Diana Palmer

Neopětovaná láska

PRVNÍ KAPITOLA

Když Gerald Christopher poprvé navrhl, že pojedou na jejich rodinný ranč v Montaně, aby si tam několik týdnů odpočinul, neboť mu nedávno zjistili vřed, Nicole měla velké výhrady. On byl samozřejmě šéf, takže rozhodl-li se odjet do Montany, těžko mu v tom někdo mohl zabránit. Nicméně Nicole měla ráda příjemný každodenní život v Chicagu, kde poslední dva roky pracovala pro společnost pana Christophera. Ve svých dvaadvaceti letech si Nicole Whiteová našla způsob života, který jí vyhovoval, a rozhodně na něm netoužila nic měnit.

Problém byl v tom, že jestli pan Christopher odjede do Montany na měsíc, jak vyhrožoval, tak na dobu své nepřítomnosti zavře kancelář a Nicole bude až do jeho návratu bez práce. Přestože měla slušný plat, představa celého měsíce bez příjmu jí dělala vrásky. Vzhledem k jejímu původu to znělo směšně, protože Nicole pocházela ze staré movité rodiny z Kentucky. Její otec patřil k mezinárodní smetánce, vášnivě rád lovil, vlastnil prvotřídní dostihové koně a své postavení si užíval. Nicole trvalo dlouho, než se rozhodla vzdát se svého podílu na rodinném majetku a živit se sama jen svou prací.

Matčina smrt byla poslední kapka. Otec tehdy trávil veškerý čas se svou nejnovější milenkou, ale v tom nebyl zase až tak velký rozdíl, protože stejně nikdy doma moc často nebýval. Rozhodnutí vzdát se rodinných peněz nebylo v té době tak závažné, protože Nicole počítala s tím, že si ji její snoubenec Chase James vezme a jako realitní agent je uživí oba. To se ale spletla. Jakmile Chase zjistil, že se vzdala svého podílu na rodinném majetku, a došlo mu, že se rozhodně nenechá přemluvit, aby změnila názor, vzal si zásnubní prsten zpátky. Skutečnost, že si okamžitě našel jednu z Nicoleiných movitých a vhodných přítelkyň, doslova otřásla jejím mladým životem.

Ve dvaceti letech opustila elegantní dům svého dětství v Lexingtonu v Kentucky, farmu s dostihovými koňmi v hodnotě mnoha milionů a odešla bydlet k přítelkyni do Chicaga, aby tu vedla skromný život sekretářky. Musela se pousmát, když si vzpomněla, jak byla v té době nešikovná a jakou s ní měl pan Christopher trpělivost, než se přihlásila na kurzy v místní škole pro sekretářky. Měla štěstí, že mu byla sympatická a že věřil ve zlepšení jejích schopností. Nemýlil se. Kurzy zakončila jako jedna z nejlepších.

To všechno se teď zdálo už tak dávno… Část jejího života, která připomínala pomalu blednoucí fotografii skutečnosti, do níž už nepatřila.

„Bude se vám tam líbit, Nicky,“ řekl zasněně Gerald Christopher s pohledem upřeným z okna. „Ranč je na jižní straně státu, leží ve Skalistých horách. Je tam plno lesů, jezer, řek, klid a ticho. Přesně to pravé, abych si vyléčil ten vřed, který mi našli. Můžeme v klidu pracovat a vám zbude spoustu volného času pro sebe.“

„A nebude vašemu bratrovi a jeho rodině vadit, že mají na byt a na stravu vaši sekretářku?“ zeptala se, váhavé světle zelené oči v jednoduché, ale zajímavé oválné tváři lemované přirozeně vlnitými krátkými tmavými vlasy. Přestože pro něj pracovala už dva roky, o jeho soukromém životě věděla velmi málo.

Neměl ve zvyku vybavovat se o osobních věcech jako někteří zaměstnavatelé. Věděla jen, že má bratra, a zmiňoval nějakou Mary, o níž se domnívala, že je to jeho švagrová. Ale to bylo skutečně všechno, co znala z jeho osobního života.

„Winthrop nemá rodinu,“ obrátil se k ní s úsměvem. Byl vysoký, měl kaštanové vlasy a tmavohnědé oči. Nevypadal vůbec špatně a byl i milý, ale vůbec nepatřil k sukničkářům či miláčkům žen. Byl velmi profesionální a skvělý šéf, Nicky ho zbožňovala. V ryze pracovním smyslu, pochopitelně.

Její srdce bylo totiž stále ještě nedobytné, zraněné Chaseovou krutou zradou. Její sny o manželství vzaly za své. Nenáviděné bohatství, které jí zastíralo lidskou hamižnost, už také patřilo minulosti. Zdálo se, že bez značkového oblečení a diamantů si jí muži nevšímají. Pochopitelně, že se k většině mužů chovala upjatě a odtažitě, ale ani si to neuvědomovala.

„Nenavštívil vás bratr jednou v kanceláři?“ zeptala se nejisté, neboť si matně vzpomněla na vysokého odměřeného muže, jehož sotva zaznamenala, protože byl velmi hektický pracovní den. Později se dozvěděla, že je navštívil tajemný starší bratr pana Christophera.

„Ano, byl,“ odpověděl. „Víte, Winthrop vlastní ve společnosti malý podíl a je tichým partnerem. Pracovní stoly a zasedací místnosti ho nezajímají. Otec mu přenechal ranč, který má velkou cenu, a já mám zase malý podíl tam. On je spíš farmář, já zase obchodník, takže máme každý to, co máme nejraději. Je trochu samotář, ale když mu nebudeme chodit na oči, proběhne všechno bez problémů.“

To znělo dost hrozivě. S pohledem upřeným do klína na zelené linky těsnopisné podložky řekla pomalu: „Ale měsíc je dlouhá doba.“

„No tak Nicky, co vás tu drží tak důležitého?“ pokáral ji jemně. „Nemáte přítele, nechodíte do večerní školy, měsíc v přírodě vám jenom prospěje. Mám-li soudit podle množství květin v květináčích, kterými jste obklopila svůj pracovní stůl, budete určitě v hloubi duše dívka z venkova, nebo přinejmenším skrytá zahradnice.“

Musela se pousmát. „Skutečně mám moc ráda květiny. A máte pravdu, že jsem z venkova, narodila jsem se i vyrostla v Kentucky a asi mi to někdy chybí.“ Po chvíli dodala: „Pocházím z farmářské rodiny.“ Tu nevinnou lež vypustila z úst s naprostou nenuceností, stejně lehce, jako klouzalo pero v jejích hbitých prstech. Přesně tak to byla naučená lidem říkat, protože tím předcházela nepříjemným otázkám, proč se vzdala všech svých peněz.

„Farmaření je dnes tvrdý chleba,“ souhlasil s laskavým úsměvem. „Chápu, proč jste přišla do velkého města.

Ale když máte ráda venkov, není mi jasné, v čem je problém.“

„Je to poněkud nestandardní,“ povzdechla si.

„Máte pravdu, vy puritánko,“ souhlasil. „Nicméně příští měsíc budete moje soukromá sekretářka, a aby to pro vás bylo přijatelnější, dokonce vám zvednu mzdu.“

„Ale to není nut…“ namítla.

„Rozhodně je,“ protestoval a šermoval při tom hubenou rukou. „Jsem unavený z toho kolotoče, Nicky. Potřebuju si odpočinout, nebo s tím vředem skončím v nemocnici. Horský vzduch nám oběma prospěje.“

„Je říjen,“ připomněla mu. „Konec října. Nesněží v Montaně koncem října?“

„Někdy,“ souhlasil. „Ranč je navíc vysoko ve Skalistých horách, nedaleko Toddových…“ zarazil se a pohlédl na ni se zvláštním výrazem, „…pamatujete si na Sadie, že?“

„Ano, velmi milá dívka.“ Sadie byla zdravotní sestra, přítelkyně Nicolina mlčenlivého mladého šéfa, kterého naprosto zničilo, když před několika měsíci odjela pečovat o svou nemocnou matku. Aha, pomyslela si Nicole, přibližně v té době začaly jeho zdravotní problémy vystrkovat růžky.

„Zkrátka, ranč je blízko Toddových,“ pokračoval, „a býváme docela slušně zasněžení, ale vždycky, když potřebujeme, přijde činuk, a můžeme si prokopat cestu. Přestaňte si dělat starosti.“

„Co je to činuk?“

„Teplý vítr, který nečekaně přijde a rozpustí sníh,“ odpověděl s úsměvem. „Zamilujete si to tam, Nicky. Slibuju.“

Doufejme, pomyslela si. Ráda by věděla, jestli neměl kromě zdravotních i jiné důvody, proč chtěl pracovat doma. Sadie ho dokázala vytáhnout z ulity a před jejím náhlým odjezdem mezi nimi zjevně k něčemu došlo. Mohl by se z toho vyklubat zajímavý výlet.

„Dobře, pojedu,“ souhlasila. „A jste si opravdu jistý, že to vašemu bratrovi nebude vadit?“

V první chvíli vypadal trochu rozladěně, pak se usmál. „Samozřejmě, že si jsem jistý.“

Nicky později o tom krátkém zaváhání přemýšlela. Pan Christopher svého bratra za celou tu dobu, kdy pro něj pracovala, téměř nezmínil. Nicméně kanceláří prorůstala jako vinná réva zvěst o rančerovi z Montany, cosi se šeptalo hned po jeho krátké návštěvě. Kdyby si tak jenom mohla vzpomenout co.

Bečky, čiperná blondýnka, která pracovala pro jednoho z viceprezidentů společnosti, vtrhla do kanceláře, sotva pan Christopher odešel.

„Zaslechla jsem něco o exotických prázdninách, na které vyrážíš s naším velkým šéfem, je to pravda?“ špičkovala.

Nicky se dala do smíchu. „Jestli ti připadají hvozdy v Montaně exotické, tak to asi pravda bude.“ S povzdechem přikryla počítač. „Doufám, že mi přijdeš na pohřeb. Mám pocit, že mě sežere puma, nebo unese los.“

„Možná tě unese Winthrop.“ Becky se zašklebila. „Nebo jsi snad o něm neslyšela ty jeho grizzliovské historky?“

Nicole se otočila, oči široce rozevřené zvědavostí: „To je tak hrozný?“

„Podle toho, co se o něm říká, je to pěkný bouřlivák. Slyšela jsem, že před pár lety ho nějaká děvenka ze společnosti nechala plavat, a on přišel na její zásnuby s hollywoodskou hvězdou, což byla,jak se později ukázalo, jeho bývalá spolužačka, která mu dlužila laskavost. On jí zavolal a zaplatil jí cestu až z Hollywoodu jen proto, aby mohl po jejím boku vplout do sálu. Pochopitelně celý večírek zkazil, protože se veškerá pozornost upřela na filmovou hvězdu. Býval miláčkem žen, je velmi zámožný a pohyboval se ve vyšších kruzích. Ale od té doby se více méně vzdal své pověsti playboye a přiklonil se k přírodě. Říká se, že kvůli té příhodě s blonďatou dědičkou hodně zahořkl vůči bohatým ženám. To se mu ani nedivím.“

„Zdá se, že je… zajímavý.“ Nicky opatrně volila slova, protože by asi nebylo nejmoudřejší ukazovat hned zkraje strach.

„Vypadá to tak, až na ty jizvy a na to kulhání. Ačkoli když tu byl naposledy, ty jizvy už byly celkem pěkně zhojené.“ Becky se uchechtla. „Nepochybně si tě všimnul, ale ty jsi byla tak zabraná do práce, žes mu nevěnovala sebemenší pozornost.“

„Pamatuju si na něj, ale moc jsem si ho neprohlížela, takže jsem si ani nevšimla, že kulhá.“ Zachmuřila se. „Jak se mu to stalo?“

„Měl nehodu. Deanne Sharpová z Aspen Sharp, však víš, lyžařské oblečení a doplňky, tehdejší Winthropova snoubenka, řídila. Nabourali se. Málem přišel o nohu. Během léčby ho opustila. Nejspíš se jí líbil jen díky svým sportovním schopnostem. Lyžoval na olympijské úrovni, potkali se na sjezdovce. Když byl mladší, jen o pár bodů se nedostal do olympijského týmu.“

„Na to jsem si nemohla vzpomenout! Někdo mi říkal, že měl nehodu, ale zapomněla jsem, co se stalo.“

„Krásná Deanne, to se stalo. Slyšela jsem, že teď má třetího manžela a miliony k tomu. Ale všechno se to odehrálo před třemi lety, rok předtím, než jsi nastoupila,“ řekla Becky. „Všichni jsme o tom věděli. To, co vyvedl na zásnubním večírku té dívky, by se ti mohlo zdát kruté, kdybys to neznala celé. Všichni jsme byli na Winthropově straně. Byla to pro něj rána. Teď už se z toho celkem vzpamatoval, ale už to není ten frajer, co býval. To víš, takováhle zkušenost dokáže člověka zatvrdit.“

Nicky se pomalu nadechla: „Takže muž, který opravdu nenávidí ženy.“

„Přesně tak,“ usmála se Becky. „Skutečně ženy nemá rád. Takže jestli pojedeš s velkým šéfem na ranč, určitě si s sebou vezmi hodně teplého oblečení, ať nezmrzneš kvůli počasí nebo kvůli Winthropovi.“

„Můžeme tam úplně zapadnout,“ zaúpěla Nicky.

„Sněhu v Montaně bývá hodně,“ sdělila jí Becky. „Dva metry, někdy i víc. Moje nejlepší kamarádka tam pracovala v nemocnici, ale před několika měsíci se musela vrátit do Montany starat se o svoji nemocnou matku. Možná si ji pamatuješ, Sadie Toddová. Šéf si s ní občas vyrazil.“

„Pamatuju si ji,“ usmála se Nicky a neřekla ani slovo o tom, co jí svěřil Gerald Christopher.

„Vyrůstali spolu,“ dodala Becky. „Jednou jsem ji navštívila. Montana je krásná, ale drsná. Umrzlo tam hodně lidí, ale když chceš utéct před světem, nenajdeš lepší místo.“

„Myslím, že se mi tam nechce.“

„Nebuď blázen,“ rýpla si Becky. „Velký šéf je zlatíčko a Winthrop zase nemůže být tak strašný.“

Ale Nicky si stále nebyla jistá. Šla domů a začala dávat svůj malý byt do pořádku. Nepřestaly ji ale pronásledovat pochyby. Sbalit si věci jí netrvalo dlouho, protože toho ke sbalení moc neměla. Džíny a svetry, několik blůz a jediné úpletové šaty. Nic luxusnějšího si brát nechtěla. Jednak to v té divočině neužije a pak se bála, aby si lepší kousky nezničila. Vzala si tlustý zimní kabát a kožené boty, pozůstatek minulosti. Rty se jí stáhly do úzkého úsměvu, když prozkoumala obsah svého kufru a vzpomněla si na oblečení a způsob života, jaký kdysi považovala za samozřejmost.

Ne často, ale čas od času se jí po snadném přepychu zastesklo, zvlášť když musela skládat penny k penny, aby zaplatila nájem.

V takových chvílích jí její zásady příliš útěchy neposkytovaly. Ale rozhodně už aspoň nebyla tou malou arogantní slečinkou, kterou stvořila finanční bezuzdnost a citová lhostejnost jejích rodičů. Byla jinou dívkou, a to znamenalo hodně. V posledních dvou letech poznala skutečný život a seznámila se se skutečnými lidmi, kteří své přátelství neoznačovali symbolem dolaru. Přestože se její přítelkyně Dana, ke které se nastěhovala, před rokem vdala, Nicole měla stále kamarádky jako Becky, s nimiž často chodívala do kina nebo do divadla.

Oblékla si bavlněné pyžamo, umyla si obličej a šla spát. Trápit se minulostí nebo budoucností nemělo smysl, stačilo, že musí nějak vyřešit přítomnost.

Týden na to Nicole a Gerald Christopher odlétali firemním letadlem do Montany. Na cestu si oblékla šedé úpletové šaty a velmi šetřila líčidly. Vypadala krásně a mladě, v ničem nepřipomínala lesk dívky z vyšších vrstev. Rozhodně nechtěla začít ze špatného konce, tím, že by nevědomky popudila staršího pana Christophera, který měl dost dobrých důvodů právě tento typ žen nemít v oblibě.

„Nevadí vám, když budu pracovat?“ Gerald Christopher vzhlédl s úsměvem od papírů před sebou.

„Vůbec ne,“ ujistila ho. „Nejsem z letu nervózní.“

Měla pocit, že cesta trvá dlouho, ale zřejmě to bylo proto, že si nečetla. Sledovala míjející mraky a s obavami očekávala, jakého se jí po přistání dostane přivítání.

„Pane Christophere, ví váš bratr, že přijedu?“ zeptala se ho, když byli nad Butte a chystali se k přistání.

Povytáhl své tmavohnědé obočí. „Samozřejmě. Nemějte strach, Nicky, všechno bude v pořádku.“

Jistě. Bylo jí to jasné hned, jak vystoupili z letadla, a uviděla výraz tváře Winthropa Christophera.

Okamžitě ho poznala. Byl to mohutný muž, vyšší než jeho bratr, široká ramena, úzké boky. Měl na sobě pracovní oděv – džíny a zaprášené vysoké boty, pod mohutným ovčím kožichem kostkovanou košili. Na hlavě černý obnošený kovbojský klobouk, drze stažený přes jedno tmavé oko. Vypadal jako nějaký psanec. Byl neoholený a bílá linka jizvy se mu táhla strništěm od jedné tváře až po jemný dolíček na hranaté bradě. Celá jeho tvář byla spíš hranatá s drsnými rysy.

Měl rovný, poměrně impozantní nos a v černých očích mu blýskalo chladným světlem.

Ve snědé štíhlé ruce držel zapálenou cigaretu. Pohled, jaký věnoval Nicky, by srazil i čerstvé mléko.

„Ahoj, Winthrope,“ potřásl si Gerald s bratrem rukou. S úsměvem mrknul na Nicky. „Když jsme byli malí, říkával jsem mu Winnie, ale nechal jsem toho, když mi udělal na oku parádní monokl. Přesto moc dobře vím, že by za mě položil život,“ dodal a zazubil se, což jeho bratr neopětoval. Neměl čas, protože upřeně zíral na Nicole, jeho tmavé oči doslova propichovaly její oválnou tvář, hledaly nedokonalosti a nepříjemně hodnotily, co viděly. „Winthrope,“ pokračoval Gerald rychle, „tohle je má osobní sekretářka Nicole Whiteová.“

„Těší mě, pane Christophere,“ řekla Nicole zdvořile, a dokonce se jí podařilo usmát, přestože se jí třásla kolena. Vůbec žádná odezva. Nelibost bylo slabé slovo pro to, co četla v jeho očích. Ublížený člověk, pomyslela si, přestože jejím největším přáním bylo utéct. Věděla, co znamená zrada, protože to znala z vlastní zkušenosti. Několik prvních měsíců po rozchodu s Chasem se jí jeho sličná tvář zjevovala na každém dopisu, který psala, na stránkách každé knihy, kterou četla, v každém televizním programu, který sledovala.

Winthropovy tmavé oči se zúžily. Zamyšleně pohnul úzkými posměšnými rty, ale žádný úsměv, který by zmírnil tvrdost té drsné neholené tváře, se neobjevil.

„Já vím, pamatuju si vás,“ řekl odměřeně. Měl hluboký strohý hlas. „Jste mladá.“

„Je mi dvaadvacet,“ řekla.

„Mladá.“ Prudce se otočil a vynaložil při tom námahu, kterou by fyzicky zdravý muž vynaložit nemusel. „Mám tu dodávku. Nechce s námi tvůj pilot zajet na ranč a dát si tam něco k jídlu?“

„Ne, musí zpátky, protože letí s někým jiným z vedení do New Yorku,“ odpověděl Gerald a srdečně poplácal Winthropa po rameni. Ten má odvahu, že se dotýká toho chodícího pekla, pomyslela si Nicky a zůstala raději o krok pozadu.

„Vezmu zavazadla.“ Když Winthrop vyrazil k letadlu, nechával za sebou jednu nohu. Nicky zaváhala, oči ji prozradily. Podíval se na ni tak, že se neodvážila pohnout ani promluvit. Takovým pohledem by zastavil i rvačku. Napůl zformulovaná nabídka pomoci jí zamrzla na rtech.

S ohnivým ruměncem se otočila a šla za Geraldem. „Nikdy mu nenabízejte pomoc,“ varoval ji mírným klidným tónem šéf. „Teď už na to není tak citlivý, ale krátce po té události jednoho z kovbojů napadl jen kvůli tomu, že mu nabídl pomoc.“

„Budu si to pamatovat.“ Cítila se nešťastná. Se starším bratrem to rozhodně nebude jednoduché. První impulz byl požádat o dovolení k návratu zpátky do Chicaga.

Gerald Christopher jako by četl její myšlenky, protože ji laskavě vzal kolem ramen. „Jen žádnou paniku,“ dobíral si ji. „Nekouše.“

„Díkybohu, že mám všechna očkování,“ povzdechla si, ale opětovala jeho úsměv.

Starší muž za nimi sledoval výměnu úsměvů a ruku kolem Nickoliných ramen a sám si podle toho interpretoval, co se odehrává mezi jeho mladším bratrem a sekretářkou. V očích měl zároveň výhrůžný i nesouhlasný výraz, když zvedal kufry a odnášel je do krémové dodávky.

Na ranč to byla daleká cesta po silnici zaříznuté do strmých, podzimně zbarvených vrcholků Skalistých hor. Brzy Winthrop sjel na jakési prašné horské silničky, které vlastně vůbec jako silnice nevypadaly. Pro Nicky, která seděla vmáčknutá mezi dvěma muži, to byl mrazivý a nervy drásající zážitek. Cítila dlouhou silnou nohu Winthropa Christophera, jak se dotýká její, pokaždé když přidal plyn. Její tělo reagovalo na dotyk jeho ramen způsobem, který ji zaskočil. Rozechvěl ji a zjitřil smysly, cítila se tak živá, jako naposledy v pozdním dospívání. Nelíbilo se jí to. Nelíbil se jí ani on a její tvář ztvrdla na kámen, zatímco se cesta klikatila dál a dál skrz jehličnaté stromy, tak vysoké a silné, že Nicky fascinovaně zírala na jejich mohutnost. Zalesněné oblasti nyní, když opustili široké planiny, zhoustly. Ocitli se na silnicích, kde byly jednotlivé domy od sebe na míle vzdáleny a provoz v podstatě neexistoval. Nicky už o Montaně něco četla, ale nebyla připravena na to, že je tak pustá. Nečekala osiky s jejich oranžovými špicemi a stříbřitými kmeny ani načechrané žlutavé topoly či mohutné borovice, ale nebyla připravena na čistou krásu hor a pronikavě ostrý chlad horského vzduchu. Zaujatě sledovala, jak se před nimi hory zavírají. Winthrop odbočil na uzounkou prašnou cestu a začali stoupat.

„Není to, co jste očekávala, slečno Whiteová?“ jízlivě se zeptal Winthrop, když mu neuniklo, jak ztuhla poté, když náhle ostře zahnul a hnal dodávku do míst, která vypadala jako úbočí hory. „Montana nejsou jen pěkné fotografie v barevných publikacích.“

„Je to velmi dobrodružné,“ nadhodila.

„To je.“ Ostře vykroužil další zatáčku a jí se naskytl závratný pohled do údolí pod nimi. Bylo to stejné jako Velké Kouřové hory, jen ještě nebezpečnější. Kouřové hory byly vysoké a ohlazené stářím, ale Skalisté byly ostré a mladé a o mnoho vyšší. Nicky, která neměla výšky v oblibě, začalo být nevolno.

„Jste v pořádku Nicky?“ zeptal se s účastí Gerald. „Celá jste zbledla.“

„Nic mi není.“ Polkla. Nikdy by Winthropovi nedala najevo, jak na ni jeho bezohledná jízda působí. Ze všech sil svírala kabelku, oči upřené přímo před sebe, čelisti pevně semknuté, zelené oči bez jediného mrknutí.

Winthrop, který viděl její pevné odhodlání, se pro sebe lehce pousmál. Nicky by nejspíš byla překvapená, kdyby věděla, jak je v poslední době obtížné donutit ho, aby roztáhl ústa k úsměvu.

Ještě několik mil a začali klesat. Údolí, které se před nimi otevřelo, Nicky vyrazilo dech. Zapomněla na nevolnost a pocítila čistou radost a štěstí. Naklonila se dopředu a útlou rukou se opřela o přístrojovou desku, oči široce otevřené.

„Bože,“ vydechla se šťastným pohledem na zlátnoucí a rudnoucí javory, ohromné jehličnany, elegantní osiky a načechrané topoly, hladinu široké řeky protínající to všechno a táhnoucí se kamsi do dálky jako stříbrná pentle. „To je prostě ráj!“

Winthrop zvedl obočí ještě o kousek výš a zpomalil, aby se mohla lépe rozhlédnout. Na konci silničky stál dům, rozlehlá dvoupodlažní stavba, dokonale zapadající do okolní krajiny. Byla postavena ze sekvojového dřeva, z každé strany měla terasu a ohromnou verandu, která vypadala, že obkružuje celý dům. Uvnitř byly určitě krby, protože ze dvou komínů stoupal dým. Všude kolem rostly javory, které jistě nezasadila něčí ruka před mnoha lety náhodně, neboť na to byly rozmístěny příliš spořádaně. Obklopeno horami působilo toto místo tak vznešeně, že by mu mohl lecjaký zámek závidět.

„Překrásné, že?“ povzdechl si Gerald. „Vždycky, když odtud odjedu, okamžitě se mi stýská. Winthrop tu nezměnil jedinou věc.

Vypadá to tu takhle už čtyřicet let nebo víc, od té doby, kdy naše maminka vysázela kolem domu javory, hned potom, co ho tatínek postavil.“

„Říkala jsem si, že vypadají, že je někdo vysázel,“ smála se Nicky. „Za domem tvoří dokonalý půlkruh.“

„Někteří lidé z města se domnívají, že stromy rostou takhle spořádaně samy od sebe,“ rozumoval Winthrop a chladně pohlédl na Nicky. „To je obdivuhodné, že vám to tak rychle došlo.“

„Ale Nicky vyrostla na farmě. Nemám pravdu, vy venkovanko?“ zašklebil se Gerald a zatahal ji za vlasy. „Až v dalekém Kentucky.“

„To je dobře, že v Kentucky sázejí stromy spořádaně a učí své rodné syny a dcery rozpoznat rozdíl mezi zasazeným stromem a stromem přirozeně vysemeněným,“ pronesl Winthrop, aniž by se na ni podíval. „Řekl bych, že existují lidé, kteří mají za to, že je Bůh vysadil v řadách.“

Takhle do ní rýpat! Nicky uvažovala, co by asi ten hřmotný muž udělal, kdyby se k němu naklonila a kousla ho. Ta představa ji pobavila natolik, že se musela přemáhat, aby se nedala do smíchu. Znovu se na ni zadíval, jeho oči ji temně propichovaly.

Zneklidňoval ji natolik, že sklopila oči a cítila, jak jí hoří tváře. Bylo až neuvěřitelné, jak snadno tento muž dokázal proniknout její obrannou slupkou. Bude si muset dávat pozor a jít mu z cesty.

„Psal jsem ti vůbec o těch sportovních lovcích z východu, kteří mají přijet za dva týdny?“ zeptal se najednou Winthrop Geralda. „Pořádám pro ně hon na losy, ale předem tě varuju, abys nechodil do míst, kde se bude hon odehrávat.“

„Vzpomínám,“ přitakal Gerald. „Doufám, že jsou rozumní a dokáží zacházet se zbraněmi. Vzpomínáš si ještě na toho osamělého lovce, který přijel jednou v zimě a zastřelil tvého výstavního býka?“

Winthrop na něho upřel pohled. „To nebylo moc legrační,“ řekl a měřil si své dva spolujezdce, kteří přemáhali smích.

„Zatracený idiot, nerozeznat chovného býka od jelena…“ Winthrop zahnul na prašnou příjezdovou cestu.

„To jsou moji herefordi,“ prohodil a hlavou pokynul směrem ke stádu dobytka s rudou a plavou srstí, které se popásalo na planině táhnoucí se k řece. „Teď jsou na zimní pastvě, pronajal jsem pro ně nějaké obecní pastviny, ale většina těch pozemků mi patří. Letos byla obrovská úroda sena, mám ho dost i na výměnu.“

Nicole, která věděla, jak to chodí na farmě i jak je to se zimním krmením, přikývla. „Jižní státy takové štěstí nemívají,“ poznamenala. „Sucho téměř zničilo mnoho chovatelů i farmářů.“ Nijak ji nezarazilo, jak majetnicky Winthrop mluví o rodinném ranči, protože jí už Gerald vysvětlil, že jeho bratr o celém ranči rozhoduje.

Winthrop se při pohledu na ni zamračil, ale neřekl nic. Její jméno, její příjmení, něco mu to připomínalo, ale nemohl si vzpomenout co. Nevadí, pomyslel si, však si vzpomenu, kde jsem to jenom slyšel.

Zaparkoval dodávku před vchodem do rozlehlého domu a vystoupil. Nechal Geralda, aby pomohl Nicky z auta.

Starší silná žena jim loudavě vyšla vstříc na přední verandu. Měla vystouplé lícní kosti, rovný nos a velmi snědou pleť.

„To je Mary,“ představil ji Winthrop. „Je tu už od té doby, kdy jsem byl ještě kluk. Stará se o dům a vaří. Její muž Mack je mým hlídačem koní.“

„Hezká holka,“ mumlala si Mary, když všichni tři došli k ní na verandu, a bedlivě si Nicole prohlížela. „Dlouhé nohy, pěkná postava, jednoduchá, ale vznešená tvář. Kterýpak z vás si ji vezme?“ vyzvídala a s čtveráckým úsměvem bloudila očima od Geralda k Winthropovi.

„Ženskou bych si dal leda smaženou s kečupem,“ odpověděl bez mrknutí oka Winthrop. „Ale Gerald si možná dělá naděje.“

Dřív než mohl bratr cokoli říct, vzpamatovala se Nicky natolik, aby odpověděla sama. Udělala to, aniž by pohlédla na Winthropa, protože tváře jí hořely vzteky a zahanbením.

„Jmenuji se Nicole Whiteová a jsem sekretářka pana Christophera,“ řekla rychle a s nuceným úsměvem podala Mary ruku. „Je mi líto, ale musím vás zklamat, přijela jsem pouze pracovně.“

„To jste mě tedy vážně zklamala,“ povzdechla si žena. „Dva staří mládenci a pořád nic, to mě utrápí. Jen pojďte, ubytuju vás.“„Mary pochází z kmene Siouxů,“ vysvětloval Winthrop Nicole. „Co na srdci, to na jazyku. Někdy až moc upřímná,“ dodal s pohledem upřeným do Maryiných širokých zad.

Mary se otočila s na tak tlustou ženu ohromující rychlostí a udělala rukou jakési zvláštní gesto. Winthropovi blýsklo v očích a odpověděl jí také nějakým gestem. Mary rozzlobeně odešla po dlouhém mírném schodišti.

„Co jste to dělali?“ zeptala se Nicole ohromeně.

Winthrop na ni shlédl ze své výšky lehce nepřátelskýma očima, nicméně za okamžik jí výměnu gest vysvětlil: „Prérijní Indiáni mluvili různými jazyky. Museli tenkrát mít nějaký způsob společné komunikace, a tak se dorozumívali znaky. Tohle,“ pokračoval a přejel si dlaní čelo, „například znamená běloch nebo bledá tvář. Znak odkazuje k čelu, které bylo většinou zakryté kloboukem, takže se neopálilo jako zbytek těla. Zůstávalo bledé. A tohle,“ vykládal dál a dělal dvěma prsty dlouhý ovál na zadní straně levé ruky, „znamená Indián.“

„Winthrop a Mary vždycky mluvívali o nás ostatních u stolu…“ pochechtával se Gerald a zatahal kamarádsky Nicky za krátkou kudrnu vedle ucha, „…pomocí indiánských znaků. Nikdo z nás nerozuměl ani slovo.“

„To je úžasné,“ vydechla Nicky a myslela to upřímně.

„Když Mary poprosíte, třeba vás něco naučí,“ pronesl s chladně arogantním úsměvem Winthrop. Jinými slovy, ode mě nic podobného neočekávejte.

Přemýšlela, jak v jeho společnosti přežije celý měsíc, ale její předci byli původem Irové, takže doufala, že má dostatečně silného ducha, aby se s tím vypořádala. Otočila se zpátky na Geralda. „Přejete si dnes pracovat?“

„Ne,“ řekl rozhodně Gerald. „Dnes budeme oba odpočívat. Oblečte si džíny, ukážu vám okolí.“

„Skvělé!“ Vyběhla nahoru a dávala si pozor, aby se nepodívala na Winthropa Christophera. To bude hlavní pravidlo jejího pobytu tady jít mu z cesty. Nejspíš na ni nevezme bič, evidentně jí ale také neprojeví o nic větší pozornost, než projevuje kterékoli jiné ženě. Když si vzpomněla, co jí Bečky vyprávěla, bylo to i pochopitelné. Nicméně to její pobyt zde činilo nepříjemnější, než očekávala. A skutečnost, že ji tak zneklidňoval, dělala všechno ještě horší. Bečky tvrdila, že ten den, kdy přišel do kanceláře, si ji Winthrop bedlivě prohlížel. Z nějakého důvodu ji znervózňovala představa, že ji ty černé oči v nestřeženém okamžiku sledovaly.

Ale proč vůbec? Připomínala mu snad ženu, která ho zmrzačila? Samozřejmě, ona nebyla blondýnka, ale možná měla podobné rysy v obličeji. Bude se muset zeptat Geralda.

Jen ji mrzelo, že nedokáže Winthropa nemít ráda tak mocně, jako se zdálo, že nemá rád on ji. Právě naopak, zneklidňoval ji jako žádný muž nikdy předtím, jeho zjizvená tvář, kulhající noha, prostě všechno.

DRUHÁ KAPITOLA

Pokoj, do něhož Mary Nicole zavedla, byl rozkošný. Stála v něm postel s nebesy, zrcadlo ve vyřezávaném rámu, a dokonce tu byl i koutek s židlemi čalouněnými růžovým saténem, zvoucími k posezení. Na smetanově bílém podkladu se krásně vyjímaly růžové doplňky.

„To byl pokoj matky,“ řekla Mary. „Pěkný, že?“

„Jste si jistá, že mě máte ubytovat tady?“ zeptala se Nicole váhavě.

„Ale samozřejmě. Pan Winthrop to nařídil.“ Mrkla na ni. „Osobně, víte?“

Nicole potřásla hlavou. „On vypadá velmi…“ Otočila se a pokrčila rameny, jak se marně snažila najít správná slova.

„Neměl to v životě lehké,“ utrousila Mary. Její tmavé oči si Nicole měřily. „Gerald byl ten oblíbený. Zcela bezproblémové dítě. Winthrop dělal věčně nějaké potíže, pořád byl na válečné stezce, pořád uprostřed vřavy. Byl nejstarší, ale ne nejmilovanější. A pak přišla ona. Měla blonďaté vlasy a městské způsoby. Já jsem jí viděla až do žaludku. Ale Winthrop ji neprokoukl a nepoznal, že ji pohání zištnost. Zlomila mu srdce a opustila ho.“

Nicole tiše pozorovala Maryinu starou tvář. „Uzavřel se,“ poznamenala chápavě.

Mary se usmála. „Vidíte hluboko.“

„Znám ten pud sebezáchovy,“ odpověděla tiše. „Všichni se stáhneme do sebe, když nám někdo ublíží.“ Zpříma se podívala do Maryiných tmavých očí. „Já mu ublížit nechci.“

„Já také vidím hluboko,“ přemítavě se na ni zadívala Mary. „Nepustí vás k sobě tak blízko, abyste mu mohla ublížit. Ale dávejte na sebe pozor. Nemá s ženami slitování. Mohl by si na vás vylít svou bolest.“

„Jsem přeborník v přežití,“ zasmála se Nicole. „Zvládnu to. Ale děkuju vám za varování.“

Mary jen přikývla. „Přijďte dolů, až budete hotová. Máte hlad?“

„Snědla bych losa,“ přisvědčila mladá žena.

