V časopisech se neobjevují všechny návrhy zákonů a já jsem se doslechl nějaké zvěsti o nových předpisech, které se mi moc nelíbí.“

„Slyšel jsem je taky,“ poznamenal Leo.

„Budeme se muset lépe starat o to, co na nás chystají.“ Vzhlédl. „Neměl ses vzdávat toho místa v legislativním výboru státní asociace dobytkářů.“

„Nemá smysl brečet nad rozlitým mlékem,“ odtušil Leo. „V té době jsem toho měl moc.“

„Jestli tě o to zase někdy požádají, vezmi to.“

„Neboj.“ Pohlédl na Caga. „Proč to nevezmeš ty?“

Cag se usmál. „Už teď toho mám víc, než dokážu zvládnout, což zjistíš, když se podíváš na ty stohy papírů na mém stole. Zatím se mi podařilo naťukat do počítače jen polovinu všech údajů. Zbytek budeš muset odnést Margii do kanceláře a požádat ji, aby to dodělala.“

„Jistě.“

Ani Leo, ani Rey si nevšimli, že se Tess se sklopeným zrakem otočila ke dřezu, protože dobře věděla, proč Cag nestihl to papírování dodělat. Nechtěla, aby viděli, jak se červená.

Cag si toho všiml. Dopil kávu a vstal.

„Tak já pojedu. Vrátím se příští víkend. Kdyby něco, budu bydlet v hotelu Hilton v Kansas City.“

„Neboj, poradíme si sami,“ zazubil se Leo. „Užij si to.“

Cag bezděčně pohlédl na Tess a pomyslel si, jak prázdný bude jeho život bez ní, dokonce i těch pár dní. Nějak moc si tu hřívu zrzavých loken a andělsky modré oči zamiloval.

„Dávejte pozor na Tess, zatímco budu pryč,“ řekl a snažil se, aby to znělo vesele, ale nedokázal to.

„Já na sebe umím dát pozor sama, díky,“ vypálila okamžitě nazpátek a přinutila se k úsměvu, aby nepoznal, jak moc ji to ničí, dívat se na něj, jak odchází.

„Ani jsi nám neřekla, jak jsi dopadla ve škole,“ ozval se nečekaně Leo.

„Přijali mě,“ odpověděla Tess. „V zimním semestru budu navštěvovat tři kurzy. Zašla jsem taky na finanční odbor a požádala jsem o školné. Řekli, že ho dostanu, takže si za něj budu moct pořídit učebnice.“

Cag se zamračil. „Ty už jsi tam byla?“

„Ano,“ odpověděla odhodlaně. „Začínám za tři neděle. Už se nemůžu dočkat.“

„Aha.“ Cag se rozloučil, připomněl bratrům ještě pár věcí, o které se mají postarat, a zmizel.

Tess nechápala, proč ho tak podráždilo, že skutečně požádala o přijetí na místní univerzitu, když přece říkal, že chce, aby to udělala. Jeho chování ji mátlo.

Cag přemýšlel o tom samém, zatímco si nasazoval klobouk, zvedal kufr a mířil ze dveří. Věděl, že se chce na tu školu přihlásit, ale teď to bylo definitivní. Vzpomněl si, jak ji včera večer objímal, lačnou po jeho polibcích, potom si představil všechny ty mladíky, se kterými se ve škole setká. Třeba potká nějakého, který bude mít také rád růže. Při představě, že by se do někoho takového zbláznila, se mu dělalo nevolno.

Celou dobu se snažil, aby mu to nepřerostlo přes hlavu, ale zdálo se, že se mu Tess stejně nějak dostala pod kůži. Chtěl ji jako nic jiného. Ale bál se, že je zamilovaná do lásky, ne do něj, protože je první, s kým kdy prožila něco intimního. Nemohl zapomenout na svou snoubenku, která ho nechala kvůli mladšímu muži. Nesnesl by, kdyby se mu to mělo stát podruhé.

Nasedl do auta a rozjel se na letiště, ale dělal to bez nadšení. Tess půjde do školy a on ji ztratí. Ale ne hned, uklidňoval se. Zatím zůstane na ranči, což mu dá čas na to, aby si všechno ujasnil. A někoho jiného taky nepotká hned. Má spoustu času. To pomyšlení ho aspoň trochu uklidnilo.

Nebyl by ovšem tak klidný, kdyby viděl tu velkou černou limuzínu, která dorazila na ranč ani ne dvě hodiny po jeho odjezdu.

Rey a Leo už byli pryč za svými povinnostmi, když se ozvalo zvonění. Tess, která zrovna drhla hrnce, si otřela ruce do utěrky a vydala se otevřít.

Za dveřmi stál vysoký chlapík v obleku, s kufříkem v ruce.

„Slečna Theresa Bradyová?“ zeptal se zdvořile.

„Ano,“ odpověděla váhavě.

Podal jí ruku. „Jsem Clint Matherson,“ představil se. „Právní zástupce vaší zesnulé matky.“

Polilo ji horko. „Mé… zesnulé… matky?“

„Je mi to moc líto. Zemřela téměř před měsícem v Singapuru. Nepodařilo se mi vás sehnat dřív. Našel jsem vás až s pomocí jisté detektivní kanceláře.“

Nevzpomněla si na matku celá léta. Asi by ji její smrt zarmoutila, kdyby k ní matka někdy v dětství projevila aspoň nějakou náklonnost, ale takhle necítila vůbec nic.

„Nevěděla jsem, kde je,“ řekla otevřeně. „Nemluvily jsme spolu od mých šestnácti let.“

„Ano, něco takového mi naznačila. Zanechala vám portfolio akcií v jisté obchodní společnosti v Singapuru,“ dodal. „Mohli bychom se posadit a probrat si její poslední vůli?“

„Promiňte. Samozřejmě. Pojďte, prosím, dál.“

Zavedla ho do obývacího pokoje.

Právník se usadil v křesle a rozložil na stůl dokumenty, které přinesl.

„O té společnosti vám toho moc nepovím. Abych řekl pravdu, ty akcie jsou pro mě stejným překvapením jako pro vás. Neradila se se mnou, než do nich investovala. Věděla jste, že se před šesti lety vdala za bohatého singapurského obchodníka?“

„Ne,“ odpověděla Tess prkenně. „Nebyly jsme spolu v kontaktu.“

„Škoda,“ odpověděl. „Přestala pít a v posledních letech vedla naprosto příkladný život. Ovdověla přibližně ve stejné době, jako jí zjistili rakovinu. Její choroba pravděpodobně poněkud změnila její názor na život. Pořád vás chtěla pozvat na návštěvu, ale nikdy to neudělala.“ Pousmál se. „Velmi se styděla za to, jak se k vám zachovala, slečno Bradyová, a neodvažovala se doufat, že byste mohla někdy přijmout její omluvu.“

Tess se rozklepaly ruce. „Byla bych ji vyslechla, kdyby o to stála.“

Pokrčil rameny.

„Teď už je to jedno. Ale čas je mocný lékař.“ Ukázal na dokumenty. „Do konce týdne budu mít tyhle akcie prověřené. Tou dobou bych vám také měl být schopen sdělit jejich přibližnou cenu na asijském trhu. Můžete se rozhodnout, jestli si je budete chtít nechat, nebo je prodat. Pak je tu ještě pár drobností, jako její šperky, které vám také zašlu.“

Při pomyšlení, že dostane cokoli od své matky, si připadala trapně. „To neměla žádného jiného příbuzného?“

„Nevlastní dceru, která žije v Singapuru. Ale o tu se už postaral ve své poslední vůli její otec.“

„Nechtěla by ty šperky ona?“

Byl překvapený „No, měla vaši matku ráda. Byly dobré přítelkyně. Ano, asi by ty šperky chtěla. Ale jsou vaše, slečno Bradyová. Vy jste její pokrevní příbuzná.“

„Nikdy jsem si tak nepřipadala,“ odpověděla prkenně. „Byla bych ráda, kdyby si ty šperky a ostatní… osobní věci vzala ta nevlastní dcera.“ Pohlédla na něj, pak se znovu odvrátila. „Je to těžké vysvětlovat, ale já nic jejího nechci. Ani ty akcie.“

„Nemáte na vybranou,“ překvapil ji. „V poslední vůli není žádná možnost pro případ, že byste dědictví nepřijala. Určitě máte v životě nějaký cíl, kterého vám to pomůže dosáhnout. Slyšel jsem, že tu od smrti svého otce pracujete jako pomocnice v domácnosti. Nechtěla byste být finančně nezávislá?“

Ta poznámka změnila její život. Kdyby měla trochu svých vlastních peněz, nemusel by jí tu Callaghan nechávat jen proto, že ji lituje. Mohla by být aspoň trochu nezávislá, i když by jí to zlomilo srdce, kdyby měla Callaghana opustit.

„Máte pravdu, to bych chtěla,“ odpověděla právníkovi. „A ty akcie si vezmu. Děkuji vám.“

Ukázal jí, kam se má podepsat, zastrčil dokumenty zpátky do kufříku, potřásl si s ní rukou a slíbil jí, že se s ní ohledně těch akcií brzy spojí.

„Jakou myslíte, že mohou mít cenu?“ zeptala se váhavě, když už byl na odchodu.