„Skvělý nápad. Mám jednoho v mrazáku. Pečeného, smaženého, nebo dušeného?“

Nicole se rozesmála.

„Mám ráda dušeného.“

„Já také,“ spiklenecky se usmála Mary a odešla.

Nicole vybalila světlé džíny a šedý svetr s dlouhými rukávy, protože bylo chladno, obula růžové tenisky a vydala se dolů po schodech, aniž by se obtěžovala s opravou makeupu nebo přehnaným česáním. Koneckonců, nechtěla se nikomu líbit, takže proč dráždit Winthropa a vypadat, že se chystá někoho svádět?

Dole nikdo nebyl, vyšla tedy ven a na verandě objevila pohodlné sezení v zavěšené houpací pohovce. Kolem vládl klid a mír. Ptáci zpívali a občas odněkud zaštěkal pes. Zdálky se ozývalo bučení krav. Nicole zavřela oči a nechala se ovívat vánkem. Ráj.

„Vidím, že jste našla houpačku.“

Vyjekla překvapením, když Winthrop vyšel na verandu. Byl prostovlasý, stále v džínech a modře kostkované košili, ve kterých byl na letišti. Oholil se a jeho tvář teď byla snědá a hladká. Tenká bílá jizva tak vynikala víc, než když ji skrývalo strniště.

„Ráda se houpu,“ odpověděla. Přejela ho pohledem svých světle zelených očí. Bez saka působil po čertech přitažlivě. Bylo vidět, jak se mu při chůzi napínají svaly na nohou, stejně jako na ruce, když si zvedal k ústům cigaretu. Postavu měl vysokou, bez jediného gramu tuku na břiše. Vypadal štíhle, zdravě a trochu nebezpečně, i když nepatrně kulhal.

„Někdy sem na dvůr chodívá vysoká zvěř,“ upozornil ji. Složil se do velké houpací židle a překřížil si dlouhé nohy. „Losi, jeleni… je to tu pěkná divočina. Proto přitahuje spoustu znuděných lovců z východu. Jezdí sem lovit a předstírat, drsnost‘, ale ztratili už to, co mají horalé celý svůj život. Ztratili naději.“ Podíval se na ni. „Nenávidím pracháče.“

Měla pocit, že o ní něco ví, ale bála se o tom začít. „To já nejsem,“ poznamenala, a byla to pravda. „Ale vy jste myslím byl.“

Tou větou se ovšem dopustila chyby. Jeho tmavé oči vzplály a tvář zkameněla. „Opravdu?“ zeptal se a v jeho hlase zazněl výhrůžný výsměch. „A vy jste přijela kvůli Geraldovi, nebo jdete po jeho penězích?“

„Nerozumíte tomu –“ začala.

„Rozumím ženám až moc dobře,“ odsekl chladně. Vstal a beze slova odcházel. Ve dveřích se málem srazil s Geraldem, který právě vycházel z domu na verandu.

„Promiň, Winthrope,“ zamumlal Gerald, udivený výrazem tváře svého bratra. „Hledám Nicky.“

„Jsem tady venku, pane Christophere!“ zavolala.

„Ach, pro smilování boží! Tady jsem pro vás Gerald,“ řekl krátce a připojil se k ní. Jen se pátravě ohlédl přes rameno, když se za Winthropem zabouchly dveře. Vypadal teď o hodně mladší, když měl na sobě džíny a svetr. Nicky se posunula trochu stranou, aby mu udělala místo vedle sebe, a snažila se nabýt ztracenou duševní rovnováhu. Uvědomila si, že Winthrop jí tu pěkně znepříjemní život. Byla to do ní hloupá neopatrnost ho provokovat. „Pan Christopher se říkalo mému otci,“ pokračoval Gerald, „a on byl skutečně pán“ dodal s nepatrným úsměvem. „Naše matka tu kdysi byla na výpravě pod stanem. Zabloudila a on ji našel. Staral se o ni, dokud nebyla v pořádku. Pak odjela a myslela si, že je konec dobrodružství.“

„A nebyl?“ zeptala se Nicole.

Gerald se zasmál. „Ne. Táta ji celou cestu sledoval až do New Yorku, našel ji na nějaké společenské akci, odvedl ji přímo na nádraží a přivezl sem. Musela pak souhlasit se sňatkem, aby zachránila svou společenskou reputaci.“

„Hádám, že byl zvyklý dělat věci po svém,“ usoudila Nicky a v duchu si vybavila Winthropa, který dělal totéž. Její bledé tváře se při té nečekané myšlence trochu začervenaly.

„Byli spolu moc šťastní,“ řekl Gerald. „Umřela na jaře na zápal plic. Táta umřel o šest měsíců později. Říkali, že to byl infarkt, ale já myslím, že za to mohla samota.“

Na chvilku se odmlčel a pak náhle řekl: „Je mi líto, že je Winthrop tak nepohostinný.“ Zadíval se Nicole do tváře. „Nebojíte se ho, viďte? Jestli ano, ať to na vás nepozná. Je v podstatě dobrák, ale na ženy dokáže být pěkně tvrdý.“

„Nebojím se ho,“ odpověděla. A nelhala. Přemýšlela, jestli je možné, aby na něj působila tak znepokojujícím dojmem jako on na ni. Ale nemělo smysl o tom spekulovat.

„Musí vám chybět život v Chicagu,“ poznamenala a podívala se na svého šéfa.

„Chybí mi i jiné věci,“ odpověděl. Zadíval se na dům na vzdáleném kopci, oči přimhouřené a nečekaně smutné. „Sadie Toddová bydlí tamhle,“ pronesl nepřítomně, „se svou nemohoucí matkou. Měli bychom tam zajít na návštěvu, když jsme tady.“

„Pracovala jako sestra ve všeobecné nemocnici, viďte?“

„Ano. Musela dát výpověď a vrátit se domů, když její matku ranila mrtvice.

Paní Toddová je kompletně ochrnutá na jednu stranu těla a nezdá se, že by se to někdy zlepšilo. Sadie říká, že ji nemůže opustit a starat se o cizí. Její otec je už po smrti.“

Nicole si dobře vzpomínala na den, kdy Sadie odjela, protože Gerald Christopher se potom stáhl do nepřístupné ulity a působil od té doby dojmem člověka bloudícího v mlze. Naložil pak na sebe tolik práce, že nebylo divu, když si vypěstoval žaludeční vřed. Překvapilo ji, že se rozhodl jet domů. Do té doby dřel jako kůň. Byla si jistá, že pravým důvodem té dovolené v horách Montany je Sadie. Usmála se pro sebe.

„Moc ráda se na ni zajdu podívat,“ řekla.

Oplatil jí úsměv. „Jste hodná, Nicole.“ Zvedl se. „Jdu vyřídit několik telefonátů. Vy tu zůstaňte sedět a užívejte si vyhlídky.“

„Ano, pane,“ slíbila.

Zašel dovnitř a ona dál lenošila v houpačce, dokud ji Mary nezavolala na sendvič. Seděla pak v prostorné kuchyni, vychutnávala si výborný sendvič se šunkou a sklenici ledového čaje, zatímco Mary připravovala slíbené losi maso, jaké prý svět ještě neviděl. Povídaly si o ranči, o kraji a počasí a pak se Nicole šla projít. Vyšla zadními dveřmi a pustila se k řece, aby se trochu porozhlédla.

Dokázala si dobře představit ten kraj v časech výpravy Lewise a Clarka. Četla vydání jejich deníku, líbil se jí jeho anekdotický styl i jejich vidění kraje v dobách dávno před nadzvukovými letadly a dálnicemi. Ti dva trapeři mohli procházet zrovna tímhle údolím, přemítala, když klečela u řeky a dívala se na vzdálené vrcholky hor. Chytali do pastí bobry a lišky a lovili vysokou.

Kentucky mělo také své hory a Nicole v nich párkrát byla. Ale žila tam úplně jiná společnost. Elegance. Večírky. Sofistikovaní lidé. Bohatství. Posadila se na velký balvan na břehu, otrhávala roztržitě lístky z větvičky a poslouchala bublání vody, jak si řeka hledala svou cestu skalami. Dávala přednost tomuhle bohatství. Stromům, dobytku a zemi.

„Sníte s otevřenýma očima?“

Ohlédla se a uviděla Winthropa usazeného v sedle velkého černého hřebce, jak se na ni dívá.

„Mám ráda řeku,“ vysvětlovala. „Jednu máme v Chicagu, ale to je něco docela jiného. Máme podél ní beton a ocel místo stromů.“

„Já vím. Byl jsem v Chicagu. Dokonce ve vaší kanceláři.“ Přimhouřil oči. „Nepamatujete si na mě, že?“

Pamatovala si. I to kratičké setkání se jí vtisklo do paměti, ale nechtěla to dát najevo. Vyhnula se přímé odpovědi.

„Je to tam vždycky hektické. Obávám se, že nevěnuju návštěvám přílišnou pozornost.“

„To ráno, když jsem tam přišel, jste seděla u počítače s hromadou stenografických záznamů u loktu a s telefonem v ruce. Sotva jste vzhlédla, když jsem procházel do Geraldovy pracovny.“ Uštěpačně se usmál. „Měl jsem tehdy oblek. Možná jsem vypadal jinak.“

„Nedovedu si vás dost dobře představit v obleku, pane Christophere,“ řekla a pomyslela si, že vypadá jako dobytkářský magnát.

„Winthrop,“ opravil ji. „Nejsem o moc starší než vy. Jedenáct let nebo tak nějak. Je mi třicet čtyři.“

„Jak starý je váš bratr?“ zeptala se zvědavě.

Zvedl bradu. „Třicet.“

„Někdy vypadá starší,“ uvažovala nahlas. „Například na schůzích akcionářů.“

Zadíval se do dálky. „Jsem na mou duši rád, že s těmi zatracenými věcmi nemám nic společného. Vedu jenom svůj ranč a jediný šéf, kterému se zodpovídám, jsem já sám. Gerald tady nemá dost velký podíl, aby se se mnou mohl hádat o to, jaká rozhodnutí udělám.“

„Vy jste ten ranč zdědil, že?“

Chvilku na ni upřeně hleděl, až ztěžka polkla a čekala s jistotou, že jí sarkasticky podá podrobný finanční přehled a vynadá jí za to, že se zeptala. Ale překvapivě to neudělal. Jen přikývl. „Táta to tak chtěl. Věděl, že ho budu držet do konce života. Jistě jste si všimla, že Gerald není přehnaně sentimentální. Radši by měl fotku než samotný dům.“

Našpulila rty a prohlížela si ho. „Vsadila bych se, že jste si schovával sponky do vlasů a kousky mašlí, když jste začal chodit s děvčaty,“ řekla troufale, jen aby viděla, jak na to zareaguje.

Zamrkal a pak se rozesmál, ale nebyl to příjemný smích. „Měl jsem slabé chvilky, když jsem byl mladší,“ přisvědčil. Oči mu potemněly. „Ale teď už ne, slečinko z Kentucky. Teď jsem z kamene.“

Neměla tohle téma vytahovat. Otočila se a zadívala se na stuhu řeky, spěchající mezi vysokými, majestátními borovicemi. „Přemýšlela jsem o Lewisovi a Clarkovi,“ řekla tiše a hleděla ke vzdálenému obzoru, aby se vyhnula jeho pohledu. „Lidé na té cestě umírali. To, co popisují, vypadá jako otrava jídlem. Oni to samozřejmě nevěděli. Co všechno jsme za těch sto let poznali. Jak daleko jsme došli. A taky,“ dodala měkce, „jak moc jsme na té cestě ztratili.“

„Jejich expedice postupovala po proudu řeky Missouri a Jefferson,“ pronesl pomalu. „My jsme v povodí Jeffersonu, takže v tomhle údolí mohli tábořit.“ Rozhlédl se. „Říkalo se tomu tady Bizoní pláně. Ale bizoni jsou už pryč. Stejně jako způsob života, který tu kdysi dávno existoval. Kde je Gerald?“ zeptal se náhle netrpělivě.

„Předpokládám, že zůstal doma,“ odpověděla, znepokojená jeho strohým tónem. „Říkal, že musí ještě vyřídit nějaké důležité telefonáty. Zůstala bych mu po ruce, ale prý dnes nebudeme pracovat.“

„Chcete se svézt zpátky?“ nabídl jí a vzápětí se zarazil, jako by litoval slov, která vypustil z pusy.

Jakýsi ďáblík ji ponoukl, aby se na něj usmála. „Počítáte s tím, že řeknu ano?“ zeptala, aby ho popíchla. „Vypadáte, že byste radši toho koně obětoval, než abyste mi dovolil na něj nasednout.“ A ušklíbla se, čímž mu dala možnost se tomu zasmát.

Ulevilo se mu, ale nechtěl přiznat porážku. „Čert vás vem.“

Udělala na něj obličej. „Nebude mi vadit, když se nakonec rozhodnete nevzít mě na palubu. Stejně –“ zatřásla se teatrálně strachy. Byl v tom daleko větší sarkasmus, než jaký mohl Winthrop ocenit, protože nevěděl, že v podstatě vyrostla v sedle, „– nejspíš bych spadla. Je to tak vysoko.“

„To je. Ale já vás nenechám spadnout. Pojďte.“ Vyhodil nohu ze třmenu a natáhl k ní dlouhou ruku. Ani nerozuměl tomu, jaký impuls ho k tomu přiměl. Chtěl ji mít blíž u sebe. Chtěl ji držet. Mělo ho to varovat, ale nevarovalo.

Všimla si, jaké má velké nohy, když dávala svou nohu do třmenu a nechala ho, aby ji vytáhl před sebe do sedla. Také byl obdivuhodně silný.

Nečekala, že to bude tak intimní. Objal ji svalnatou paží v pase a přitiskl si ji k horkému silnému tělu, vonícímu kůží a kořením. Cítila, jak se jí rozbušilo srdce, a věděla, že on to cítí také.

„Jste nervózní?“ promluvil jí do ucha a měkce se zasmál, i když nevesele. „Nejsem nebezpečný. Já ženy nesnáším, nebo vám o tom ještě neřekli?“ Ona je také žena, připomněl si. Dávej pozor, dávej na sebe pozor oškube tě a odkopne, tak jako ostatní.

„Ano, jsem nervózní,“ odpověděla. „Ano, vy jste nebezpečný, a i když nemáte rád ženy, vsadím se, že ony vás pronásledují jako norka.“

Nadzvedl obočí. „Jste trochu moc upřímná, nezdá se vám?“ zeptal se a přitiskl ji k sobě ještě víc. Pak pobídl svého neúnavného hřebce. Ovládal ho pozorně štíhlýma, silnýma rukama i nohama.

„Snažím se,“ odpověděla. Cítila se nesvá kvůli svému dvojímu životu, který vedla od doby, kdy opustila Kentucky. Muž, který už byl jednou zrazen, by si mohl myslet, že ho záměrně podvádí. Ale minulost byla ještě bolestivá a ona se jí chtěla zbavit. Toužila, aby to už jednou provždy zůstalo za ní. Kromě toho tu nehrozilo nebezpečí, že by se to Winthropa dotklo. Byl přece dobře obrněn.

Držela se za hrušku sedla, oči upřené na jeho dlouhé prsty.

„Na muže máte krásné ruce,“ poznamenala.

„Nemám rád lichotky.“

„Jak račte, vy ošklivý starý chlape,“ odsekla.

Už dlouho se ničemu nezasmál. Ale tahle nenápadná, tajemná žena v něm uhodila na strunu, kterou ještě neznal. Vnesla barvy a světlo do jeho soukromé temnoty. Cítil, jak mu smích zabublal v prsou jako hřmění a pak vytryskl. Nemohl ho zadržet, a pro něj samotného byl ten výbuch nepochopitelný.

Vnímala, jak se jeho tělo otřásá smíchem, slyšela hluboké dunění z jeho hrudi. Vsadila bych se, že se takhle upřímně nesměje příliš často, pomyslela si. Ale zdálo, že ona má tu schopnost to z něj vytáhnout, a nadmíru ji to potěšilo.

Jeho štíhlé ruce ji sevřely a na chvilku cítila, že je v jeho objetí. Polilo ji horko. Co by se stalo, pomyslela si zmateně, kdyby mě k sobě otočil, sevřel mě v náruči a přitiskl své pevné, kruté rty na moje…

Celá se zachvěla a zatajila dech. Takhle by to být rozhodně nemělo, napomenula se v duchu.

Nesmím být tak zranitelná. Musím to okamžitě zastavit, nebo to bude nesnesitelný měsíc.

„Podívejte se, slečno Whiteová,“ zahučel jí do ucha hlubokým, měkkým a výhrůžným hlasem. „Vyvarujte se flirtování s Geraldem. Budete tak ve větším bezpečí.“

Zastavil u verandy a přidržel ji, dokud nestála pevně na zemi. Okamžik byla jeho snědá tvář blízko její, tak blízko, že mu viděla z očí do očí a projelo jí něco jako blesk. Pomalu se odtáhla s očima stále upřenýma do jeho. Co to říkal? Něco o flirtování s Geraldem. Ale proč by měla flirtovat se svým šéfem?

„Nashle.“ Obrátil hřebce a odjel a ona za ním hleděla se smíšenými pocity.

Večeře byla neočekávaně poklidná. Když s Geraldem zasedli k jídlu spolu s předákem Michaelem Sladem, šlachovitým mužem kolem třiceti, který vypadal, že umí všechno na světě, Winthrop byl pryč.

„Šéf říkal, že se nevrátí včas na baštu,“ oznámil Michael Geraldovi s uličnickým úsměvem. „Musel zajet pro něco do Butte. Nabízel jsem se, ale říkal, že tam má ještě něco zařídit.“

„Divné, že to neudělal, než nás vyzvedl na letišti.“ Gerald vzhlédl od lahvičky se svým lékem a podíval se na talíř před sebou. Doktor mu řekl, že vředy už se neléčí nedráždivou dietou, ale Mary tomu nevěřila. Hrachová polévka v míse vypadala překvapivě nechutně a jablečné pyré přímo nesnášel. Podíval se na Mary, povzdechl si a pak to vzdal, jak to dělával, když byl ještě dítě. Zvedl lžíci a začal usrkávat polévku. „Dobře, to je prostě Winthrop. Nepředvídatelný. Jak jde život, Mikeu?“

Předák se pustil do podrobností o obhlídce zimních pastvin, opravách plotů, skladování sena, výběru krav, přenosu embryí pro jarní telení a zařizování dalších záležitostí života na farmě, o nichž předpokládal, že půjdou úplně mimo Nicole.

„Jeden můj příbuzný se věnoval přenosu embryí v době, kdy to byla ještě jen teorie,“ vpadla do hovoru Nicole. „Měli v tom docela velké úspěchy. Teď je ve vývoji nová věc, implantování čipů pod kůži, aby se dal sledovat pohyb stád…“

„Správně. Četl jsem o tom,“ přitakal Mike. Gerald jen seděl a zíral, jak ti dva diskutují o dobytku.

„Pan Christopher musí být pyšný, že zaměstnává někoho, jako jste vy,“ řekla Nicole předákovi, když dokončili téma. „Rozumíte své práci.“

„Promiňte, madam, ale vy také,“ zakřenil se Mike. Byl docela pohledný, měl ruměnou tvář a jiskrné modré oči. „Nikdy předtím jsem nepoznal ženu, která by se bavila o dobytku.“

„Ani já jsem nepoznala muže, který by to dovedl,“ oplatila mu úsměv.

„Myslel jsem, že jste z Chicaga,“ zadíval se na ni zpytavě Gerald a zakroutil hlavou, když už byl Mike pryč a oni upíjeli kávu v obývacím pokoji. „Dokud jste nepřiznala, že jste z Kentucky,“ dodal. Jeho pohled byl vřelý a nepatrně tázavý. „Zvláštní, pracujeme spolu dva roky a nic o sobě nevíme.“

Usmála se na něj. „Myslím, že to tak mezi šéfem a sekretářkou bývá,“ přisvědčila. „Vy jste ale na podřízené moc milý. Nekřičíte na ně, jak to dělají někteří vaši viceprezidenti.“

Zasmál se. „Snažím se. Winthrop,“ řekl, a zatímco mluvil, díval se jí do tváře, „ten nikdy nekřičí. Ale to je ještě horší. Jeho hlas řeže jako ledový vítr, když se rozzuří, což není často. Jednou jsem ho viděl, jak se pustil do mužů, kteří se s ním chystali prát. A zahnal je. Jeden z našich předků byl lovcem kožešin v Kanadě. Babička říkala, že Winthrop je po něm.“

„Má pronikavé oči,“ poznamenala a opatrně se podívala na Geralda. „Nechce mě tu, vždyť víte.“

Pokrčil rameny. „Užírá se tu už dobré tři roky,“ řekl podrážděně a zahleděl se do šálku s kávou. „Bez společnosti, když nepočítám hony, které snáší, protože přinášejí trochu vzruchu do jeho života. Žádné ženy. Žádné schůzky. Od té doby, co ho opustila Deanne, se vyhýbá ženám jako moru. Využívá toho svého kulhání jako výmluvy, všimla jste si?“ zeptal se a zvedl k ní utrápené oči. „Není to tak zlé a mohl by chodit docela normálně, kdyby to zkusil, ale připomíná si tím, že ženy jsou proradné a falešné plémě.“

„Slyšela jsem, že za mladých let býval hotový playboy,“ zkusila to a byla zvědavá, co nového a vzrušujícího se o Winthropovi dozví.

„To byl,“ souhlasil Gerald se slabým zámyšleným úsměvem. „Lámal srdce na potkání. Ale Deanne ho milovala, protože pro ni to bylo něco nového. Myslím, že mu ve skutečnosti nechtěla ublížit. Byla prostě mladá, on ji rozmazloval a jí se to líbilo. Když se ale zranil, představovala si, že bude po celý život svázaná s mrzákem, a radši utekla.

Winthrop tím byl otřesený. Jeho pýcha nemohla snést to ponížení, že je chromý, a ještě k tomu opuštěný.“

„Chudák,“ řekla jemně a myslela to vážně.

„Nedělejte tu chybu,“ varoval ji tiše. „Nikdy ho nelitujte. Je skrz naskrz z oceli. Když mu dáte šanci, udělá si z vás obětního beránka. Nenechte si od něj ublížit, Nicky.“

Trochu se začervenala. „Myslíte, že by mohl?“

„Myslím, že ho přitahujete,“ řekl bez obalu. „A já mám pocit, že ani vy nejste proti němu imunní. Winthrop je nerad bezbranný, tak pozor na něj.“

O pár hodin později, když šla nahoru spát, stále si to přivítání v duchu přehrávala. Se zavřenýma očima si představovala Winthropa a naplňovalo ji to smíšenými pocity. Nikdy předtím se necítila tak prázdná, tak sama. Toužila po něm tolik, jak by ji nikdy nenapadlo, že může žena toužit po muži. Chtěla být s ním, všechno s ním sdílet, ulehčit jeho bolesti a znovu naplnit jeho život. Nevěděla, jak se vypořádat s těmi novými pocity, které jí naháněly strach. Nicky měla své vlastní jizvy na duši a nechtěla se do toho zaplést o nic víc než Winthrop. Ale něco se mezi nimi dělo. Něco nového a trochu děsivého, něco jako lavina, kterou nejde zastavit.

Už skoro spala, když na chodbě zaslechla pomalé kroky. Poznala podle sluchu, že je to Winthrop. Když míjel její dveře, srdce jí začalo bít rychleji. Zvláštní, jak ji dokáže rozechvět pouhý zvuk jeho kroků. Přemýšlela, jestli se on o ni zajímá stejně jako ona o něj, bez ohledu na jeho pochopitelnou hlubokou nedůvěru k ženám. Byli si tak podobní v tom, jak se schovávali před světem, který se k nim zachoval krutě. Měli společného víc, než on mohl vědět. Nebo to možná poznal a stáhl se zpět, protože jí nevěřil. Zavřela oči a slyšela, jak se zavřely dveře do chodby. Vzápětí usnula, neboť cítila, že teď, když je tu pán domu, je v bezpečí.

TŘETÍ KAPITOLA

Winthropovi koně vzbudili okamžitě Nicoleinu pozornost, přestože ji hned u snídaně stroze varoval, aby k nim nechodila příliš blízko. K jejím nejšťastnějším vzpomínkám na dětství patřily okamžiky, kdy doma v Kentucky pozorovala starého Ernieho, jak pracuje s plnokrevníky, které připravoval pro dostihový trénink.

Kromě jezdeckých koní, většinou typických westernových strakáčů, měl Winthrop přinejmenším dva plnokrevníky s arabskými předky, jak usoudila z jejich elegantních štičích hlav. Dobře si pamatovala, že rodokmeny všech plnokrevníků vedou k praotcům tohoto závodního plemene, dvěma arabským a jednomu berberskému hřebci, Darley Arabianovi, Berley Turcovi a Godolphinu Barbovi, kteří byli přivezeni do Anglie na konci sedmnáctého a začátku osmnáctého století. Winthropovi koně se vyznačovali nádherným tělem a ušlechtilými liniemi typickými pro plnokrevníky. Sledovala je během krátké procházky kolem stájí k ohradě. Jeden z koní byla březí klisna těsně před ohřebením a druhý hřebec, oba hnědáci dokonalého vzrůstu. Ráno u míchaných vajec a steaku se na ně chtěla zeptat Winthropa, ale při pohledu na jeho nepřístupný výraz svou otázku spolkla. Byl přátelský asi jako kus arktického ledovce a ona věděla proč, aniž by se musela ptát. Nechtěl si ji pustit k tělu, proto se obrnil mrazivým mlčením.

Odpracovala si své dvě hodiny, kdy psala podle Geraldova diktátu, a teď se v pohodlných teplých šedivých kalhotách a bílém svetru pomalu procházela kolem ohrad a hledala koně. Hřebec tam byl, ale klisnu nikde neviděla.

Její pozornost upoutal hluk vycházející z velké stáje. Dovnitř neviděla, zvuky, které odtamtud vycházely, však zněly jako bolestné koňské sténání. Vzápětí se ozvalo mimořádně šťavnaté zaklení hlasem, který okamžitě poznala.

Vstoupila do teplého šera velké stáje a procházela uličkou mezi boxy, pokrytou borovými hoblinami.

„Winthrope?“ zvolala.

„Tady jsem.“

Šla po hlase až na konec uličky. V boxu ležela na boku plnokrevná klisna a vydávala zdušené zvuky. Nad ní se skláněl Winthrop, rukávy vykasané, hlavu nepokrytou a mračil se.

„Něco se stalo?“ zeptala se.

„Bystrý postřeh,“ odtušil ironicky a přejel vypouklé koňské břicho citlivou, pevnou dlaní. „Je to její první hříbě a jde ven zadkem napřed, zatraceně! Zaběhněte pro Johnyho Blakea a řekněte mu, že sem má hned přijít, protože tohle sám nezvládnu. Bude –“

„Než ho najdu, tak ta kobyla pojde,“ usoudila věcně. Vešla do boxu, a aniž by věnovala Winthropovi pozornost, opatrně popošla k ležící klisně. Našlapovala přitom velmi jemně, aby zvíře neznervóznila. Zatímco Winthrop přihlížel, klekla si vedle nádherného inteligentního zvířete a chvilku mu hleděla do strachem rozšířených velkých hnědých očí. Pak si sedla na paty a začala klisnu hladit. Ta pod jejím dotykem pomalu uvolnila křečovitě napjatý krk. Po chvilce složila hrdou hlavu do ženina klína. Nicole pomalu přejížděla prsty sametové nozdry, tiše ke klisně hovořila a konejšila ji.

„Teď už vás nechá, abyste jí pomohl,“ řekla polohlasem Winthropovi a ani na chvíli neodtrhla pohled od koňských očí.

„To jo,“ přitakal, a než se začal věnovat svému úkolu, na pár okamžiků se na svou nenadálou pomocnici zvědavě zadíval. „Myslím, že teď už by to mohlo jít. Zničíte si ten pěkný svetr,“ poznamenal ještě a pustil se do práce.

„Radši přijít o svetr než o hříbě.“ Usmála se na klisnu. Nadále k ní promlouvala, hladila ji po hřívě, laskala její chvějící se hlavu, zatímco Winthrop pomáhal hříběti na svět. Instinktivně věděla, že klisna pochopí jejich snahu jí pomoci.

O pár minut později se za pomoci svalnatých paží a citlivých prstů objevily na světle štíhlé zadní nohy, které brzy následoval zbytek novorozeného hříběte. Winthrop se tiše zasmál s náznakem vítězství, zatímco mokrý chlupatý uzlíček vyklouzl do sena. Opatrně hříběti očistil nozdry.

„Hřebeček,“ ohlásil.

Nicole se na něj usmála přes koňskou šíji a s překvapením si uvědomila, že Winthropovy oči jsou vřelé. „A jak vidím, je zdravý jako řípa,“ dodala.

Vpíjela se do jeho pohledu a náhle pocítila, jak se pod jeho intenzitou začíná chvět. Sklopila oči a začala znovu hladit klisnu. Pak ale pomalu vstala, aby mohla novopečená matka své mládě olízat a přivítat se s ním.

„Taky plnokrevník?“ zeptala se nepřítomně a oči upírala na vlhkého hřebečka, kterého jeho matka láskyplně masírovala jazykem. „Ten velký hřebec má nádhernou figuru. Stejně tak klisna. Z malého bude šampión.“

„Hřebec je po Calhammondovi, z matky Savoy,“ řekl podmračeně. Otočil se, aby si mohl umýt ruce kostkou mýdla ve vědru s vodou. Pak si je osušil ručníkem, který visel mezi mřížemi boxu. „Jak jste to poznala?“

„Kentucky je státem dostihových koní,“ zasmála se a obratně se vyhnula odpovědi. Nechtěla mu říkat, kolik toho ví o plnokrevnících, přestože teď se bezpochyby prozradila a musí z toho nějak vybruslit. „Plnokrevníci byli moje velká láska. Tak dlouho jsem prosila ve stájích, aby mě u nich nechali pomáhat, až se nade mnou jeden trenér slitoval. Spoustu mě toho o nich naučil. Jedna z největších farem, kde pěstovali plnokrevníky, byla nedaleko od místa, kde jsem bydlela. Rockhamptonova farma.“

Rockhampton bylo ve skutečnosti jméno jejího dědečka, protože rodina z matčiny strany ty stáje vlastnila po tři generace. Kdyby to však řekla, moc by si tím neposloužila. Winthrop by si ji určitě okamžitě spojil s Dominikem Whitem, jejím otcem a současným majitelem. A možná Dominika dokonce znal, protože tu u sebe míval sportovní lovce a její otec byl jeden z nejlepších a nejvášnivějších.

„O té farmě jsem slyšel,“ řekl jí Winthrop po chvíli. Obrátil se a upřeně se na ni v šeru stáje zadíval, zatímco si shrnoval rukávy své kovbojské košile a s nedbalou elegancí si zapínal manžety. White. Jmenovala se Whiteová. Nejmenuje se tak náhodou ten lovec ze skupinky boháčů, která sem míří z Kentucky? Ano, panebože, je to tak, a Dominik White také vlastní Rockhamtonovu farmu. Zvedl hlavu. „Majitelem farmy Rockhamptonových je jistý pan White,“ zaútočil přímo a zkoumavě sledoval její reakci. „Nějaký váš příbuzný?“

Podařilo se jí zachovat si chladnou hlavu. Dokonce se usmála.

„Obávám se, že je to jen shoda jmen. White je velmi běžné příjmení,“ řekla s nuceným klidem. „Vypadám snad jako bohatá dědička?“

„Rozhodně se tak neoblékáte,“ poznamenal s přimhouřenýma očima. „A asi byste nepracovala pro Geralda, kdybyste do takové rodiny patřila,“ dodal konečně a trošku se uvolnil. Nechtěl ji, to v žádném případě, ale přesto se mu ulevilo, že Nicole není unuděná bohatá holka, která se chce jen bavit.

To už by podruhé nesnesl. „V Kentucky jsem byl, ale u Whiteů ne. Moje klisna a hřebec pocházejí ze stáje 0’Harů.“

„Ano, farma Meadowbrook,“ dodala. Téměř omdlela úlevou. Nechtěla, aby věděl, odkud skutečně pochází. Jistě, stále hrozilo nebezpečí, že by se o jejím původu mohl jednoho dne dozvědět, ale než se to stane, bude při troše štěstí už dávno zpátky v Chicagu, a pak už na tom nijak nesejde. Teď bylo důležité, aby se uzdravil její šéf a ona si tu nekazila dny střety s jeho bratrem.

Winthrop měl ty nejlepší důvody nenávidět bohaté dívky z vyšší společnosti, a kdyby věděl pravdu o ní, možná by neodolal pokušení udělat jí na farmě peklo ze života. A pravděpodobně by jí přičetl na vrub, že mu pravdu neřekla už na začátku. Kdyby odhalil její podvod, Nickyin charakter by se mu bezpochyby jevil v těch nejčernějších barvách. V jednom okamžiku ji dokonce napadlo, že mu všechno poví. Věděla ale, že to není možné. Už teď mu byla proti srsti víc než dost. A z nějakých nejasných příčin bylo najednou důležité nedávat mu další záminky, aby mu byla ještě více protivná. Ano, napadlo ji, že jednou ji za její lež možná bude nenávidět. Jenže v tuto chvíli nechtěla porušit kouzlo, které je spojilo při porodu hříběte. Tam v tom zšeřelém boxu, kde přicházel na svět nový život, objevila, že Winthrop má v sobě i velký kus něhy, a měla sto chutí dozvědět se o téhle ukrývané části jeho osobnosti více. Pokud by mu ale teď o sobě řekla pravdu, navždy by se před ní uzavřel.

„Sám bych to byl nezvládl,“ přiznal tiše a nespouštěl z ní oči. „Za tu pomoc jsem vám vděčný.“

„Mám koně ráda,“ řekla prostě. „A je to úžasný hřebeček.“

„Jeho otec byl neporazitelným šampiónem, ale vloni se při dostihu zranil. Koupil jsem ho a radši ho tu nechám běhat po dvoře, než abych ho nechal utratit.

Měl jsem trochu peněz, které nečinně ležely v bance, tak jsem se začal věnovat dostihovým koním. Poslední rok jsem na dostihových drahách strávil spoustu času.“

Další puklina v brnění, pomyslela si, když si uvědomila, že ke koupi zraněného hřebce ho vedl soucit. Se zájmem na něj pohlédla.

Všiml si jejího tázavého pohledu. Pobouřil ho. Ta dívka vůbec nebyla taková, jakou si ji představoval. Měla tolik zajímavých vlastností a jemu se ani trochu nelíbilo, jaké v něm probouzí pocity. Svoje city dávno a pracně pohřbil a ona je teď s pobuřující lehkostí vytahuje zpátky na světlo.

„Vy mě nemáte rád, viďte?“ zeptala se otevřeně. „Proč? Protože jsem obyčejná, nebo proto, že jsem jenom sekretářka…“

„Vy nejste obyčejná,“ vyhrkl neočekávaně a tmavé oči zkoumaly měkký ovál její tváře. Velké zelené oči. Půvabná ústa. Vysoké lícní kosti. Pokožka jako satén, smetanová a mladá. Celá byla tak mladá. Zamyšleně si povzdechl. „A já nejsem snob. Jen prostě kolem sebe nechci mít žádné ženy.“

„To je přímá odpověď,“ pronesla tiše. „Takže doufám, že se vás nedotknu, když také budu mluvit přímo. Vím něco málo, co se vám stalo a proč. A je mi to moc líto. Ale to, že mě budete nenávidět a dělat mi několik dalších týdnů ze života peklo, vaše jizvy nevyhladí. Jenom naděláte nové rány nám oběma. Nemohli bychom se tedy k sobě chovat slušně?“ V zelených očích se jí zajiskřilo. „A já vám za to slíbím, že vás nesvedu v kupce sena.“

Obočí mu vystřelila vzhůru. Neobvyklá – ne, to zdaleka nebylo to nejvýstižnější slovo pro tuto odvážnou mladou dámu. Budu muset vymyslet něco přiléhavějšího, pomyslel si.