„Těžko říct. Koupila je po osmdesáti dolarech za akcii, ale to bylo loni.“

„A kolik jich je?“

Zadumaně se usmál.

„Asi za milion dolarů.“

Zbledla. Musela se chytit zárubně dveří, aby neupadla. „Aha.“

„Po zbytek života už nebudete muset být závislá na nikom jiném. Vaše matka vás možná za svého života zanedbávala, ale nakonec na vás nezapomněla. To musí být alespoň nějaká útěcha.“

Útěcha to nebyla, ale Tess se přiměla k úsměvu a předstírala, že je. Zavřela dveře a opřela se o ně. Během několika minut se všechno změnilo. Je z ní bohatá žena. Může si dělat, co se jí zlíbí. Jenže to bude bez Callaghana Harta, což bude peklo.

U večeře pověděla o právníkově návštěvě bratrům.

Když jim prozradila velikost svého dědictví, pohlédli na sebe, jako by si sdělovali nějaké tajné poselství.

„Pořád můžu jít studovat, ale budu se schopna uživit sama,“ řekla jim. „A asi nebudu potřebovat pracovat,“ dodala neochotně. „Nechce se mi odejít, ale všichni víme, že by Callaghan dal přednost jiné kuchařce.“

„Proč mu nikdy neříkáš Cag jako my ostatní?“ zeptal se Leo jemně.

Zadívala se na dno svého hrnku. „Asi mi to nikdy nepřipadalo vhodné.“

Vyměnili si další tajemný pohled.

„Dobře, dáme inzerát hned, jak se Cag vrátí, a probereme si, co chceme udělat,“ řekl Rey. „Budeš nám scházet, Tess. Zvlášť tvoje lívanečky.“

„Ámen. Kuchařku, která umí dobré lívanečky, je v téhle emancipované době těžké najít. Asi se budeme muset naučit jíst ty z pytlíku.“

„Ale no tak,“ kárala ho Tess, „Dorie taky umí lívance a peče dokonce i domácí chleba. Vsadím se, že vás bude ráda zásobovat. Ale vy si určitě nějakou kuchařku najdete.“

Mlčky na ni hleděli. „Taková jako ty nebude,“ řekl nakonec Leo a lítostivě se usmál.

Během následujících dní si Tess pomalu začala zvykat na představu, že odejde. Když se příští pátek odpoledne vrátil Cag, byla s tím už téměř smířená. Dokud neuviděl Tess, vypadal unaveně, vyčerpaně a nešťastně. Když ji spatřil, jeho černé oči se okamžitě rozjasnily a Tess zabolelo u srdce, když si představila, jak by všechno mohlo být jiné, kdyby ji miloval. Stála v kuchyni a mlčky na něj hleděla, přestože by se mu nejraději vrhla do náručí a zlíbala ho k smrti.

„Chyběl jsem ti?“ zeptal se lenivě.

Přikývla, ale nepodívala se na něj. „Musím dojít pro vajíčka. Ráno jsem na to zapomněla. Vítej doma,“ řekla opožděně a vycouvala s malým proutěným košíkem ze dveří.

„Ty už jsi zpátky!“ zvolal Leo, který zrovna přišel do kuchyně. Poplácal bratra po zádech. „Jak to šlo?“

„Dobře. Co je s Tess?“

„Jak to myslíš?“

Cagovi potemněly oči.

„Ani se na mě nepodívala.“

„Je trochu rozrušená,“ odpověděl Leo a pečlivě volil slova. „To víš, velké bohatství člověka vyvede z míry.“

Cag pobledl. „Velké bohatství?“

„Její matka zemřela a zanechala jí nějaké akcie,“ vysvětloval Leo bratrovi a s pochopením sledoval účinek, jaký na něj ta zpráva měla. „Chce odejít hned, jak se nám za ni podaří najít náhradu. Nemusí přece pracovat, když má milión dolarů v akciích, ne?“

Cag došel ke dřezu a nalil si sklenici vody, kterou nechtěl, jen aby se ubránil hlasitému zaúpění. Tess má peníze. Odchází. Myslel si, že má dost času na to, aby si utřídil své pocity, a najednou je všechno vzhůru nohama. Už ji nikdy neuvidí. Najde si někoho mladšího, vdá se a bude mít děti. Tess by se líbilo mít děti…

Zprudka postavil sklenici na linku. „Jdu něco dělat.“ Vypadal zamyšleně a ustaraně. Moc ustaraně.

„Bez Tess to už nebude jako dřív, viď?“ prohodil Leo jemně.

Cagovu tvář zahalila neproniknutelná maska. „Převléknu se a pustím se do papírování.“

„To mi ani neřekneš, jak dopadla ta konference?“

„Později,“ opáčil Cag roztržitě. Bez ohlédnutí vyšel z místnosti.

Po zbytek dne se choval divně. A nepřišel na večeři.

„Tvrdil, že musí do města, bůhví proč,“ bručel Rey, zatímco si mazal nadýchaný lívanec.

„Třeba má něco za lubem,“ přemítal Leo a pozoroval Tess, jak přendává kuřecí salát do servírovací mísy.

Rey si povzdechl. „Něco velkého. Neměl namířeno do Jacobsvillu,“ dodal. „Jel do baru.“

Leo zvedl hlavu. „Vážně?“

Tess odnesla jídlo na stůl, tak zadumaná, že vůbec nevnímala, co se děje kolem. Odejít bude mnohem těžší, než si myslela.

Zmínka o baru jí úplně unikla. Skoro nic nesnědla, po večeři automatickými pohyby sklidila ze stolu, slepá ke znepokojeným pohledům Lea s Reyem, a odešla si lehnout. Měla pocit, že nastal konec světa.

Stejný pocit měl i Cag, který tiše seděl v koutku Sheina baru a obracel do sebe jednu whisky za druhou, dokud nebyl příjemně otupělý.

Naštěstí měl dost rozumu, aby nechal auto u baru a nechal se na ranč odvézt taxíkem. Podařilo se mu projít obývákem, aniž by něco rozbil, což bylo pozoruhodné, když uvážil, kolik toho vypil. Dostal se do svého pokoje a dokonce se po mamutím úsilí zvládl i vysprchovat.

Zatímco si v krátkém županu, který jen chabě zakrýval jeho nahotu, sušil vlasy, napadlo ho, že by se měl zeptat Tess, proč tak pospíchá pryč. To, že byly tři hodiny ráno, mu připadalo jako nepodstatné. Přece se může vzbudit a odpovědět mu.

Zaklepal na ni, ale nereagovala. Otevřel dveře a vešel dovnitř, ale než se dostal k posteli, vrazil do ušáku a do nízkého stolečku.

Usedl na kraj matrace a jemně se dotkl jejího ramene. Zasténala a odkopla přikrývku. Spala jen v kalhotkách a Cagovi se při pohledu na její nádherná drobná ňadra zalitá tlumeným světlem přicházejícím do pokoje oknem zatajil dech.

Nedokázal odolat pokušení. Zvedl ruku a přejel po těch krásných oblinách špičkami prstů. Usmál se, když se ve spánku prohnula a okamžitě se jí svraštěly bradavky.

Zdálo se mu to jako nejpřirozenější věc na světě, vysvléct si župan a vklouznout do postele vedle ní.

Přivinul ji ke svému nahému tělu a cítil, jak se zachvěla. Byl to božský pocit. Intimní dotyk její hebké, rozpálené pokožky v něm okamžitě zažehl vzrušení.

Položil ji na záda, vklouzl na ni a tak dlouho jí jemně přejížděl ústy po rtech, dokud nezačala reagovat.

Měla pocit, že sní. V polospánku ho objala a pootevřela stehna, aby ho vpustila k sobě.

Cagovi se zatočila hlava. Slepě, žádostivě, naléhavě ji líbal a utápěl se v návalech rozkoše, které zmítaly jeho tělem.

„Ca… Callaghane? Callaghane?“ zanaříkala.

„Ano, Tess…!“ Znovu se zmocnil jejích úst, vzal ji rukou za zadeček a přitáhl si ji ještě blíž. Dělila je jen tenoučká nylonová bariéra kalhotek.

Nebránila se mu. Pokud to chtěl on, chtěla to také. Uvolnila se a poddala se sladkým, bouřlivým pocitům, které v ní probouzel intimní kontakt s jeho tělem.

Pak ho ale uprostřed té záplavy vášně přece jen přemohl alkohol. Tiše zaklel a se zaúpěním se na ni svezl celou vahou svého mohutného těla.

Zmámeně ležela a přemítala, co se vlastně stalo. Cag nebyl oblečený. Ona měla kalhotky, ale nic víc. Věděla, že při sexu jde o víc než o tohle, ale stejně to bylo nestydatě intimní. Zkusmo se pohnula, ale nic se nestalo. Byl velice vzrušený, ale teď se úplně uvolnil.

Zatlačila mu do prsou. S opilým zasténáním se překulil na záda.

Zvědavě se posadila na posteli a zadívala se na něj. Překvapilo ji, jak moc se jí pohled na něj líbí.

Bezostyšně si ho prohlížela s hřejivým vědomím, že ta dnešní noc patří jen jí. Možná to nechtěl, ale bylo to tak. A koneckonců, ona ho k sobě nezvala. Přišel o své vlastní vůli. Musí k ní něco cítit, když se musel opít, aby vyjádřil, co doopravdy chce.