„Co vy víte o svádění, Červená Karkulko?“ zeptal se jí s humorem a Nicky zahlédla záblesk muže, kterým zřejmě býval před nehodou.

„Moc ne, to uznávám,“ přiznala skoro potěšené, „ale to je pro vás vcelku příznivá zpráva, protože vás to ušetří trapných okamžiků. Jen si představte tu hrůzu, kdybyste musel odolávat zkušené a vychytralé ženě, která se rozhodla zatnout do vás své spáry!“

Vážný výraz, který zachovávala při svém vtipkování, v něm budil pocit, jako by pil silné víno. Jen stěží odtrhl pohled od jejích hebkých úst, aby se jí znovu mohl zadívat do očí. A ty dlouhé řasy, které je rámovaly! Jednoznačně sexy. Jako celý zbytek téhle divoženky. Byla vysoká, ale ne vyšší než on.

Líbilo se mu, jak vypadala v šedivých kalhotách šitých na míru a v bílém svetru. Obojí teď bylo pokryté koňskými chlupy a ona sama voněla po koních…

„Teď bude mít asi žízeň,“ připomněla mu, protože jí nervy vibrovaly pod jeho dlouhým pohledem, kterým ji nepokrytě a velmi pečlivě zkoumal. V koutku duše doufala, že to na ní není moc vidět.

Ale bylo. Maličko nadzvedl bradu, ryze mužským způsobem, a jeho dokonale modelovaná ústa se ušklíbla: „Jste ze mě nervózní?“

„Jestli byly všechny ty řeči o vás pravdivé, tak mám k nervozitě dobrý důvod,“ pronesla. „Playboyům je obvykle jedno, koho okouzlí, protože pro ně je stejně všechno jen hra.“

Světlo v jeho očích pohaslo a náhle vypadaly jako dvě jeskyně, které se ponořily do tmy. „Já si nikdy nehraju s pannami, zlato,“ řekl neočekávaně a ocelovým sevřením štíhlé dlaně ji vzal za bradu.

„A to byste si měla zapamatovat. Já jsem toho o milování zapomněl víc, než jste se toho vy kdy naučila. Ale nejsem takový bídák, abych si na vás hojil svoje rány.“

Byl tak blízko, že cítila teplo jeho silného těla. Srdce se jí prudce rozbušilo. Nikdy tak bezprostředně na žádného muže nereagovala. Dokonce ani na Chase. Tohle bylo nové a divoce vzrušující a ona chtěla víc.

„Jak to o mně… víte?“ zašeptala, zaskočená sama sebou, že mluví tak otevřeně o tak důvěrných otázkách.

„Já to nevím,“ odpověděl tiše a hledal pohledem její měkké oči. Krev se mu zahřívala v žilách a cítil, jak se tlukot jeho srdce zrychluje. Její vůně ho omamovala, přitahovala a sváděla jeho smysly. Náhle měl pocit, že ji dobře zná, a to vše mu napověděl instinkt.

V prudkém nádechu rozevřela rty. Šero stáje bylo vlídné a útulné, poskytovalo jim útočiště před vnějším světem. Winthrop jí byl blíž než kdy předtím, tyčil se nad ní a vzbuzoval v ní pocit jakéhosi narkotického hladu.

Mimovolně k němu pokročila.

„Já… nechápu to,“ zašeptala roztřeseným hlasem. Jednou rukou se mu opřela o hruď. Okamžitě ucítila prudkou reakci jeho svalů a pružnou měkkost chlupů pod jeho košilí. Vycítila, jak je napjatý, ještě předtím, než jí s náhlou netrpělivostí sňal ruku ze své hrudi.

„Tohle nedělejte,“ zavrčel a divoce se na ni zadíval. „Nechci, abyste se mě dotýkala.“

Vlastní odvaha ji zaskočila mnohem víc než jeho pobouřené prohlášení. Odvrátila se, protože nechtěla, aby viděl slzy, které jí vytryskly.

„Vrátím se do domu,“ řekla rychle. „Váš bratr si chtěl vyřídit jeden telefonát a pak pokračovat v diktování. Jsem ráda, že je klisna v pořádku.“ Všechno to ze sebe vyrazila v překotném spěchu a vrhla jeho směrem neurčitý úsměv. Pak vyběhla ze stáje, jako by jí hořelo za patami.

Sledoval její odchod se smíšenými pocity. Hněv. Pobouření. Hlad. Frustrace. Nedokázal je roztřídit, tak se rozhodl se jimi nezabývat. Obrátil se, aby napojil a nakrmil klisnu a dohlédl na hřebečka.

Zatracené ženské, pomyslel si. Jsou všude. Když vykročil, aby splnil své úkoly, kulhal víc, než u něj bylo obvyklé.

Nicole se snažila po zbytek dne se nevypočitatelnému bratrovi svého šéfa vyhýbat. U večeře to však dost dobře nešlo a musela vyvinout maximální úsilí, aby na něj hypnotizované nezírala. Čerstvě oholený a v bílé košili, která kontrastovala s jeho opálenou kůží, by přitáhl oči každé ženy. Snadno si představila, jak moc se jim musel líbit, když byl mladší. I dnes to byl nádherný muž a nešlo přitom zdaleka jen o jeho vzhled. Měl v sobě cosi nevyslovitelného, jakousi vibrující mužnost, ve své intenzitě téměř hmatatelnou, která zrychlovala tlukot každého ženského srdce v jeho blízkosti. Nicole se chvěly ruce už jen z toho, že s ním seděla za stejným stolem.

Gerald mluvil o ceně jakési nemovitosti, kterou právě zakoupil, a Winthrop ho poslouchal na půl ucha. Zatímco si krájel steak a rozvážně žvýkal sousta, sledoval Nicky tak, aby si toho nevšimla.

Měla na sobě šedivé žerzejové šaty, které půvabně obepínaly její křivky. Vzpomínka na to, co s ním udělal dotyk její ruky ve stáji, mu na chuti k jídlu nepřidala.

Začal být netrpělivý z její hlavy neustále skloněné nad talířem. Přestal jíst a otevřeně se na ni zahleděl, zatímco Gerald pokračoval ve svém vyprávění, aniž by si uvědomil, že mluví jen sám pro sebe.

Nicole vycítila upřený pohled svého spolustolovníka a zvedla zrak. Zadívala se Winthropovi do očí. A její srdce přestalo bít.

Roztančil se mezi nimi roj neviditelných jisker. Nedokázala od něj odtrhnout oči, protože ji držel pevně ve své moci. Vyměnili si dlouhý pohled nabitý významem.Byl stejně osobní jako polibek, tak pevný a bez zamrkání, až se jí tělo zachvělo. V jeho očích viděla nepokrytý zájem muže.

Díval se jí se spalující intenzitou do očí, pak sjel pohledem na její ústa a ona cítila, jak se jí rty samovolně rozevírají.

„Winthrope, posloucháš mě?“ zeptal se náhle Gerald, který prolomil ticho poté, co si všiml, že jeho bratr zjevně zírá kamsi do prázdna.

„Cos to říkal?“ Winthrop sebou trhl. „Něco o ceně nemovitostí?“ zeptal se nepřítomně. Nelíbilo se mu, jakým způsobem jeho tělo reaguje na pohled jejích očí. Budu s tím muset něco udělat, pomyslel si. Ale co?

Nicole zažívala nesnáze se svým vlastním tělem. Neklidně si poposedla a napila se kávy, která byla příšerně přeslazená. Zatímco se s ní Winthropovy oči otevřeně milovaly, nasypala si do šálku šest vrchovatých lžiček. Sotva polkla, otřásla se a raději sáhla po sklenici s vodou, kterou Mary postavila před každého stolovníka. Zjevně bylo načase zatroubit na ústup.

Po několik příštích dní se s Winthropem navzájem vyhýbali a ignorovali až do té míry, že si toho ostatní všimli a Mary začala Nicole klást nenápadné otázky, na které se Nicole jen usmívala, aniž by jí dala uspokojivou odpověď. Tak by to asi pokračovalo i další týden, kdyby jednou odpoledne nezakopla na schodech při návratu z procházky, a Winthrop se právě v tu chvíli nevynořil z houstnoucího šera.

Sám patrně právě přicházel od ohrad. Voněl po dobytku a strniště na jeho tvářích volalo po oholení. Jeho paže v bundě z ovčí kožešiny, jimiž ji pohotově zachytil, ale byly silné a hřály, a tak Nicole místo aby se odtáhla jako rozumné děvče, se s úlevným povzdechem přitiskla k jeho vysokému, silnému tělu.

Winthrop něco zamumlal, ale neodstrčil ji. Sevřel ji v náručí a přitiskl si ji ještě víc do tepla své rozevřené kožešinové bundy. V odcházejícím světle soumraku stál a s tváří dotýkající se jejích tmavých vlasů si vychutnával její poddajnost.

Zdálo se to tak přirozené. Tak správné. Zavřel oči a všechny důvody, proč by ji neměl svírat v náručí, odvanul večerní vítr. Nevydal ze sebe jediný zvuk, stejně jako ona. Vítr šuměl v korunách vzrostlých borovic, šeptal ve větvích osik a javorů a chladil jí tvář zalitou ruměncem.

S tichým, neartikulovaným zvukem se k němu přitiskla ještě víc, příliš hladová na to, aby poslouchala varovné vyzvánění ve své hlavě. Byl silný, hřál a jeho náruč se pro ni teď stala tím nejkrásnějším místem na světě. Cítila, jak se jí tělo chvěje blahem.

„Mohli bychom si navzájem ošklivě ublížit,“ zašeptal jí tichým, hlubokým hlasem do ucha. „Ty nemáš zkušenosti, abys chápala, jak velké je to riziko, a já si nemohu být jistý, že bych si na tobě nevylil ten starý vztek za své rány, protože bych to mohl udělat zcela nevědomky. Je to šílené.“

„Ano.“

Otřel si tvář o její vlasy. „Ale já to myslím vážně, Nicky.“

S povzdechem se od něj neochotně odtáhla. Vzhlédla k němu, zvědavě a vzrušeně. „Bojíš se mě snad, dobytkářský králi?“ zeptala se tiše.

„Svým způsobem ano,“ nečekaně souhlasil, ale neusmál se při tom. Hřbetem ruky ji jemně pohladil po vlasech. „Nerad začínám něco, co nemůžu dokončit.“

„Jak to myslíš?“ zeptala se. Možná právě kopala hrob svým vlastním citům, ale nemohla si pomoci. Musela to vědět.

Na krátký okamžik se jí zadíval do očí a pak se odtáhl, fyzicky i citově. „Na to přijdeš sama. Nechoď daleko od domu, když se jdeš projít. Jeden z mých mužů se domnívá, že dnes zahlédl vlka. A já nechci, aby se ti něco stalo, dívenko z východu. Možná nikdy nebudu tvým milencem, ale dokud budeš tady, rozhodně se o tebe postarám.“

Po tomto překvapivém prohlášení se obrátil a odešel. Nicole se za ním dívala a v očích ji tlačily slzy. Choval se k ní velmi ochranitelsky a ji nápadlo, jestlipak si to vůbec uvědomuje. Neřekl jí, co cítí, ale ona instinktivně vytušila, že sdílí něco z vřelosti, která se probouzela v ní. Jestli se tomu ale poddá, to byla jiná otázka. Ona sama byla v šoku z toho, že pokud byl Winthrop někde poblíž, její ochranné mechanizmy vůbec nefungovaly. A toto zjištění způsobilo, že během večeře a až do odchodu na lůžko byla velmi tichá. Z výletu se šéfem za začala stávat velmi komplikovaná záležitost. Doufala jen, že se nějak dokáže vypořádat s novými, značně rušivými city, které v ní Winthrop probudil.

Život poté vklouzl do domáckých kolejí. Vytvořili si s Graldem příjemnou pracovní rutinu a Nicole trávila volný čas venku nebo sledovala v kuchyni Mary při práci. Winthrop se k ní choval mile, ale zachovával si od ní pečlivý odstup, přestože čas od času zaznamenala pohled jeho tmavých očí, který ji nesnesitelně vzrušoval.

O dva dny později, když zaslechla bučení dobytka a vzrušené mužské hlasy, podlehla touze uvidět zase Winthropa. Muži sehnali dobytek do provizorní ohrady, kterou postavili vedle stájí, a Winthrop projížděl kolem na koni a pomáhal postupně zahánět krávy a telata do boxu, kde je očkovali, vyšetřovali a podávali jim odčervovací prostředek.

Zdálo se, že toho velkého muže na koni jeho postižená noha ani v nejmenším netrápí. Dokázal oddělovat kusy od stáda, zalasovat je a svázat s velkou zručností.

Čím divočeji se přitom jeho kůň choval, tím víc se zdálo, že to jezdce baví. S neskrývaným potěšením se hlasitě smál. Napadlo ji, že v sedle asi může nejsnáze zapomenout, jak neohrabaný je na zemi.

Ne že by byl kvůli kulhání o něco méně mužem. Mužská smyslnost z něj přímo sálala. Dokázala si velmi snadno představit, jak získal v mladších letech pověst playboye. Co se těla týkalo, jen tak se mu žádný muž nevyrovnal, a pouhá vzpomínka na jeho hluboký hlas jí vháněla krev do tváří. Od neočekávaného objetí na schodech verandy už její srdce nebylo jako dřív. Když zavřela oči, slyšela v duchu znovu jeho hlas, jak k ní toho večera promlouval, a odtud nebylo daleko k představám ztemnělého pokoje a konejšivých svůdných slov…

Zalila ji vlna tepla. Musela se přinutit sledovat muže s dobytkem. Winthrop slezl z koně, aby pomohl odchytit tele, které zjevně potřebovalo ošetřit. Uvolněnými pohyby smotával své laso, zatímco jeden z kovbojů tele zalehl a další k němu přišel s brašnou se zdravotnickými potřebami. Winthrop si třel nohu, a když se obrátil, aby odvedl koně kousek dál, kulhání bylo mnohem výraznější.

Když spatřil Nicole u hrazení, na okamžik znehybněl. Cítila jeho hněv i na tu dálku, a proto se pokusila nenápadně ztratit. Protože k ní zamířil, rozhodla se rychle zmizet v lese, který se rozkládal za ohradou.

Nevěděla, proč by si měla připadat provinile, ale cítila se tak. Poznala, že se Winthrop zlobí, ještě dřív, než ji po několika minutách dostihl.

Zastavila se, aby popadla dech. Byl těsně za ní, koně vedl s sebou. Při chůzi nadlehčoval pravou nohu.

„Utíkáš?“ dobíral si ji. „Pročpak?“ Zadívala se na něj. Jak jen to bylo hloupé, že v jeho přítomnosti byla vždycky tak nervózní! Jenže jeho výraz se zdaleka nedal označit za vstřícný nebo přátelský. „Nevím,“ odpověděla popravdě. Na sobě měla džíny a žlutý svetr s dlouhými rukávy. Winthrop byl v košili stejného odstínu žluté a v hnědých kalhotách a ji zcela nelogicky napadlo, že se k sobě vlastně hodí.

Zvedl černovlasou hlavu. „Tak ty nevíš? A co tu vůbec děláš? Špehuješ mě? Chtěla ses podívat, jestli mrzák ještě dokáže zalasovat tele?“

Pokročila k němu a bez přemýšlení mu přiložila dlaň na ústa. „Ne,“ zašeptala. „Neubližuj si takhle. Ty nejsi mrzák. Jsi muž, který kulhá.“

Dotek jejích prstů ho zaskočil. To gesto bylo neočekávané a naprosto ho vyvedlo z rovnováhy. Chytil její jemnou ruku do své a držel ji u svého krku, jako by nevěděl, co si s ní má počít.

Tyčil se nad ní, dýchal přerývaně a oči měl plné hněvu a bolesti. Mimovolně stiskl její prsty, až to zabolelo, ale ona nic nenamítla.

„Nechci tě tady,“ pronesl tiše a probodával ji pohledem přimhouřených očí.

„Ano, já vím.“ Zkusmo pohnula prsty a on je pustil. Dotkla se jeho tváře, bříškem přejela dlouhou jizvu táhnoucí se po jeho čelisti až do důlku na bradě. Bylo neuvěřitelné, jak jistě se s ním cítila a ani trochu se ho nebála. Vycítila v něm něco něžného a citlivého a chtěla se toho dotknout. Potřebovala to nahmatat, přestože nechápala proč. „Ty o tom nemluvíš, viď? Nikdy.“

Hruď se mu vzedmula a opět poklesla. Byl tak blízko. Až příliš blízko. Cítila, jak se mu svaly rozehrály, když se pohnul, slyšela, jak dýchá, vnímala jeho teplo v mrazivém vzduchu.

Vklouzl jí váhavě prsty do vlasů a vychutnával si dotek jejích pramenů, když jí projížděl rukou až na zátylek. Potom jí jemně, ale pevně zaklonil hlavu.

„Už je to zatraceně dlouho, kdy jsem naposledy políbil nějakou ženu,“ řekl skoro bez dechu. Chladně na ni shlížel. „Copak si neuvědomuješ, že si o to říkáš už kolik dní? Nejsem malý kluk a za poslední léta jsem pěkně vyhladověl. Nemůžu hrát žádné hry, to už jsem ti řekl. Možná tu začínáš něco, co nás oba dva zničí.“

Nechala svou hlavu v jeho dlani. Vzhlížela k němu beze strachu, oči plné porozumění. „Já se tě nebojím,“ řekla tiše.

„Dovedl bych v tobě ten strach vyvolat, Nicole.“

Hlas měl hluboký a sametově hebký. Rozevřela rty, protože to, co se tu odehrávalo, bylo tak smyslné, jak si jen kdy dokázala představit. Byla ráda v jeho těsné blízkosti. Chtěla jeho ústa, a tak rozevřela svá v jemném gestu vyzvání. Možná že kdysi byla zamilována do jistého Chase Jamese, ale v životě neprožila nic tak sladkého jako v tuto chvíli.

Zadíval se na její hebká ústa, a když viděl, jak se rozevřela, něco v něm povolilo. Rychle se sklonil a překryl je svými pevnými rty. Chtěl jí způsobit bolest. Byla dívenkou, která si hraje se smyslností, a on k ní chtěl být tak drsný, aby se zalekla a přestala ho mučit touhou, kterou už nikdy v životě nechtěl pocítit…

Zcela se mu poddala, bez jediného pomyšlení na boj. Jeho ústa byla tvrdá, teplá a chutnala po tabáku. Rázem si uvědomila, jak je proti ní zkušený. Nebral ohledy na její mládí a navzdory několika málo zkušenostem s Chasem se v tuto chvíli poprvé setkala s dotykem vášně. Bylo to neskonale nádherné, ten pocit absolutní bezmoci, jaký v ní vyvolával. Roztouženě si povzdechla a nechala se drtit silnými pažemi o jeho velké, pevné tělo. Její ústa hladově přijímala jeho neúprosný polibek. Vychutnávala si tabákovou natrpklost jeho jazyka, jímž na ni tvrdě útočil. Ticho jejich polibku bylo v naprostém rozporu s výbušnými, žhavými pocity, zaplavujícími její tělo.

Zaťala prsty do rukávů jeho košile a ze všech sil se ho držela, protože kolena hrozila, že jí vypovědí službu. Ruka pod jejími zády ji přinutila mírně se zaklonit, zatímco prsty druhé ruky vplétal do jejích vlasů. Hluboko z hrdla se mu vydral temný zvuk. Zvedl hlavu a žhavým pohledem se jí vpil do omámených očí.

„Copak, ty se se mnou nebudeš prát?“ dobíral si ji s náznakem zlomyslného úsměvu.

„Ne.“ Vztáhla ruce a objala ho kolem krku. Ústa měla hebká, lákající, rozevřená očekáváním. „Proč taky? Já to chci zrovna tak!“

„Nicky…“

Její jméno mu splynulo ze rtů jako sten. Sklonil se a napůl ji k sobě zvedl. Tentokrát jí už nechtěl ublížit. Byl bolestně něžný. Jeho pevné rty povolily a měkce se přitiskly k jejím. Líbal ji teď s potlačovanou vášní, která v ní vybudila ochranitelské pudy. Ubohý, zmučený muž, pomyslela si. Tolik lásky je v něm, a přitom jí tolik vyplýtval na ženu, která jí nebyla hodna.

A teď chce rány vracet a slepě kolem sebe bije ze strachu, že mu zase někdo ublíží. To se nestane, umínila si v duchu se srdcem přetékajícím soucitem. Protože já mu nikdy neublížím.

Objala ho pevně kolem krku a svými rozevřenými rty obemkla jeho ústa. Rychle se začínala učit a velmi se jí to líbilo. Jazykem si pohrávala s jeho plným spodním rtem, a když ucítila reakci jeho těla, vydala tichý zvuk.

„Já… omlouvám se,“ zašeptala do jeho rtů. „Víš… tohle ještě moc neumím. Mrzí mě, jestli něco dělám špatně.“

Znovu zvedl hlavu. Dýchal trhaně a v obličeji měl ustaraný výraz. Rukou ji jemně hladil po vlasech. „Ty jsi tedy doopravdy panna, viď?“ zamumlal s něhou, jíž si sám nebyl vědom.

„Asi je to vidět,“ zašeptala nešťastně. Zadívala se dolů na jeho košili, a tak jí uniklo radostné překvapení v jeho očích. „V posledních letech jsem toho s muži neměla právě moc do činění.“

Shrnul jí zvlněné vlasy z čela a dotkl se jí v neskrývaném údivu. Ano, to ho na ní tolik znervózňovalo, tahle zranitelná část její osobnosti, která ho tak mocně přitahovala. Proto se tolik vyhýbal setkání s ní. Což bylo směšné, protože od začátku podvědomě věděl, že nakonec ucítí teplo jejího těla ve své náruči a bude si vychutnávat nektar jejích úst. Tam v ohradě vycítil, že je mu nablízku. Nějakým šestým smyslem. „Proč ses na mě přišla podívat?“ zeptal se.

„Nevím. Musela jsem.“ Pohnula se a zabořila tvář do jeho ramena. „Něčím mě zneklidňuješ,“ zašeptala roztřeseným hlasem. „Děsí mě to.“

„To by nemělo.“ Držel ji v náručí a mírně s ní kolébal. Dotkl se rty jejího čela stejně něžně, jako ji objímal. „Už ti neublížím.“

Tiskla tvář k jeho hrudi.

„Ten polibek byl pro mě moc vzrušující,“ hlesla plaše.

Usmál se. „Opravdu?“ Zvedl jí bradu a pátravě se jí zadíval do očí. „Tak si ho zopakujeme,“ broukl polohlasem k jejím pootevřeným ústům.

Tentokrát se líbali divočeji a polibek byl nesnesitelně sladký. Nabídla mu svá ústa a s tichým zasténáním přilnula k pevným tvarům jeho mužného těla. Ve chvíli, kdy si všimla jeho vzrušeného mužství a náhlé naléhavosti jeho jazyka, si uvědomila, že se jim věci začínají vymykat z rukou.

Opřela ruce o jeho prudce se zdvíhající hruď a odtrhla od něj rty.

„Ne,“ řekla roztřeseným hlasem.

Jemně ji kousl do spodního rtu. Hlava se mu točila. „Ne?“

„Ty jsi muž… a jsi zkušený,“ vyrazila ze sebe nejisté. „A já jsem nikdy… já nemůžu. Promiň.“

Dýchal zrychleně, ale nezdálo se, že by se zlobil. Přejel jí rty víčka zavřených očí. „A chtěla bys?“ zeptal se s úsměvem.

„To je ale vážně hloupá otázka. Myslím, že odpověď znáš,“ odpověděla mu omámeně.

„Ano, řekl bych, že znám.“ Povzdechl si a přitiskl ji k sobě. „Pevně mě drž. Říká se, že to za chvíli přejde. Hlavu na špalek bych za to ovšem nedal. V takovouhle chvíli nemívám ve zvyku toho nechat.“

„Bože, moc mě to mrzí,“ zasténala.

„Já z toho neumřu.“ Otíral si tvář o její a konejšivě ji houpal v náručí. Ruce se mu sice ještě trochu chvěly, ale dech se mu zklidnil a srdce přestalo burácet. „Ty jsi mi pěkné kvítko. Tohle jsem v plánu opravdu neměl. Já jsem chtěl… sakra, ani sám nevím, co jsem to chtěl. Asi tě zastrašit.“

„To se ti povedlo.“

Rozesmál se.

„To zrovna. Od začátku jsme na tom oba stejně. A já tě mohl položit do trávy a “

„Mlč…“

Zmlkl a s mírně zamračeným čelem si ji pátravě prohlížel. Červenala se, oči jí nepřirozeně zářily, jako by zadržovala slzy.

„Čeho se tak bojíš?“ zeptal se tiše a dotkl se jemně jejího víčka, zpod něhož vyklouzla stříbřitá slza. „Bylo to vášnivé, ale byl to jen polibek. Vždyť jsem se tě ani nepokoušel dotknout žádným způsobem, který by tě mohl urazit.“

„To není strach,“ zašeptala. Sklopila oči. Jak by mu také mohla vysvětlit intenzitu svých pocitů, tu bolestnou něhu, kterou k němu začíná cítit?

„Bojíš se důvěrnosti?“ zeptal se velmi tichým hlasem.

Pohlédla na jeho hruď a zavřela oči. „Bojím se, že se zamiluju. Stejně jako ty,“ dodala. A byla to pravda. Dala své srdce Chaseovi – a dala mu téměř i své tělo. A on její důvěru zradil. Copak můžu něco takového riskovat znovu, pomyslela si.

„Proč?“

Vzhlédla k němu. „A proč se bojíš ty?“ odpověděla na otázku otázkou, s pátravým pohledem upřeným do jeho očí.

Sklonil se a nesmírně jemně se dotkl rty jejího čela. „Miloval jsem ji,“ zašeptal, „svým způsobem. Bylo to poprvé, kdy jsem necítil jen fyzickou touhu po ženě. Když mě opustila, chtěl jsem zemřít. Přísahal jsem si, že se z toho dostanu, ale tak úplně se mi to nepodařilo. Jizvy jsou hluboké.“

Opatrně se dotkla jeho tváře a prsty ji přejela od spánku k bradě. Nemohla uvěřit, jak báječně se cítí v jeho blízkosti.

„Mě hodil přes palubu můj snoubenec,“ přiznala. „Rozhodl se, že chce vlastně bohatou holku, a to já jsem nebyla…“ Skoro řekla „už ne“, ale v poslední chvíli to spolkla.

Zahleděl se do jejích zelených očí. „Ty ses s ním nevyspala,“ pronesl, aniž by z ní spustil zrak.

„To se těžko vysvětluje.“ Dívala se mu na vrchní knoflíček od košile. Byl rozepnutý a na pozadí opálené kůže mu vykukovaly černé husté chlupy. „Chtěla jsem, aby to poprvé mělo nějaký svůj zvláštní význam. Nejhorší ale nejspíš bylo, že k němu jsem nikdy nic podobného necítila. Myslela jsem si, že ho miluju, ale nikdy mě nenapadlo, abych se s ním vyspala.“

Byla to pravda. Svého času se stala svědkem, jak překotný intimní život zničil její rodiče, a to ji učinilo poněkud opatrnou k této stránce vztahu. Milostný život se pro její matku a otce stal něčím tak obyčejným, jako je potřesení rukou, a Nicole se rozhodla, že ona se k tělesné lásce bude chovat s větší úctou. Když se na to teď dívala s odstupem, možná i to byl důvod, proč ji Chase opustil. Po jejich zasnoubení na ni stále více naléhal, ale ona tvrdohlavě odmítala. Když teď stála ve Winthropově objetí, měla divokou radost z toho, že ve svém odmítání vytrvala.

Určitě těch důvodů k rozchodu bylo víc, o tom nepochyboval, ale Nicole zjevně už víc říct nechtěla. Mlčky si ji prohlížel a říkal si přitom, jak moc je mu podobná. Přejel jí prstem po tváři. Také si uchovává svá tajemství. Bylo to šílené, ale měl radost, že je ještě stále nevinná. Vzrušovala ho svou nedotknutostí víc než jakákoli zkušená žena.

„Mám hlad, že bych snědl celého losa,“ pronesl lehkým tónem. „Pojďme se vrátit do domu a vzít útokem lednici. Umíš vařit pro případ, že by Mary dnes šla dělat konkurz do Rockettes?“

Rozesmála se. Kulaťoučká Mary a sbor tanečnic, které synchronizované vyhazují nohy nad hlavu? Jeho humor ji překvapil. Takový je tedy ve skutečnosti? Copak ta ledová krusta vážně konečně roztála? „Samozřejmě, že umím vařit. Proč by měla Mary jít na konkurz do Rockettes?“

Pokrčil rameny. „Jednou nebo dvakrát za zimu mi tím vyhrožuje. Kdysi je viděla v televizi a byla si jistá, že na to má správnou výšku, i když má trochu velké nohy. Poslední léta jsem ji nebral vážně, ale jak stárnu, můj žaludek si začíná dělat starosti.“

„Jen se nic nebojte, pane Christophere, já se o vás postarám,“ ujistila ho a obrátila se k domu. „Půjdeš pěšky, nebo pojedeš?“

Povzdechl si a ušklíbl se. „Asi pojedu,“ zabručel. „Ta zatracená noha bolí jako ďas.“

Měla pocit, že kromě ní by tohle asi nikomu jinému neřekl. Považovala to za velikou poklonu a důkaz důvěry, kterou k ní chová. Usmála se a zavrtěla hlavou poté, co s úsilím vylezl zpět do sedla a nabídl jí, že ji sveze.

„To by tvé noze neudělalo moc dobře,“ připomněla mu. „Půjdu vedle tvého koně a budu k tobě vzhlížet zbožňujícím pohledem.“

„To určitě,“ ušklíbl se.

Vzhlédla k němu. „Co se ti vlastně stalo s tou nohou?“ zeptala se tiše.

„Rozdrcená kost a potrhané vazy. Při té bouračce mě skříply plechy,“ odpověděl prostě. „Chirurgové dělali, co uměli, ale došlo ke komplikacím. Až do smrti budu kulhat. A když to přeženu, pokaždé to bolí.“ Pohlédl na ni. „Měl jsem na vybranou mezi kulháním a amputací. Narodil jsem se do tohoto světa se dvěma nohama a se dvěma z něj taky chci odejít.“

Kousla se do rtu, protože si ve chvíli, kdy ji napadla ta nevhodná otázka, připadala velmi zlomyslně. Spolkla ji a se začervenáním se odvrátila.

Došlo mu, na co se chtěla zeptat, a propukl v smích. „Ne,“ zabručel. „V posteli mi to nevadí ani v nejmenším.“

Prudce se nadechla, tváře v jednom ohni. „Já jsem ale –“

„Mělas to napsané na čele. Tááákovými písmeny,“ usadil ji.

Otevřela ústa a zase je bezmocně zavřela, zatímco přemýšlela o nějaké pádné odpovědi, která ji ovšem ne a ne napadnout. Byla si jistá, že později ji určitě napadnou desítky trefných vět. Později. Jenže pomyšlení na to, že je Winthrop v posteli s jinou ženou, v ní vyvolalo žárlivost a hněv. A bylo to na ní opět vidět.

Zastavil koně, otěže vzal do jedné ruky a čekal, až k němu vzhlédne. Tmavé oči skryté ve stínu krempy klobouku na ni upřeně hleděly. „To prohlášení musím poněkud poopravit,“ řekl poté, co si s ní vyměnil dlouhý pohled. „Domnívám se, že by mi to v posteli nijak nevadilo. Od té doby, co se to stalo, jsem v posteli s žádnou ženou nebyl.“

Dech se v ní zarazil, ale pohled neodvrátila. Dozvěděla se o něm právě něco navýsost intimního, a tak opět hledala vhodnou odpověď.

„To nebylo fér, viď?“ zeptal se s úsměvem. „A nedokážu ti ani za nic říct, proč jsem chtěl, abys to věděla. Ale chtěl jsem to. Měli bychom přidat. Stmívá se.“

Sklopila oči ke stezce, která vedla k domu.

Jeho prohlášení by pro ni asi nemělo nic znamenat, ale znamenalo. Usmála se pro sebe, aniž by si všimla, že její úsměv zahlédl a pochopil ho.

Zapálil si cigaretu a mlčky jel vedle ní s pečlivě skrývaným samolibým výrazem. „Co kdybychom si zašli zítra na večeři? Zavezu tě do Butte.“

Ucítila mrazení až ve špičkách prstů na nohou a divoké vzrušení, které bylo stejně nové jako tato náhlá něha a důvěrnost mezi ní a Winthropem. „Když mě nebude Gerald potřebovat, tak pojedu moc ráda,“ odpověděla.

Zaváhal. Zvědavě na ni shlédl, ale nic neřekl. Pak jen stručně dodal: „Dobře.“

Nechápala důvod jeho náhlé odtažitosti a podivného ticha, které se mezi nimi rozhostilo po zbytek cesty k domu. Byla za něj nicméně i trochu vděčná, protože jí dovolilo myslet na jeho nádherný polibek. V životě se necítila tak vyplašená. Nejvíc ji asi zaskočilo, že se vůbec nebojí toho, co by se mezi nimi mohlo odehrát příště.

Podíval se na ni jen jednou, překvapený návalem žárlivosti, jaký v něm vybudila její poznámka o Geraldovi. Ano, i o to šlo. O žárlivost. Bál se, že mezi touto ženou a bratrem něco je, a jeho smysl pro čest a rodinu by mu nedovolil vstoupit na Geraldovo teritorium. Chtěl mít její srdce celé. A toužil po tom zoufale. Copak by ho mohla takhle líbat a patřit přitom Geraldovi? To jistě ne!

Rozhodl se přitáhnout svým emocím otěže. Moc by si neposloužil, kdyby se vzdal neočekávané touze po Nicole.

Hraju si tu s ohněm, pomyslel si zachmuřeně. A bože chraň, abych se spálil ještě i podruhé.

Nicole, která o jeho myšlenkách nic netušila, hloubala nad náhlým tichem a odstupem po jejich čerstvě uzavřeném přátelství. Správně se domnívala, že se drží zpátky z nedůvěry a strachu, a dokonce to chápala. Ale nechtěla, aby ji zase opustil a zmizel. Začínala ho milovat a teprve v tuto chvíli sama sobě přiznala, jak zoufale po něm touží.

ČTVRTÁ KAPITOLA

K večeři Winthrop nepřišel. Nicole ho ani nečekala, protože byl začátek listopadu a podle Geralda musel zahájit náročnou přípravu ranče na zimu. K tomu patřilo vytřídění špatných kusů dobytka, odstavení telat a jejich prodej, přechod ze zeleného krmení na seno a všechny potřebné veterinární úkony a ošetření. Při počtu dobytka to byla pro majitele ranče práce od tmy do tmy.

Předák Mike byl sice Winthropovou pravou rukou, ten ale, přestože měl na účetnictví najatou firmu, stále musel dělat všechna důležitá rozhodnutí sám. Není divu, že chodí domů tak pozdě, pomyslela si Nicole poté, co se jí dostalo vysvětlení, proč je Winthrop tak vytížený.

Později toho večera Gerald potřeboval, aby pro něj napsala nějaké dopisy. Odešli spolu do pracovny. Místnost nesla otisk Winthropovy osobnosti. Na zdi visela vycpaná medvědí hlava a pracovna byla zařízena nábytkem čalouněným tmavě červenou kůži. Na podlaze ležely indiánské koberce a krb byl postavený z místních kamenů v ladících barevných odstínech. U dubového stolu stály bytelné, pohodlné židle. Velká měděná konvice na kraji krbové plošiny připomněla Nicole velké měděné doly, které zahlédla, když projížděli přes město Butte. Na zdi visel portrét muže v kabátě z jelenice a ji okamžitě napadlo, že to bude asi onen francouzský obchodník, kterého měli Christopherové za předka.