Hleděla na něj a zvažovala své možnosti. Mohla ho nechat u sebe a hned ráno ho vyhodit – pokud by se samozřejmě neprobudil ve stejném stavu jako před chvílí, jenomže střízlivý. V takovém případě by opravdu přišla o nevinnost. Nebo se ho mohla pokusit přimět, aby se vrátil do svého pokoje. Tuhle možnost ale okamžitě zavrhla. Byl úplně mrtvý. Mohla také zavolat bratry, aby jí pomohli, ale tím by vyvolala skandál.

Nakonec se tedy k němu přitulila, oba přikryla a usnula v jeho náručí. Zítra se to nějak vyřeší, říkala si, zatímco se kochala dotykem jejich nahých těl. Miluje ho. A jestli nemůže mít nic jiného, bude mít aspoň tuhle jednu noc.

Cag měl pocit, jako by mu do hlavy bušila kladiva. Nebyl schopen ani otevřít oči, aby zjistil, co to bylo za zvuk, který ho probudil. Vzpomínal si, že pil whisky. Spoustu skleniček. Vzpomínal si, že se osprchoval a padl do postele. Vzpomínal si…

Prudce otevřel oči a posadil se. Ve dveřích stáli Rey s Leem a nevěřili vlastním očím.

Honem zakryl svou nahotu a dle očekávání se zeptal: „Jak jsem se sem dostal?“

„Ty nevychovanče,“ zamumlal Leo, tak potěšený bratrovou tísní, že se musel kousnout do jazyka, aby se nezačal smát. Konečně dostal Caga tam, kde ho chtěl mít!

„To bych taky rád věděl,“ odtušil Rey a tvářil se znechuceně a kývl hlavou směrem k Tessině křehké postavě, jen nepatrně zahalené přikrývkou. „A ona pro nás pracuje!“

„Už ne,“ odtušil Leo sebevědomě a založil si ruce na prsou. „Že neuhádneš, kdo se bude ženit?“ I přes Cagův pobouřený pohled zvýšil hlas. „Tess? Tess! Vzbuď se!“

Přiměla se otevřít oči, pohlédla na Caga a ztuhla. Přitáhla si deku až po bradu, otočila se a spatřila ve dveřích Lea s Reyem. A udělala to, co by za stejných okolností udělala každá žena. Zaječela.

DESÁTÁ KAPITOLA

O pár rozpačitých minut později se chladně střízlivý a drasticky změněný Cag soukal do kalhot a Tess se ukrývala pod dekou, dokud neodešel. Ani se na ni nepodíval, ani na ni nepromluvil. Krčila se v posteli, a přála si nebýt.

Cítila se hrozně, přestože nic z toho nebyla její vina. Nebyla to ona, kdo šel a vlezl do jeho postele. Navíc ho do té své ani nezvala! Měla pocit, že to je všechno zlý sen.

Spěchala do kuchyně připravit jeho bratrům snídani, kterou předtím tolik postrádali. Snídaně byla důvodem, proč začali Tess hledat a zjistili, že Cag strávil noc v její posteli. Při představě, co ji u stolu čeká, co bude muset vydržet, zasténala. Předem se rozhodla, že si svou snídani sní, až oni dojedí a odejdou. Do té doby se bude zabývat svou prací v jiných částech domu.

Když trojice zaražených mužů vstoupila do kuchyně a usadila se u stolu, měla už snídani nachystanou. Neodvážila se pohlédnout na žádného z nich. Zamumlala něco o utírání prachu v obývacím pokoji a zmizela.

Za necelých deset minut tam za ní přišel Leo.

Čistila okno, které už umyla dvakrát. Nebyla schopna podívat se mu do očí. „Bylo všechno v pořádku? Omlouvám se, jestli ta slanina byla připálená…“

„Nikdo tě z ničeho neobviňuje,“ tiše ji přerušil. „Cag se určitě zachová správně.“

Celá rudá se k němu otočila.

„Ale on nic neudělal, Leo,“ bránila ho. „Opil se a vlezl do špatné postele, to je všechno. Nic, absolutně nic se nestalo!“

Zvedl ruku. „Cag neví, že se nic nestalo,“ ztišil hlas, „a ty mu to nepovíš. Poslouchej mě,“ zdůraznil, když se ho pokoušela přerušit, „jsi jediná, která ho může zachránit. Je strašně osamělý a sám s tím nehodlá nic dělat. Dobrovolně se nikdy neožení. Tohle je jediná šance a ty to víš.“

Hrdě zvedla bradu. „Já ho nebudu nutit do manželství podvodem,“ odsekla.

„O to tě nežádám. To je náš úkol. Ty jen spolupracuj.“

„To ne,“ trvala na svém. „Neměl by se ženit kvůli něčemu, co neudělal.“

„On si něco pamatuje. Bojí se toho, co si nepamatuje. Proto je ochotný se s tebou oženit.“

Zírala na něj. „Ale já ho miluju,“ řekla nešťastně. „Jak bych mohla doufat, že mi někdy odpustí, kdybych ho vtáhla do manželství podvodem, proti jeho vůli.“

„Ale to není proti jeho vůli. Alespoň teď ne. Rey odešel obstarat povolení k svatbě, vy dva máte být za půl hodiny u doktora na krevních testech a v pátek vás soudce oddá ve své kanceláři.“ Jemně jí položil ruku na rameno. „Tess, jestli ho miluješ, musíš ho zachránit před ním samým. Má tě rád. To je nám všem jasné, přímo to bije do očí. Sám ale nic nepodnikne. Tohle je jediný způsob, jak mu dát šanci na štěstí a my se jí nevzdáme jen proto, že nemusí vyjít. Je mi líto, ty jsi tak trochu obětní beránek. Je to riskantní, ale já na to sázím.“

„A co se stane, když se rozpomene a my už budeme svoji?“ špitla žalostně.

„To budeš řešit, až budeš muset,“ zakřenil se na ni „Navíc se potřebuješ pojistit proti tomu, co by se stát… mohlo.“

„Nestane se nic!“ zavrčela se zaťatými zuby.

„To si myslíš ty,“ zamumlal s úsměvem, ale až poté, co za sebou zavřel dveře. Spokojeně si zamnul ruce a šel vyhledat své sourozence.

Bylo to jako úder blesku. Všechno se dálo příliš rychle a na Tessiny protesty nebyl brán zřetel. Měla v úmyslu povědět Cagovi pravdu. Ona si pamatovala velmi dobře, co se událo, ona opilá nebyla. Ale v následujících třech dnech se jí nepodařilo být s ním alespoň pět minut o samotě. Než si vůbec uvědomila, co se děje, stála vedle Caga v kanceláři soudce. Corrigan s Dorií, Simon s Tirou, Leo a Rey stáli za nimi a dodávali jim odvahu.

Tess měla na sobě bílé šaty bez ramínek, ve vlasech namísto závoje snítku pomněnek. V rukách malou kytici květin. Byli prohlášeni mužem a ženou a Cag se k ní naklonil a políbil ji na tvář – zběžně, dokonce neochotně. Vypadal spíše jako muž, který čelí vážné chorobě, než šťastný ženich. Tessin pocit viny každou minutou narůstal.

Po obřadu šli společně na oběd do restaurace. Tess neměla ponětí, co jedla. Po hostině Leo s Reyem spěšně zmizeli na obchodní cestu do Kalifornie a Simon a Corrigan se rozjeli s manželkami domů.

Cag usadil Tess do mercedesu, kterým jezdil jen při zvláštních příležitostech, a odvezl ji zpět na ranč.

Toužila mu povědět pravdu, ale pohled na jeho tvář jí napověděl, že na to teď není správná chvíle. Jen by všechno zkomplikovala a dostala jeho bratry do nesnází.

Měla neřešitelný problém. Věděla, že se tu noc nic nestalo. Až bude s Cagem spát, zjistí to i on. Kromě toho, vyspí-li se s ním, nebude možné jejich sňatek anulovat. Přemýšlela o tom celý den. Měla by mu dát svobodu dříve, než dojde k další škodě. Musí si s ním promluvit dnes večer, před jejich svatební nocí.

Byl už skoro čas na večeři a ona se teprve začala převlékat ze svatebních šatů, když se otevřely dveře a do místnosti vstoupil Cag. Záměrně za sebou zavřel.

Obrátila se, na sobě pouze podprsenku a krátké kombiné, v ruce svírala kartáč na vlasy. Zírala na něj jako na zjevení. Měl na sobě pouze džíny, nic jiného. Jeho široká, nahá hruď a pohled v jeho očích ji znepokojily.

„Cagu, musím ti něco říct…“

Než mohla dokončit větu, svíral ji v objetí a líbal. Nepodobalo se to žádnému z předchozích polibků, které byly láskyplné, něžné a cituplné. Tento polibek byl vášnivý, drsný, naléhavý. Byl cestou k dalšímu a dalšímu mámení.

Tess neměla dost zkušeností, aby byla schopna odolat. O pár horečnatých minut později se zmítala pod ním na lůžku a snažila se mu pomoci odstranit poslední zbytky oděvu, které ji od něj oddělovaly. On už se také svých kalhot zbavil a jeho rty se věnovaly jejímu kapitulujícímu tělu. Dotýkal se jí a ochutnával ji způsobem, o kterém neměla ani tušení, že existuje, dokud se nesvíjela prudkou touhou.

Ve chvíli, kdy vstoupil mezi její stehna a zmocnil se jí, byla tak dychtivá, že malý záblesk prudké bolesti téměř nezaznamenala.

Ne však Cag. Když ucítil překážku, okamžitě přestal a zvedl hlavu. Paže se mu mírně třásly námahou, jak se snažil ovládnout svou vášeň. Vyhledal její rozšířené, zmatené oči.

„Snažila jsem se… ti to říct,“ koktala otřeseně, když si uvědomila, proč váhá.

„Kdybych dokázal přestat, přísahám, že bych to udělal!“ řekl drsným, krutým šepotem. Otřásl se a sklonil k jejím rtům. „Je ale pozdě. Raději bych umřel, než přestal!“

Líbal ji hladově, až se jeho tělo zklidnilo a našlo pomalý, sladký rytmus, který z dobývaných rtů přinášel omámené vzdechy. Cítil, jak se mu její nehty zarývají do boků, jak se ho snaží přitáhnout, úpěnlivě žádajíce, celé její napjaté tělo jedna žhavá prosba, o naplnění. V okamžiku, kdy jí dal, po čem tak prahla, vzlykala ve vlnách sladké, horké extáze, která konečně propukla naplno.

Vykřikla a cítila, jak i on se nad ní chvěje stejnou, mimořádnou rozkoší. O pár vteřin později se jí zhroutil do náručí a ona jeho váhu s radostí přijala a tulila se k němu, zatímco popadal dech. Tlukot jeho srdce jimi oběma chvěl v pozvolna slábnoucím, lenivém doznívání vášně.

Cítila na svém uchu jeho trhaný dech. „Neublížil jsem ti?“

„Ne, ani nápad,“ přitulila se k němu blíž.

Trochu se pohnula a jeho tělo ztuhlo. Trvalo to věky. Byl bolavý touhou po Tess, po naplnění, které mu právě poskytla. Bylo příliš záhy, úskok, který ho přiměl stát se jejím manželem, nepřekoná, ale teď jeho mozku vládlo jeho tělo.

Pokusil se pohnout a její vášnivá reakce mu vyslala vzhůru po páteři vlny vzrušení. Ne, pomyslel si, když ji přitahoval zpět pod sebe, to je moc brzo. Ale vůbec nebylo moc brzo!

Byla už tma, když vstal z postele a znovu na sebe natáhl džíny. Tess ležela zemdleně na pokrývce, jak ji opustil. Vzhlédla k němu zasněnýma, modrýma očima, líčka zarudlá doznívající vášní. Na jejím těle byla patrna místa, která prozkoumával svými ústy a rukama. Byla jeho. Patřila mu. Zvedl hlavu v nevědomé, arogantní vlastnické hrdosti.

„Jaké to bylo?“ zeptal se.

Nemohla uvěřit, že po tak pohádkovém milování je schopen říct něco tak cynického. Neměla ani tušení, že je její tělo schopno požitku, který při milování cítila. A on teď projevuje asi takový zájem, jako by mluvil o počasí.

Zmateně na něj zírala.

„Stálo to za ten podvod?“ pokračoval, zraněn jejím mlčením, které ho donutilo uzavřít manželství, které nechtěl. Chytla ho do pasti. Cítil se jako pitomec. Lhostejno, že návnada byla sladká.

Přetáhla přes svou nahotu pokrývku, protože v ní jeho pohled vyvolával stud. Vyvolával v ní pocit, že spáchala něco strašného.

„Tys dobře věděla, že se té noci nic nestalo,“ pokračoval tiše. „Já to nevěděl. Byl jsem opilý. Dobře jsem si však vzpomínal, že jsem v okamžiku, kdy jsem se tě dotkl, ztratil hlavu. Byl jsem schopen dovést to do konce. Ale tys znala pravdu, a i když jsi věděla, že jsem tě nesvedl, dopustila jsi, abych se s tebou oženil, i když to nebylo nutné.“

Svírala pokrývku.

„Snažila jsem se ti to říct, ale nebyli jsme spolu ani chvilku sami,“ bránila se.

„Jasně, že nebyli,“ jeho hlas byl stejně chladný, jako jeho oči. „Nechtěl jsem situaci zhoršovat tím, že tě svedu podruhé.“

„Myslela jsem, že tvoji bratři…“

Nedořekla, ale obličej ji prozradil. Oči mu blýskly.

„Mí bratři? Samozřejmě. Mí bratři!“ Díval se na ni svrchu. „Ti v tom měli prsty, že? Není divu, že mě donutili cítit se jako vyvrhel. Přemluvilas je, aby v tom jeli s tebou?“

Chtěla mu říci, že to byl především Leův nápad, ale k čemu by to bylo dobré? Dával jí jasně najevo, že si ji vzal proti své vůli a jí dával vinu. Proti tomu neexistovala obrana.

Její mlčení jeho zlost zhoršovalo. Obrátil se ke dveřím.

„Kam… jdeš? Chceš večeři?“

Pohlédl na ni přes své široké, nahé rameno. „Co jsem chtěl, jsem už dostal. Všechno.“

Odešel a práskl za sebou dveřmi.

Tess se zhroutila v slzách. Je vdaná, ale za jakou cenu? Cag ji už téměř miloval, ale teď ji milovat nebude. Nenávidí ji, viděla mu to na očích. Vlákala ho do pasti a on ji za to nenávidí.

Vstala. Na nezvyklých místech byla celá ztuhlá a bolavá. Odešla do sprchy. Musí se co nejdříve dostat do normálního stavu, nebo téměř normálního.

Vykoupala se a oblékla do elegantních květovaných šatů, vykartáčovala si čerstvě umyté a vyfénované vlnité vlasy a odešla do kuchyně připravit večeři. V tom okamžiku uslyšela zběsilý řev odjíždějícího nákladního auta.

Vzbudilo to její zvědavost. Hledala Caga po celém domě, dokonce sebrala odvahu vstoupit i do jeho ložnice. Jeho šatník zůstal otevřený a ve vzduchu setrvávala vůně jeho vody po holení. S hlubokým povzdechem se opřela o veřeje. Takže on o jejich svatební noci utekl z domu. Co vlastně čekala? Že tu zůstane a bude si hrát na milujícího mužíčka? Nulová šance, po tom, co jí řekl.

Připravila si obložený chleba se studeným hovězím a vypila sklenku mléka. Poté čekala, až přijde Cag domů.

Protože se do půlnoci nevrátil, odebrala se do své ložnice a vlezla si do postele. Neusnula ještě celé hodiny, ale přijít ho neslyšela. Spala sama, nešťastná, plná vzpomínek na několik uplynulých hodin. Kdyby ji byl jen trošičku miloval, měla by jakousi naději. Nyní jí už žádná nezbývala.

Ráno měla jasno, co musí udělat. Hledala Caga, aby mu oznámila, že odjíždí. Měla příslib matčina dědictví a malé úspory, plus poslední týdenní plat, který neutratila. Mohla si dovolit jízdenku na autobus a levný byt. Kdekoliv, někde daleko od Jacobsvillu.

Cag se pravděpodobně stále ještě nevrátil. Jeho pokoj byl prázdný a v posteli tu noc nikdo nespal. Bratři byli stále ještě mimo město a paní Lewisová měla přijít až následující týden. Nebyl tu nikdo, s kým by se mohla rozloučit. Záleží však na tom? Cag své znechucení a odsouzení projevil dostatečně jasně. Bude mu zcela lhostejné, že odjede. Může o rozvod požádat sama a poslat mu vyřízené papíry. Nemiluje ji, nemá tedy žádnou cenu zůstávat tu a užírat se kvůli muži, který ji nechce.

Při živé vzpomínce na důkaz, že chce její tělo, zrudla. Byl nenasytný, bez únavy. Možná proto odešel. Možná, že se styděl za svůj hlad po jejím těle. Její nezkušenost byla její největší nevýhodou. Neměla ani tušení, jak se muži chovají po uspokojení své touhy. Byla přesvědčená, že zamilovaný muž by nikdy nezranil svou nevěstu tím, že by ji opustil na celou noc. Bylo očividné, že stále zuří. Nebyl ochoten odpustit něco, co pokládal za zradu nejhoršího druhu.

Nemůže od ní čekat, že bude sedět doma a truchlit nad jeho ztrátou. Dostala už svůj díl v pohrdání, odvržení a vášnivých polibcích. On si může najít jiný objekt touhy, třeba slečnu Brewsterovou. Tu, co neumí vařit. Ať si ho užije. Takový úzkoprsý a paličatý chlap si zaslouží ženskou, která mu přistřihne křídla.

Tess si sbalila, rozloučila se dlouhým pohledem se svým jediným dosavadním domovem a zavolala si taxi. Chvíli se rozmýšlela, zda má nechat vzkaz. Cag jí však také žádný nezanechal, když odešel na celou noc. Určitě věděl, že si bude dělat starosti, ale on se o její city nestaral. Proč by se ona měla starat o jeho? Teď byla na řadě ona. Odcházela však na déle než jednu noc.