„Mimochodem, Sadie nás pozvala v pátek na večeři,“ řekl Gerald, zatímco se probíral dopisy, které mu dnes odpoledne přeposlali z Chicaga. „Bude se vám to hodit?“

„Ale jistě,“ odpověděla s úsměvem. „Moc ráda Sadie zase uvidím.“ Usedla s těsnopisným zápisníkem v klíně. „Ehm, Winthrop mě zítra pozval do Butte na večeři. Do restaurace.“

Gerald vtáhl ret a lišácky se usmál. „Ach tak,“ poznamenal. „Takže Winthrop mi odveze mé děvče? Nevím, nevím, jestli se mi to zamlouvá.“

Byl to jejich starý vtip, který se datoval od dob, kdy se mu ji dva viceprezidenti společnosti pokoušeli odloudit pro sebe. Rozesmála se a i Gerald se usmál. To ale muž, který stál v chodbě za dveřmi a poznámku vyslechl, neviděl. Winthrop už už sahal po klice, ale po těchto slovech jeho štíhlá, pevná ruka zaváhala.

„On mě vám neodloudí, o to se bát nemusíte,“ ušklíbla se vesele. „A ani by to nedokázal, protože vám se jen tak někdo nevyrovná. Přesvědčila jsem vás?“

„Naprosto.“ Gerald si teatrálně povzdechl a v tváři měl hravý výraz. Vůbec nevypadal špatně. Vedle svého bratra působil velmi mladě. „Jaké děsivé pomyšlení!“ dodal s komickým pokrčením ramen. „Že bych vás mohl ztratit kvůli bratrovi.

Winthrop je ale příliš velký džentlmen na to, aby někomu ukradl dívku, takže zůstávám zcela klidný. Tak, pustíme se už do práce?“

Winthrop se obrátil a vyšel z domu hlavním vchodem. Našlapoval přitom měkce a dveře za sebou zavřel tak tiše, že ho vůbec nezaslechli.

Nečekal, že bude Nicole taková. Byl si jist opravdovostí její vášně i tím, že k němu cítí stejnou něhu jako on k ní. A teď tu říká, jak u ní on ve srovnání s jeho bratrem nemá šanci! Udělalo se mu z toho špatně od žaludku a pocítil příšerný vztek. Nesnesl pomyšlení, že by měl setrvat v její blízkosti, rozhodně ne poté, kdy si vyslechl její rozhovor s Geraldem. Zachránil se ovšem jen tak tak! Rysy tváře mu ztvrdly a začal přemýšlet, co udělá. Ještě že Nicole netuší, jak málo chybělo, aby se mu dostala pod kůži! Po zbytek večera nebylo po Winthropovi ani vidu, ani slechu a druhý den ráno našel Gerald, když sešel dolů na snídani, na jídelním stole vzkaz. Přečetl si ho, zjevně zmatený jeho obsahem.

„Winthrop,“ řekl konečně a zamával kusem papíru, „odjel, bůhví proč, do Omahy. Něco kvůli dobytku. Píše tu, že ho to mrzí kvůli dnešnímu večeru, ale že tu večeři s vámi musí odložit na neurčito.“

„Nic se neděje,“ odpověděla Nicole a pečlivě přitom skrývala své zklamání. „Asi mu nic jiného nezbývalo.“

Gerald, který staršího bratra znal přece jen o něco lépe, byl z vývoje situace poněkud nesvůj. Winthrop nepozval žádnou ženu na večeři od chvíle, kdy s ním udělala rázný konec ta blonďatá barakuda. Nicky se v něm dotkla něčeho, co zůstávalo až dosud chladné a spící, a teď se zdálo, že se tomu Winthrop rozhodl bránit do posledního dechu. Gerald si zkoumavě prohlížel svou sekretářku a napadlo ho, jestli vůbec tuší, jak asi musí na Winthropa působit. Patrně ne. Byla velmi milá, ale většinou se chovala rezervovaně. Gerald ji měl rád, i když bratrským způsobem, a za Winthropovo neočekávané ochladnutí vůči ní se cítil zodpovědný. Věděl přece, co jeho bratr cítí k ženám. Snad ji s sebou opravdu raději neměl brát.

Když se to ale vezme kolem a kolem, tehdy, když ji Winthrop poprvé spatřil u něj v kanceláři, se na ni poměrně podrobně vyptával. Gerald sevřel spodní ret mezi zuby. Že by měl starší bratr přece jen také svou Achillovu patu?

Při tom pomyšlení se pro sebe usmál. A teď, když má Winthrop kořist skoro ve spárech, se rozhodl trochu si s ní pohrát? Nebo si to celé rozmyslel a najednou bere do zaječích?

„Jste nějak zticha,“ poznamenala Nicole váhavě.

„Jen přemýšlím. Mimochodem, když teď Winthrop odjel, nechtěla byste raději přenocovat u Sadie?“ zeptal se se starosvětskou zdvořilostí.

Usmála se.

„Jste velmi milý. Nevadilo by vám to?“

„Proboha, vůbec ne,“ zamumlal. Kromě toho mu to poskytne záminku setkat se zítra ráno znovu se Sadií, až pojede Nicky vyzvednout. A také tím předejdou jakýmkoli možným pomluvám. Winthrop to možná jednoho dne ocení.

Odjeli na večeři k Sadie. Byla to vysoká plavovlasá žena s měkkýma hnědýma očima. Nicky ji měla vždycky ráda a pokaždé, když Sadie u ní v kanceláři čekala na Geralda, si spolu měly o čem povídat.

„Budu moc ráda, když u nás přespíš,“ řekla jí Sadie nadšeně. „Žijeme tu s mámou dost osaměle a ona má tak ráda lidi.“

„Jak se jí daří?“ zeptal se Gerald taktně.

Sadie s povzdechem zavrtěla hlavou. „Není jí ani líp, ani hůř. Leží na posteli, dívá se do zdi a přeje si, aby už co nejdřív umřela.“ Potlačila slzy, které se jí draly do očí. „Nicky, pomohla bys mi nanosit jídlo na stůl? A ty, Geralde, nezašel bys za mámou a nezeptal se jí, jestli něco nepotřebuje?“

„Samozřejmě,“ souhlasil. Pak si se Sadie vyměnili dlouhý, hořkosladký pohled.

Když vycházel z místnosti, Sadie láskyplně hleděla na jeho vysokou postavu v elegantním hnědém obleku.

„Nevím, co mám dělat,“ povzdechla si s plachým úsměvem. „K smrti ho miluju, ale vůbec nevím jak dál. Mámu mám taky hrozně ráda. Nemůžu ji opustit.“

Nicky si pozorně prohlížela její tvář plnou beznaděje. „Jemu ale také poslední dobou není dvakrát dobře,“ poznamenala.

Sadie vzhlédla. „Panebože!“

„Má žaludeční vřed,“ řekla Nicole. „Je to jenom vřed, ale jeho zdravotnímu stavu rozhodně neprospívá, jak se přepíná.“

„To dělal vždycky. Soutěžil, vždyť to sama víš,“ dodala s milujícím úsměvem. „Má pocit, že se za každou cenu musí vyrovnat Winthropovi.“

„Tak to bude těžký úkol,“ řekla Nicole bez rozmýšlení, zatímco prostírala na stůl.

Sadie, která nalévala do hrnků kouřící se černou kávu, na ni pohlédla. „Má chladné srdce.“

„Ve skutečnosti ne,“ namítla Nicole tiše. „Je jen ublížený, nic víc.“

Starší žena se zamyšleně zarazila. „Jak ses ocitla u nich na ranči?“

„Christopher tady chtěl jeden měsíc odpočívat, ale zároveň si přál i pracovat. A já musím platit leasing za auto a nábytek. Účty, samé účty…“ Ušklíbla se. „Nemohla jsem si dovolit přijít o měsíční výplatu, a tak jsem odjela s ním.

„A Winthrop se z ničeho nic vypařil? Pročpak?“

„To nevím,“ řekla Nicky upřímně. „Na dnešní večer mě pozval do restaurace na večeři a pak ráno zcela nečekaně odjel pryč.“ Pokrčila rameny. „Jemu je těžké porozumět.“

„Takový byl vždycky. Oba bratry znám už dlouhá léta. Chodila jsem s Geraldem do školy.“ Nalila poslední hrnek a pak je všechny rozestavěla na půvabné porcelánové podšálky rozložené na lněném ubruse. „Winthrop byl vždycky samotář, přestože v mladších letech se docela rád otáčel za děvčaty. A lámal jim úspěšně srdce…“

„O tom nepochybuju,“ zamumlala Nicky. Pohlédla na Sadie. „Ty jsi věděla o té blondýně?“

„Tady o ní věděli úplně všichni,“ odpověděla Sadie. „Byla to taková docela překotná romance. A klepy se vesele šířily dál, jak už to v malých společenstvích chodívá. Winthrop se postavil zpátky na nohy a nějak si to v sobě zpracoval, ale řekla bych, že úplně se s tím nikdy nevyrovnal. Byla to prvotřídní potvora. Kdyby nebylo té bouračky, stejně by ho časem odkopla. Vzala si od něj, co mohla, a pak ho nechala krvácet, aniž by se po něm jedinkrát ohlédla. Pak se provdala za naftařského milionáře a teď má prý plnou skříň norkových kožichů.“

„To je smutné,“ politovala ho Nicole upřímně a v zelených očích měla trpkost. „Tolik lidí vstupuje do manželství pro peníze. Nebo se o to snaží.“

„Vsadím se, že něco takového ty nikdy neuděláš,“ pronesla Sadie neočekávaně. „Gerald tě měl vždycky rád. Až jsem na tebe trošku žárlila.“

„Na mě?“ Nicky na ni překvapeně pohlédla. „Díky, ale na to, aby si začal se sekretářkou, je příliš slušný. Udělala bych pro něj cokoli, ale jen v rámci pracovních povinností. Jsem v tomhle směru dost plachá. Většina mužů mi fyzicky nic neříká.“

„A Winthrop?“

Nicole zrudla a něco nesrozumitelného zakoktala, zatímco Sadie propukla v smích.

„Omlouvám se, ale nemusíš se bát. Jakékoliv tvoje tajemství je u mě v bezpečí,“ řekla ještě stále se smíchem. „Ach Nicky, to sis tedy vybrala! Vždyť ten chlap je jako kus ledu!“

„Mohlo být i hůř. Mohla jsem se zamilovat do ženatého s kupou dětí.“

„To je pravda.“ Sadie dokončila poslední úpravy stolu. „Pojď, seznámím tě s mámou a pak ti ukážu, kam si můžeš dát tašku s věcmi na přenocování.“

„Jsi hodná, že mě tu necháš přes noc,“ řekla Nicky s vděčností. „Obě víme, že by k ničemu nedošlo, ale lidi rádi šíří klepy. A já nechci, aby se o mého hodného šéfa někdo otíral.“

„To já taky ne, a jsem ráda, že jsi tak staromódní.“ Sadie přimhouřila oči. „A ty opravdu staromódní v tomhle směru jsi, viď?“ zeptala se s nečekaným porozuměním.

Nicky si odkašlala. „Vždycky jsem si myslela, ehm… zkrátka, manželství je podle mě hezká věc. Bílá prý má znamenat jen to, že je to tvoje první svatba, ale pro mě má ta symbolika mnohem hlubší význam. Měla jsem staromódní prarodiče.“

Už nedodala, že její rodiče byli naopak nadmíru svobodomyslní, díky čemuž získala řadu nevlastních otců a matek, a že její prarodiče šli až k soudu, aby ji zachránili prokletí života jejích rodičů.

„To je milé,“ poznamenala Sadie. „Mámin pokoj je tady.“

Sadiina matka byla drobná jako věchýtek a velmi tichá. V bílé posteli vypadala jako panenka s bílými vlasy, světle modrýma očima a unaveným výrazem. Pohybovat mohla jen jednou polovinou těla postižené měla dokonce i oko a polovinu úst. Muselo jít o těžkou mrtvici.

„Mami, tohle je Nicky,“ představila je Sadie. Gerald zvedl hlavu. Seděl na posteli vedle staré paní a držel ji za ruku. Vstal, aby Nicky uvolnil místo, a předal jí ruku s vrásčitými hubenými prsty.

„Ahoj, mami,“ usmála se Nicky. „Nebo vám mám říkat paní Toddová?“ Zvedla obočí.

„Klidně mi říkej mami, jestli ti to tak bude vyhovovat,“ řekla Sadiina maminka a poprvé se v jejích očích objevil záblesk živého zájmu.

„Tak to já ráda,“ pronesla Nicky vesele. „Moje máma totiž umřela už před dlouhou dobou, takže žádnou nemám. Jestli to Sadie nebude vadit, můžeme se o vás podělit. Což je ovšem velká věc,“ dodala naoko vážně. „Mám totiž hodně napnutý rozpočet, takže když někoho zařadím na seznam příjemců vánočních dárků, je to velká čest. A jako dárky dávám bonbóny ze švýcarské čokolády,“ zašeptala spiklenecky.

Stará paní se, ač to bylo neuvěřitelné, rozesmála. Prsty sevřela Nicky ruku. „Opravdu?“ ujistila se ve stejném tónu.

„Máte ráda čokoládové bonbóny?“

Paní Toddová se, přestože to pro ni bylo obtížné, usmála. „Zbožňuju je!“

„Tak to mátě štěstí, že jste mě právě adoptovala,“ pronesla Nicky naoko vážně. Zadívala se do starých unavených očí. „Vsadím se, že v Sadiiných letech jste byla stejně krásná,“ podotkla zamyšleně.

„Ano, to jsem byla,“ řekla stará žena procítěně. „Sadie… ukaž jí fotku.“

„Tohle je máma, když jí bylo tolik co mně.“ Sadie podala Nicky malý zarámovaný ateliérový portrét. Žena na fotografii stála vedle vysokého tmavovlasého muže a rysy měla shodné s dcerou.

„Páni, vy jste byla kus!“ povzdechla si obdivné Nicky. „A pořád ještě jste,“ dodala a pohlédla na usmívající se ležící ženu. „Copak vám máme přinést k jídlu? Viděla jsem tam dole rostbíf se šťouchanými brambory a salát…“

„Šťouchané brambory se šťávou z masa,“ odpověděla žena dychtivě. „Je tam taky pudink?“

„Ano,“ řekla rychle Sadie, přestože tam žádný pudink nebyl a věděla, že ho bude muset rychle uvařit.

„Pudink bych si dala taky,“ zazněla potěšená odpověď. „Tak, a teď už se běžte najíst,“ vyzvala je matka. „A pak, až budete s Geraldem sklízet ze stolu, za mnou Nicole může zase zajít.“

„Nicky tu zůstává přes noc. Winthrop odjel,“ vysvětlila jí Sadie.

„Pokud to tedy nevadí,“ dodala Nicky.

„Samozřejmě, že to nevadí,“ řekla stará žena rázně. „Tak už se běžte najíst, děti. Jestli tě mám adoptovat, tak ale musíš přibrat. Nechci žádné pohublé děti.“

Nicky se rozesmála, a když vstávala z postele, v drobné tváři se jí blýskaly zelené oči. „Budu si dávat dvojité porce. A sama vám přinesu pudink.“

Když se vrátili do jídelny, Sadie jen zavrtěla hlavou. „Ještě nikdy jsem ji neviděla takhle plnou života,“ zašeptala s úsměvem. „Pořád jen leží a nenávidí svou bezmoc. Dneska večer jsem poprvé měla pocit, že je živá. Nicky, cos to s ní provedla?“

„Trošku jsem ji odlepila vařečkou ode dna,“ zamrkala Nicky vesele. „V tom je celý trik. Lidi občas potřebují, aby jim někdo pomohl dostat se ze dna, zvlášť když v životě zahořknou.“

„Mělas vidět, co provedla s Winthropem,“ zabručel Gerald. „Utekl kvůli ní z domova.“

„To ale nebyla moje vina,“ bránila se Nicky.

„Ze ne?“ dobíral si ji Gerlad.

„Ne, nebyla. Vždyť já jsem jen…“ Zaváhala a při pomyšlení na to, jak se s Winthropem hladově líbali v lese, zrudla jako vlčí mák.

Gerald nadzvedl obočí a vyměnil si významný pohled se Sadie.

„Máme už všechno na stole?“ zeptala se Nicky rychle, aby zamluvila svůj ruměnec.

Téma hovoru bylo bezpečně změněno. Všichni tři usedli a pustili se do jídla. Když se Nicole dívala na Geralda se Sadie, nebylo těžké poznat, že k sobě něco cítí. Usedalo nad tím srdce, protože bylo jasné, že v téhle situaci je žádná společná budoucnost nečeká. Kdyby dali paní Toddovou do domova s pečovatelskou službou, odsoudili by ji k smrti. A Nicole měla pocit, že stará paní chová k dceři majetnické city, i když si to možná ani neuvědomuje. Sadie byla plachá a stejně tak i Gerald. Všichni tři se stali hráči ve velmi komplikované partii.

Sadie uvařila vanilkový pudink, a když ho nalila do misky, Nicole ji postavila na tác a vydala se do pokoje paní Toddové.

„Už dlouho mi nic tolik nechutnalo,“ pochvalovala si stará paní, když dojedla. „Je to tak těžké, když člověk musí žít napůl ochrnutý. Vždycky jsem dělala spoustu věcí, pořád jsem byla v jednom kole. A teď…“

„Nemáte žádné vyhlídky na zlepšení?“ zeptala se Nicole tiše.

„Nevím. Doktoři říkali, že je to možné. Jenže to už bylo před rokem a já myslím, že teď už nade mnou zlomili hůl.“

Nicole odložila tác stranou.

„Tam za oknem je moc hezké krmítko pro ptáky,“ poznamenala, zatímco si prohlížela objekt z chrómu a skla.

„Ptáky miluju,“ vysvětlovala stará paní. „Můžu je pozorovat.“

Nicky zamyšleně našpulila ústa.

„Máte dalekohled?“

Oči staré ženy se rozzářily. „Ne.“ „Nějaký vám opatřím. A co třeba knihu o ptácích, abyste poznala, ke kterému patří druhu?“

Teď už paní Toddové pohled doslova hořel vzrušením. „To by bylo báječné!“

„Dohodnuto. Dejte mi pár dní. A co kdybych vám pustila detektivku? V televizi teď mají dávat něco o tajuplné vraždě, podle Agáty Christie, a já slibuju, že vám vraha předem neprozradím.“

Paní Toddová se rozesmála. „Měla bys jít za mladými, Nicole.“

„Inu, tihle dva mladí lidé mě myslím zrovna teď nepotřebují,“ zašeptala Nicky spiklenecky. „Tedy alespoň doufám. Gerald je velmi plachý a myslím si, že vaše dcera také.“

„To je, chuděrka. Je moc hodná a hezky se o mě stará. Spousta dětí by se k rodičům v takové situaci obrátila zády, nebo by mě strčili do léčebny dlouhodobě nemocných,“ řekla paní Toddová ustaraně. „Ona se o něčem takovém ani nezmínila, ale vím, že si tu připadá osamělá.“

Nicole pohladila starou, vrásčitou ruku. „Má vás moc ráda.“

Stará žena k ní vzhlédla. „A co ten mladík… ten je váš?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, ale myslím si, že by mohl být vaší dcery. Měla byste něco proti tomu?“

Paní Toddová se na okamžik zamyslela. „To jistě ne. Je to hodný chlapec. Winthropovi se sice nevyrovná, ale Christopherové byli vždycky hodní a slušní lidé. Znala jsem jejich matku. Bylo to děvče jako obrázek a tak hodná, že bys druhou takovou nenašla.“

„Slyšela jsem, že jejich otec byl dost divoký,“ řekla Nicol s nenápadnou snahou dozvědět se pár informací.

„To rozhodně. Byl plný energie, trochu jako neřízená střela. Všechny ženy v okolí včetně mě příšerně žárlily, když si odjel do New Yorku pro Margaret.

Nechtěla sem přijet, strašně se prý pohádali. Ale on ji nakonec přinutil a pak ji držel zavřenou u sebe na ranči jako nějakou vězenkyni, dokud nesouhlasila, že si ho vezme. Jenom mezi námi dvěma, myslím si, že toho využil po svém, ale ona ho milovala jako tygřice. Byli spolu moc šťastní.“

„Vypadal jako Winthrop?“ zeptala se Nicole tiše.

Ve starých, unavených očích se náhle objevil mladistvý lesk. „Ano.“

„Byl velký?“

„Srdcem i tělem. A jak se má vlastně Winthrop? Už se vzpamatoval z té hrozné ženské?“

„Tak dobře ho neznám.“

„To jistě ne, ale sotva se o něm zmíním, rozzáříš se jako vánoční stromeček. Zapni televizi, děvče, ať si ušetříš další červenání. Možná bys mohla zajít dát dobrou noc těm hrdličkám. Budeme doufat, že z toho něco hezkého vzejde.“

Nicole se s potěšením usmála a šla splnit její přání. Po špičkách došla chodbou k obývacímu pokoji. Všude bylo ticho, a když opatrně pootevřela dveře, pochopila proč. Gerald, ten nesmělý a plachý Gerald, objímal Sadie a to, jak se líbali, hovořilo za vše. Nicole potichoučku dveře zavřela a po špičkách se vrátila do pokoje paní Toddové.

„Popřálas jim dobrou noc?“ zeptala se stará žena zvědavě.

Nicky s kamennou tváří odpověděla že ne. „Právě teď jsou zabráni do velice živého rozhovoru a myslím si, že to nějakou chvíli potrvá, než o nich zase uslyšíme.“

Paní Toddová se opřela zády o polštáře. „Myslím, že by Sadie prospělo, kdyby tu měla častěji společnost,“ poznamenala zamyšleně.

Nicole se jen usmála a usadila se před televizi.

Už bylo pozdní dopoledne, když Nicole zaslechla zvuk motoru na příjezdové cestě. To bude Gerald, pomyslela si a usmála se na Sadie.

„Moc jsem si to u vás užila,“ řekla své přítelkyni. „Díky za pohostinnost.“

„Jsem ráda, žes tu přespala,“ přiznala Sadie. „Máma nebyla takhle veselá od doby, kdy ji postihla ta mrtvice. Byla jsi přesně to, co potřebovala. Vytáhlas ji z apatie. A když teď vím, že neházíš očima po mém Geraldovi, můžeš mě počítat mezi své nejlepší kamarádky.“

Nicole vyletělo obočí údivem. „Ty sis něco takového myslela?“

„Samozřejmě, že jsem si to myslela.“ Sadie pobaveně pokývala hlavou. „Stejně jako všichni ostatní. Gerald nepatří k mužům, kteří si pro nic za nic přivedou do rodného domu ženu, dokonce ani sekretářku, pokud pro ně něco mimořádného neznamená. Alespoň takhle jsme si to my všichni dali dohromady.“

Nicole se po tomto prohlášení zamyslela nad Winthropovým podivným chováním. Nemohlo ho napadnout něco podobného? Promítala si v duchu svůj přátelský vztah se šéfem a začínala chápat, jak ho asi viděl zvenčí někdo, kdo o tom nic nevěděl.

„Gerald je moc milý člověk,“ začala Nicole tiše, „ale…“

„Tohle ‚ale‘ ti zachránilo život,“ zašeptala Sadie spiklenecky. Vzhlédla, protože v tu chvíli se ozvalo zaťukání na dveře, a vykročila otevřít s rozzářeným úsměvem. Za dveřmi ale nestál Gerald. Byl to Winthrop.

PÁTÁ KAPITOLA

Sadiin úsměv vzal za své,přestože se poctivě snažila skrýt své zklamání. „Á… ahoj,“ vymáčkla ze sebe. Výraz Winthropovy tváře opravdu nemohl zavdat podnět k radostnějšímu přivítání. Vypadal, že má velmi špatnou náladu, a tvářil se nepřístupně. Nicole při pohledu na něj napadlo, že se mu opět úspěšně podařilo vztyčit kolem sebe neproniknutelný obranný val, což patrně učinil s velkým zápalem. Ledový muž opět dokonale zamrzl.

„Kde je Gerald?“ zeptala se Nicole váhavě. Její otázka situaci ještě zhoršila.

Slehl po ní pohledem. „Je doma na telefonu a snaží se zvládnout nějakou katastrofu v kanceláři, kterou právě úspěšně spáchal jeden z jeho viceprezidentů. Pije podmáslí po půllitrech, antacidové tablety do sebe hází po hrstech a je mu hůř a hůř.“

„Winthrope, měls ten telefon vytáhnout ze zásuvky,“ povzdechla si Sadie.

Usmál se na ni. „Jak se má máma?“

„Je jí líp, díky za optání, a můžeme za to poděkovat Nicky. Povedlo se jí vlít mámě zase trochu života do žil,“ řekla radostně Sadie.

Winthrop se tázavě zadíval na Nicole. „Na vlévání života do žil je dobrá,“ pronesl, ale v žádném případě to neznělo jako poklona. Připravoval si terén pro pořádnou hádku.

Nicole mu pohled statečně vrátila. Měl na sobě džíny, košili z hrubě tkané látky a přes ní bundu z ovčí kožešiny. Široká krempa kovbojského klobouku mu stínila zachmuřenou tvář. Vypadal jako drsný zapadák. A nesmírně sexy. Nicole napadlo, pročpak si asi zapíná košili vždycky až ke krku, a přistihla se, jak ráda by věděla, co má pod ní. U krku mu vykukovalo pár uhlově černých chloupků a ona si v tom okamžiku vzpomněla na pružnou měkkost jeho porostu na hrudi, kterou ucítila pod dlaněmi ten večer, kdy ji zachytil při pádu na schodech verandy…

Winthrop říkal Sadie něco o večírku.

Nicole se prudce vrátila do přítomnosti.

„Večírek?“

„Gerald si myslí, že už se tady musíš nudit, když tu není žádná pořádná zábava a ty jsi tu zahrabaná jen s námi mezi lesy a horami,“ odpověděl Winthrop. „Chce uspořádat večírek.

Bude na něm hrát místní kapela a sejdou se všichni sousedi. Ty jsi taky zvána, Sadie. Zavezu sem Mary, aby dělala tvojí mámě společnost.“

„Už dlouho jsem na žádném večírku nebyla,“ podotkla Sadie zamyšleně.

„Já taky ne, takže si ho asi budeme muset co nejvíc užít,“ dodal Winthrop s rezignací v hlase. „Bude to v pátek asi od šesti. Zavezu sem Mary a vyzvednu tě.“

„Nemohl by Gerald?“ navrhla Nicole.

Winthrop na ni vyvalil oči. „Cože?“

„Bude muset vítat hosty a to ty taky,“ připomněla jí Sadie.

Nicky si povzdechla. „Jistě. Máš pravdu.“ Zvedla cestovní tašku, kterou jí Winthrop okamžitě odebral, a následovala ho k dodávce. Smutně zamávala Sadii.

Usedl za volant, počkal, než Nicky nastoupí, a pak pokývl na rozloučenou Sadii. Uvedl vůz do pohybu řadou zručných, častým opakováním vycizelovaných pohybů. Nepromluvil, dokud nevjeli na klikatící se cestu k ranči.

„Nečekal jsem, že tě tam najdu,“ řekl stroze a za jízdy si zapálil cigaretu. Vítr byl divoký a auto se prudce natřásalo. Obzor pomalu tmavl a nad vrcholky hor se kupily těžké modravé mraky.

„Nevypadalo by to dobře, kdybychom na noc zůstali s Geraldem sami dva pod jednou střechou,“ prolomila konečně trošku nervózně ticho.

Prudce na ni pohlédl. „Můj bože, a jak to asi vypadá, když jsme pod tou střechou my tři?“ pronesl sarkasticky.

Na to nepomyslela. Zrudla a zadívala se pro jistotu z okna. „Co tvoje cesta?“

„Dobrá.“

„Kdy ses vrátil?“

„Asi před hodinou.“

Sklouzla pohledem na své ruce v klíně. Když vešel do Sadiina obývacího pokoje, cítila, jak jí srdce poskočilo, teď jí ale bylo hrozně. Odjel z města jen proto, že ji nechtěl vzít na večeři, a teď se mezi ním a jí rozvírala hluboká propast. Cítila se opuštěná.

„Netvař se tak,“ vytrhl ji ze zamyšlení.

„Jak?“ zamumlala.

„Tak ztraceně. Ublíženě.“

Prohlížela si dál své ruce a točila prstýnkem s malým smaragdem, který nosila na pravém prsteníčku. „Chceš vyvolat hádku od chvíle, kdy jsi vstoupil k Toddovým do domu.“

„A ty nevíš proč?“ popíchl jí a sjel ji ledovým pohledem. „Nebo ti ještě nedošlo, že tě chci?“

Došlo, ale jen mlhavě. Věděla, že se při jeho slovech do krve začervenala. Nedokázala se na něj ani podívat. Cítila v sobě něhu, jakou ještě nikdy nezažila, a on ji snížil na něco tak fádního a tělesného, až ji to pobouřilo.

„Tak to jsi řekl rozhodně na rovinu,“ poznamenala tiše, i když ji stálo velké úsilí zareagovat klidně. Měla obrovskou chuť prudce do něj vrazit a vystrčit ho z auta, aby se skutálel z příkrého svahu.

Ne, nepovolím, umínil si, a je mi jedno, jak zničeně vypadá. Zaťal zuby, zatímco vytáčel vůz v prudké zatáčce, až od kol odletovala hlína a štěrk.

„Dostala ses mi pod kůži,“ řekl náhle. „A mně se to vůbec nelíbí.“

Hruď se jí sevřela. Dívala se z okénka na vysoké stromy rostoucí proti šedému obzoru. „Ty na mě působíš úplně stejně,“ odpověděla mu příkře. „A mně se to taky nelíbí.“

„Takže bychom se měli jeden druhému vyhýbat,“ navrhl. „Stejně už se tu dlouho nezdržíte.“

„To bude moudré.“

Potáhl z cigarety a pohlédl na ni ve stejném okamžiku, kdy k němu zvedla oči. Auto skoro sjelo z cesty. Podařilo se mu zabrzdit. Vůz zastavil, ale on z ní nespouštěl oči. Jsou zelenější než jarní listí na stromech, pomyslel si. Ucítil bodnutí touhy. Byla mladá, hebká a sladká a jemu se z ní točila hlava tak, jak se mu to stávalo v mladších letech. Cítil v sobě zranitelnost i mužnost zároveň.

Pootevřel ústa, ale ona pohledem neuhnula. Měl pocit, jako by v rukou svíral obnažený drát pod proudem. Přerývavě vydechla, protože v žilách se jí právě rozhořel oheň.

„Jestli se tě teď dotknu, už nebudeme moci couvnout,“ řekl pomalu hlubokým hlasem. Široká hruď se mu těžce zdvíhala, oči měl přimhouřené a temné. „Vyvádíš mě z rovnováhy.“

„Sám jsi říkal,“ zašeptala ve snaze o rozumná slova, „že už jsi dlouho nepřišel do styku s žádnou ženou.“

„A ty si myslíš, že takhle na tebe reaguju jen proto, že jsi první žena, v jejíž blízkosti jsem se po dlouhé době ocitl?“ zeptal se posměšně. Natáhl ruku a propletl své prsty s jejími. Jeho jemný stisk byl stejně omamný jako polibek. Srdce se jí bláznivě rozbušilo a Nicole se ze všech sil snažila, aby si nevšiml, že se jí zrychlil dech.

„Tohle,“ zašeptal, „nemá nic společného s blízkostí, věkem nebo zdravým rozumem.

Dotknu se tě, a zabolí mě touhou. A soudě podle tvého zrychleného dechu, jsi na tom, mé milé děvčátko z Kentucky, úplně stejně.“

Kousla se do rtu. Tvrdě. Ale chvění neustávalo. Vymanila ruku z jeho sevření a on ji lhostejně pustil. Znovu potáhl z cigarety.

„Nedělej si starosti,“ pronesl jízlivě, „tvému šéfovi neřeknu ani slovo. Mám svého bratra rád. Jeho štěstí je mi přednější.“

Nakrčila čelo. „Tomu nerozumím.“

„Že ne?“ Obrátil se zpátky k volantu a bez dalšího slova rozjel vůz.

Seděla vedle něj a v kabině se rozhostilo nepříjemné ticho. Chtěla mu říct, že to celé špatně pochopil, že ona s Geraldem jsou jen šéf a sekretářka, nic víc. Vypadal však naprosto nepřístupně. Její city k němu byly čerstvé a trochu z nich měla strach. Nechtěla je rozebírat.

Když přijeli k domu, vynesl jí tašku na verandu. Kulhal víc než obvykle a Nicole napadlo, jestli je to kvůli špatné náladě, nebo bolesti, kterou u něj vyvolala chůze při jeho cestě.

„Nechápu, proč jsi na mě tak rozzlobený,“ řekla polohlasem, když se k němu připojila na verandě. „Já jsem neudělala nic…“

„Kvůli tomuhle,“ pronesl tiše. Shlédl na ní ze své úctyhodné výše a vědom si toho, že Mary stojí ve dveřích, udělal něco s rukama, nějaké znamení v indiánské znakové řeči – první pohyb vypadal jako napití se z hrnku a pak zvláštní gesto s lokty a zaťatými pěstmi. „Schválně, jestli ti to Mary přeloží,“ dodal zlomyslně a otočil se. „Pak ti bude všechno jasné.“

Teskně za ním hleděla, laskala očima linie jeho pružného vysokého svalnatého těla a kochala se dokonalou kondici, která z něj navzdory kulhání vyzařovala. Byl to ten nejpřitažlivější muž, jakého kdy poznala. Kdyby se ohlédl zpátky a spatřil ji, jak tam stojí a sleduje ho, možná by mu zmizel výraz špatné nálady z tváře. Jenže on odcházel bez ohlédnutí a spolu s ním zmizela i Mary, a tak Nicole vstoupila se svou taškou do domu sama.

„Tady jste,“ zasténal Gerald, sotva se objevila ve dveřích Winthropovy pracovny. Třel si žaludek a vůbec nevypadal dobře. „Ten vřed mi dává zabrat. Řekla byste Mary, aby mi poslala hrnek podmáslí? Pak musíme vyřídit pár věcí a pokusit se urovnat ten zmatek s daněmi. Honem do práce, Nicky!“

„Ano, pane!“

Zašla do kuchyně pro podmáslí. Zaujalo ji, jak tajuplně se Mary tváří.

„Na něco bych se vás chtěla zeptat.“ Nicole se váhavě odmlčela. „Ta gesta, co Winthrop udělal tam venku na verandě viděla jste je, přece. Co znamenají?“

Mary se ušklíbla a ukázala při tom své dokonalé bílé zuby. „Byly to moc zajímavé věci.“

„A co jimi tedy řekl?“

Mary si založila ruce pod mohutným poprsím. „Hodně.“

„A to?“

„Do angličtiny se to těžko překládá,“ pokračovala Mary. „Mnoho indiánských znaků nemá v angličtině svůj ekvivalent.“

„Ale musíte přece mít představu, co tím říkal,“ trvala na svém Nicky.

„To ano, ale musím si dobře promyslet, jak to co nejpřesněji vyjádřit.“ Mary se vrátila k přípravě jablkového koláče. „Někdy brzy vám to přeložím.“ Pak se znovu přes rameno ušklíbla a uchichtla se.

Nicole, o nic moudřejší než předtím, odnesla podmáslí Geraldovi.

Vyřešit zmatek, o němž Gerald mluvil, jim zabralo hodně času, zvlášť když mohli jednat pouze přes telefon. Jakmile byli konečně hotovi, cítila se Nicole tak unavená, že si dala jen lehkou večeři a šla si lehnout. Winthrop byl jako obvykle někde venku po své práci, takže si nemusela lámat hlavu, jak s ním udržovat příměří.

Během příštích několika dnů, kdy s Geraldem plánovali večírek na její počest, ji zneklidňovalo Winthropovo chladné chování a neutuchající bolesti žaludku jejího šéfa. Gerald se Sadií za sebou měli tak úspěšný start, jenže on teď chodil po domě ustaraný a tvářil se jako morous.

Nicole vymyslela bufetové občerstvení z malých předkrmů a pochoutek, které se daly vzít do ruky, a zařídila, aby jim přijela zahrát místní kapela. Gerald pozval všechny sousedy z okolí.

„Bude to zábava,“ pochvaloval si, když dokončovali přípravy. „V tomhle domě nehrála muzika od doby, kdy Winthrop oznámil své zasnoubení.“ Na okamžik se mu na tváři objevil melancholický výraz a zdálo se, že duchem bloudí v minulosti. „Tenkrát večer se tu hrálo, sešli se sousedi a tančili jsme až do půlnoci.

Paní Toddová byla tehdy zdravá jako řípa a roztáčela to v kole snad ze všech nejvíc.“ Pohlédl na Nicole ze svého pohodlného křesla. „Od té doby Winthrop žádnou muziku v domě nepovolil a já se mu ani nedivím. A večírkům se vyhýbá jako čert kříži. Říká, že kvůli té noze nemůže tancovat, ale myslím si, že mu v tom spíš brání vzpomínky než fyzická bolest.“

„Asi ji doopravdy miloval,“ povzdechla si, když si vzpomněla, jak málo jí Winthrop řekl o citech, které k té ženě choval.

„Už jsou to tři roky. Měl by se pomalu vzpamatovat. Aspoň duševně.“

Nechtělo se jí myslet na Winthropovo zlomené srdce ani na jeho příčinu. Její vlastní city byly dosud velmi bouřlivé a jasně se mezi nimi rýsovala žárlivost.

„Přijde vůbec na náš večírek?“ zeptala se.

„Bude muset,“ pousmál se Gerald. „Nebo si o tom začnou sousedi vykládat. Pomluvy on nesnáší ještě víc než muziku. Tedy alespoň od té nehody. Před tím mu na nich nesešlo.“

„Sadie už se nějakou dobu neozvala,“ řekla úmyslně neosobním konverzačním tónem.

Ta poznámka ho trochu vyvedla z míry. „Její matce teď není dobře.“

Zadívala se do jeho vyčerpané tváře.

„Opravdu?“

Neklidně poposedl a zkřížil nohy. „Nechce Sadii ztratit,“ vysvětlil jí odměřeně. „Bojí se, že zůstane sama, vydaná na milost a nemilost nějakým cizím lidem v domově s pečovatelskou službou. Já jí to nemůžu mít za zlé, Nicole. Jenže Sadie je tak mladá a je tu vlastně pohřbená zaživa.“

„Neudělalo by se paní Toddové lépe, kdyby ji víc zajímal život? Kdyby se jí víc chtělo žít?“

„Možná,“ souhlasil. „Ale je hrozně těžké v ní ten zájem udržovat. Vy jste s ní začala dobře. Bohužel je takhle nadšená ze života jen tehdy, když jsou kolem ní lidé. Jakmile odejdou, vrátí se jí černá nálada.“

„Ona nemá kromě Sadie žádné jiné příbuzné?“

„Má sestru na Floridě,“ zabručel. „Je o deset let mladší než paní Toddová a života je v ní za dva. Byla by moc ráda, kdyby ji paní Toddová přijela navštívit, ale ta se odtud bojí odjet. Má utkvělou představu, že kdyby to udělala, umře. A tak,“ povzdechl si, „je tu Sadie jako v pasti. Víte přece, jak moc matku miluje.“

„A vy milujete Sadii,“ dodala Nicky tiše.

Chtěl to popřít, ale když uviděl soucit v Nickyiných očích, vzdal to. „Ano.“

„Dejte tomu čas,“ navrhla mu. „My přece také nemusíme nijak spěchat do Chicaga,“ dodala s pokusem o úsměv.

„I když to znamená přihlížet, jak vám Winthrop čuchá nervy?“ dobíral si ji. „Protože v tom je přeborník, nemám pravdu?“

„Znervózňuju ho,“ přiznala a vzhlédla k Geraldovi. „A on znervózňuje mě.“

„Výborně. Vy oba jste potřebovali, aby vámi někdo trošku zatřásl,“ poznamenal vesele. Pak ale s bolestnou grimasou vstal. „Potřebuju ještě trochu podmáslí.“

„A vaše prášky,“ doplnila ho.

„A moje prášky. Ale vy sama jste dobrý lék, Nicky.“

Usmála se. „Děkuju. A taky moc děkuju za ten večírek. To od vás bylo milé.“

„Doufám, že se na něm pobavíte.“

„Ach, o tom nepochybuju,“ ujistila ho. Už teď se jí honily hlavou představy, jak pomalu sestupuje po schodech v bílých šatech s bohatou, vlnící se sukní, elegantně za sebou táhne černou norkovou štolu a celá jiskří diamanty, takže Winthrop nebude moci jinak, než padnout jí k nohám. Samozřejmě že žádné bílé šaty, norka ani diamanty neměla. Takže to budou zase ty šedivé úpletové šaty a on bude kvůli večírku tak nabručený, že si jí nevšimne, ani kdyby sestupovala po těch schodech nahá. Povzdechla si a obrátila se zpátky k psacímu stroji.

Před večírkem se Nicole oblékla do nenáviděných šedivých šatů a na tvář nanesla minimum makeupu. Výtečná country kapela už hrála naplno, když vyšla s Geraldem ke dveřím přivítat další návštěvníky.

Byla to Sadie. Za ní stál Winthrop a prohlížel si Nicole s Geraldem uhlově černýma očima. Na sobě měl bílou košili, černé splývavé kalhoty, koženou bundu a na úhledně učesaných vlasech mu seděl krémový stetson. Poslední dny s Nicky sotva promluvil. Pronesl jen ledovou poznámku, že večírek je to poslední, co potřeboval, když mu má zítra přijet skupina lovců z východu států. Gerald ho však ukonejšil a Winthrop se uklidnil.

Ovšem pouze dočasně. Jeho oči signalizovaly, že si to Nicky ještě pěkně vypije.

„Dobrý večer, Winthrope,“ pozdravila velmi tlumeným hlasem, zatímco Gerald odváděl Sadii k míse s punčem, protože byla poslední příchozí, a nebylo tedy třeba čekat na nikoho dalšího.

„Dobrý večer, slečno Whiteová,“ odpověděl. Očima klouzal pomalu a velmi důkladně po jejím těle, jako by to byly zkoumající ruce. „Vzala sis sebou jen jedny šaty?“

„Nenapadlo mě, že bych tu potřebovala více než jedny,“ vysvětlila mu klidně. Zelenýma očima sjela po jeho mužné tváři a cítila, že už jen pouhý pohled na něj jí přináší rozkoš. „Nejsou moc nudné?“

„Sama víš, že ti sluší všechno, co si vezmeš na sebe,“ řekl zdvořile. Sňal z hlavy stetson, odložil ho na poličku na klobouky a pak si pověsil na věšák bundu.

Když tak sledovala, jak se mu při pohybu napínají svaly pod bělostnou košilí, na níž spočívala modrá vzorovaná vázanka, zatoužila být zase v jeho náruči a cítit jeho pevné paže kolem svého těla. Ta touha už hraničila téměř s posedlostí. Když kapela spustila pomalou skladbu, udělala k němu krok.

„Chci tančit,“ zašeptala, vědoma si toho, že je ostatní hosté sledují. Nikdo zatím na parket nevkročil; zdálo se, že všichni čekají na prvního odvážlivce, který tanec zahájí.

Shlédl na ni. „Ale já už netančím,“ pronesl chladně. „Nemůžu. V otočkách a rychlém tempu by mě ta noha neudržela.“

„Ale kdybys tančil pomalu…“ namítla. Postoupila k němu ještě blíž. Do nozder mu vstoupila vůně jejího parfému, teplá a svůdná. „Obejmi mě, Winthrope,“ vybídla ho tiše, zatímco váhavě pokládala dlaně na pevné svaly jeho hrudi.

Trochu se zachvěl a pootevřel dosud pevně stisknutá ústa.

„Ani náhodou,“ odsekl.

Položila mu hlavu na rameno. „Vždyť to taky chceš,“ zašeptala, „stejně jako já. Všichni se na nás dívají.“

Její přímost ji samotnou začala přivádět do rozpaků, ale touha ocitnout se zase v jeho objetí byla tak silná, že musela sama sebe přemáhat, aby se k němu nepřitiskla celým tělem.„Ne!“ vyrazil ze sebe tiše, ale nesmlouvavě.

Už se začal otáčet, ale zastoupila mu cestu. Hovor v místnosti ustal jako když utne a Nicole zadržela dech, zatímco se Winthrop rozhodoval.

Vrhl pohled na místo vyhrazené k tanci, zamumlal polohlasem nějakou kletbu a sevřel ji v tanečním držení. Opatrně s ní vykročil v pomalém rytmu hudby.

Gerald se Sadií s tichým úsměvem sledovali váhavé a nejisté pohyby vysokého muže, zaskočeni, že se Nicole podařil tento malý zázrak. Winthrop se poddal, alespoň na tento okamžik. Tvářil se sice nadále výhrůžné, ale držel ji v náruči s něhou, která byla navzdory jeho nepřístupné povaze skoro hmatatelná.

Nicky si vychutnávala své malé vítězství. Okouzleně zavřela oči. Tančit s ním bylo přesně tak nádherné, jak si to představovala. Možná ji za to bude později nenávidět, ale teď se zdálo, že to stojí za jakoukoli bolest, kterou jí možná způsobí. Byl vysoký, silný a voněl kořením a mýdlem. Jeho štíhlá, silná ruka v ní vyvolávala pocit bezpečí. Povzdechla si blahem.

Cítil, jak se mu zcela poddala, a byl vzteky bez sebe za divadlo, které udělala, kdy jeho postižení přitáhlo oči všech přítomných. K čertu s ní, co se mu to vlastně snaží provést?

Celé ho to značně pobouřilo, ale nakonec se přece jen oddal rytmu hudby, přitáhl si ji k sobě těsněji a pozvolna začínal v tanečních krocích, které byly zpočátku rozpačité, získávat větší jistotu.

Lnula k němu jako popínavá květina a pak, opatrně, aby ho nevyvedla z rovnováhy, se na něj široce usmála.

„No vida,“ hlesla šťastně. „Já věděla, že to dokážeš.“

„Nejradši bych ti zakroutil krkem,“ procedil mezi zuby, ale přinutil se přitom k úsměvu, protože další páry, povzbuzené jejich příkladem, začínaly kroužit kolem nich.

„Je to tvůj dům,“ připomněla mu. „A od hostitele se očekává, že tanec zahájí. Tak to říkají pravidla společenského chování.“

„Já s tou nohou ale tancovat nemůžu!“ sykl na ni.

„Vždyť to právě děláš.“ Maličko se od něj odtáhla a pohlédla mu do tmavých, blýskajících se očí. „Když víš tak jistě, že to nedokážeš, tak proč třeba neupadneš na podlahu?“

„Milá dámo,“ pronesl hlasem ostrým jako nůž. „Když jste ve společnosti, to jste statečná, jen co je pravda.“

„Kdybychom byli sami, co bys mi udělal?“ zeptala se s upřímnou zvědavostí. Zelené oči, které měla doširoka rozevřené, se jí leskly vzrušením.

Když do nich pohlédl, maličko polevil ze své nabroušenosti. Byla proti němu sice drobná, ale srdce měla na správném místě. Nedovolila mu, aby sám sebe litoval, ani aby vklouzl do pochmurných úvah, že život pro něj skončil, protože má poraněnou nohu. Až dosud si vlastně nikdy neuvědomil, jak moc tu nohu využíval jako výmluvu, aby se mohl držet od ostatních lidí dál. Stala se pro něj záminkou k samotářství a odtažitosti.

Prsty pohladil její dlaň a pak s ní s nečekanou lehkostí provedl otočku. Usmál se a ledový hněv v jeho očích roztál do neochotně přiznaného potěšení.

„Tys před tou nehodou rád tancoval, viď?“ zeptala se s úsměvem. „Tanec jsi miloval. I s poraněnou nohou jsi výborný tanečník. Na tak vysokého muže se pohybuješ s neobyčejnou lehkostí.“

„A co bys byla dělala, moje milá, kdybych se byl odporoučel hned na začátku na podlahu?“ zeptal se jí.

„Samozřejmě bych se složila taky,“ odpověděla mu věcně, „tak, aby si všichni mysleli, že jsi zakopl o moji nohu.“

Cítil, jak mu buší srdce. Probouzelo se v něm něco, co nepocítil už dlouhá léta. Bylo to mladé, vyzývavé a báječně lehkomyslné. Přitáhl si ji zpátky k sobě a stál s ní dlouhou chvíli v objetí, kdy přemáhal touhu ji přede všemi políbit. Líbilo se mu, jak se k němu tiskne, i neznatelné chvění její nohy na jeho. Patřila mu od první chvíle, kdy se jí dotkl, a to se mu moc zamlouvalo.

Při vzpomínce na hebkost jejích úst a na rozkoš, jakou cítil, když ji líbal, přimhouřil oči. Řekla mu, že už byla jednou zasnoubená. Najednou ucítil palčivé bodnutí zcela neodůvodnitelné žárlivosti. Co to bylo za muže? Proč ji nechal být? Existuje snad v její minulosti nějaké tajemství, o které se s ním bojí podělit?

„Copak, hrajeme si tu na sochy?“ zeptala se bez dechu.

Sevřel spodní ret mezi zuby. „Pokouším se rozhodnout, jestli tě mám políbit nebo ne.“

„Proboha, tady přede všemi rozhodně ne!“ vybuchla.

„Přede všemi nebo před Geraldem?“ zeptal se tiše.

Překvapeně na něj pohlédla. „Když o tom tak přemýšlím, nevím, jak by na to reagoval,“ přiznala. Gerald sice o jejím zájmu o Winthropa nic neříkal a určitě by ji proto z práce nepropustil, ale když se to vezme kolem a kolem, úplně jistá si nebyla…

Winthrop si povzdechl a přitáhl si ji k sobě. „To nic, narcisko. Tancuj.“

„Jak jsi mi to řekl?“

Usmál se s bradou u jejího spánku. „Nic v sobě nemá tolik naděje jako narcis. Vyrazí ještě dřív, než sleze poslední sníh, a mezi vší tou ledově bílou je krásně žlutý a optimistický. Hned tak něco ho nezničí. Narcisy jsou nádherné.“

Do očí jí vhrkly slzy. Může jí říkat narcisko, kdy se mu zlíbí. Přitiskla se k němu. „To je moc hezká poklona,“ zašeptala.

„Myslel jsem to vážně.“

„Já vím. Ty nejsi typem muže, který by si liboval v laciném lichocení.“

„Máte dobrý postřeh, slečno Whiteová.“

„To si pište, pane Christophere.“

Poté zmlkl a zvolna s ní kroužil po parketu, zatímco mu v hlavě vířily nesmírně příjemné pocity. V noze mu začínalo z té nezvyklé námahy tepat, ale byl by raději padl na podlahu, než aby se teď tance vzdal. Nechtěl ji totiž pustit z náruče. Naopak, toužil ji k sobě tisknout, sklonit hlavu a ucítit na svých ústech její hebké rty.

Jenže příliš brzy hudba přestala hrát a vedle nich se objevil Gerald.

„Smím prosit?“ ušklíbl se vesele. „Omlouvám se, velký bratře.“

Winthrop se na bratra dlouze a pátravě zadíval.

Na okamžik uvažoval o tom, že odmítne. Pak se mu ale vrátil zdravý rozum. Proboha, vždyť to je jen žena a ženy jsou zrádná stvoření. Nebude kvůli ní přece s bratrem bojovat! Jestli ji Gerald chce, má ji mít, pomyslel si Winthrop vztekle. Usmál se, ale v jeho úsměvu nebyla ani špetka vlídnosti. Kývl na Nicole a pomalu odcházel k míse punče. Po cestě prohodil pár slov se stojícími muži.

„Jste anděl,“ řekl Gerald, sotva ji sevřel do tanečního držení. „Nejdřív jsem si myslel, že na vás vychrlí oheň.“

„To já taky, ale povedlo se mi ho zastrašit. Že tančí nádherně?“ vydechla zasněně s pohledem upřeným za Geraldova záda, kde u punče postával Winthrop.

„To rozhodně, pokud má správnou partnerku.“ Navedl ji do otočky. „Přivedla jste ho zpátky k životu. Já už jsem se vzdal naděje, že někdy uvidí svět takový, jaký doopravdy je. Máte na něj dobrý vliv.“

„Kde je Sadie?“ zeptala se.

„Šla zavolat Mary, aby se ujistila, že je s její maminkou všechno v pořádku.“ Nepatrně zvolnil. „Kéž bych tak věděl, co s tím mám udělat.“

„Proč neuděláte to, co udělat chcete, a nevyřešíte problémy postupně tak, jak budou přicházet? Nemůžete přejít po mostě, dokud k němu nedojdete.“

„Kde jste se toho o životě tolik naučila?“ zeptal se zvědavě. „Vůbec nejste taková, jaká se zdáte být.“

„Mám za sebou spoustu zkušeností.“ To bylo všechno, k čemu se přiznala. A pak skončil i tento tanec a ona šla po zbytek večera od tanečníka k tanečníkovi.

Winthrop už s ní toho večera netančil, ale cítila na sobě jeho pohled, ať šla kamkoli. Stejně tak sledovala ona jeho, když si myslela, že si toho nemůže všimnout. A jak dobře se na něj dívalo. Společenské oblečení mu slušelo. Dokonce i v obyčejné bílé bavlněné košili a večerní vázance vypadal elegantně. Vypadal snědší a velmi smyslně. Vůbec ji nepřekvapilo, když si uvědomila, že ho miluje. Zdálo se to stejně přirozené jako dýchání.

Hosté se začali rozcházet. Nicole napadla bláznivá myšlenka, že by mezitím, kdy bude Gerald odvážet Sadii domů, zůstala s Winthropem na ranči sama. Jenže on se podíval jejím směrem s výrazem, jaký ji zamrazil do morku kostí. Jako by ji nenáviděl a možná to tak i bylo za to, co mu udělala. Přede všemi sousedy ho vyvlekla na parket. Možná jsem nezvolila nejlepší cestu k jeho srdci, pomyslela si. Jelikož byla zmatená a trošku raněná jeho chladem, požádala Geralda a Sadii, zda by nemohla jet s nimi. Podívali se na ni a bez námitek souhlasili.

Když přijeli k Sadii domů, paní Toddová spala a Mary sledovala v televizi horor. Film právě končil, Mary seděla v křesle s velkou mísou popkornu a odmítala se zvednout, dokud nebyla prolita poslední kapka krve.

„Pěkný film,“ pochvalovala si. Vyšly s Nicole před dům, zatímco Gerald si uvnitř dával načas s rozloučením se Sadii. „Máte ráda hororové filmy?“ zeptala se Mary.

„Mám ráda filmy s upíry,“ řekla Nicole. „Ale ještě raději mám scifi.“

„No jistě. Jako Winthrop.“ Mohutná indiánka pokývala hlavou. „Jenže v těch filmech je spousta kraválu. Až moc. Já mám ráda, když je tam napjaté ticho.“

„A pak se ozve jekot zoufalých obětí,“ dobírala si ji Nicky.

Mary se na ni zadívala s naprosto vážným výrazem. „Pořád lepší, než všechny ty burácející mašiny.“

Nicole se rozesmála. „Asi máte pravdu. Jak se dnes měla paní Toddová?“

„Dobře. Daly jsme si pudink. Já ho mám moc ráda.“

„To já taky,“ přikývla Nicole s úsměvem. „Večírek se vydařil. Tanec jsme zahájili my dva s Winthropem.“

Mary vytřeštila oči. „Winthrop tancoval?“

„Ano. A šlo mu to moc dobře.“

„Kdysi tančíval jako bůh,“ souhlasila Mary. „Ale od té nehody jsem ho tancovat neviděla. Jak jste to dokázala?“

Nicky se kousla do rtu a pak na Mary mrkla. „Stoupla jsem si před něj a odmítala se pohnout.“

Černovlasá žena se rozesmála. To dělala málokdy, ale když už ji smích přemohl, smála se na celé kolo. „Výborná medicína,“ řekla dívce. „Měli bychom vás nalít do lahvičky.“

„Nejspíš bych tam zkvasila a stala se nezákonným lektvarem. A, tady máme Geralda.“

Připojil se k nim s mírně začervenalou tváří. Usmál se. „Můžeme vyrazit?“

„To my můžeme už pěknou chvíli,“ poznamenala Mary. „Už dávno jsem měla být v posteli.

„Ale ale, příliš mnoho spánku by tě mohlo zabít,“ snažil se ji uchlácholit. „Jen si to vezmi. Právě tě zachraňuju před jistou smrtí.“

„Ty mě zachraňuješ leda tak před zaslouženým odpočinkem,“ odbyla ho Mary a vyškrábala se do pickupu, kde se usadila mezi Geralda a Nicole. „Winthrop prý tancoval, říkala ti to?“

„Ani nemusela. Viděl jsem to na vlastní oči,“ dodal sám od sebe a ušklíbl se přes Maryino mohutné poprsí na Nicole. „Škoda, že jsem to nevyfotil. Nikdo tomu jinak neuvěří.“

„Není dneska v noci nějak pod mrakem?“ vložila se do hovoru Nicole ve snaze změnit téma. Nebe ale skutečně zamračené bylo a také se citelně ochladilo.

„Sněhové mraky,“ pronesla Mary. „Brzy tu zapadáme sněhem.“

„Snad ne v listopadu!“ vyjekla Nicole.

„Tady jsme v Montaně. Sníh přichází někdy brzy, někdy pozdě počasí v horách nikdy neodhadnete. A sníh v listopadu je tu celkem obvyklá věc,“ poučil ji její šéf. „Bože můj, jen doufám, že tu nezůstaneme uvěznění s těmi koníčkáři z východu. Přijedou zítra.“ Pohlédl na Nicole. „Mimochodem, jeden z Winthropových hostů je z Kentucky, odborník na plnokrevníky. Winthrop by byl rád, kdyby se podíval na toho jeho mladého hřebečka a řekl mu svůj názor. Samozřejmě, že ještě pár let ho nebude moct poslat na dostihovou dráhu, ale myslím, že už začal tímhle směrem uvažovat.“

Nicole znala spoustu majitelů závodních koní z Kentucky. Teď se ale bála, že se tu setká s někým ze svého dřívějšího života, kdo bude znát jejího otce a mohl by mu o ní povědět. A ona rozhodně nechtěla, aby otec věděl cokoli o jejím nynějším životě. Stále si v sobě nesla jizvy z mladých let. Nechtěla mít nic společného s mužem, který dohnal její matku do náruče řady milenců a svým způsobem i k té osudové nehodě. Vůbec nic.

„Řekl ti, jak se ten člověk jmenuje?“ zeptala se tiše.

Gerald na ni pohlédl. „Ano, řekl,“ odpověděl. Pak se lítostivě usmál. „Jenže to bylo po telefonu a já jsem tomu jménu nerozuměl. Přijede s ním nějaká slečna Murdocková a bratři Harrisovi. Myslím si ale, že ti Harrisovi toho o koních moc nevědí.“

Nicole se utěšovala pomyšlením, že kromě jejího otce musí být ve světě stovky lovců amatérů, kteří rozumějí koním. Přikývla tedy pouze a zavřela oči, zatímco se blížili k Winthropovu ranči.

Když tam dorazili, dům byl ztichlý. Nicole, která doufala, že opět spatří Winthropa, to zklamalo. Nebylo po něm ani vidu. Dala dobrou noc Geraldovi i Mary a neochotně odešla do svého pokoje.

Nemohla usnout. Ležela a zírala do stropu. Připadalo jí, že už musely uběhnout celé hodiny. Nakonec vstala a rozhodla se, že si půjde udělat šálek teplého kakaa. Možná to zabere; nemůže přece být celou noc vzhůru.

Celý dům spal, proto se nezdržovala hledáním županu. Kromě toho ji flanelové pyžamo s potiskem bledě růžových poupátek, s dlouhými nohavicemi a rukávy dostatečně zahalovalo. Vypadala velmi mladě, když scházela bosa a nenalíčená po dlouhém ztemnělém schodišti. Doufala, že se v domě nevyskytují žádní duchové, protože neměla nejmenší chuť nějakého potkat.

V kuchyni svítilo světlo. Otevřel dveře a strnula.

Nad sporákem se skláněl Winthrop.

Měl na sobě kalhoty od pyžama s hezkým tenkým hnědým proužkem, ale žádný vršek. Jeho hruď byla… nádherná. Široká a do bronzová opálená s hustým porostem černých chlupů, které pokrývaly jeho hrající svaly. Vlasy měl přitažlivě rozcuchané.

Obrátil se a zadíval se na ni. „Hledáš někoho?“ zeptal se.

„Hrnek teplého kakaa,“ přiznala se. „Nemůžu usnout.“

„Právě ho vařím,“ podotkl. „Najdi ve skříňce nějaké hrnky.“

Podívala se na své pyžamo. „Měla bych si dojít pro župan…“

„Proč?“ zeptal se. „Všechna patřičná místa máš důkladně zahalená a mě navíc příšerně bolí noha. Nejsem ve stavu, abych tě s nekalými úmysly položil na kuchyňský stůl.“

Upřímně se rozesmála, pak se obrátila a došla zavřít dveře. „To tedy zní hodně divoce,“ ušklíbla se, zatímco hledala hrnky ve skříňce. „Jen si pomysli na všechny ty třísky!“

„Takové slušné děvče. Že se nestydíš!“ Vzal hrnec s kakaem ze sporáku, rozlil voňavou hnědou tekutinu do hrnků a pak ho postavil do dřezu. Kulhal opravdu výrazně, a když s bolestnou grimasou usedal ke stolu, Nicole soucitně sykla.

„To je moje vina, viď?“ zeptala se tiše. „Přinutila jsem tě tancovat, i když jsi nechtěl, a kvůli mně tě to teď tolik bolí. Mrzí mě to.“

„Mě nikdo nikdy k ničemu nepřinutí,“ řekl ostře.

Vložil si do úst dva prášky a zapil je kakaem. „Kdybych byl chtěl, nechal bych tě stát na parketu.“

„Ale tys to neudělal.“

Obrátil se a zadíval se jí do očí. „Nechtěl jsem. Rád tě držím v náručí. A je jedno, jaká se k tomu naskytne záminka.“

Začervenala se a rty se jí pomalu roztáhly do úsměvu.

Vzápětí sklopila oči k hrnku a rychle ho zdvihla k ústům. Dlouze upíjela, zatímco zrakem zabloudila k jeho široké obnažené hrudi, pak ale oči zase rychle upřela na kakao. On své už dopil, pohodlně seděl na židli, mlčenlivý a mírně výhrůžný, a díval se na ni tak upřeně, až ucítila, jak se jí tělo rozechvělo.

„Zajímalo tě, jak vypadám pod košilí, Nicky?“ zeptal se nepokrytě svůdným tónem.

Rty se jí rozevřely v přerývaném vzdechu. Nedokázala se mu podívat do očí. Držela se prázdného hrnku, jako by to byl záchranný kruh. Ticho najednou překypovalo významem, tady v kuchyni, kde byli jen oni dva. Sami. A on ji chtěl.

Vycítila, že se pohnul, ještě než jeho pohyb zaznamenala pohledem. Vzal jí hrnek z rukou, uchopil ji za lokty a vytáhl ji ze židle k sobě.

„Nemáš se čeho bát,“ zašeptal.

Sklonil hlavu, ona spatřila jeho zastíněnou tvář a ucítila jeho dech vonící po kakau, když jí rty zlehka přejel pootevřená ústa. Napětí v ní povolilo, protože všechno to dělal velmi pomalu a sebejistě. Nespěchal a jeho klidné, téměř až líné pohyby zklidnily její vnitřní paniku. Ještě více se uvolnila, když ucítila tlak jeho rtů, které byly měkké a pružné zároveň. Líbilo se jí, jak doráží jazykem na její horní ret, a udivilo ji, jak jsou její ústa na ten neznatelný dotyk citlivá.

Stoupla si na špičky. V tu chvíli zaslechla, jak zadržel dech. Nemohla tušit, že ho spaluje touha, a snaha udržet se na uzdě, aby ji nepostrašil, pro něj představuje nesmírné utrpení.

„Sladká,“ zašeptal do jejích rtů. „Jsi tolik sladká.“

Pomyslela si, jak milenecky jeho hlas zní, jak je hluboký a svůdný. Ráda mu naslouchala kdykoli, ale obzvlášť se jí líbil tenhle potlačovaný šepot. Opřela se mu dlaněmi o hruď a ucítila pod bříšky prstů nádhernou pružnost jeho chlupů. Vychutnávala si jejich jemné škrábání, zatímco mu dlaněmi přejížděla zvolna sem a tam. Svaly se mu pod jejím dotykem chvějivě rozehrály.

Zadržel dech. Zarazil se a náhle o krok ustoupil. Očima se do ní však nadále vpíjel. „Já chci ale víc,“ řekl napjatým hlasem.

Nedokázala od něj odtrhnout pohled. „O kolik… o kolik víc?“

Zabloudil očima k jejímu pyžamovému kabátku. „Nic přehnaně indiskrétního,“ ujistil ji tiše. A jeho ruce následovaly pohled. Zahákl ukazováček do véčkového výstřihu pyžama s poupátky a přitáhl si ji k sobě. „Jen žádnou paniku, ano? Slibuju, že nedovolím, aby to zašlo příliš daleko.“

Chtěla něco namítnout, ale pak sklouzla pohledem na jeho štíhlé prsty, jimiž rozepínal knoflíčky pyžamového kabátku.

Nedokázala od nich odtrhnout oči. Pomalu je rozepínal, potom látku pomalu roztáhl a odhalil její dokonalá růžová ňadra tak jistým pohybem, až zůstala jako zhypnotizovaná.

Zadíval se na ni s majetnickým leskem v oku. Byl mužem, který umí ocenit krásu, a výraz jeho tváře jí prozradil, že pro něj je krásná. Pod jeho pohledem jí ztuhly bradavky. Přivedlo ji to do rozpaků a pokusila se je zakrýt. Ale on ji zarazil mírným zavrtěním hlavy.

„Není to žádná hanba dovolit mi, abych se na tebe podíval,“ řekl pomalu hlubokým hlasem. „Bůh nikdy nestvořil nic nádhernějšího, než jsou ženská ňadra.“

Při jeho slovech se v ní zatajil dech. Vzhlédla k němu, a když se jejich pohledy setkaly, cítila, že spolu sdílejí tajemství. Pak se usmál a bylo to, jako když se nad obzor vyhoupne slunce.

Dotkl se prstem její tváře. „Pojď ke mě, ať tě můžu obejmout, Nicole,“ vydechl a přitáhl si ji k sobě. „Ať cítíš moje tělo a já zase můžu cítit to tvé. Dovol mi, abych ti ukázal, jak nádherný může být dotyk kůže na kůži.“

Nechala se sevřít v náruči. Cítila, jak jí do očí vstoupily slzy. Při prvním dotyku jeho pevného teplého těla je zavřela, a když se její bradavky zabořily do jeho kůže, unikl jí ze rtů zdušený sten: „Winthrope!“

„Ano.“ Přitiskl jí dlaně na hebkou kůži zad pod pyžamovým kabátkem. Tiskl ji k sobě se zavřenýma očima a cítil, jak její tělo přilnulo k jeho. Byl vzrušený a ona to věděla. Cítil, jak strnula, když se její nohy dotkly jeho.

„Neodtahuj se ode mě,“ zamumlal jí do vlasů, zatímco ji konejšivě hladil po zádech. „Tohle je také úplně přirozené. Je to tak, jak to má mezi mužem a ženou být. Neboj se toho.“

„Je to tak… intimní,“ vydechla roztřeseně s hlavou opřenou o jeho širokou teplou hruď.

Voněl po mýdle a kolínské. Mužné vůně. Příjemné vůně.

„Intimní,“ souhlasil jí do ucha. „Ano, to je. Bože, je to tak nádherné mít tě takhle blízko.“ Paže, jimiž ji objímal, se mu začaly chvět. Stejně jako jeho vysoké, štíhlé tělo. „Nicky,“ zasténal a sklonil se k ní. Začal ji v náruči kolébat. Rozhostila se mezi nimi zvláštní nová důvěrnost, která by ji snad měla šokovat, ale připadala jí pouze nečekaně přirozená. Objímala ho, nechala se objímat a vychutnávala si jeho sílu.

„Tvoje noha…“ řekla po dlouhé chvíli.

„Jaká noha?“ zabručel.

Zhluboka se nadechla a on se při těsném dotyku jejích ňader na své hrudi zachvěl.

„Je to trošku děsivé, nezdá se ti?“ zašeptala. „Takhle se objímat…“

„Děsivé je to dost,“ souhlasil s trpkým pousmáním. „Ještě že neumíš číst moje myšlenky.“

„Vsadím se, že umím,“ usadila ho. Otřela se o něj tváří a vychutnala si dotyk jeho drsných chlupů na své hebké pokožce. „Líbí se ti to?“

„Copak necítíš, jak moc se mi to líbí?“ dobíral si ji. „Chci tvoje ústa.“

Zaklonila se a nabídla mu své rty, které si hladově vzal. Líbal ji pomalu a jeho jazyk jemně dorážel na její. Rukou našel měkké zaoblení jejího ňadra a jemnými pohyby ji přinutil, aby se žádostivě vyklenula proti jeho zkušeným prstům.

„Chceš, abych pokračoval?“ zašeptal.

„Ano,“ odpověděla mu. Hlas se jí při tom zlomil.

Nebyla dost stará ani zkušená, aby svou touhu dokázala skrýt.

„Takhle?“ zamumlal a obkroužil bříškem prstů bradavku. Ruce měl mozolnaté a o to víc ji jeho dotyk vzrušoval. „Anebo takhle?“

Palcem přejel potemnělý hrot a ona tiše vykřikla slastí. Ten zvuk, který se jí vydral z hrdla, na něj zapůsobil jako droga. Překryl jí ňadro dlaní a zahleděl se jí do zamžených očí, zatímco ji dále laskal.

„Jsem v jednom ohni,“ zašeptal drsným hlasem. „Hořím.“

„Já také,“ vydechla. „Winthrope…“

Sklonil se k jejímu tělu. Sledovala fascinovaným pohledem, jak jeho hlava klesá, a to už bral její bradavku do úst.

Věděla jediné. Do konce života nezapomene na ten pocit.

Laskal ji a ona se chvěla, cítila, že je příliš slabá na to, aby se pohnula, dýchala, myslela. Byla jako hudební nástroj, na který hrál zkušenými prsty a vyvolával v ní pocity, o nichž dosud neměla tušení.

Ještě více se proti němu vyklenula s prsty zabořenými do jeho chladivých černých vlasů. Pobízela ho, žadonila. Přešel rty z jednoho ňadra na druhé a ona v té kratičké vteřině zasténala jako zraněný tvor. Měla pocit, že žije jen skrze jeho ústa, jimiž vdechuje život do jejího těla.

Rozechvělá, omámená a s podlamujícími se koleny sotva ucítila, že se pohnul. A pak už mu náhle seděla na klíně v křesle a on ji držel v náručí, zatímco plakala. Ještě nikdy si nebyla vědoma takové intenzity svých citů. Po tvářích jí kanuly horké slzy.

„Pššš,“ konejšil ji a rty ji hladil po červených tvářích, víčkách mokrých od slz, po nose i po bradě. „To je v pořádku, holčičko, to je v pořádku.“

„Winthrope,“ zašeptala, celá v slzách.

„Nicole,“ vydechl a pevně ji objal. Kolébal ji na klíně a tiše se usmíval. „Ty divoženko! Ještě nikdy v životě, nikdy… Skoro jsi způsobila, že jsem se přestal ovládat. To ty tvoje tiché steny.“

„Nemohla jsem si pomoct,“ řekla, tvář zalitou ruměncem. „Bylo to tím, co jsi se mnou dělal…“

„Taky jsem si nemohl pomoct,“ zabručel. Jemně ji políbil. „Máte nádherná ňadra, slečno Whiteová,“ pronesl zastřeným hlasem. „Jsou hebká jako satén a hřejivá jako samet. Raději bych si usekl ruku, než abych je zakryl, ale jestli to neudělám, tak je velmi pravděpodobné, že se během pár vteřin z nás dvou stanou milenci přímo tady na podlaze.“

Zatímco se vzpamatovávala ze šoku nad jeho prohlášením, posadil si ji na klíně jako velkou panenku a začal jí zapínat knoflíčky pyžamového kabátku. Když byla opět zahalená, znovu ji k sobě přivinul a začal ji něžně líbat na slzami zvlhlé tváře.