Dojela taxíkem na letiště a vstoupila do haly. Počkala tam, dokud taxík neodjel. Zastavila si jiné taxi a odjela na autobusové nádraží. Preventivní opatření pro případ, že by ji chtěl Cag vystopovat. Neulehčí mu to! Koupila si lístek do St. Louis a čekala na spoj.

Cesta letadlem by byla mnohem lepší, ale musela být na své finance opatrná. Musí s nimi vystačit minimálně jeden až dva týdny. Pak asi přijdou starosti o jídlo. Nebude-li mít štěstí, vždycky ještě existuje azylový dům. Každé větší město má azylový dům, kde jsou soucitní lidé ochotní pomoci a poradit. Zbohatne-li někdy v budoucnosti, bude takový dům určitě podporovat.

Ona je bohatá, uvědomila si náhle. Při vzpomínce na právníka, kterému zapomněla nechat svou další adresu, si skousla ret. Přešla k nejbližší budce, vyňala jeho navštívenku a zavolala mu. Nechala advokátovi u sekretářky vzkaz, že odjíždí z města a že se mu asi za týden ozve. Po vyřízení této záležitosti už jen čekala, usazená na jedné z dlouhých lavic, až dorazí její autobus.

St. Louis byl obrovský. Tess si všimla hausbótů plovoucích po široké Mississippi a hloubala nad představou, jak zábavné musí být bydlení na člunu. Ona bude patrně vždy žít ve vnitrozemí.

Našla si šikovný malý byt a zaplatila na týden dopředu. Pak si koupila noviny a obložený chleba a vrátila se číst a jíst.

V novinách moc vhodných volných míst nenašla. Samozřejmě nemohla čekat a doufat, že najde něco dobře placeného. Její schopnosti byly omezené a její největší předností bylo vaření. Naštěstí našla nabídku práce cukrářky v restauraci v sousedství.

Hned druhý den brzy ráno tam běžela. Žena, která s ní prováděla pohovor, trochu váhala ohledně jejího věku.

Restaurace však cukrářku nutně potřebovala, a tak ji žena přijala na zkoušku. K jejím schopnostem však zůstala velmi skeptická. Tess na sebe nadšeně hodila zástěru a čepec a pustila se do práce.

Večer byla žena přesvědčena a Tess dostala práci v restauraci na plný úvazek.

Do bytu se vrátila unavená, ale spokojená, že se vše vyřešilo tak rychle. Pomyslela na Caga. Po návratu se asi divil, kam zmizela. Neodvážila se tímto tématem déle zabývat, protože by skončila v slzách.

Včera se jí zdál útěk nejlepším řešením jejího problému, ale dnes už to nebylo tak jasné. Ocitla se v cizím městě, kde neměla rodinu, ani přátele, v osamělém bytě. Jediné, s čím se mohla pochlubit, bylo zaměstnání. Vzpomínala na bratry, kteří čekají trpělivě na svou snídani, kterou jim nemá kdo připravit. Myslela na své štěstí onu noc, kdy nesla Cagovi speciální moučník do pracovny. Těch pár minut, kdy si vzájemně patřili, bylo kouzelných. Jak rychle to však vyprchalo, zmizelo.

„Měla jsem tam zůstat,“ vyslovila nahlas. „Měla jsem ho přinutit mě vyslechnout.“

Byla však zde a musela se přizpůsobit novým podmínkám. Doufala, že budou příznivé.

Callaghan se připlížil nazpět až za den a půl. Jeho utrpení bylo tak viditelné, že šokovalo jeho bratry, kteří se vrátili ze služební cesty do úplně prázdného domu.

Když se objevil ve dveřích, vrhli se k němu.

„No? Kde je?“ spustil netrpělivě Leo, s pohledem na dveřích za Cagovými zády.

Cagova unavená mysl tuto otázku chvíli zpracovávala. „Kde je? Co tím myslíš, kde je? Ona tu není?“ vybuchl.

Leo a Rey si vyměnili ustarané pohledy. Cag se kolem nich prodral dovnitř a hnal se halou do Tessina pokoje. Pokoj byl prázdný. Její kufr byl pryč, její oblečení bylo pryč, její boty byly pryč. Prohledal její toaletní stolek a postel, ale nenašel žádný vzkaz. Nenechala žádnou stopu. Srdce mu kleslo, když si uvědomil, co udělala. Odešla. Opustila ho.

Zatnul pěsti. Nejprve ho napadlo, že je dobře, že odešla. Jeho život se vrátí do starých kolejí. Ale hned vzápětí měl pocit, že ztratil polovinu sebe sama. Uvnitř byl prázdný. Studený. Sám, jak ještě nikdy nebyl.

Zaslechl své bratry přicházet za ním.

„Její věci jsou pryč,“ řekl bezvýrazně.

„Nechala vzkaz?“ zeptal se Leo.

Cag zavrtěl hlavou.

„Určitě nechala vzkaz,“ mumlal Rey, „podívám se do kanceláře.“

Vrátil se do haly. Leo se opřel o zeď a bez mrknutí zíral na svého bratra.

„Předvedls jí peklo, že?“ otázal se ostře.

Cag se na něj nepodíval. Očima spočíval na otevřených dveřích skříně.

„Lhala mi. Vmanévrovala mě do manželství.“ Upřel své tmavé oči na Lea. „A tys jí pomáhal.“

„Pomáhal? To byl můj nápad,“ řekl potichu. „Kdybych to nechal na tobě, nikdy by ses nerozhoupal. Stárnul bys, byl bys stále osamělejší a Tess by trpěla. Miluje tě tolik, že byla ochotná to risknout. Já se domníval, že ji tak miluješ, že jí odpustíš. Je jasné, že jsem se od začátku mýlil. Je mi to moc líto, nechtěl jsem ti ublížit.“

Cag na něj zíral. „To byl tvůj nápad, ne její?“

Leo pokrčil rameny, „Nechtěla to udělat. Řekla, že tě nebude do ničeho nutit, když se s ní nechceš oženit. Přemluvil jsem ji, aby mlčela. S Reyem jsme se postarali, abyste si před svatbou nemohli promluvit.“

Zúžil oči. „Všichni o tebe máme starost, bůhvíproč. Jsi největší idiot v naší rodině. Děvče jako ona, sladká, milá holka, nezáludná, tě chce milovat a ty ji vykopneš ze dveří.“ Smutně potřásl hlavou.

„Hádám, že patříš k Hermanovi, jste párek hadů. Doufám, že budeš šťastný.“

Otočil se a odešel najít Reye.

Cag si rukávem otřel čelo a slepě zíral do prázdna. Tess je samostatná, ale je mladá. Udělal navíc jednu velkou chybu. Ve srovnání s touto chybou jsou ty ostatní jen drobnosti. Nepoužil při tom dlouhém, sladkém milování žádnou ochranu. Tess je možná těhotná a on neví, kde je.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Tess se její nová práce líbila. Zaměstnavatel jí dal volnou ruku a ona toho plně využila. Přes všechnu bolest, kterou jí způsobil Cag, našla svou hrdost v zaměstnání. Odváděla kus dobré práce, nehleděla na hodiny, zvládala stres. Koncem druhého týdne už probírali zvýšení jejího platu.

Měla ze svého úspěchu radost, ale vrtalo jí hlavou, zda o ni Cag nemá starost. Vždycky ji chránil, bez ohledu na okolnosti. Bylo jí líto, že ho dostala do nesnází. Měla by zavolat toho advokáta a poptat se na své finance. Nebude se třeba muset ve všech svých potřebách spoléhat na zaměstnání. Mohla by ho eventuálně požádat, aby zavolal bratrům a vyřídil jim, že je v pořádku. Nebude jim schopen říci, kde ona je, protože ona mu to nehodlá prozradit.

Zavolala mu tedy. Ulevilo se mu, že volá, protože prověřoval ty akcie, které jí matka odkázala.

„Nevím, jak vám to mám říct,“ začal těžce. „Vaše matka investovala do velmi pochybného nového podniku, který měl špatné vedení a malý kapitál od samého začátku. Majitel byl zřejmě její přítel. Otevřeně řečeno, akcie jsou bezcenné. Naprosto bezcenné. Společnost se právě ocitla v konkursu.“

Tess si vzdychla a zamyšleně se usmála. „No, dokud jsem se domnívala, že budu finančně nezávislá, byl to příjemný pocit. Hlavně to, že si na mě vzpomněla,“ řekla advokátovi. „Ale nespoléhala jsem na to, jestli mi rozumíte. Mám zaměstnání vrchní cukrářky v restauraci a vedu si dobře. Budete-li mluvit s bratry Hartovými…“

„Mluvit s nimi!“ vybuchl. „Rád bych měl tu šanci! Callaghan Hart mě před půlhodinou seřval v mé vlastní kanceláři a já se vůbec nedostal ke slovu. Nechal mi tu svůj telefon, důrazně mi připomenul, že jeho bratr je úřadující nejvyšší státní zástupce v našem státě. Nakázal mi, ať ho okamžitě uvědomím, ozvete-li se mi.“

Srdce jí vyskočilo do krku. Callaghan ji hledá? A to si myslela, že mu na ní nezáleží. Může to být zraněná pýcha, protože ho opustila. Mohlo to znamenat všechno možné, ale nemuselo to znamenat, že ji miluje.

„Řekl jste mu o těch akciích?“ zeptala se.

„Už jsem vám říkal, slečno Bradyová, že jsem neměl šanci říci ani slovo.“

„Aha.“ Pochopila mnohé, včetně skutečnosti, že advokát neví, že je vdaná. Poklesla jí dušička. „Můžete jim sdělit, že jsem v pořádku. Neřeknu vám, kde jsem, pane Mathersone. Takže Callaghan může hádat.“

„Ještě je potřeba podepsat nějaké papíry…“ začal.

„Najdu nějaký způsob, jak vám oznámím, kam mi je máte poslat,“ odpověděla, promýšlejíc způsob, jak zatajit místo svého pobytu. „Děkuji, pane Mathersone, ještě se vám ozvu.“

Zavěsila s jistotou, že neztratila svou anonymitu. Žijí ve velké zemi. Cag ji nikdy nenajde.

Ve stejnou chvíli, kdy se zabývala svými uklidňujícími myšlenkami, si Clint Matherson četl její telefonní číslo na displeji svého telefonu. Funkce identifikace volajícího mu ho automaticky zaznamenala, když spolu mluvili. Přemýšlel o tomto skvělém vynálezu, o kterém slečna Bradyová nemá zřejmě ani tušení, takže ani neví, jak ho vyřadit z provozu. Nehladil si vousy, protože inteligentní, úspěšní advokáti to nedělají. Nicméně se uculoval.

Callaghan se už nesmál týdny. Leo a Rey ho obcházeli obloukem, protože bylo patrné, že by každého, kdo by se ho dotkl, poslal k zemi. Proč Tess odešla tak náhle, aniž nechala jakoukoliv zprávu, se ho zeptali jen jedinkrát. Víckrát se už zeptat neodvážili.

I paní Lewisová byla nervózní. Zastoupila Tess jako příležitostná kuchařka, i při větším úklidu, ale děsila se Callaghanovy špatné nálady. Neměla úplně jasno, z čeho má větší hrůzu, jestli z Caga, nebo z jeho šupinatého miláčka. Alespoň tak to řekla Leovi, když Cag pracoval venku.

Cag vždycky hodně pracoval, ale od Tessina zmizení přímo lámal rekordy. Najímal si jednu detektivní kancelář za druhou, bezvýsledně. Našli taxikáře z jedné ze dvou jacobsvillských společností, který se pamatoval, že ji vezl na letiště. Odletěla-li však z města, musela letět pod falešným jménem a platit v hotovosti. Nedokázali najít úředníka, který by jí prodal lístek.

Pečlivě prohledali Jacobsville, ale nenašli ji. Nebyla ani v blízké Victorii.

Těžko mohl Callaghan říci bratrům pravý důvod Tessina odchodu. Nedovolila mu to jeho hrdost. Hořce litoval všeho, co jí řekl, a bezcitnosti, s jakou s ní jednal. Byl to nejhorší možný způsob, jak se obrnit proti lásce. Potřeboval ji, a to ho užíralo dnem i nocí. Chtěl ji víc než vlastní život. Byl ochoten udělat cokoliv, aby to napravil. Ale Tess byla pryč a on ji nebyl schopen nalézt. Někdy v noci měl pocit, že z těch vzpomínek zešílí. Jak se k ní mohl tak chovat? Ona ho miluje! Nesnesl na to myslet. Tak ho vmanévrovali do manželství – no a co? On ji miluje! Copak záleží na tom, jak se vzali? Manželství jim mohlo klapat.

Ale ubíhaly týdny a po Tess nebylo ani vidu, ani slechu. Pronásledovaly ho noční můry při představách, co všechno se mohlo stát. Mohla být unesena, zavražděna, znásilněna, mohla umírat hladem. Pak si náhle vzpomněl na Tessino dědictví. Zcela určitě je ve styku… se svým právníkem! Nejraději by se nakopl, že si na to nevzpomněl dříve. Byl příliš nešťastný na logické myšlení.

Cag vtrhnul do Mathersonovy kanceláře a vychrlil takové hrozby, že by méně odolný člověk umřel hrůzou. Tess se bude s advokátem kontaktovat, kvůli svému dědictví. Až to udělá, najde ji.

A opravdu. Pár dní po jeho návštěvě mu advokát volal.

Právě se vrátil od dobytka. Špinavý a totálně vyčerpaný.

„Hart,“ představil se drsně do telefonu.

„Matherson,“ zněla odpověď. „Mám za to, že by vás zajímalo, že mi dnes volala slečna Bradyová.“

Cag zadržel úlevou dech. „Ano? Kde je?“

„Víte, já mám na telefonu zapnutou identifikaci volajícího, takže se mi její číslo objevilo na displeji. Ale když jsem si ho prověřoval, zjistil jsem, že volala z budky.“

„Odkud?“

„Ze St. Louis v Missouri,“ přišla odpověď. „Ještě něco by vám snad mohlo pomoci. Pracuje jako vrchní cukrářka v nějaké restauraci.“

„Nikdy vám to nezapomenu,“ děkoval Cag s velkou upřímností. „Kdybyste někdy potřeboval práci, obraťte se na mne. Hezký den, pane Mathersone.“

Cag zvedl telefon a zavolal poslední detektivní kancelář, kterou najal. Večer měl Tessinu adresu i jméno restaurace.

Protože nebyl ochoten čekat na normální spoj, najal si soukromé letadlo a odletěl přímo do St. Louis.

V době, kdy se zapisoval v hotelu a převlékal do obleku, byl čas večeře. Zašel do podniku, kde pracovala Tess, a objednal si lívance.

Číšník si ho nedůvěřivě změřil, ale Caga to nezviklalo. Číšník to vzdal, pokrčil rameny a převzal objednávku.

„S jablečným pyré,“ dodal Cag zdvořile. Zkušenost ho naučila, že v drahých restauracích můžete za své peníze dostat snídaňové menu i ve velmi zvláštním denním čase. Když bohatý zákazník něco chce a je za to ochoten zaplatit navíc, dostane to.

Číšník předal objednávku Tess, která zbledla a opřela se o pult.

„Popište mi ho,“ požádala stručně.

Překvapený číšník ji poslechl a sledoval, jak jí obličej zrudl zlostí.

„Tak mě tedy našel! A myslí si, že mu teď večer udělám lívance!“

Zástupce šéfa, který slyšel její zvýšený hlas, rychle přikvačil, aby ji uklidnil.

„Zákazník na šestce si poručil lívance s jablečným pyré,“ referoval mu rezignovaně číšník. „Slečnu Bradyovou to naštvalo.“

„Ze šestky?“ Zástupce šéfa se zamračil. „Toho jsem viděl. Má velmi drahý oblek. Když chce lívance, usmažte mu je,“ řekl Tess. „Jestli je to někdo vlivný, mohl by sem přitáhnout další zákazníky.“

Tess si sundala kuchařskou čepici a položila ji na pult. „Děkuji, že jste mi poskytli možnost tu pracovat, ale teď tu musím dát výpověď. Já připravuji lívance k snídani, ne k večeři.“

Otočila se a odešla zadním vchodem, provázena úžasem personálu.

Číšník to byl nucen sdělit Cagovi.

Ten jen mrknul.

„V tom případě ji musím najít,“ zvedl se. „Nikdo neumí lepší lívance než Tess.“

Opustil muže s otevřenými ústy a vrátil se k najatému autu. S trochou štěstí bude u Tess dřív než ona.

Dokázal to o vteřinu dříve, než vystoupila z autobusu a vyběhla do druhého patra ke svému bytu.

Tam stál Cag a opíral se o dveře. Vypadal zničeně a unaveně, ale jeho oči nebyly vůbec nepřátelské. Byly… zvláštní.

Pečlivě ji studoval. Neušly mu nové vrásky v obličeji, ani křehčí postava.

„Na hospodskou práci nejsi stavěná,“ řekl potichu.

„Teď už ji díky tobě nedělám. Právě jsem dala výpověď!“ řekla útočně, ale její srdce při pohledu na něj pádilo o závod. Postrádala ho tak hrozně, že ji pohled na něj bolel. Ale on jí ublížil. Rána byla stále čerstvá a pohled na něj jen sypal sůl do rány.

„Proč jsi tady?“ zeptala se drsně. „Říkal jsi, že už jsi ode mě dostal všechno, cos chtěl, nebo ne?“ Narážela na to, co ji zranilo nejvíce.

Doslova ucukl. „Řekl jsem spoustu nesmyslů,“ odvětil pomalu. „Nepředpokládám, že je přehlédneš a chtěl bych se za všechno omluvit, pokud mi dáš šanci.“

Vypadalo to, že podlehne. „K čemu by to bylo dobré, Callaghane?“ zeptala se trpce. „Odešla jsem. Dostal jsi, co jsi chtěl celou dobu. Už ti nepřekážím v domě. Proč neodjedeš?“

Povzdechl si. Tušil, že to nebude snadné. Opřel se o zeď, hlavu si složil na předloktí. Snažil se vymyslet nějaký důvod, proč by se Tess měla rozhodně vrátit na ranč.

„Paní Lewisová neumí lívance,“ vypadlo z něho. Pohlédl na ni. „Trpíme z jejího vaření hlady. Růže vadnou.“ Snažil se uplatnit všechny trumfy.