„Jsi nějak zticha,“ poznamenal. „Pročpak? Zaskočilo tě to? Stydíš se? Je ti to trapné?“

„Nevím,“ přiznala se a přitulila se k němu. „Není mi to trapné ani se nestydím, i když bych asi měla. To jen že nejsem zvyklá se takhle chovat… s muži.“

„To já vím.“ Odhrnul jí zvlhlé vlasy z tváře a zadíval se jí do očí. „Je to pro tebe všechno nové?“

Asi by nemělo cenu mu lhát, usoudila. „Ano,“ řekla tiše. „Můj snoubenec…“ pokračovala. „Chtěl mě, ale já jsem to nedokázala… dát se mu. Nelíbilo se mi, když se mě snažil dotknout.“ Sklopila oči k jeho široké hrudi. „A když jsem pak zjistila, co doopravdy chce, cítila jsem se zneužitá a styděla jsem se. Jenže s tebou nic takového necítím.“ Znovu mu pohlédla do očí, protože pro ni bylo důležité, aby ji správně pochopil. „S tebou to není jen fyzická záležitost, i když to asi zní hloupě. Je to…“ Hledala správná slova. „Je to…“

„Nádherné,“ dopověděl za ni. „Pronikavé. Hluboké.“

„Ano.“ Světlé oči se jí rozzářily. Byla krásná.

Velmi něžně ji políbil. „Každou jinou ženu už bych teď měl v posteli,“ řekl tiše. „Jenže ty nepatříš k ženám, které si se sexem jen pohrávají. Dokonce ani když je přemáhá touha.“

„Ale ani tak,“ řekla pomalu, pečlivě volíc slova, „bych tě neodmítla.“

„Já vím. O to je to horší. Nemůžu na sebe sám vzít tu zodpovědnost.“ Jemně se dotkl jejích rtů prstem.

„Zodpovědnost?“ zašeptala.

„Mohl bych tě přivést do jiného stavu,“ vysvětlil jí jemně.

Tělo jí stravovala touha. Rozevřel rty, a když spatřil pohled jejích očí, chtěl zaklonit hlavu a zařvat z plných plic.

Když se prsty dotýkal její tváře, nezvladatelně se mu třásly. „Nicky,“ zašeptal.

„Chtěl bys syna?“ zeptala se ho zastřeným, milujícím hlasem.

„Ano,“ vyrazil ze sebe. „Chtěl bych ho mít s tebou…“

Zachvěla se. Dívala se mu do tváře a věděla, že je ztracená, že už to nedokáže zastavit, že už nemá smysl se pokoušet tomu ubránit. V jeho očích zahlédla chladivost bílých prostěradel a siluetu dvou propletených těl ve tmě…

A náhle stála a on byl dva metry od ní se zapálenou cigaretou v prstech.

Zůstala jako opařená. Necítila vůbec nic. Zaskočeně na něj pohlížela a všimla si, jak se mu dlouhé nohy maličko chvějí.

„Běž si lehnout, zlato,“ řekl, aniž by se na ni podíval.

„Ty se zlobíš?“

„Ne.“ Hlas měl hluboký a mírně přiškrcený. „Nezlobím se.“

Otočila se ke dveřím. Ten náhlý obrat chápala jen napůl. S rukou na klice se zarazila a ohlédla se zpátky. „Winthrope, jsi v pořádku?“ zeptala se opatrným, mírným tónem.

„Skupinové sporty a ledové sprchy mě zachrání,“ zasmál se zastřeným smíchem. „Běž si lehnout.“

Zrudla, protože to vysvětlovalo vše. „Omlouvám se,“ řekla. „Moc se omlouvám.“

„Za co?“ Konečně se na ni podíval a ji zaskočilo, jak bledá a strhaná byla jeho tvář. „Nicky, prožívalas to stejně opravdově jako já. Jsem jen trochu otřesený, to je všechno. Tady ale nemůžeme zůstat. Nějak se nám to začíná vymykat z rukou. Nechci, aby došlo k něčemu, čeho bychom pak oba litovali.“Usmála se na něj. „Já bych nelitovala ničeho.“

„Já si tím nemůžu být jistý. Ve tmě člověk snadno ztratí správnou perspektivu. Chci tě hrozně moc. A vím, že ty mě chceš stejně tak. Pojďme se ale raději zastavit a promyslet si to, než se k něčemu zavážeme. Já tě nemůžu vzít jednu noc k sobě do postele a ráno poté od tebe odejít, jako by se nic nestalo. V mém věku je sex závazek, ne hračka.“

Začervenala se. „To máš asi pravdu, když mluvíš o tom, že nechceš někoho přivést do jiného stavu,“ poznamenala suše.

„To by se mi, slečno Whiteová, samozřejmě nesmírně líbilo,“ řekl líně a v očích se mu hravě zablesklo. „A tobě taky, o to už bych se postaral. Takže navrhuju, aby sis teď šla lehnout a promyslela si to. Zítra si probereme podmínky.“

„Jaké podmínky?“

Pomalu se usmál. „To se uvidí.“

Obrátila se zpátky ke dveřím. „Pokud by to znamenalo, že s tebou budu žít, pak souhlasím v podstatě se vším,“ řekla a s tím odešla. Za sebou zaslechla sytý, burácející smích a ve chvíli, kdy došla ke schodišti, se smála také. Život byl báječný a Winthrop určitě cítí to co ona, protože naznačoval něco, co přesahovalo meze krátké milostné aférky.

Jestli jí tolik důvěřuje, pak to musí znamenat, že ji miluje. A ví bůh, že ona ho miluje z celého srdce.

Tolik se zabrala do snění o Winthropově objetí, malých chlapečcích a svém budoucím šťastném životě v tomto údolí, že se jí v rozrušení nesnadno usínalo.

Na okamžik ucítila bodnutí viny za to, že se s ním nepodělila o svou minulost. Na to ale bude ještě dost času, pomyslela si a zachumlala se pod přikrývku. Spousta času vysvětlit mu, proč před ním měla tajemství, ukázat mu, jak moc ho miluje a že ho nikdy nezradí. Ano, na to bude ještě dost času.

ŠESTÁ KAPITOLA

Nicky se druhého dne probudila do zvláštního ticha. Přestože tento druh klidu znala ze zimy, na podzim jí přišel nezvyklý. Většinou totiž znamenal sníh.

Shrnula ze sebe přikrývku, vyskočila z postele a popoběhla k oknu. Bylo tomu tak. Krajkově křehké vločky se snášely z mraků k zemi jako chomáče bavlny a tichounce pokrývaly stromy i trávu. Povzdechla si. Na mysli jí vytanula živá vzpomínka na včerejší noc a nové pouto důvěrnosti, které ji teď pojilo s Winthropem. Jako dítě, které se během dne zasní, se opřela lokty o parapet, bradu si podepřela dlaněmi a oddala se úvahám, jaké by to bylo, kdyby ji spolu s Winthropem sníh odřízl od zbytku světa. Jen je dva.

Ze snění ji hrubě vyrušil hluk přijíždějícího auta – konkrétně terénního auta s náhonem na všechna čtyři kola.

Do jejího zorného pole vjel velký Cherokee s Winthropem za volantem a několika pasažéry v kabině. Napadalo ji, že to asi bude ta skupina rekreačních lovců. Skupinka nevypadala špatně. Byla v ní štíhlá zrzka oblečená od hlavy k patě do bílého kožichu, kterou následovali dva starší muži, jeden ve vlněném a druhý v koženém kabátě. A pak tam byl ještě jeden cestující, vysoký, šedovlasý muž s výrazným nosem, v tvídových kalhotách…

Nicky poodešla od okna, protože cítila, že se jí zvedl žaludek. Musí odjet do Chicaga. Sama a okamžitě. Zabalí si a zmizí, dokud je ještě čas. Vzpomínky se jí vrátily jako zlý sen. Hlasité hádky, které nebraly konce. Otec neupřímně se omlouvající za svou poslední nevěru, posměšný smích matky. Položila si dlaně na oči a připadala si opět jako malá holka, která se běhávala schovat do kuchyně na velká mateřská ňadra hodné Lally a neutišitelně plakala, dokud hádka neskončila.

„Nicky!“ ozval se za dveřmi Geraldův hlas. „Nicky, pojďte dolů! Hádejte, kdo nás přijel navštívit? Váš otec!“

Kromě hrůzných vzpomínek se tu rýsovala další katastrofa. Neřekla Winthropovi, kdo je její otec ani že se vzdala dědictví. Co si teď o ní pomyslí?

„Hned přijdu!“ zavolala na něj přes dveře.

Jako v mrákotách se oblékla do šedých splývavých kalhot a bílého svetru, který se Mary podařilo zázračně zbavit koňských chlupů. Neměla ho na sobě ode dne, kdy pomáhala plnokrevné klisně při hřebeni.

Snad ta vzpomínka, pokud se jí podaří ji svým oblečením vyvolat, poněkud zmírní Winthropovu reakci.

Projela si vlasy kartáčem a nanesla trochu rtěnky. Vypadala bledě a vyčerpaně, ale s tím se nedalo nic dělat. Proč jen to musí být právě můj otec, pomyslela si zoufale. Ze všech milovníků koní a lovu, proč právě on? Jistě, zahlodalo v ní určité podezření, když jí Winthrop řekl, že byl v Kentucky a zná farmu Rockhamptonů. Její otec byl proslavený lovec, nebylo tedy třeba velkých kombinací, aby člověka napadlo, že by si mohl zajet zalovit do Montany. Měla však tehdy hlavu plnou svých snů.

Když scházela po schodišti dolů, doléhaly k ní z obývacího pokoje hlasy. Jediná tvář, kterou však zaznamenala okamžitě, patřila Winthropovi. O milujícím výrazu z předešlé noci si mohla nechat jen zdát. Jeho výraz byl tvrdý, ledově chladný. Sotva jí věnoval pohled, než se zase obrátil ke svým hostům s hrnkem kávy ve štíhlé, silné ruce.

„Tady ji máme,“ zvolal Gerald s veselým úsměvem a vyšel jí naproti. Položil jí ruku na paži, a to jí dodalo sílu vejít do pokoje. „Podívejte se, kdo je tady,“ dodal a přivedl ji k velkému šedovlasému muži v tvídu.

„Ahoj, Nicky,“ řekl její otec chladně. „Dlouho jsem tě neviděl.“

„Mně to nepřipadá tak dlouho,“ odpověděla a v očích měla náhle veškerou hořkost uplynulých let.

Winthrop se zamračil. Nebylo to právě vřelé setkání, jaké očekával.

Dominik White vstal, ale nepřistoupil k ní. Lhostejným pohledem přejel její tvář. „Tohle je Carol Murdocková,“ představil jí štíhlou mladou zrzku v lyžařských kalhotách a mohérovém svetru. „Je tu se mnou.“

„Těší mě,“ řekla Carol. Rozzářenýma očima pohlédla na Dominika, který byl nejméně o patnáct let starší než ona, spíš o dvacet. „S vaším otcem je vážně zábava. Ukáže mi, jak se střílí losi.“

„Ach, to se vám jistě bude líbit,“ odpověděla jí Nicky. „Je to snadné. Jenom nabijete pušku, zamíříte a vystřelíte.“

„Učil jsem Nicky střílet, když jí bylo dvanáct,“ vysvětloval Dominie skupince. „V zacházení s puškou se vyrovnala jakémukoli muži. Dokonce vyhrávala ceny.“

Winthrop, který mlčky kouřil cigaretu, si ji zvědavě prohlížel.

„Má mnoho talentů. Neobvyklých.“

„Vůbec je to neobvyklé děvče,“ poznamenal její otec. Krátce se zasmál. „Už dva roky jsme spolu nemluvili, viď, Nicky? Upadl jsem totiž v nemilost. Dopustil jsem se té neomluvitelné chyby, že jsem přestal milovat její matku. Nicky je přesvědčena, že jsem zodpovědný za její smrt. A za to, že jsem ji nechal po pohřbu bez halíře,“ dodal s rezavou zřetelností. „Od té doby žije jen ze svého důvtipu, viď, zlatíčko? Tak kteréhopak ze zde přítomných pánů Christopherů hodláš ulovit?“

Jako za starých časů, pomyslela si Nicky zděšeně. Její otec obracel všechno vzhůru nohama a odmítal jakoukoli vinu, kterou velmi zručně házel na ostatní. Winthropův výraz jí prozradil, že věří jejímu otci. Rysy měl tvrdé jako kámen.

„Jsem Geraldova sekretářka,“ řekla se zbytkem hrdosti. „A nikoho nelovím.“

„Chceš říct, že si teď libuješ v prostém životě bez těch nádherných šatů od Diora, které jsi mívala tak ráda, a že chodíš několik let po sobě ve stejném kožichu?“ Její otec byl jedním slovem příšerný. A na víc vypadal jako playboy ve středních letech, dokonce i ve svém loveckém obleku. Nicole na něj chtěla začít křičet. Celý život v ní probouzel pocity méněcennosti a teď zničil její jedinou šanci na štěstí. Právě se mu podařilo přesvědčit už jednou zrazeného muže, že byl opět podveden. Jak se jí jen teď může podařit, aby ji Winthrop ještě někdy vyslechl?

Ruce svěšené podél boků zaťala Nicky v pěst. Otec vždycky rád vyvolával scény. Měl být hercem, pomyslela si trpce.

„Dovol, abych tě seznámil s ostatními hosty,“ přerušil je Winthrop, který v duchu uvažoval, proč se vůbec obtěžuje jí nějak pomáhat ze společenských rozpaků, když ho tak obelhala. Ale za to ještě zaplatí, slíbil si v duchu.

„Ben Harris “ pokývl k muži v kůži, ,, a jeho bratr Jack.“ Ukázal na štíhlejšího muže v kostkovaném saku. „Jezdí sem každý rok poohlédnout se po nějakém pěkném paroží, které by se jim dobře vyjímalo doma v obýváku v Kentucky. Letos s nimi přijel i Dominik.“

„Předpokládám, žes neměl tušení, že jsem tady,“ zeptala se Nicky otce s nádechem jeho vlastní drzé neomalenosti.

„Já už dva roky nevím, kde jsi,“ odpověděl stroze. Jeho oči, tak podobné jejím, si ji zkoumavě prohlížely. „A bylo mi to jedno,“ dodal s posměšným úsměvem. „Od doby, kdy jsi zmizela, se mi podařilo dát finance mimořádně úspěšně do pořádku. Teď už ti to můžu vynahradit.“

„Nech toho,“ zašeptala. Z bezmocného vzteku jí vstoupily slzy do očí. „Sám víš, že to není pravda.“

Jen se od ní mlčky odvrátil, aniž by věnoval pozornost tomu, do jak trapné situace ji uvedl.

Vůbec to nebylo tak, jak tu naznačoval. Nechtěla jeho peníze – dokonce ani svěřenecký fond, který jí zanechala její matka. Všechno to odmítla, ale on se právě dokonale postaral, aby si oba Christopherové mysleli, že jí peníze nechtěl dát, a ona teď hledá, jak by se mohla finančně zajistit. A to rozhodně nebyla pravda.

„Doufám, že si najdeš někoho, kdo za tebe bude platit účty, zlato, já už to ale nebudu,“ zasmál se Dominik a sklonil se, aby políbil Carol do vlasů. „Tvoje matka mi stačila.“

„Ty o mé matce vůbec nemluv,“ řekla Nicky zastřeným hlasem. Z očí jí sršel oheň. „Ani se neopovažuj!“

Znovu se zasmál.

„Vždycky jsi byla velmi patetická.“

Jako kdyby si toho vůbec kdy mohl všimnout! Během jejího dětství a dospívání jí kvůli svým nekonečným milostným aférám nevěnoval téměř žádnou pozornost.

Už to skoro měla na jazyku, ale Gerald vypadal ustaraně a Winthropovy oči slibovaly nemilosrdný střet.

„Máte tady televizi?“ zeptala se Carol, která se rozhlížela po místnosti. „Je to hrozná nuda jen tak tady sedět.“

Tak ona před dvaceti minutami přijela a už se nudí? pomyslela si Nicky překvapeně. No páni, tak to Carol ještě čeká pořádné překvapení. Ani Gerald, ani Winthrop se na televizi moc nedívali. Nicky však zaskočilo, když Winthrop okamžitě vstal a odvedl Carol do obývacího pokoje, aby se tam mohla dívat na televizi.

„Neztrácí čas, co?“ poznamenal Dominik k Geraldovi s úsměvem, který nebyl právě přátelský. „Ale neměl by zapomínat, že ona patří mně.“

„Tvoje dobré vychování může snad přebít už jen tvoje arogance,“ utrousila Nicky ledovým tónem. „A jestli to budeš chtít zkoušet na Winthropa, měl by sis radši vzít brnění. Nemá rád arogantní boháče.“

Dominik po ní šlehl pohledem. Ruku s diamantovým prstenem zastrčil do kapsy a vytáhl odtamtud pouzdro na cigarety. „Copak, už jsi to zjistila na vlastní kůži?“ popíchl ji.

„Proč mi to děláš?“ zeptala se vyčerpaně a zahleděla se do tváře, která jí byla v tolika rysech podobná. „Proč se tu všem snažíš namluvit, že jsem vypočítavá mrcha?“

„Oko za oko, zlatíčko,“ pravil líným tónem a v očích mu nebezpečně blýsklo. „To tě nenapadlo, jaký dopad bude mít tvůj odchod na situaci doma? Najednou jsem mohl úplně za všechno. A já nemám rád, když mě někdo ponižuje. To asi ani ty ne, viď, zlato? A jen pro pořádek,“ dodal chladně, „já jsem tvoji matku nezabil, přestože jednou nebo dvakrát jsem k tomu měl zatracenou chuť. Nebyla to žádná světice, Nicky, i když ty bys ji nejradši posmrtně nechala svatořečit.“

„Jistě, tohle jsi říkal vždycky,“ odsekla mu. „Ale kdo jsi ty, že někoho kritizuješ? Zrovna ty, který si krátíš chvíli se ženskými, kterým musíš platit.“

„Já nejsem světec ze sádry,“ odrazil její útok.

„Tvoje matka ke mně začala být chladná v okamžiku, kdy se dozvěděla, že jsi na cestě. Chtěla se mi pomstít za to, co jsem jí udělal. Přivést ji do jiného stavu byl kardinální hřích, pro případ, že bys to nevěděla. A vrátila mi to desetinásobně. Copak, překvapilo tě to, Nicky? Copak ti nedošlo, že lidi jsou jen lidi? Se všemi slabostmi a chybami?“

Nicky ho poslouchala jen napůl. Proč ho za to matka nenáviděla? Najednou si uvědomila, že je poslouchá i Gerald. Nestála o svědka trapné rodinné hádky. Bratři Harrisovi seděli v rohu, mluvili o lovu a jejich rozhovoru vůbec nevěnovali pozornost. Usmála se tedy na Geralda.

„Máte pro mě nějakou práci?“ zeptala se ho smířlivě a s náznakem naděje v hlase. Okamžitě pochopil.

„Ano, vlastně tam mám asi deset dopisů, které je třeba napsat a ještě dopoledne odeslat,“ odpověděl jí. Neurčitě se usmál na zbylé tři muže. „Pokud byste nás omluvili…“

„Toho sis vybrala?“ zeptal se Dominik neomaleně a zamračil se.

„To je můj šéf,“ odpověděla mu chladně. „A já jsem jeho sekretářka.“

Její otec strnul. „To samozřejmě nemyslíš vážně,“ namítl stroze. „Už po tři generace žádný White nepracoval, aby si vydělal na živobytí “

„Až doteď,“ přerušila ho Nicky sarkasticky. „Některým z nás se víc líbí skutečný svět než umělý život smetánky. Měl by sis ho někdy vyzkoušet. Trochu by ti to ulevilo od tvé domýšlivosti.“

„Pokud se dobře pamatuju,“ vrátil jí útok Dominik, „tak tys byla pořádně domýšlivé dítě.“

„Když dítě žije na válečném poli, mívá to dopad na jeho charakter.“ S těmi slovy vyšla z pokoje.

„Takže tohle je váš otec,“ zhodnotil setkání Gerald, když se za nimi zavřely dveře pracovny. „Původně v té skupině neměl být. Pozval se na poslední chvíli. Je zvláštní, že si vás Winthrop s Dominikem Whitem nespojil, když jste také z Kentucky.“

„Spojil,“ opravila ho nepříliš nadšeně a odvrátila pohled. „Jenže já jsem mu zalhala. Řekla jsem mu, že příjmení White je velmi běžné. Takže teď nejspíš zaujímám na Winthropově žebříčku neoblíbenosti první místo, zvlášť po tom, co o mně otec řekl. Jenže to není vůbec pravda.“

„Přede mnou se nemusíte obhajovat,“ odpověděl taktně. „Váš otec na mě navíc působí jako pomstychtivý muž.“

„A to toho nevíte ani polovinu,“ odpověděla mu. „Míval ve zvyku podřezávat lidem krky. Tím taky přišel ke svým penězům.“

„Nemůže být přece jenom zlý,“ namítl Gerald po chvíli.

„To není,“ uznala a bylo vidět, že ji Geraldova poznámka potěšila. „Má upřímně rád svoje koně a jednou jsem ho viděla, jak dal nažrat toulavému hladovému psovi. Ale mě rád nemá. Nikdy děti nechtěl.“ To byla pravda, ale Nicky si vždycky myslela, že její matka ji chtěla. Teď byla zaskočená tím, co jí otec prozradil.

Gerald už na ni nenaléhal. Rozhodl se pro jinou taktiku. Zamyšleně sevřel ústa, zadíval se na ni a pak se zeptal: „Proč jste Winthropovi nepřiznala pravdu?“

„Protože jsem si byla jistá, že by si to špatně vysvětlil,“ povzdechla si. „Myslel by si, že jsem unuděná bohatá dědička, která hledá zábavu. Ironií osudu je, že přesně tohle si teď nejspíš myslí díky mému otci a jeho řečem. V jeho očích musím vypadat jako vychytralá potvora, která jde jen po penězích.“

„Vy ho nemáte ráda, viďte?“

„Myslíte otce?“ Zelené oči jí plály. „To nemám. Určitě má i nějaké dobré stránky, ale máje tak pečlivě ukryté, že se mi je nikdy nepodařilo objevit.“

Mlčky jí hleděl do tváře, ale už nic neřekl. Odtáhl židli, usedl ke stolu a po chvíli začal diktovat.

Nicky se po zbytek dne pečlivě snažila vyhýbat se ostatním hostům. Sníh se tiše snášel na údolí. Mary si ani sloven nepostěžovala, že se musí starat o další hosty.

Klidně se dál věnovala vaření a nenechala se vyvést z míry ani tím, když za ní vtrhla do kuchyně Carol a se vší nevinností se zeptala, jestli je tu poblíž nějaký butik, protože by si nutně potřebovala koupit nový kožich.

Nicky se musela držet, aby jí neřekla, že v těchto končinách si může norkový kožich pořídit jedině tak, že zvíře nejdřív chytí do pasti, stáhne ho a kůži si vydělá.

K Nickyině nevoli a zjevnému pobouření jejího otce se však zdálo, že Winthropa Carolina přítomnost nesmírně těší.

„Možná zapomněla, s kým sem přijela,“ zamumlala Nicole k Mary, když jí pomáhala prostřít stůl.

„To bych neřekla,“ usoudila starší žena. Pak pohlédla na Nicky. „Winthrop se k vám dneska chová, jako byste byla vzduch. Pročpak?“

Nicky zaváhala, než na stůl položila poslední talíř. „Myslí si, že jsem mu lhala, protože jsem mu neřekla, odkud pocházím. Nechala jsem ho v přesvědčení, že jsem z chudé rodiny. Což je svým způsobem pravda,“ dodala. Tvářila se upřímně a smutně. „Aspoň na lásku to u nás bylo velmi chudé.“

„A váš otec?“

Nicole se kousla do spodního rtu. „To mi řekněte vy. Co si myslíte, že je to za člověka?“ zeptala se, protože už dávno věděla, jak je indiánka z kmene Siouxů vnímavá na lidské charaktery.

„Je to smutný muž,“ řekla Mary překvapivě. „Přitahuje na sebe pozornost jen proto, že je osamělý a trápí se. Nenaučil se přiznat chybu, tak ji vždycky hledá v těch druhých. Je mi ho líto. A to by vám mělo být také. I při svém mládí jste dvakrát moudřejší než on.“

Mary odešla do kuchyně a zanechala mladší ženu jejím úvahám.

Jestli si Nicole myslela, že to byl zlý den, měla teprve zjistit, že večeře tomu všemu ještě nasadí korunu. Winthrop seděl v čele stolu s nenáviděnou Carol po jedné straně a Geraldem po druhé a naprosto ignoroval Nicole i jejího zachmuřeného otce. Bratři Harrisovi vesele pojídali večeři, popíjeli kávu a vyměňovali si poznatky a postřehy o lovu s Nicky, která jim sotva naslouchala. Sledovala s nepříjemným pocitem v žaludku, jak se Winthropovy temné oči pokaždé rozzáří, když promluví s vnadami obdařenou zrzkou, a nenáviděla tu ženu za to, že dokáže probudit něžnou stránku v muži, který se před ní tak dokonale uzavřel.

„Drahoušku, to, co cítíš, máš vepsané ve tváři,“ poznamenal Dominik lhostejně. Díval se přes šálek kávy, který držel v ruce, na svou dceru. „Neměla bys to na sobě dávat tolik znát.“

„Nikdy nebreč. Nikdy nedávej najevo žádné city.“ Trpce se zasmála. „To je stránka přímo z tvé knihy chování. Jsi jak kus ledu. Až budu ve tvém věku, budu nejspíš stejná. Už se na takovou budoucnost moc těším.“

„Pořád lepší, než si nechat dvakrát denně šlapat po citech,“ pronesl nonšalantně. Tvrdě se zadíval na zrzku. „Je ve tvých letech,“ řekl zamyšleně. „A náš hostitel je kus chlapa, i s tím svým kulháním a naštvaností. Nerad bych ji kvůli němu ztratil. Já vůbec nerad prohrávám.“

„Winthrop nestojí o holku z lepší společnosti,“ uklidnila ho. „Kvůli jedné takové už si užil svoje.“

„Vzpomínám si, že jsem o té jeho nehodě něco četl,“ poznamenal k jejímu překvapení. „Deanne, jak jen se jmenovala příjmením? Dědička lyžařských středisek. Sám jsem s ní měl krátký románek. Byla moc sladká. Takový ten typ, který tě jednou rukou hladí a druhou ti vytahuje z kapsy peněženku.“

Bolelo ji vědět, že její otec patří k tomuto typu mužů. Stárnoucí playboy, který nemá pod elegantní slupkou žádné skutečné jádro. „Mohli byste si porovnat zkušenosti s Winthropem. Určitě by ho to zajímalo,“ pronesla sladce.

„Přestaň se do mě navážet, Nicky,“ ohradil se a zadíval se jí do očí. „Tvoje ani moje lítost minulost nezmění. Ani to, že ses vzdala svého dědictví. To by Brianna nechtěla. Vkládala do tebe velké naděje.“

„Opravdu? Nemůžu si vzpomenout na jediný okamžik, kdy by byla natolik střízlivá, aby je se mnou mohla probrat.“

„Myslel jsem, že časem zmoudříš, ale ty se pořád na minulost díváš s klapkami na očích,“ poznamenal. „Buď dospělá, zlato. Život není černobílý. Tvoje matka byla neurotická. Nedokázala přijmout zodpovědnost. A to jsem nedokázal ani já. Byli jsme dvě děti, které si jen hrají na dospělé, a když jsi přišla ty, náš sen se rozplynul. Ani jeden z nás nevěděl, co si se sebou počít, a ty ses dostala doprostřed toho všeho. Je mi to líto, ale minulost změnit nedokážu.“

„Když jste mě ani jeden nechtěl, tak proč jste mě vůbec měli?“ zeptala se, raněná jeho doznáním. „Nebo to byla jenom nehoda?“

Odpověď si přečetla z výrazu jeho tváře, než se mu podařilo ho zamaskovat. A celé její dětství dávalo náhle smysl. Nekonečné hádky, vzájemná lhostejnost rodičů, pití, milenky…

„Takže,“ vydechla, „takže takhle to bylo.“ Smutně se usmála. „Díky. Aspoň teď vím, proč jste mě oba tolik nenáviděli.“

„Ach Nicky,“ namítl. „Takhle to nebylo. Nikdy jsme k tobě necítili nenávist.“

„Nikdy jste na mě neměli čas. Ani jeden z vás.“

„To je pravda,“ uznal. Unaveně se usmál. „Když ses objevila, byli jsme ještě děti. Oba dva. A najednou jsme měli skutečné, živé dítě, které jsme nemohli odložit do krabice s hračkami. Museli jsme za tebe přijmout zodpovědnost. A to nebyl snadný úkol pro lidi, kteří nikdy nepoznali, co to zodpovědnost je.“

Vytřeštila na něj oči, jako by ji někdo vzal klackem po hlavě. Nikdy o svých rodičích nepřemýšlela jako o lidech, vždycky jen jako o rodičích. Tenhle nový pohled leccos vysvětloval, ale byl zároveň velmi znepokojující.

„Ty to nechápeš, viď?“ zeptal se jí otec vlídně. „Myslela sis, že rodiče, protože jsou rodiče, musí být dokonalí. Jenže takhle to prostě nefunguje. I rodiče dělají chyby. Nejsou dokonalí.“

Neklidně se pohnula. „Máma se upila k smrti kvůli tvým milenkám,“ obvinila ho.

„Tvoje matka se upila k smrti proto, že byla nešťastná,“ odpověděl jí bez hněvu. Opřel se o židli a navzdory drahé elegantní košili a zlatým řetízkům na krku vypadal staře a unaveně. „Stejně jako já. Honil jsem se za ženskými, protože jsem hledal štěstí. Ona ho hledala na dně láhve. Ani jeden z nás ho nenašel.“

Sevřel rty a dlouze si ji prohlížel. „Ty jsi svoje našla, Nicky? Copak se někomu opravdu někdy podaří vyhrát v loterii života zlatý prstýnek?“

„Jsou lepší způsoby, jak se o to pokoušet,“ začala.

„To jistě,“ souhlasil. „Když máš ale hromadu peněz, proč se rozhlížet mimo svou peněženku?“

„Na tuhle otázku bych ti mohla dát několik dobrých odpovědí,“ odpověděla mu. „Celý život jsem se dívala, jak si kupuješ lidi. Nenávidím ošklivost, kterou peníze v lidech probouzejí.“

„Čestného člověka si přece koupit nemůžeš,“ namítl moudře. „Nebo snad ano?“

„Všichni mají svou cenu. Některé jsou méně materialistické než jiné povýšení, dovolená pro těžce pracující rodiče, zaplacený účet v nemocnici za nemocné dítě. To jsou ty méně zjevné ceny, ale pořád znamenají, že se lidé dají koupit.“

Přikývl. „Takže už tomu začínáš rozumět.“

„Vy jste s mámou neměli manželství,“ neodpustila si, protože cítila, jak se k ní naplno vrací bolest z minulosti.

„Jeden druhého jsme dost nemilovali,“ řekl jen. „Na začátku možná ano. Ale naše rodiny do všeho neustále zasahovaly. Nenechali nás být, dokonce ani když ses narodila. Ty jsi byla poslední kapka, Nicky. Byla jsi jako uzel, který se nám nepodařilo rozvázat. A rozvod byl v naší době nepředstavitelný skandál. V našich rodinách se nikdo nikdy nerozvedl.“

„Lepší rozvod než nekonečná válka,“ odsekla mu Nicky.

„Cítím to úplně stejně. A tvoje matka to tak cítila taky. Kdybychom se byli rozvedli, byla by si vzala některého ze svých starých ctitelů a já bych se byl oženil – patrně několikrát,“ dodal se zlomyslným úšklebkem. „A oba bychom byli velmi šťastní. Jenže to dopadlo tak, že jsme si každý hledal svůj lék na bolavou duši a tvojí matce se to stalo osudovým. Nebyla to ničí vina,“ ujistil ji, aniž by z ní spustil oči. „Opravdu to nebyla ničí vina. Ale to ty nedokážeš přijmout, je to tak?“

„Něčí vina to být musela,“ trvala tvrdohlavě na svém.

„Proč?“

Ta otázka ji vyvedla z míry. Dívala se na něj doširoka rozevřenýma očima. „Co prosím?“

„Proč to musela být něčí vina?“ Přejel si prstem po řetízcích. „Tvoje matka i já jsme byli hodní lidé. Odděleně. Jenže nám to prostě spolu neklapalo. Koho za to chceš vinit?“

Cítila, že ztrácí půdu pod nohama. Vždycky byl jako prohnaný advokát, který převrací všechno naruby. Proč ale znělo jeho zdůvodnění tak rozumně? Dva roky ho vinila z matčiny předčasné smrti stejně jako sebe. Co když za ni ani jeden z nich nenesl zodpovědnost?

Poposedla na židli a nakonec vstala. Shlížela na něj. Vždycky působil vyrovnaným až lenivým dojmem. Zdálo se, že si nikdy s ničím neláme hlavu.

„Jsem černá ovce, Nicky,“ řekl. „A vždycky jsem byl. Mám rád ženy a jsem dost bohatý na to, abych si mohl dopřát potěšení s nimi. Ale vůči tobě jsem nikdy necítil nenávist. To bych nedokázal.“

Pokusila se usmát. „Ne? Když jsi sem přijel, zdálo se mi, že z tebe přímo čišela.“

„Byla to ode mě špinavost, uznávám.“ Podíval se na stůl, pak k ní zase vzhlédl. „Chybělas mi,“ řekl stroze, jako by se za ta slova nenáviděl. „A chyběla mi Brianna. Všichni mě najednou opustili. Sakra, jak asi myslíš, že mi bylo?“

Prudce vstal a vyšel z pokoje, ani se neohlédl. Nicky se za ním dívala se zmatenými pocity. Mluvil a vypadal, jako by ho to skutečně bolelo. Možná měl svým způsobem matku rád. A možná že i ji samotnou. Ale rány byly ještě stále čerstvé a ona se prozatím nedokázala vyrovnat s nově objevenou stránkou jeho osobnosti.

Aniž by věnovala pozornost ostatním přítomným, vyšla z jídelny a zamířila nahoru do svého pokoje. Otci je teprve jednačtyřicet, uvědomila si zaskočeně; vždyť on ještě vůbec není starý. A není důvod, aby neměl přítelkyni. To jen… že tolik chtěla, aby miloval její matku! A chtěla, aby matka milovala jeho. Chtěla mít rodinu, kde by se všichni měli rádi… ale nikdy ji neměla.

Převlékla se zpátky do džínů a žlutého svetru. Šedivé úpletové šaty začala nenávidět. Přála si mít něco stejně přiléhavého a svůdného jako ta zrzavá modelka dole v jídelně. Pak by se jí možná podařilo vymazat ten nepřátelský výraz z Winthropovy tváře. Jenže u něj už asi stejně prohrála. Od příjezdu otce se k ní nepřiblížil, nepromluvil s ní ani ji nijak jinak nebral na vědomí. Dokonce se vyhýbal i pohledu na ni.

Bylo překvapivé, jak moc ji ten zvrat v jeho chování bolel. Usedla k toaletce a projela si vlasy kartáčem. Nechtělo se jí zpátky dolů. Ještě nikdy si nepřipadala tak osamělá, dokonce ani v dětství ne. Najednou cítila, jak moc jí chybí matka, a přála si, aby si spolu teď mohly promluvit. Ano, v minulosti bylo několik vzácných okamžiků, kdy byla matka střízlivá, a dokonce chvíli vydržela naslouchat štěbetání své dcery.

Dveře se otevřely. Ten zvuk ostře proťal její úvahy. Kartáč zůstal ve vzduchu nad jejími tmavými vlasy, zatímco Winthrop vkročil do pokoje a přirazil za sebou dveře.

Košili z hrubě tkané látky měl u krku rozepnutou. Světlo se mu odráželo od černých lesklých vlasů a v temných očích pod nakrčeným obočím se mu blýskalo. Ve způsobu, jakým na ni pohlížel, se mísila špatná nálada s čistou mužskou arogancí.

„Jen do toho,“ povzdechla si, odložila hřeben a složila si ruce do klína. „Jen si posluž. Nebo mám začít místo tebe?

Podvedla jsem tě, lhala jsem ti –“

„Mohlas mi to říct,“ usadil ji. Oči měl nebezpečně přimhouřené. „Vždyť jsem se tě zcela jasně ptal, jestli jsi příbuzná s Dominikem Whitem, a ty ses z té otázky vykroutila.“

„Vinna ve všech bodech obžaloby,“ přiznala. „Měla jsem ti povědět pravdu. Ale kdybych to byla udělala,“ pokračovala a zvedla k němu oči, „byl bys mě vyhodil z ranče jako pytel s odpadky.“

„Já jen těžko získávám k lidem důvěru,“ řekl prudce. „A nebudu ti moct zapomenout, žes mi neřekla pravdu.“

Očekávala to sice, přesto ji ta slova zabolela. Zvedla bradu, vpila se pohledem do jeho tváře a její zelené oči beze slov jasně říkaly, jak ho zbožňuje. „Já nejsem žádná unuděná dědička. Žila jsem dva roky v Chicagu –“

„Byla jsi trpělivá, to ano,“ souhlasil s úsměvem, který by ji kdykoli jindy potěšil. „A čekalas na svou příležitost. První volba padla na Geralda, to je mi jasné, ale já jsem byl druhé želízko v ohni, nemám pravdu?“

Zamrkala. „Já ti nerozumím.“

„Vložila jsi veškeré naděje do Geralda, zlato,“ odpověděl jí. „Měl se stát tvojí osobní bankou s otevřeným účtem. Zkoušelas to na něj dva roky“

„Cože jsem?“ Vyskočila od toaletky.

„Nejsem hlupák,“ usadil ji. „Točíš se kolem něj od chvíle, kdy jsi přešla práh tohohle domu!

Slyšel jsem, cos mu tuhle říkala. Že mu tě žádný muž nemůže vzít. Slyšel jsem to všechno. A včera večer ses dokonce držela zpátky jen proto, že ses bála, co by asi řekl na to, kdyby nás viděl pohromadě.“

„To že jsem dělala? Je zvláštní, kolik rezervovanosti jsem prokázala dole v kuchyni?“ utrousila ironicky.

Hněvivě stiskl čelisti. „Já nejsem žádný nevinný chlapeček. Mám s ženami své zkušenosti. A dneska ráno jsem konečně uviděl skutečnou Nicole Whiteovou. Ne, už se ti nepodaří znovu mi nasadit klapky na oči. Protože já už jsem tě prohlédl. Já se tvojí bankou nestanu. Ani Gerald. O to už se postarám.“

Nedokázala uvěřit vlastním uším. Ta něha, která mezi nimi pomalu narůstala, to, co jí řekl včera v noci… A po tom všem dal na lži jejího otce? Jak jen mohl uvěřit, že je obyčejná vypočítavá prospěchářka?

„Gerald miluje Sadii,“ řekla omámeně.

„Opravdu? Tak to máš asi smůlu. Nejspíš máš zlomené srdce, chudinko.

Takže proto jsi napřela všechny své síly na mě?“ zasmál se chladně. „Kdyby tvůj otec nepřijel, byl bych stále v bludu. Jaký to šťastný zvrat. Jedno laciné dobrodružství za život mi stačí.“

„Ach Winthrope,“ povzdechla si bolestně. „To se tolik bojíš uvěřit svým citům, že raději věříš tomu, co zaslechneš? Copak ti moje slovo nestačí?“

„Stačilo mi,“ připomněl jí ledovým tónem. „A podívej se, kam jsem se dostal.“

„Můj otec si na mě vyléval zlost,“ řekla a popošla k němu. „Oplácel mi to, že jsem ho po maminčině pohřbu opustila. Byla to pouhá msta. Už to v sobě překousl, a když se ho zeptáš teď, poví ti pravdu.“„Já pravdu znám.“ Jak se k němu přiblížila, bojovně zvedl bradu a výraz jeho tváře rozhodně nebyl vstřícný. „Sledovala jsi mě. Věděl jsem, že to nebyla náhoda, když jsi před pár dny přišla k ohradám, nebo když jsi mě včera vytáhla na parket.“

„To je pravda,“ přiznala ironickým tónem a vzhlédla k němu. Lámalo jí to srdce, ale nedbala. „Naprostá pravda, chtěla jsem ti jen vytáhnout z kapsy peněženku. Na tobě samém mi nikdy ani za mák nezáleželo!“

Opřela o něj dlaně, ale on uchopil její ruce do ocelového sevření a držel si ji od těla.

„Copak, jste ze mě nervózní, pane rančere?“ dobírala si ho a přiblížila se k němu natolik, kolik jeho ruce dovolily. Zamrkala, řasy se jí několikrát vznesly jako křídla motýla, a opřela mu dlaně o drsnou tkaninu košile.

Jak po ní přejížděla, ozývaly se tiché, škrábavé zvuky. Tlukot srdce se mu prudce zrychlil.

„Ne,“ popřel. Ale když shlédl na její ruce, které se ho dotýkaly, v očích mu zablýsklo.

„Jenže já z tebe nervózní jsem,“ zašeptala. „Když se mě dotkneš, pokaždé se záchvějů, a to nemá vůbec nic společného se stavem tvého bankovního účtu. A nelhala jsem ti, když jsem ti řekla, že jsem dosud nevinná.“

„Ty a madame Bovaryová…“ odsekl, ale jak jí svíral ruce, začal ji prsty hladit.

„Když jsme se v kuchyni milovali, byla bych pro tebe umřela,“ vydechla zapáleně. Rty měla otevřené a její pohled, který mu upírala do očí, byl plný touhy.

Bojoval s tím, jak na něj působila, jaké city v něm vyvolávala. Tělo měl náhle napjaté. Nemohl si pomoci, chtěl cítit její ústa na svých rtech, i když to bylo hotové šílenství. „K čertu s tebou, Nicky.“

„Winthrope.“ Zasténala jeho jméno, ale to už překryl její ústa svými.

Polohlasem sice cosi zamumlal, ale Nicky mu nerozuměla. Byla ztracena v silném objetí jeho paží a podléhala divoké touze jeho rtů, kterými bral její ústa útokem.

Zdálo se, že trvalo dlouho, než si uvědomil, co se děje. Její teplé tělo, které svíral v náručí, ho opájelo jako droga. Hebkost jejích rtů, které se jemně chvěly, zatímco je vášnivě zkoumal, v něm budily nečekanou něhu. Ale minulost se mu neodbytně vracela na mysl. I Deanne se takto kdysi chvěla v jeho náruči. Šeptala mu slova lásky, slibovala nebe na zemi. A potom…

Odtrhl od ní své rty, narovnal se a sebral v sobě sílu čelit mírnému údivu a obvinění v jejích očích.

„Prosím…“ zašeptala a chtěla se k němu znovu přitisknout.

„Ne, děkuju,“ řekl tiše.

Chladný tón jeho hlasu způsobil, že se sama zarazila. Byl zdvořile lhostejný, jako by právě odmítl nabízenou sklenici vody, protože zrovna nemá žízeň.

Pohlédla na něj a pomalu začala chápat. Vypadal totiž, jako by se ho tato sladká mezihra ani v nejmenším nedotkla. Byl naprosto lhostejný. Pocítila náhlou a prudkou prázdnotu.

Takže takové to teď bude? To mu to opravdu bylo tak jedno, že ji dokázal v jednu chvíli líbat, a za okamžik se od ní od táhnout s naprosto nezúčastněným výrazem? Vsadila všechno na jeho touhu po ní, protože se jí zdálo, že to je jediný způsob, jak k němu proniknout. Nevyšlo to. Prohrála. Nedůvěřoval jí. A teď jí ještě ke všemu dával najevo, že už o ni nestojí.

„Já nejsem zlatokopka,“ řekla s posledním zbytkem hrdosti. Chvěla se a nijak to nezakrývala. Sama sebe objala a dívala se na něj jako raněné dítě. „Peníze pro mě nic neznamenají. Copak to opravdu nechápeš?“

„Já tě neznám,“ odpověděl jí. Přimhouřenýma očima si prohlížel její tvář. „A možná je to tak lepší. Vzpomínám si, jak jsem ti jednou řekl, že bychom mohli jeden druhému ošklivě ublížit. Já jsem se ti včera v noci otevřel, zlato, ale podruhé už takovou chybu neudělám. Nechci se zaplést ani s tebou, ani s žádnou jinou, to je to poslední, o co bych stál.“

„Ale říkal jsi… já jsem myslela…“ Nedařilo se jí slovy vyjádřit to, co včera v noci cítila a co si myslela, že cítí i on.

„Narcisko, už jsem byl pěkně dlouho sám,“ řekl posměšným tónem. „Nejsem svatý. Osamělý muž někdy podlehne pokušení.“

Jinými slovy byla milou malou mezihrou, nočním zpestřením, které ovšem na denním světle, když se mu vrátil zdravý rozum, nic neznamenalo. A svou lhostejnost právě dokonale předvedl tím, že ji od sebe odstrčil uprostřed vášnivého polibku, do něhož vložila celé srdce.

„Řekl jsi to dostatečně jasně,“ pronesla potichu s pohledem upřeným na jeho zachmuřenou nehybnou tvář. Musela navzdory své výšce trošku zaklonit hlavu, a cítila se proto v nevýhodě. „Asi jsem celou tu situaci špatně pochopila.“ Blazeované přikývl.

„Uvědom si prosím, že s výjimkou své práce pro Geralda se na tomhle hřišti nikdy nedostaneš ani na první metu. Rozumíme si?“

Měla mu jednu vrazit, ale cítila se tak hrozně, že k tomu nesebrala sílu. Její sny se právě roztříštily na tisíce střípků.

„Nemůžu ti mít vlastně ani za zlé to, jak se cítíš,“ řekla dutým hlasem. „Měla jsem ti pravdu říct hned na začátku. Asi to byla tvrdá rána.“

„Nic, s čím bych se nevyrovnal,“ odpověděl chladně. „Zase si tolik nefandi. Pár polibků ještě nedělá vztah.“

„Ach, jistě, to vím také,“ zasmála se ledovým smíchem. „A jen pro pořádek, já jsem taky byla osamělá. Muži si mě dlouho nevšímali; vlastně od té doby, co nemám peníze, vůbec ne.“ Vyslovila to s cynismem, který rezonoval s jeho. Cítila se stará, unavená a zbitá. „Jaká škoda, že se nemůžu vrátit domů s tatínkem a přijmout svěřenecký fond, který mi matka zanechala. Tím bych si připsala na účet kolem tří miliónů.“

Poodešla ke dveřím, které otevřela, zatímco sledovala, jak se zamračil, když mu došla její slova.

„Jen si sni svoje sladké sny, zlato,“ řekl, ale ne příliš přesvědčivě.

„Ani tomuhle samozřejmě nevěříš.“ Přikývla. „Tak co kdyby ses zeptal mého otce, proč se se mnou rozešel můj snoubenec? Ta odpověď by ti mohla otevřít oči.“

Dlouze se na ni zadíval. „Když máš takové peníze, tak proč potom pracuješ pro mého bratra?“

„Protože už mi bylo špatně ze života, kde promiskuita, alkohol a prášky nahrazovaly ve vztahu mých rodičů lásku! Ztratila jsem se v tom a byla jsem hladová aspoň po kousíčku lásky!“ Oči se jí zalily slzami. Pevně stiskla rty a snažila se potlačit chvění, které se při té vzpomínce zmocnilo jejího těla. „Muž, o kterém jsem si myslela, že mě miluje, mě opustil v den, kdy se dozvěděl, že jsem odmítla své peníze. A já tu teď o dva roky později stojím a poslouchám obvinění, že jsem zlatokopka a bezectný žoldák,“ dodala zastřeným šepotem. I přes slzy se trpce rozesmála. „Není to ironie osudu?“

Zastavil se ve dveřích a pohlédl na ni. Svářilo se v něm svědomí s pýchou. „Zatraceně, tys mi lhala!“

„Takže mi už nikdy nemůžeš důvěřovat,“ dodala za něj. „Dobrá, soudil jsi mě a shledal mě vinnou. Nestojím o tvůj soucit. A nestojím o tebe. Měla bych se s otcem vrátit domů a naučit se od něj, jak se kupují lidé!“

„Mluvíš nesmysly,“ řekl stroze.

„Já mluvím naprosto logicky,“ opravila ho se smíchem, přestože se jí třásla brada. „Chtěla jsem chytit duhu. Díky, žes mě postavil zase zpátky na zem.“

„Ty pláčeš,“ řekl polohlasem a zvedl ruku, aby jí setřel slzu.

Ale ona před tou rukou ucukla jako raněné zvíře. Jeho odmítnutí ji rezavě bolelo v srdci. „Běž pryč!“ zašeptala zuřivě. „Nenávidím tě! Nenávidím tě, Winthrope! Kéž bych tak mohla zítra ráno odjet a nespatřit tě do konce života!“

Chtěl něco říct, ale nedokázal najít vhodná slova. Otočil se na podpatku a vyrazil pryč chodbou, rozhněvaný a frustrovaný. Křivda se přece stala jemu, proč se tedy cítí provinile?

Ani se neodvažoval pomyslet na to, jak příšerně všechno pokazil, pokud mu říkala pravdu. Ale to určitě neříkala. Už mu přece lhala jednou, ne? Pevně uzavřel svou mysl před jakýmikoli pochybnostmi. Prostě na to nebudu myslet, rozhodl se. Je to jen další Deanne a je dobře, že jsem se jí zbavil.

Dívala se za ním s bolavým srdcem. Když není schopen uvěřit pravdě, na kterou hledí vlastníma očima, co potom s ním? Zavřela dveře a vzdala se pomyšlení, že by se ještě vrátila dolů. Svlékla se a plakala tak dlouho do polštáře, až usnula.

SEDMÁ KAPITOLA

Když se Nicky ráno probudila, okamžitě si vzpomněla na včerejší večer. Měla pocit, jako by jí srdce sevřela ledová ruka. Winthrop se omluvil a odešel pomáhat svým mužům s dobytkem. Kvůli sněhu se horské cesty daly projet jen terénním autem s náhonem na všechna čtyři kola.

Lovcům to ani v nejmenším nevadilo. Naopak, vypadalo to, že jsou na horské počasí zvyklí, a vzhledem k tomu, že měli v plánu zdržet se na ranči týden, přijali změnu počasí zcela klidně.

Carol však začala být nepříjemná. Nic jí nebylo po chuti. V jejím pokoji bylo příliš zima, postel jí připadala hrbolatá a nikde v okolí nebylo nákupní středisko, kde by si mohla nechat udělat manikúru. Kromě toho se jí stýskalo po rodičích, které měla ve zvyku každý týden navštěvovat. Chtěla se vrátit domů.

Nickyin otec strávil většinu druhého dne čištěním pušky, přípravou na lov a uklidňováním své přítelkyně. Zdálo se, že na to má obzvláštní talent, protože se mu nakonec podařilo ji přesvědčit, že se odtud nedostanou, dokud teplý vítr chinook nepřinese oblevu. Nikdo ovšem neví, kdy zavane, dodal moudře.

Mary už řekla Nicky, že sníh se může na horách udržet několik dnů, ale i týdnů, žádné panice však nepodléhala. Carol po Dominikově ujištění, že jakmile sníh roztaje, vypraví se domů, odešla do obývacího pokoje a pustila si populární scifi film, který za chvíli začal rozčilovat i Winthropa.

Třetího dne se za svítání lovci namačkali do Winthropova Jeepu a zamířili do údolí. Gerald s Nicky se pustili do práce v pracovně a zanechali Carol jejím scifi filmům.

„Už je mi z těch světelných mečů nanic,“ poznamenala Nicky, když k nim z vedlejšího pokoje dolehl charakteristický zvuk boje.

„To chápu,“ ujistil ji Gerald. „Mně je zase zle z laserových děl. Ještě pár takových filmů, a stoupneme si před zrcadlo, budeme na sebe dělat obličeje a pak si objednáme pár svěracích kazajek, které by spolu ladily.“

Zasmála se. „Musíme se modlit, aby chinook přišel co nejdřív.“

„Souhlasím. Když o tom tak uvažuju, tak myslím, že Siouxové na to mají speciální modlitbu. Můžeme se zeptat Mary.“

Zadívala se na svojí těsnopisnou podložku. „Winthrop jí něco řekl u snídaně znakovou řečí. Mary mě už něco málo naučila, takže jsem se snažila ho pozorně sledovat.“

„Já se na to díval léta a nenaučil jsem se nic,“ přiznal Gerald. „A vy víte, co jí říkal?“

Smutně se usmála. „Buď po ní chtěl jedlou sodu, nebo jí ukazoval, že je smutný.“

Zamračil se. „Cože?“

„Když chcete vyjádřit melancholii nebo smutek, uděláte znamení pro srdce a znamení pro nemocný. Jenže to taky může znamenat, že vás pálí žáha. Je to opravdu fascinující, jak funguje řeč, která je založená na úplně jiných pravidlech,“ dodala. „Například když chcete říct, že jste znechucený, uděláte znamení pro srdce a potom pro unavený. Nepřítele vyjádříte jako přítel a ne. A opilý,“ zasmála se, „jsou znaky pro whisky, pít, příliš a šílený. Chápete?“

Zavrtěl hlavou. „To je úžasné. Jste chytrá.“

„Inteligence se řekne takhle,“ usmála se a dotkla se spojeným prostředníkem a ukazovákem pravé ruky čela.

„A co vychytralost?“ dobíral si ji.

„Tak dobrá v tom zatím nejsem,“ povzdechla si. Ale učila se. Už teď ji toho Mary naučila tolik, že dokázala přeložit, co jí Winthrop „řekl“ na verandě to ráno, kdy ji přivezl od Toddových. Udělal znamení, že žárlí na Geralda a že ji moc chce. Jak jiné by všechno bylo, kdyby mu tehdy byla rozuměla. Z Winthropa se však stal odtažitý, chladně zdvořilý hostitel. Křehká něha a porozumění, které mezi nimi začaly vznikat, byly navěky ztraceny.

„Dělám si starosti o Sadii a paní Toddovou,“ řekl náhle Gerald a poklepal tužkou o piják. „Asi před hodinou jsem se jim pokoušel dovolat, ale telefon je hluchý. Sadie musela dát jejich džíp před pár dny do servisu, takže vím, že nemají žádné provozuschopné auto. Než začalo sněžit, zastavil jsem se tam, abych je pozdravil.“

„Tak řekněte Winthropovi, aby za nimi zajel a zkontroloval je.“

„To by bylo rozumné, ale Winthrop je poslední dobou nabroušený až hrůza. Nevšimla jste si toho?“ řekl zoufale s omluvným výrazem ve tváři. „Váš otec vás vykreslil v těch nejčernějších barvách.

Sice se pak snažil to napravit a vysvětloval Winthropovi, jak se věci doopravdy mají a že to byl z jeho strany jen výlev pomstychtivosti a špatné nálady. Jenže to už ho Winthrop neposlouchal. Odejde pokaždé, když někdo vysloví vaše jméno.“

„Pohádali jsme se a nerozešli se právě jako přátelé,“ povzdechla si, aniž by zacházela do detailů. A už vůbec nedodala, že jí Winthropův postoj zlomil srdce. „Nechcete se už vrátit do Chicaga?“ zeptala se s nadějí v hlase.

„Chudáčku Nicky,“ politoval ji s vědoucím úsměvem. „Je mi moc líto, jak to dopadlo. Ze začátku byl Winthrop úplně jako vyměněný, sotva jste se ocitla v jeho blízkosti. Usmíval se a smál a zdálo se, že poprvé od té nehody má zase radost ze života. Je mi líto, jaké to vzalo konce.“

„To mně taky,“ přiznala smutně. Ucítila slzy v očích. „Teď mě podle všeho nenávidí proto, že jsem mu neřekla, kdo je můj otec. Má mě určitě za největší lhářku pod sluncem. Což svým způsobem jsem. Jenže já jsem ho nechtěla obelhat. Jen jsem se snažila zapomenout na minulost. Moje dětství nebyla žádná procházka růžovým sadem a smrt mojí matky mnou hrozně otřásla. Každá rána zanechá jizvy. Asi proto Winthropovi tak dobře rozumím. Mám svoje jizvy, a když někdo tak moc raní vaše city, jen pouhý čas k hojení nestačí.“

„Ano, asi máte pravdu.“ Vstal a popošel k oknu. „Jen nechápu, proč Winthrop flirtoval s Carol. Patrně chtěl, abyste žárlila.“

„Kdepak,“ zasmála se trpce. „Jen mi chtěl dokázat, že mu na mně vůbec nesejde. A věřte mi, podařilo se mu to dokonale. Nepřiblížila bych se teď k němu ani za nic.“

„Chápu, jak vám asi je,“ řekl a obrátil se k ní. „Ale chtěl bych, abyste pochopila i to, čím si prošel můj bratr. Po té nehodě trvalo několik měsíců, než byl schopen udělat krok bez berlí. Zpočátku mu dokonce hrozili amputací té nešťastné nohy. Winthrop jim ale řekl, že mu ji mohou uříznout, leda až bude po smrti, a myslel to vážně. Museli jsme povolat jednoho z nejlepších ortopedů v zemi, aby mu tu nohu zachránil – v průběhu operace musel přitom za pochodu vymýšlet nové operační techniky. Jedna z kostí pod kolenem byla roztříštěná; chirurgovi nezbylo, než ji opatrně poskládat zpátky, jako by to byla nějaká skládačka.“

„Ano, říkal mi, že se vyskytly komplikace,“ řekla ve snaze dozvědět se víc.

„Ta jeho netrpělivost,“ potvrdil její podezření. „Řekli mu přesně, co může a co nesmí, a on to samozřejmě vůbec nevzal na vědomí. Vylezl koni na hřbet tentýž den, kdy ho propustili z nemocnice. Praskla mu chrupavka, takže musel zpátky na operační sál, kde se jí pokusili dát dohromady. Už se nezahojila tak, jak měla. Lékaři mu ale řekli, že by se toho kulhání mohl zbavit, kdyby necvičil tak tvrdě, jak si umínil. Jenže to bylo, jako by hrách na stěnu házel. Winthrop,“ dodal, „je netrpělivý.“

Jako bych si toho už nestačila všimnout, pomyslela si smutně. „Asi mu tou dobou moc nezáleželo na tom, co se s ním stane.“

„Choval se jako nezodpovědný blázen. Nikdy jsem ho takhle nezažil,“ souhlasil Gerald. „Riskoval a přetěžoval se a vůbec se choval, jako by mu nezáleželo na životě. Nakonec jsem se ho zeptal, jestli mu ta pitomá ženská za to stojí. Tím se trošku probral. Ale stejně od té doby už není to, co býval.“

„A jaký býval předtím?“ zeptala se, protože o něm chtěla vědět co nejvíc.

„Byla s ním velká zábava,“ začal Gerald vzpomínat. „Byl lehkomyslný, bláznivě odvážný, ale zároveň velmi zdvořilý. Měl rád hudbu, večírky a lyžování – na vodě i na sněhu. Neustále byl v pohybu. Ranč pro něj byl důležitý, ale zdaleka ne tak jako dnes. Nechával ho na starosti Mikeovi a sám si užíval světa. A teď,“ dodal tiše, „tu jen sedí mezi horami a oddává se neveselým myšlenkám. Tedy o něco méně neveselým od té doby, co jste tady, to musím uznat, ale pořád v něm je ta stará melancholie.“

„Možná zjistil, že pozlátko a peníze nejsou všechno,“ řekla zamyšleně. „Já jsem to zjistila jako velmi mladá.“

„Možná ano.“ Dlouze se na ni mlčky zadíval. „Asi vás bolí, že uvěřil těm lžím vašeho otce?“

„Víc, než si myslíte.“

„Dejte mu čas, Nicky. Muži, kterého zradili, se důvěra vrací pomalu. Pokud k vám ale něco cítí, ten cit si najde cestu i jeho ledovým krunýřem.“

„Myslíte?“ Usmála se. „Já tedy nevím.“

Vrátili se k práci, ale ona stále musela myslet na to, co jí řekl Gerald. Probudí se nakonec ve Winthropovi zdravý rozum? Nebo to byla jen pouhá fyzická přitažlivost a on už s ní nechce mít nic společného? Nevěděla.

Později odpoledne začal Gerald neklidně přecházet sem a tam. Třel si při tom žaludek, který ho podle všeho trápil.

„Potřebujete antacid?“ zeptala se ho Nicky.

„Co prosím?“ Podíval se na svůj žaludek. „Ach, ano, trochu mě zlobí. Zapomněl jsem si vzít léky. Asi bych si pro ně měl zajít. Ne, o to vlastně nejde,“ přiznal nakonec. „Bojím se o Sadii.“

„Tak se za ní zajedeme podívat. Nezůstalo tu něco s náhonem na čtyři kola, čím bychom mohli jet?“

Ušklíbl se. „To určitě ano. Takže jste pro? Může to být nebezpečné.“

„Trochu čerstvého vzduchu mi prospěje.“ Vrhla pohled na dveře obývacího pokoje, odkud zaznívaly hlasité zvuky výstřelů a detonací. „A potřebuju si odpočinout od toho filmu, který jsem měla ráda až do okamžiku, než jsme tu s tou osobou zapadali.“

„Cítím to naprosto stejně. Řeknu Mary, kam se chystáme. Teple se oblečte.“

Teple se obléknout znamenalo navléknout si džíny, dva páry ponožek, kožené boty, tričko s dlouhým rukávem, svetr, teplý kabát, rukavice a pletenou čepici. I tak cítila ledové poryvy větru, který přinášel další sníh. Brzy zjistila, že už v listopadu může být v horách pořádná zima. Sníh tvořil jednu nepřetržitou bílou clonu. Nicky začala o jejich výletu trochu pochybovat, ale vzhledem k tomu, že alternativou byla naplno puštěná televize a Carol, rozhodla se pro výlet.

Když se škrábala do starého džípu, Gerald už měl motor spuštěný. Rozhlédla se kolem sebe se zvědavým úsměvem. „Doveze nás tam?“ zeptala se váhavě.

„V to doufám,“ řekl s důvěrou. „Už nějakou dobu s ním nikdo nejezdil, ale jeden nový má teď Mike a druhý Winthrop, takže nemáme na vybranou. Myslím ale, že to zvládne.“

Když zařadil rychlost, motor se rozehřměl a řetězy na širokých pneumatikách vydaly hezký cinkavý zvuk. Vyrazili na cestu vedoucí do hor. Díkybohu byla široká, když ale zahnuli na prašnou cestu vedoucí k Toddovic farmě, Nicky zalitovala, že se rozhodla jet. Gerald nebyl tak dobrý řidič jako Winthrop. V hustém sněžení, kdy sotva rozeznávali okraje cesty, v jednu chvíli nezvládl řízení a džíp sjel z cesty.

Gerald cosi zabručel. Vůz klouzal po mírném svahu bokem, až se zapřel o vzrostlou borovici, kde zůstal stát s běžícím motorem. Nicky se nahnula k Geraldovu ramenu a před očima se jí objevil hrůzný pohled na sráz, jehož hrana byla těsně vedle džípu.

„Proboha,“ vydechla zděšeně.

Gerald konečně popadl dech a rovněž vyhlédl okénkem ven.

„Zatraceně,“ zaklel. „Neviděl jsem okraj cesty a vyjel jsem mimo. Nicky, musíme se odtud dostat.

Ten strom je suchý, a jestli povolí…“ Pohlédl na ni s čirou hrůzou v očích.

„Takže pojďme ven,“ řekla klidněji, než se cítila. „Ale jak?“

„Asi…“ Chvilku hodnotil pozici džípu. „Bude nejlepší, když vylezeme vaší stranou. Ten strom nás snad udrží. Jděte první, pomůžu vám.“

Zdálo, že bude nemožné se z nakloněného džípu vysoukat, ale neměli na vybranou. Na druhé straně zel strmý sráz a pád dolů by znamenal jistou smrt. Pomyslela na Winthropa. Chyběla by mu, kdyby se zřítila dolů? Morbidní myšlenky, vynadala si v duchu. Ne, takovou radost, abych tu umřela, mu neudělám.

S Geraldovou pomocí se jí podařilo velmi opatrně otevřít dvířka na své straně. Džíp se maličko pohnul. Oba zadrželi dech, ale vůz zůstával dál zaklíněný o borovici. Zatímco se soukala ven, pronášela v duchu dlouhou a nesouvislou modlitbu. Umazala se od podvozku auta, ale nakonec přece jen vylezla celým tělem ven. Natáhla ruku dovnitř, aby pomohla Geraldovi.

Konečně se oba svalili do měkkého, kyprého sněhu vedle auta. Za nimi ležel na boku džíp, který se navzdory prudkému větru ani nepohnul.

„Aspoň že nespadl dolů,“ povzdechl si Gerald. Chytil se za břicho a zasténal. „Zatraceně! Proč jsem jen tak spěchal, že jsem si ani nevzal léky!“

Dívala se na něj, sněhové vločky na řasách. Bylo jí zima a vítr ledově dotíral. „Zvládnete to?“ zeptala se s obavami.

„Myslím, že ano,“ řekl nejisté. „Můj vřed si tak jistý není, ale já ano,“ podotkl s pokusem o úsměv.

„To já také.“ Opětovala jeho úsměv. „Takže, vyrazíme?“

„Jsme ještě pořád blíž k našemu ranči než k Toddovým,“ uvažoval, když se dostali na cestu.

Sněhu padalo stále víc, oslepoval je a bodal do tváří. „Měli bychom se vydat po cestě zpátky…“

Doufejme, že ještě nějakou najdeme, pomyslela si, protože sněhová bouře zesilovala. Bělost sněhu byla jednolitá.

Opřela se proti divokému větru, stáhla si čepici do očí a límcem si co nejvíce zakryla tvář. Vykročila. Gerald se snažil udržet s ní krok. Po pár stech metrů se chůze stala obtížnější. Bylo to neuvěřitelné, ale v mrazu a větru jí najednou začalo být horko. Chtěla si sundat kabát a jít jen ve svetru, ale Gerald ostře zavrtěl hlavou, když se začala svlékat. Řekl jí něco, co znělo jako „omrzliny“, ale nebyla si jistá, jestli mu rozuměla dobře.

Soustředila se na to, aby kladla jednu nohu před druhou, a zoufale sledovala, jak hluboko se jí boří boty. Sníh jí padal dovnitř do teplých ponožek, které byly za chvíli mokré a studené. Rukavice nechala v džípu, takže musela mít ruce v kapsách, ale i tam cítila, jak jí pomalu promrzají.

Když prošli zatáčkou, zjistili, že cesta je zavalená sněhem, který se svezl ze stráně. Nicole se zastavila, ale jiná možnost, než jít dál po cestě, nebyla. Museli projít závějí, nebo zemřít.

Gerald k ní popošel a udýchaně řekl: „Panebože.“ Oběma rukama se držel za břicho. „Hrozně to bolí, Nicky. Jak se jen přes tohle prokopeme?“

Pochybovačně se zadívala na horu sněhu před nimi. Neměla rukavice a Gerald nebyl ve stavu to sám zvládnout. Neměli žádné nástroje. Jak by se jim hodil Winthropův rančerský klobouk, nebo třeba i jen bota, ale kdyby si zula tu svou, noha jí umrzne. Dívala se na kupu sněhu s bezmocným zoufalstvím.

„Zatraceně,“ zasténala a vzteklým mrkáním se snažila zahnat slzy, které se jí draly do očí. Ne, ještě přece není poražená! Panebože, to ne! Musím něco udělat, pomyslela si, ale co?

„Jsem hrozně unavený,“ povzdechl si Gerald. Sklouzl k zemi, zády opřený o závěj. „Moc unavený… a žaludek mě bolí…“

„Nemůžete spát!“ zakřičela na něj. „Umrzl byste. Geralde, okamžitě vstaňte, musíme jít dál!“

„Jak? Sníh je moc hluboký. Přes tu závěj neprojdeme.“ Zavřel oči a opřel se zády o sníh. „Tohle je příjemné…“

Nicky s ním třásla, ale sama byla příliš vyčerpaná a neměla už sílu.

Rozhlédla se po bílém lese. Stromy se nad nimi tyčily jako postavy v rubáších, vítr nepřestával vát a sníh se neúprosně snášel k zemi. Svět byl velebně klidný jako katedrála.

Sklesla vedle Geralda, a jak seděla, rozhlížela se po kruté bílé kráse, která se rozprostírala kolem nich. Před sto lety se tu lidem musel naskýtat úplně stejný pohled a ti lidé tu zahynuli. I expedice Lewise a Clarka si určitě prožila svůj díl sněhových bouří. Přežili. Ale oni byli silní, dobře vybavení zálesáci.

Zatímco Nicky byla dívka z města, která neměla žádné zkušenosti s přežíváním v extrémních podmínkách. Nevěděla, jak rozdělat oheň, i kdyby se jí podařilo přinutit ruce k nějaké činnosti.

Zelenýma očima zabloudila k obloze. Nakonec to není tak špatné místo k umírání, dumala, zatímco ji zmáhala malátnost. Jsem tu blízko Winthropa, i když jemu už na mně nesejde. Možná mě tu někde poblíž pohřbí a budu mu tak nablízku navěky…

Zavřela oči. Kdesi z dáli k ní doléhaly zvuky varhan. Byla to nádherná hudba a ozýval se i zpěv. Nějaký starý hymnus, který vznešeně zněl bílým tichem.

„Nezměrná milosti.“

Její dědeček ji zpíval, když pracoval kolem koní. „Nezměrná milosti, jak sladká náruč tvá…“ začala si broukat.

Hlasy… blížily se. Zvuk varhan ustal, ale ozývalo se předení kočky. Něco se jí dotklo a zatřáslo s ní. Ten hlas – byl hluboký, naléhavý a nějak důvěrně známý – ale nerozuměla, na co se jí ptá. Bylo jí teplo, cítila se v bezpečí, a tak začala hlasitě cosi namítat, když s ní ten někdo chtěl pohnout. Bojovala s ním, ale byla přemožena. Pak ji zvedli ze země a měla pocit, že se vznáší. Bílé mraky. Sníh. Chlad. Opět k ní doléhal zvuk varhan, který vzápětí zase mizel. Pokusila se otevřít oči, ale bylo to příliš namáhavé. Usnula.

Bolela ji hlava. Kýchla, a ten zvuk se rozezněl ozvěnou. To jsem už po smrti, napadlo ji.

Pomalu otevřel oči. Strop. Velmi bílý. Nad hlavou růžová nebesa. Obrátila hlavu a spatřila Winthropa. Byl neoholený a jeho vlasy už zjevně nějakou dobu neviděly hřeben. Napůl ležel a napůl seděl poskládaný do maličkého křesla vedle její postele, nohy v botách rozhozené. Chrápal.

Dívala se na něj dlouho a snažila se vtisknout si ten pohled do paměti. Dokonce i neoholený vypadal dobře. Košili měl na hrudi rozhalenou a kůže s černými chloupky zářila bronzovým odstínem. Chtěla se jí dotknout, přejet dlaněmi ty mužné křivky, ucítit jeho tlukoucí srdce. Ruce měl spojené na břiše, ty krásné štíhlé mužské ruce, z nichž vyzařovala síla dokonce i ve spánku. Vzpomněla si, jak nádherně jí bylo, když se dotýkaly její nahé kůže, a maličko se zachvěla rozkoší.

„Winthrope.“ To jméno se jí vydralo ze rtů dost neuměle. Při jeho vyslovení cítila bolest v krku. Sáhla si po něm rukou. Prsty měla studené, ale nebolely ji. Unikla tedy omrzlinám? Natáhla ruce před sebe, dlaněmi dolů, a zadívala se na ně.

„Měla jsi z pekla štěstí,“ řekl Winthrop, který otevřel oči, aniž by pohnul jediným svalem. Hleděl na ni zrakem černým jako noc. „Dokonce ani nemáš žádné omrzliny, přestože asi budeš pořádně nastydlá.“

„A Gerald?“ zeptala se s obtížemi.

„Je mu dobře, díkybohu. Co vás to, takové dva zelenáče, popadlo, že jste se vypravili do Skalistých hor ve sněhové bouři?“

„Měl strach o Sadii,“ bránila je oba.