„Bylo hrozné sucho,“ zamumlala. Modré oči se zahleděly do jeho. „Tys je nezaléval?“

„O růžích nic nevím,“ zachrčel.

„Ale to uhynou,“ pípla žalostně. „Dvě z nich jsou hodně staré a velmi vzácné, a to nejen pro svou cenu.“

„Nooó,“ protáhl, „jestli je chceš zachránit, měla bys jet domů.“

„Ne pokud tam budeš ty!“ řekla zpupně.

Usmál se, zřetelně opovrhující sám sebou. „Předpokládal jsem, že to tak budeš cítit.“

„Nechci zpátky.“

„Jsi tak bohatá, že se nechceš zahazovat prací pod tvou současnou úrovní?“ poznamenal sarkasticky, protože prohrával a nebyl to schopen unést.

Udělala grimasu. „Ve skutečnosti žádné peníze neexistují,“ řekla. „Akcie jsou bezcenné. Matka špatně investovala a přišla o milion dolarů.“ Zasmála se, ale znělo to falešně. „Budu si nucena vydělávat celý život. Ale s tím jsem vždycky počítala. Nikdy jsem nepředpokládala, že mi po ní něco zůstane. Nenáviděla mě.“

„Možná nenáviděla sama sebe za to, že tě opustila. Napadlo tě to někdy?“ navrhl jemně. „Nemohla tě přece milovat a zároveň čelit tomu, co ti provedla. Někteří lidé raději zůstanou osamělí, než by přiznali chybu.“

„Možná,“ řekla. „Ale to je už jedno. Je mrtvá, nikdy se nedozvím, co si myslela.“

„Chceš vědět, co cítím já?“ zeptal se změněným tónem.

Chladně mu pohlédla do očí.

„To už vím. Jsem pro tebe moc mladá. Navíc jsem slaboch, což nemůžeš tolerovat. A lžu.“ Dodala krátce. „Řekls to.“

Vrazil ruce hluboko do kapes a lítostivě se na ni podíval. „Leo mi řekl, že svatba byla jeho nápad.“

„Svému bratrovi samozřejmě věříš. Mně jsi nevěřil.“

Zhluboka nadechl a vydechl. „Máš pravdu,“ připustil, nesnažil se lhát. „Dohnal jsem tě k útěku. Pak jsem tě nemohl najít.“ Oči mu blýskaly. „Nemáš tušení, jak jsem se cítil.“

„Ale mám,“ opáčila smutně. „Prožila jsem to, když jsi vypochodoval ze dveří a nevrátil se celou noc!“

Zasmušile se opíral o zeď. Vyhýbal se té věci, kroužil kolem, bál se k smrti. „Šíleně jsem tě chtěl, nemohl jsem jít domů,“ řekl. „Nedokázal jsem se od tebe držet dál. Raději jsem noc strávil v ubytovně pro kovboje.“

„Hmmm, díky, žes mě chránil,“ zamumlala.

Bleskově se vymrštil. Polekal ji. „Měl jsem se vrátit a znásilnit tě!“ Řekl úsečně. „Aspoň bys tam zůstala. Až bych s tebou skončil, byla bys moc zesláblá na to, abys odešla.“

Lapla po dechu. „No, tedy!“

Vrhl se vpřed a vzal ji za ramena. Jemně s ní zatřásl. „Poslouchej, zrzku, já tě miluju!“ procedil skrz zuby. Snad nikdy ještě žádný muž nevypadal méně zamilovaný. „Chci tě, potřebuju tě a ty koukej jít se mnou domů nebo…“

Její dech zamrzl někde pod klíční kostí. „Nebo co…?“ zeptala se.

Opřel ji o dveře a sklonil se k ní. „Nebo s tebou udělám to, co jsem neudělal tu noc, než jsi utekla.“

Zvedla svá ústa k jeho. Přišpendlil ji ke dveřím, pod jeho vahou se celá uvolnila. Líbal ji tak hladově, že zasténala. Přivinula se k němu. V posledních týdnech byla tak osamělá, tak prázdná. Cag byl zde, v jejím náručí, říká, že ji miluje a celé to není sen!

Po několika horečnatých vteřinách se od ní násilím odtáhl.

„Pojďme dovnitř,“ řekl zmučeným hlasem.

Jen přikývla. Nejistě strčila klíč do zámku, on za nimi zavřel a zamkl. Ani nerozsvítil. Zvedl ji i s kabelkou a odnášel ji přímo do ložnice.

„Je zajímavé, jak snadno jsi tuhle místnost našel, i když jsi tu nikdy nebyl,“ zašeptala třaslavě, když ji pokládal na lůžko. Rychle odstraňoval vše, na co jeho ruce narazily.

„Hnízdící instinkt,“ zašeptal. Jeho ruce pokračovaly v naléhavé práci.

„Opravdu?“ Zvedla se a věnovala se jeho saku.

„Jedno po druhém,“ zamumlal, odmítaje její ruce. Když ji svlékl, pokračoval u sebe.

O minutu později byl vedle ní v posteli, neudělal však nic jiného, než že ji k sobě přitáhl. „Božemůj,“ zasténal. „Tess, já se tolik bál, že jsem tě ztratil! Nemohl jsem to unést.“

V jeho objetí rychle tála. „Nelíbí se mi být sama,“ odvětila a položila tvář na jeho teplou, nahou hruď.

„Nebudeš, už nikdy nebudeš.“ Hladil ji po zádech, jinak se nehýbali. „Jak se cítíš?“ zeptal se náhle.

Věděla, na co se ptá.

„Myslím, že nejsem těhotná,“ zodpověděla nevyslovenou otázku. „Jsem sice hodně unavená, ale to asi způsobil stres v práci.“

„Mohla bys být.“

Usmála se na něj. Doufala, že se z tohoto snu nevzbudí. „Asi ano.“ Povzdechla si. „Proč? Hnízdící instinkt?“

Zasmál se. „Ano. Je mi třicet osm. Chtěl bych děti. Ty také. Mohla bys je pěstovat společně s tvými milovanými růžemi.“

Ztuhla. „Moje růže! Ach, Cagu…!“

Slyšitelně nasál vzduch. „Poprvé jsi užila mé zkrácené jméno.“

„Předtím jsi mi nepatřil,“ řekla stydlivě.

Jeho stisk zesílil. „A teď ano?“

Zaváhala. „Doufám.“

„Já to vím. A ty patříš mně.“ Posunul se, takže se ocitla na zádech. „Choval jsem se k tobě drsně. I poprvé. Dnes večer budu jemný a pomalý a až tě uspokojím, zapomeneš i své jméno.“ Sklonil se a neobyčejnou jemností se svými rty dotkl jejích rozevřených úst.

„Ty domýšlivče,“ škádlila ho.

Světácky se zachechtal. „Uvidíme.“

Tentokrát to bylo nečekaně něžné, slavnost velejemných dotyků a rytmu. Postupoval tak pomalu, že nechápala, jak zažehl ten žár v jejím štíhlém těle. Vypnula se do oblouku proti němu a on ustoupil. Dotýkal se jí, a když se ocitla na prahu vyvrcholení, ustal v dotycích a uklidnil ji. A začal znovu.

A tak to pokračovalo, čas se zastavil. Ukázal jí, jak se má dotýkat ona jeho, jak vzbudit vášeň a jak ji odepřít. Z neukojenosti sténala a on se vesele smál.

Když konečně uslyšel její vzlyk, podlehl svému hladu. Přesto odsunul její paže a odmítl šeptané prosby.

„Dej tomu čas,“ zašeptal do jejích pootevřených úst a líně se pohyboval proti ní. „Tolik času, kolik uneseš. Až to přijde, pochopíš, proč neustoupím tvé netrpělivosti.“

Už se chvěla a třásla. Snažila se sledovat svým tělem pohyb jeho těla. Změnila se v jednu dlouhou prosbu o ukojení.

„Je to tak… krásné,“ šeptala, její slova plynula v rytmu jeho těla, stejné chvění v hlase, jako v jejích údech. „Tak krásné…!“

„Bude to hezčí,“ vydechl. Změnil křivku pohybu a bylo to tak svůdné, že hlasitě vykřikla a zaťala mu prsty do svalů, způsobujíc mu modřiny. „Takhle?“ zašeptal. „Ano. Takhle a taky takhle…“

Vzlykala nahlas. Celé tělo ji bolelo. Narůstalo to, napětí, vzbuzující strach, obavu. Nepřežije to. Byla slepá, hluchá, němá, ztotožnila se s ním natolik, že dýchala prostřednictvím něho.

Cítil její zmítání, v jejím hlase, když ho prosila, aby nepřestával, slyšel chvějivou touhu. Vyhověl jí platnými, rychlými, hlubokými pohyby, které byly jako bodnutí čirého blaha. Když napětí vzrostlo do nesnesitelných výšek, zavřela oči a zaťala zuby a s posledními zbytky sil se vypjala proti němu.

„Ano. Teď. Teď, konečně, teď!“ řekl pevně.

Čas zmizel. Přestoupila jakousi nehmotnou hranu a padala, zachvívajíc se blahem, hoříc blahem, naprosto zapomněla na svou prohru, nevěděla ani kde je. Cítila nesnesitelnou rozkoš, narůstající, zvětšující se, vybuchující. Zároveň vnímala drsné steny muže nad sebou, prudké stahy jeho těla, které zrcadlily to, co se dálo v jejím těle.

Na několik vzácných chvil nekonečné extáze ztratila vědomí a trpce zaplakala, protože skončily tak brzo.

Objímal ji, utěšoval. Dotýkal se rty jejích očí, tváří, otevřených úst. Její tělo bylo stále ještě uzamčeno jeho tělem. Když byla schopna otevřít oči, viděla jeho rozšířené zorničky, jiskřící zbytky vášně.

„Teď už víš, že tě miluju,“ zašeptal nejistě, „nebo bys to chtěla ještě párkrát slyšet?“

Podařilo se jí potřást hlavou. „Já… cítila jsem to,“ odpověděla šeptem. Zrudla, když si uvědomila, jak těsně k sobě lnou. „Taky tě miluju. Ale tys to věděl.“

„Ano,“ odpověděl něžně, a pročísl jí vlhké, vlnité vlasy. „Věděl jsem to, když jsi mi prvně dovolila se tě dotknout.“ „Bylas tak nevinná, Tess. Tak rozdílná od děvčat, která tyhle důvěrnosti dovolí každému muži. U tebe to muselo být z lásky.“

„Tvůj případ to nebyl,“ řekla potichu. „Ne poprvé.“

„Ale ano, byl,“ odporoval. Jeho prsty se potulovaly kolem jejího ucha. „Šel jsem po tobě od prvního dne, kdy jsi vstoupila do naší kuchyně. Chtěl jsem tě tak hrozně, že mě bolelo celé tělo, kdykoliv jsem na tebe pohlédl.“ Zadumaně se usmál. „Hrozně jsem se bál, že si toho všimneš.“

„Proč jsi mi to neřekl?“ zeptala se.

Zatnul prsty.

„Kvůli své špatné zkušenosti s jednou mladou dívkou, která si myslela, že jsem pro ni příliš starý.“ Pohnul rameny. „Tys byla dokonce ještě mladší, než ona tehdy.“ Jeho oči byly tmavé, starostlivé. „Byl jsem v tom až po uši od samého začátku a bál jsem se, že pro tebe nebudu dost dobrý…“

„Blázníš?“ vydechla. „Nebudeš dost dobrý? Jsi až moc dobrý. Já se ti nemůžu vyrovnat. Zvlášť v tomhle. Nevím o tom nic!“

„Rychle se učíš,“ zauvažoval při pohledu na jejich spojená těla. „Milování s tebou je jako báseň,“ zašeptal. „Miluju, když mi takhle ležíš v náruči. Dáváš mi pocit, že jsem nejlepší milenec na světě.“

„Vždyť jsi,“ špitla stydlivě.

„Kdepak,“ protestoval. „Jen mě nemáš s kým srovnávat.“

„To je jedno,“ řekla.

Jemně se dotkl jejích tváří. „Neříkám, že není. Protože když jsem s tebou, neexistuje, stejně jako poprvé, žádná předchozí žena.“

Praštila ho. „Ještě to!“

Zaculil se. „Miluješ mě?“

Přitiskla se úžeji. „Hrozně.“

„Zkus znovu utéct,“ varoval ji. „Jsi moje žena. Nedostaneš se za první plot.“

Bezmyšlenkovitě mu přejela špičkou prstu po rameni a zamračila se. „Právě jsem si něco uvědomila. Kde jsou tví bratři?“

„Leo a Rey jsou v Denveru.“

„Co dělají v Denveru?“ zeptala se.

Povzdechl si. „Utekli ode mne. Bylo to se mnou k nevydržení.“

„Neříkej! To je něco neobvyklého?“

Jemně ji štípnul, takže vykvikla. „Budu prototyp galantnosti od chvíle, kdy se vrátíme domů. Slibuju.“

Ovinula mu paže kolem krku.

„Kdy jedeme domů?“

Zasmál se a přivinul ji blíže. Smyslné pohyby, které začal, měly viditelné důsledky.

„Ne hned teď…“

Zpátky na Hartův ranč se dostali za dva dny.

Tess se rozhodla zatím nepokračovat ve svém zahradnickém vzdělání. Nemohla opustit Caga, když ho teď našla. Vzdělání mohlo počkat. Poslední starost jí dělal Herman – představa sdílení ložnice s uprchlým hadem. Miluje Caga natolik, aby jeho miláčka tolerovala… v jiném pokoji.

Když však otevřela dveře Cagova pokoje, o který se měli nadále dělit, velké terárium bylo pryč. Se starostlivým výrazem se obrátila na Caga.

Objal ji a přitáhl si ji blíže. Byl rád, že jeho bratři a paní Lewisová zatím nedorazili.

„Poslouchej,“ řekl měkce, „pamatuješ hnízdící instinkt, o kterém jsem mluvil?“

Přikývla.

„Ani ti nejhodnější ptáci si nenechají v hnízdě hada, když mají mladé,“ řekl a celý obličej mu zářil něžností.

Popadla dech.

„Ale ty ho miluješ!“

„Tebe miluju víc,“ řekl jednoduše. „Daroval jsem ho příteli, který má náhodou samičku krajty. Mluví ze mne zkušenost – každému svobodnému mládenci je ve skutečnosti lépe se ženou jeho druhu, než s jakýmkoliv opečovávaným mazlíčkem.“

S láskou ho pohladila po tváři. „Děkuji.“

Pokrčil rameny a usmál se na ni. „Postavil jsem hnízdo,“ připomněl jí. „Teď je řada na tobě.“

„Mám ho naplnit, nebo co?“

Zakřenil se.

Pevně ho objala a zasmála se proti jeho široké hrudi. „Budu se moc snažit.“ Srdce jí pukalo. „Cagu, já jsem tak šťastná.“

„To já taky, lásko.“ Sklonil se a jemně ji políbil. „Existuje už jen jedna věc, která ze mě udělá nejspokojenějšího muže na světě.“

V očekávání k němu vzhlédla s hříšnou jiskrou v oku. „Ano? A co to je?“ zeptala se podbízivě.

„Talíř lívanců!“ vyprskl. „Obrovský talíř skvělých lívanců! S jablečným pyré!“

„Ty podvodníku! Ty šarlatáne! Nalákal jsi mne sem kvůli svému žaludku, ne kvůli svému… Cagu!“

Řehtal se jako blázen, když ji zdvihl a lehce hodil na postel.

„Nikdy jsem netvrdil, že za to nejsem ochoten zaplatit.“ Zamumlal suše a jeho ruce putovaly ke knoflíčkům košile.

Byla bez dechu, plná radosti, milovaná absolutně skvěle. „V tom případě,“ zašeptala, „dostaneš dva talíře!“

Když večer dorazili bratři, měl právě v sobě půl talíře. Ale projevoval více zájmu o Tess než o jídlo, takže po dlouhém půstu dostali i bratři svůj díl lívanců.

„Co budete vy dva dělat, až postavím Tess stejný dům, jako má Dorie?“ zeptal se Cag.

Vypadali zděšeně. Šokovaně.

Rey odložil svůj nedojedený lívanec a zíral na Lea. „To je skvělé. Pokaždé, když si najdeme dobrou kuchařku, tak někdo přijde, ožení se s ní a odvede ji! Nejdřív Corrigan, teď on!“

„Mají dobrý vkus, to se musí uznat,“ pokračoval Leo.

„Ale Tira vařit neumí a Simon si ji stejně vzal!“

„To máš pravdu,“ připustil Leo.

Rey zíral na Tess, která seděla nestoudně na manželově klíně a krmila ho lívancem. Povzdechl si. Byl už dlouho sám.

„Já se nebudu ženit jen kvůli lívancům,“ tvrdil tvrdohlavě.

„Já taky ne,“ souhlasil Leo a cpal si další do úst. „S naším štěstím manželky nikdy nenajdeme. A jestli jo,“ dodal truchlivě, „nebudou umět vůbec vařit.“

„Skvělá příležitost najít si vysloužilou hospodyni, která umí péct chleba,“ konstatoval Cag. „Někoho, kdo se o vás postará, až se odstěhujeme.“

„Já se o sebe umím postarat sám,“ zamumlal Rey.

„Já taky,“ souhlasil Leo.

„Buďte zatvrzelí,“ řekl Cag. „Ale jednoho dne změníte tón.“

„Až naprší a uschne,“ řekli oba naráz.

Později, když ležel v měkkém Tessině náručí, vzpomínal Cag, jak tvrdíval totéž, co jeho bratři.

„Padnou jako kuželky, až to na ně přijde,“ řekl Tess a hladil jí vlasy.

„Když budou mít štěstí,“ souhlasila.

Bez úsměvu se jí zahleděl do něžných očí. „Když budou mít štěstí,“ zašeptal. „Stál jsem za to všechno utrpení, Tess?“

Přikývla. „A já?“

„Nebyla to tvoje vina.“ Něžně ji políbil. „Omlouvám se za všechna příkoří.“

„Vynahradil jsi mi je,“ odvětila a stáhla ho na sebe.

„Dávám ti přednost před milionem dolarů, Cagu,“ vydechla s ústy na jeho. „Před celým světem!“

Kdyby ho tolik nezaměstnával jeho nově získaný hnízdící instinkt, řekl by jí totéž. Byl si stejně jistý, že ona to už ví…