„Sadie měla dost rozumu, aby zůstala uvnitř,“ řekl chladně. „Poslal jsem k Toddovým Mikea se zásobami. Jsou v pořádku. Což je víc, než se dá říct o tobě a mém bláznivém bratrovi.“

„Nemůžeme být všichni tak dokonalí zálesáci jako ty,“ namítla sladce.

„Chceš něco k pití?“ zeptal se jí.

„Ne, dokud nebudu mít potvrzení z laboratoře, že v tom není jed,“ odsekla mu.

„Pošlu s tím Mary,“ uklidnil ji. „Možná bych tomu pokušení totiž nedokázal odolat.“

Dívala se, jak vstává z křesla, a bojovala se slzami, které se jí tlačily do očí. Takové utrpení, a to jen proto, aby zjistila, že jí stejně neodpustil a nenávidí ji jako předtím. Mohl třeba říct, mám radost, že jsi na živu, usmát se na ni, nebo něco takového.

„Mrzí mě, žes měl kvůli mně takové problémy,“ zamumlala.

Sklonil se k ní a v očích se mu nebezpečně blýsklo. „Nezkoušej to na mě zase,“ pohrozil jí tiše. „Měl jsem pekelnou noc, když jsem se na tebe díval, jak se probíráš a zase upadáš do bezvědomí. V takových závějích tu lidé umírají!“

„To mě mrzí, ale mám pocit, že teď jsem docela naživu. Doufám, že nejsi zklamaný… á!“

Ten výkřik byl odpovědí na to, jak se jeho ústa prudce snesla na její.

„Zklamaný –“ zavrčel a políbil ji ještě tvrději. Zaklonil jí hlavu, aby ji mohl lépe líbat, a jeho rty náhle zněžněly a začaly si hrát s jejími. Dýchal stejně přerývaně jako ona, ale zjevně mu to bylo jedno. Mohla zemřít. Při tom pomyšlení se nedokázal udržet.

Chvějícíma se, studenýma rukama se dotkla jeho tváří a pak mu objala hlavu a držela ho přitisknutého na svých rtech. Takhle se sny stávají skutečností, pomyslela si roztouženě. Sny. Tak dlouho jsem žila jen z nich.

„Ach,“ zašeptala téměř neslyšně a ten tichounký zvuk se mu ozvěnou rozezněl v duši.

Škádlil a laskal ji rty, jazykem dobýval to sladké území jejích úst. Jeho dech se mísil s jejím, zatímco rukama ji uchopil za útlá zápěstí a přitiskl jí je za hlavu. Prsty si propletl s jejími.

„Nejradši bych se s tebou pomiloval,“ vyrazil ze sebe zastřeným šepotem. V očích mu sálal žár vášně a touhy.

„Myslela jsem si, že… že mě nenávidíš,“ vydechla nejisté.

„Nenáviděl jsem tě. Nenávidím tě. Nenávidím to, co cítím, když se tě dotknu.“ Znovu se k ní sklonil, mučil její ústa svými rty, jemně je přejížděl, tlačil na ně, vzdaloval se od nich a znovu na ně útočil, dokud se nezačala v posteli svíjet. „Ano, vzrušuje tě to, viď?“ šeptal jí drsně do ucha. „Já v tobě ten plamen rozpálím tak, až ho nedokážeš snést. A pak od tebe odejdu a nechám tě s tím samotnou…“

Mírně se k němu vyklenula, s očima doširoka rozevřenýma, a přece mírnýma. Chvěla se po celém těle.

„Ne, neodejdeš ode mě,“ hlesla. „Protože po mně budeš toužit stejně jako já po tobě.“

Svaly na sevřených čelistech se mu napjaly, když na ni shlédl. Hrdost v něm bojovala s touhou a citem.

Podíval se tam, kde se jí pod průsvitnou látkou košile rýsovala dokonalá ňadra. Přečetl si z nich vzrušení, které nedokázala skrýt.

Jeho drsné prsty, které si propletl s jejími, se chvěly. Očima zbožně hleděl na její ňadra; jeho pohled byl jako laskání. „Jsi nádherná,“ vydechl.

„S tebou je všechno nádherné,“ odpověděla mu trhaně a v očích měla tolik lásky, až ji uvedlo do rozpaků, když se střetla s jeho smělým pohledem.

„Nicky!“ Zasténal její jméno a sklonil se k ní. Jeho rty byly tak něžné, až jí vytryskly slzy. Byl pro ni vším, celým světem. Tolik ho milovala.

Zároveň jak jí ta slova přišla na mysl, je zašeptala do jeho teplých úst, vydechla ze rtů pravdu, která byla ozvěnou jejích citů, jako modlitbu.

„Ne.“ Prudce se od ní odtáhl. Rysy měl náhle jako z kamene a tvrdě jí přitiskl prsty na ústa, jako by tam ta slova chtěl uzamknout zpátky. Oči měl černé jako noční tmu za oknem jejího pokoje. „Ne. Neříkej to.“

„Ale já tě miluju,“ řekla s výrazem dítěte, které prosí plné naděje, že bude vyslyšeno.

Palcem jí přejel rty. Chtěl ji pohladit a zároveň se v něm všechno bouřilo. „Já to ale nechci,“ řekl tiše. „Je mi to líto. Opravdu… opravdu nemůžu, Nicky.“

„Já si ale nedokážu pomoct,“ zašeptala. „Taky je mi to líto, ale já tě prostě miluju. Ano, je to tak!“

Jeho palec na jejích rtech přitlačil. Zajíkavě se nadechl. „Podívej se, já jsem byl dlouho sám. Zvykl jsem si dělat sám sobě společnost. Nechci vedle sebe nikoho. Nechci žádná pouta a závazky. Proboha, Nicky, já nejsem chlap na ženění!“

Tvář měla v jednom plameni, jakmile jí došlo, jak si vyložil její slova. Zůstala, jako by do ní uhodilo. Takhle jsem to přece vůbec nemyslela, zděsila se v duchu. Ale on je teď přesvědčen, že jsem po něm chtěla, aby si mě vzal!

„Já jsem to… tak nemyslela,“ zmohla se na chabou odpověď.

„Nechci k sobě připoutat manželku,“ pokračoval bezbarvým hlasem. „A kromě toho, i kdybych byl takový blázen a řekl ti, abys tu žila se mnou, tak na tenhle kraj jsi moc křehká. Jsi příliš zvyklá na město. Tohle je země pro muže, ne pro ženy. Tady bys nepřežila.“

Kousla se do rtu. „Víš to určitě?“

„Ano.“ Vzal její ruku do svých.

Pohladil ji a udivilo ho, jaké pocity v něm vyvolává jen pouhý dotek její hebké pokožky. „Stejně určitě, jako vím to, že tu nechci žádnou ženu.“

Klidně se mu zadívala do černých očí. „Dobře. Je mi líto, jestli jsem ti připravila horkou chvilku.“

„Myslím, že tu jsi spíš připravila sobě,“ zabručel a při pohledu na její zrudlé tváře se usmál. Pak mírně nakrčil čelo. „Víš jistě, že to není jen reakce na šok, který máš právě za sebou?“

Přijala únikovou cestu, kterou jí nabídl, vděčná, že si může zachovat aspoň zbytky hrdosti. „Možná ano. To, jak jsi mě zachránil a všechno okolo…“ vysvětlovala. „Takže už ke mně necítíš nenávist?“ zeptala se tenkým, nejistým hlasem a výraz její tváře byl tak pokorný, až se skoro začal dusit vlastní hrdostí a důležitostí.

„Ne, necítím k tobě nenávist,“ odpověděl. „Nikdy jsem ji k tobě necítil. Nenáviděl jsem jen to, žes mi lhala.“ A ona mu opravdu lhala, jak si vzpomněl. Tupě položil její ruku zpátky na přikrývku a nechápal, proč má náhle uvnitř pocit tak bezútěšné prázdnoty. Zahřálo ho, když slyšel její slova lásky, bůhví proč. Láska přece není něco, po čem by prahl. Vrátil se pohledem na její tvář, ale ona své oči skrývala za sklopenými víčky. Mohla by mě doopravdy milovat? napadlo ho.

Sklonil se k ní. Její tvář se při tom pohybu rozjasnila a rty pootevřely. Ano, chtěla jeho ústa, to bylo sladce zřejmé. Díval se jí do očí, zatímco ji líbal, a viděl, jak se jí panenky rozšířily, a poté omámeně oči zavřela. To ho vzrušilo ještě víc. Raději se rychle odtáhl, aby si zachoval chladnou hlavu, dokud je ještě čas. Zamračil se, ale neubránil se, aby si ji zvědavě neprohlédl. Příliš silně na něj působila. A to nemohl ani v nejmenším potřebovat. Už jednou ho zradila a on neměl v úmyslu poskytnout jí další příležitost. Možná to celé jen hraje, dokonce i ty řeči o tom, že ho miluje. Prachobyčejná hra. Nedá se jí věřit.

„Pošlu ti sem pomerančový džus,“ řekl konečně s chabým úsměvem. „Co třeba trochu polévky?“

„Myslím, že bych něco snědla, pokud tím nepřidělám Mary moc starostí,“ odpověděla mu tiše.

„Nevzpomínám si, kdy naposledy žena, která tu byla na návštěvě, se zamyslela nad tím, jestli s ní Mary nebude mít moc starostí,“ zauvažoval nahlas a do tváře se mu vkradl majetnický výraz. „Teď si odpočiň. Já přijdu za chvíli.“

Dívala se, jak vstává, a pokoušela se zakrýt své city. Jenže když udělal krok, bylo jeho kulhání tak výrazné, že se prudce posadila a se zatajeným dechem vyhrkla: „Winthrope, ty máš bolesti!“

Starostlivý tón jejího hlasu si okamžitě našel cestu k jeho srdci. Což se mu vůbec nelíbilo. Stejně jako se mu nelíbilo to, co k ní cítí. Divoce se na ni zadíval. „Nepotřebuju ošetřovatelku,“ odsekl. „Ty se koukej dát do pořádku. Já se o sebe postarám. Mám v tom léta zkušeností.“

Vyšel ven, přirazil za sebou dveře a nechal ji zaskočenou a raněnou. Kéž bych tak věděla, pomyslela si zoufale, čím jsem si zase vysloužila jeho nepřátelství? Udělala jsem ze sebe hlupáka, když jsem mu řekla, že ho miluju, to rozhodně. Ale proč ten hněv?

Když pokládala hlavu zpátky na polštář, pálily ji v očích slzy. Winthrop ji patrně podezírá, že mu o svých citech zase lhala. Nebo její doznání považuje (jak koneckonců sám navrhl) jen za reakci na prožitou hrůzu. Její láska je to poslední, o co by stál, to jí dal najevo dost jasně. Takže mi nezbývá nic jiného, uzavřela si to pro sebe, než se naučit před ním svou lásku skrývat.

OSMÁ KAPITOLA

Brzy poté, kdy Winthrop opustil pokoj, přišel za Nicky neočekávaný návštěvník. Její otec, oblečený do elegantního šedivého obleku, vstoupil a zaujal Winthropovo uprázdněné křeslo.

„Už je ti líp?“ zeptal se a vypadalo to, že má o její zdraví upřímný zájem. Nicky si vzpomněla, že když byla jako dítě nemocná, ani jeden z rodičů se neobtěžoval se za ní podívat.

„Bude to v pořádku,“ uklidnila ho. „Jen jsem hrozně unavená.“

„To bych řekl,“ podotkl s úsměvem. „A taky máš pěkně červený nos.“

„Mám pocit, že jsem celá červená.“ Oplatila mu úsměv. „Zastřelili jste něco?“

„Já jsem složil jelena,“ pochlubil se. „Pořádný kousek. Nikdo jiný štěstí neměl.“ Pobaveně vtáhl spodní ret. „Nabídl jsem Carol, že jí z jeho kůže nechám udělat kabátek, ale vyjela na mě jako fúrie. To víš, zastřelil jsem jelínka Bambiho z jejích dětských pohádek.“

Nicole se navzdory své neveselé náladě rozesmála. „Ty chladnokrevný zabijáku.“

„Miluju zvěřinu,“ povzdechl si. „Mary nám vaří pořádný hrnec guláše, ale bude až zítra k obědu. Říká, že se to musí vařit hodně dlouho, aby to dostalo tu správnou chuť.“

„Je to dobrá kuchařka.“

Opřel se v křesle a prohlížel si její tvář. „Co vás to popadlo s tím tvým evidentně mírně slaboduchým šéfem, že jste vyrazili do sněhové bouře?“ zeptal se vesele.

„Měl strach o Sadii Toddovou,“ vysvětlila mu. „A já jsem chtěla trochu na vzduch.“

„V sněhové bouři?“ nedal se odbýt.

„Už jsme nějak měli plné zuby těch sci-fi filmů…“

„To není důvod pro spáchání sebevraždy. Sníh může zabíjet, jak ses skoro přesvědčila. Kdyby Winthrop nerozhodl lov předčasně ukončit, byli byste vy dva umrzli.“

„Winthrop se asi musel pořádně vztekat.“

„Vztekat?“ zauvažoval. „To je zajímavě zvolené slovo. A dost mírné, když si vzpomenu na jeho reakci poté, kdy tě tam našel skoro zapadanou sněhem. Myslel jsem si, že umím docela slušně nadávat, ale to bylo nic ve srovnání s tím, co tam ze sebe chrlil on. Musím říct, že jsem se od něj naučil spoustu nových slov.

Sám tě přenesl přes tu hroznou závěj, i s tou svojí pošramocenou nohou. Myslím, že ho to teď musí po čertech bolet podle toho, jak kulhá, ale byl tak odhodlaný, že mu v tom nikdo z nás nedokázal zabránit.“

Cítila, jak v ní srdce nad tou zprávou poskočilo radostí. Pohrávala si s cípem přikrývky. „Je to muž, jak má být.“

„To bych řekl,“ souhlasil. „Mimochodem, o tobě jsem mu řekl pravdu. Myslím si, že už jsi za minulost zaplatila až dost.“

„Díky. Ale asi to stejně nebude nic platné. Winthrop není mužský na ženění.“ Když se zdálo, že nechápe, dodala: „A já mám svoje zásady.“

Dominik si ztěžka povzdechl. „Inu, rozdílní lidé, rozdílné přístupy.“ V očích se mu zablýsklo. „Já sám jsem dost velký volnomyšlenkář. Ale jsem rád, že ty ne. Myslíš si, že se někdy dočkám vnoučat?“ zeptal se zamyšleně.

Začervenala se a sklopila oči. „Hned tak asi ne. Je mi sotva dvaadvacet.“

„Děti jsou fajn. Je mi líto, že jsem si tě neužil víc, když jsem k tomu měl příležitost.“ Zamračil se. „Co říkáš, nevyrazila by sis se mnou třeba do lunaparku? Koupil bych ti cukrovou vatu a šel s tebou na horskou dráhu. Nebo bychom spolu mohli jít na ryby…“

„To je slovo do pranice,“ řekla s hraně vážnou tváří. „Přepadl tě záchvat otcovství?“

„Tak nějak.“ Ušklíbl se. „Nebo bychom spolu mohli aspoň mluvit. Vyměnit si pohlednice k Vánocům. A pak bys mě třeba někdy mohla přijet navštívit do Kentucky.“

„Nebo bys za mnou mohl přijet do Chicaga.“ Povzdechla si. „Spolu s Carol,“ opravila se.

„Carol se mnou asi nevydrží.“ Pokrčil rameny. „Je to dočasná záležitost. Jako všechny ostatní. Víš, nějakým asi dost zvláštním způsobem jsem tvoji matku miloval, i když nám to spolu neklapalo. Ona je prostě nenahraditelná.“ Zavřel oči. „Bože, hrozně moc mě to bolelo, když umřela. Ani vypovědět ti nedokážu, jak moc.“..Myslím, že kdyby ses mi to tenkrát pokoušel říct, stejně bych tě neposlouchala.“ Vzpřímeně se na posteli posadila. „Teď to asi chápu o něco víc.

A možná bychom si opravdu na Vánoce mohli poslat ty pohledy.“

Na její suše řečenou poznámku se pousmál. „To bychom asi mohli.“ Vstal. „Teď bych měl jít osvobodit Mary. Carol se ji právě snaží naučit, jak chodí modelky.“

„Carol dělá modelku?“

„Není to snad na ní vidět? Má smysl pro styl, to ano. A Mary ji doslova hltá.“ Zamračil se. „Říkala něco o konkurzu do Rockettes…“

„To je takový rodinný vtip,“ vysvětlila mu Nicole s úsměvem. „Díky, že ses za mnou zašel podívat.“

„Připadáš mi nějak utrápená,“ poznamenal starostlivě. „Mary ti vaří kuřecí polévku a mezitím se promenuje po kuchyni s knihou na hlavě. Myslím, že ti ji za chvilku přinese.“

„Nepřinese,“ dopověděl za něj Winthrop od dveří. S bolestným kulháním donesl tác s kouřící miskou a šálkem čaje k posteli. „Má moc práce s elegantními otočkami, při nichž se snaží nezřítit do kotlíku s gulášem.“

„To mě mrzí,“ omlouval se Dominik. „Říkal jsem Carol, aby do kuchyně nechodila.“

„Vůbec nic se nestalo. Zdá se, že si to Mary ohromě užívá.“ Winthrop s nepříliš vstřícným výrazem ve tváři obešel Dominika a odložil tác na noční stolek. „No tak tu nelež a posaď se přece. Vleže se najíst nemůžeš.“

„O to jsem se právě snažila,“ odsekla mu, „a nemusíš na mě hned štěkat!“

„Nicky, zajdu za tebou zase později,“ podotkl diplomaticky Dominik a zamířil ke dveřím.

„To budeš hodný.“

Zavřel za sebou. Nicky se pokusila vzít si misku s polévkou z Winthropových pevných rukou a nedat přitom najevo, jak moc se ty její chvějí. Miska však působila velmi nestabilním dojmem, ještě než se jí dotkla.

Zadíval se jí do očí a vyměnili si pohled, při kterém se jí srdce rozcválalo jako závodní kůň.

„Tak takhle to asi nepůjde,“ poznamenal polohlasem.

Sedl si vedle ní na postel a začal ji lžící krmit jako malé dítě. Jeho neočekávaná něžná péče ji zaskočila. Jeho rozmazlování i to, jak se na ni díval dokonce i jeho mírný úsměv, který mu roztáhl jindy pevně sevřené rty, když přijala lžíci s polévkou poslušně jako malá holčička to všechno ji bralo za srdce.

„Už je ti líp?“ zeptal se.

„O hodně, děkuju.“ Polkla polévku. „Winthrope, nějak mě ale bolí v krku,“ zašeptala.

„To si dovedu představit. Něco na to mám, i na tvoje nachlazení. Je to sice volně prodejný lék, ale přesně to mi vždycky doktor doporučí na bolení v krku a rýmu. Postarám se o tebe, narcisko.“

„Někdo by se měl taky postarat o tebe,“ řekla tiše s očima upřenýma na jeho tvář. „Ta noha tě musí příšerně bolet.“

„To po tak náročném dnu obvykle bývá,“ odtušil bezstarostně. „Něco na to mám.“

„A mimochodem, moc ti děkuju za to, žes nás zachránil.“

„Gerald to podle všeho odskákal hůř než ty. Jste °ba takoví zelenáči.“

„Tys byl ale taky venku,“ připomněla mu.

„To ano,“ připustil. „Ale já jsem v lese vyrostl. Vím, jak přežít sněhovou bouři. Ty a můj městský bratříček máte štěstí, že jste se z toho dostali.“

„Ano, to si uvědomuju.“ Snědla poslední sousto polévky a nechala ho, aby jí osušil ústa ubrouskem. Věděla, že musí vypadat příšerně. Vlasy měla neučesané, v tváři byla bledá a v krku ji silně škrábalo. Winthrop se na ni však díval s čirým potěšením… a skoro majetnicky.

„Potřebuješ se prospat,“ řekl.

„Spím, budím se a zase usínám od té chvíle, kdys mě přivezl domů,“ namítla. „Už nechci spát.“

„Pomůže ti to uzdravit se.“ Vstal, odložil polévkovou misku na tác a místo ní jí nabídl hrnek teplého čaje, aby mohla zapít prášky, které jí vložil do dlaně. Zaváhala, ale vypadal tak odhodlaně, že je spolkla, dopila čaj a odložila hrnek na stolek.

„Doufám, že ode mě to nachlazení nechytíš,“ poznamenala.

„Většinou se jen tak nenakazím,“ ujistil ji. Pak se pomalu usmál. „Dokonce ani když líbám malé nemocné holky.“

Zrudla a sklopila oči na jeho hruď. Což bylo ještě horší. Měl sexy hrudník a ji zmáhala chuť přejet mu po něm dlaněmi.

„Tvoje oči mi říkají hodně, Nicole,“ zabručel. „Ty mě chceš, viď?“

Tváře jí ještě víc potemněly. Hleděla na něj, ale v pohledu měla stín bolesti. „Uvědomuju si, že to není vzájemné. Ale nemusíš mi to hned předhazovat. Prostě si nemůžu pomoct, to je celé.“

Vyklenul obočí. „Já že jsem něco takového udělal? Vůbec nic takového jsem neměl na mysli. Jen jsem zvyklý říkat, co si myslím.“

„To já také.“ Pohlédla na přikrývku. „To, co jsem řekla… předtím,“ zaváhala, podívala se na něj a hned zase pohled odvrátila. „Bylo toho na mě všeho moc a byla jsem k smrti unavená, takže jsem se asi nechala trochu unést.“

„Omylem jsem si tedy vysvětlil zimnici jako lásku?“

Šlehla po něm pohledem. K čertu s tím jeho posměváčkovským úsměvem! „Nechala jsem se unést,“ zopakovala.

„Jsi naprosto jedinečná, Nicky,“ řekl jí upřímně. „A co se týká toho, kdy se kdo a proč nechal unést, tak kdybys teď nebyla tak křehká a vysílená, hodil bych tě mezi ty polštáře a v mžiku byl na tobě. A během pár minut bychom oba zatraceně dobře věděli, co ke mně doopravdy cítíš.“

Už zase jí to dělal. Byla naprosto vyvedená z rovnováhy, když klesl hlasem do hlubokého, smyslného tónu a začal se s ní milovat očima. V ňadrech jí vzrůstalo napětí, proto si přes sebe rychle přetáhla přikrývku, aby neviděl, jaký účinek má jeho hlas a pohled na její tělo.

On si ale její reakce dobře všiml. Zdálo se, že při pohledu na důkaz, jak snadno ji dokáže vzrušit, mu zrak potemněl. Nemohla tušit, že si díky tomu zjištění připadá jako supermuž.

„Neboj se,“ řekl a zvedl tác z nočního stolku, aniž by z ní spustil oči. „Mám dobrý pud sebezáchovy. A to, co jsem ti předtím řekl o závazcích, jsem myslel smrtelně vážně.“

„Zestárneš tu úplně sám,“ pronesla tiše s očima upřenýma na jeho tvář, na níž se opět rozhostil tvrdý, nesmiřitelný výraz. „Nebudeš mít nikoho, kdo by se o tebe postaral. Časem si kolem sebe vytvoříš tak tlustou slupku, že už se k tobě vůbec nikdo nedostane. Takhle to doopravdy chceš?“

Na okamžik zahlédla na jeho tváři výraz nejistoty a obnaženosti. „Ne,“ odpověděl. „Ale nechci, aby mi podruhé někdo vyrval srdce z těla. Mám rád svůj život takový, jaký je.“

„Bez výkyvů a překážek,“ doplnila ho.

„Přesně tak.“ S tím ji zanechal. Pořád ještě silně kulhal, a když odcházel z pokoje, tvář se mu stáhla bolestí.

Pak Nicky musela usnout. Nebyla si vědoma, že vedle její postele sedí tiše muž a sleduje ji. Vypadal, jako by nemohl odtrhnout oči od její klidně se zvedající a klesající hrudi a pevných prsů, které se jí rýsovaly pod pokrývkou. Ve spánku vypadala tak nevinně. To vypadají všechny, připomněl si.

Jenže tahle žena byla v něčem jiná. Byla mimořádná. A ty se budeš muset sebrat, hochu, řekl si přísně v duchu, abys jí na tu sladkou návnadu neskočil. Už jsi s tím bojoval dost dlouho na to, abys to teď vzdal.

Konečně zavřel s dlouhým povzdechem oči a pokusil se udělat si v křesle pohodlí. Koleno ho bolelo jako čert. Asi natažený sval. Nechtěl ale, aby byl u Nicky někdo jiný. Patřila k němu a on za ni cítil zodpovědnost.

Zvuk řinčícího budíku zazněl nečekaně hlasitě. Probudil Nicky v časných ranních hodinách, ještě před svítáním. Otevřela oči a pohlédla na muže poskládaného v křesle vedle postele. Dýchal zhluboka, ale tvář ve spánku uvolněnou neměl. Noha ho patrně bolela a on tu seděl, zatímco se mohl pohodlně vyspat u sebe v pokoji v posteli.

Nicky vstala a zadívala se na něj. I když byl neoholený a neupravený, pořád byl mimořádně přitažlivý. Košili měl vytaženou z džínů, u krku rozepnutou tak, že mu zpod ní vykukovaly drsné černé chloupky. Kůži na hrudi měl opálenou; v létě určitě pracoval venku do půl těla svlečený. Sice ji nemiloval, ale tyhle dny se k ní choval mimořádně ochranitelsky. Byla v tom pro ni jistá útěcha.

Dotkla se jeho drsné teplé tváře bříšky prstů. Přejela mu po lícní kosti.

„Winthrope?“ zašeptala.

Vydal ze sebe neurčitý zvuk, otočil k ní hlavu, ale oči neotevřel.

„Winthrope, pojď si lehnout do postele,“ vyzvala ho tiše.

Neprobudil se úplně. Nechal ji, aby mu pomohla vstát z křesla a se zamumláním jakýchsi námitek se natáhl na postel. Nicky byla ráda, že už měl zuté boty, protože s jejich zouváním napůl spícímu Winthropovi by si asi poradila jen těžko. Položila mu nohy na postel a dávala si pozor, aby s tou poraněnou zacházela zvlášť opatrně. Pak s lišáckým úsměvem sama zalezla zpátky pod pokrývku a přitulila se k teplému mužskému tělu.

Instinktivně přes ni přehodil ruku a přitáhl si její obličej ke své hrudi v měkké bavlněné košili. Prsty ji nevědomky hladil po tváři a jí se zdálo, že přesně takhle to musí vypadat v sedmém nebi.

Ležela vedle něj zcela tiše v tlumeném světle lampy a zkoušela si představit, jaké by to bylo, kdyby byli manželé, kdyby měla právo takhle vedle něj lehat každou noc, zatímco za temným oknem venku by skučel vítr a padal sníh.

Bylo to tak nádherné, že ji na okamžik opustil strach z budoucnosti. Usnula s hlavou na klidně se zvedající a klesající Winthropově hrudi.

Odněkud zazníval zvuk bubnu. Mlhavě ho vnímala a ten rytmus ji uklidňoval. A pak byl náhle hlasitější. A ještě hlasitější. Potom utichl. Rozezněl se znovu a rychleji. Něco pod její hlavou se pohnulo. Hlava jí sklesla na polštář. Něco zamumlala, matrace vedle ní se prohnula a zase narovnala.

Zvuk kroků. Otevření a zavření dveří. Nějaký bláznivý sen, pomyslela si a upadla zpět do náruče spánku.

Probudil ji až proud jasného denního světla, který vtrhl oknem na postel. Tentokrát oči otevřela a uviděla Mary s rukou na závěsu.

„Jak je vám?“ zeptala se jí ta mocná žena.

„Do…“ Hlas jí zněl skřípavě a měla pocit, že má v hrdle rašpli. Zkusila to znovu. „Dobře. Tedy myslím.“

„Jste nějaká pobledlá. Přinesu vám ovesnou kaši. Ta je na škrábání krku a nachlazení nejlepší. A taky topinku s máslem a kafe se spoustou smetany. Co vy na to?“

„Ano,“ vydechla Nicky. „Mám hlad jako vlk!“

Mary postála vedle postele a pak se nad Nicky sklonila, aby jí sáhla na čelo. „Teplotu nemáte. To je dobře. Pořád jste naživu.“ Našpulila rty, protože si všimla, že na polštáři je vytlačený otisk další hlavy. „Copak, měla jste tu včera pyžamový večírek?“

Nicky se ušklíbla. „Byl tu poskládaný v křesle a ve spaní sténal. Ta noha ho musela hrozně bolet.

Tak jsem vstala a dovedla ho do postele. Vůbec o sobě nevěděl.“

Maryina jindy kamenná tvář ožila. „On že o tom vůbec nevěděl?“

„Ne, vůbec,“ odpověděla jí Nicky s širokým úsměvem. „Když jsem se probudila, už byl pryč, ale vsadím se, že netuší, jak se do té postele dostal.“

„Aj, aj. Nová zbraň, hmm.“ Mary se spiklenecky uchichtla a ukázala přitom své dokonalé bílé zuby. „Chudinka malý. Že se nestydíte. Takhle využít jeho slabé chvilky.“

„Ale včera moc bezmocný nebyl, ne?“ zeptala se Nicky s hrdostí. „Pronesl mě tou závějí.“

„Ta jeho noha není zase tak špatná, jak si myslí,“ odpověděla jí Mary. „Kdyby s ní víc cvičil a míň jí ulevoval, uzdravila by se. Je to taková jeho schovávačka, Nicky. Nechce sám sebe brát jako celého chlapa, protože pak by byl mnohem zranitelnější.“

„Ne že by to dával najevo,“ povzdychla si Nicky smutně. „Přetvařovat se umí dokonale.“

„Je to jen člověk.“ Mary natřásla Nicky polštář a urovnala jí přikrývku. „Potřebujete lék na ten svůj krk?“

„Nějaká cumlavá pastilka by mi určitě pomohla. Hrozně mě v něm škrábe.“ Odmlčela se, aby si mohla kýchnout. Vzala si ze stolku papírový kapesníček. „Myslím, že mám pořádnou rýmu.“

„To bych řekla a vůbec není divu. Přinesu vám snídani. A k obědu vám donesu zvěřinový guláš. To by vám mělo pročistit hlavu.“

„K tomu asi budu potřebovat víc než jen zvěřinový guláš,“ podotkla Nicky.

„Dělám ho s tabaskovou omáčkou,“ utrousila Mary přes rameno. „Věřte mi, vím, co říkám.“ A s úsměvem vyšla z pokoje.

K Nickyinu zklamání k ní Winthrop celý den nezašel. Čekala ho pokaždé, když se otevřely dveře. Mary jí přinesla snídani, pak se objevil Gerald s červeným nosem a popotahující, za ním se dostavil její otec s Carol, která jí dala krásný šátek, aby jí pozvedla náladu. Po Winthropovi ani vidu, ani slechu, dokonce ani když se podával zvěřinový guláš.

Když k ní po obědě zašla Mary, aby sebrala nádobí, zavrtěla hlavou nad nešťastným výrazem Nickyiny tváře.

„Něco vás trápí?“ zeptala se.

„Ne, vůbec ne.“ Nicky dopila černou kávu a odložila hrnek na tác, který už měla Mary v rukou. „Mně je úplně jedno, že mě ignoruje. Prostě si tu lehnu a umřu.“

„On ale ještě nemůže vstát,“ řekla Mary po chvíli. Nicky byla okamžitě plná obav. „To ta jeho noha, viďte?“

Mary přikývla.

„Byla to na něj velká námaha. Asi si natáhl šlachu. Připravila jsem mu na to obklad, který by měl vytáhnout bolest. Zatím je z něj ale invalida. Pan Mike vzal místo něj lovce ven a slečna Carol se dívá… hádejte na co?“

„Mám pocit, že jsem zaslechla laserová děla,“ odpověděla Nicky nevesele. „Bere si něco na bolest?“ vyptávala se dál s obavou v zelených očích.

„Nic si nebere. Nechce,“ zabručela Mary. „Dokonce i teď se snaží pracovat. Dal si na klín dřevěnou desku, aby mohl psát.“

„Zdá se, že by potřeboval trochu péče,“ navrhla nesměle Nicky.

„Vy ji potřebujete víc. Lehněte si.“

„Mohla bych s ním promluvit. Vždyť já jsem jen nastydlá, nic víc,“ řekla, a když uviděla pochybovačný výraz ve tváři starší ženy, dodala: „Prosím, Mary. Jak tady mám jen tak nečinně ležet, když vím, že ho trápí bolesti?“

Mary pokrčila rameny. „To máte pravdu. Tak dobrá. Ale oblečte si župan a nechte dveře otevřené.“ V jejích tmavých očích se zračilo varování. „Pořád je to chlap.“

„Já ho miluju,“ řekla Nicky prostě.

„Ano, to já vím. Tím to pro vás bude všechno těžší. Protože on lásce nevěří.“ Výraz její tváře byl vážný. „Bude se citům bránit. Teď víc než kdy dřív.“

„Já mu neublížím,“ ujistila ji Nicky.

„Jenže to mu budete muset dokázat. A to nebude snadné. Kdybyste to ale nezkusila, asi už bych si vás tak nevážila,“ dodala Mary s úsměvem a vyšla z pokoje.

Nicky se oblékla do dlouhého bílého froté županu a vyšla za ní k Winthropovu pokoji. Byla trochu nervózní z toho, jakého přijetí se jí asi dostane.

Jak se ukázalo, její nervozita byla opodstatněná. Winthrop se choval náladově, byl neklidný a podrážděný víc než kdy dřív.

Divoce se na ni zadíval z postele, kde ležel se zamračenou tváří a přes boky měl přetažené jen prostěradlo. Vlasy se mu rozcuchaně ježily, dosud se neoholil. Dlouhé svalnaté nohy mél nahé stejně jako hruď a celý byl porostlý černými chloupky, které dodávaly jeho tělu mužný vzhled. Vypadal jako psanec, nebezpečně i přitažlivě, a Nicky si říkala, jestli by na něj nějaká žena dokázala hledět a nepodlehnout jeho drsnému kouzlu. Od chvíle, kdy zaklepala na dveře, jí srdce tlouklo jako o závod.

„Co chceš?“ Skoro se na ni utrhl. Všimla si popsaných papírů rozházených po posteli, které zjevně rozzlobeně smetl z klína.

„Napadlo mě, jestli třeba něco nepotřebuješ,“ odpověděla se zaváháním.

„Kdybych něco chtěl, řeknu si Mary.“

„Mary má plné ruce práce s tvými lovci.“

„Teď jsou přece venku. Carol se dívá na televizi. Gerald telefonuje.

Takže Mary má fůru času starat se o mě. Každopádně,“ dodal s kyselým úsměvem, „právě za to je placená.“

„Takže já tu jenom dělám zmatek, když ti nabízím, že bych pro tebe něco udělala zadarmo,“ povzdechla si. V krku ji ještě stále trochu škrábalo, ale naštěstí už jí tolik neteklo z nosu. Popošla k posteli, zatímco ho ostražitě sledovala, jako by byl nějaké velké, nevypočitatelně zvíře. „Nechceš trochu ovocného džusu?“

Přimhouřil oči. „Co kdybys mi raději řekla, jak to, že jsem se ráno probudil u tebe v posteli?“

Zvedla obočí. „Tys se mnou spal v jedné posteli?“ zeptala se s předstíranou hrůzou v hlase. „To je tedy skandální!“

Sevřel rty do tenké linky. „Přestaň si dělat legraci,“ uzemnil ji. „A nebylo to vůbec nic skandálního. Nic se nestalo!“

Zvedla bradu. „Myslíš?“ popíchla ho.

Posadil se tak prudce, až se mu shrnulo prostěradlo přehozené přes boky. Hleděla mu ale do tváře, takže neviděla, co se tím nečekaným pohybem odhalilo. „Nic se nestalo,“ trval na svém. „Nevrhám se na ženy ve spánku.“

„To možná ne, ale jak můžeš vědět, že jsem ti nic neudělala já?“ Posměšně zvedla obočí.

Probodával ji pohledem. „Skvělé. Čím dál tím lepší.“

„Žádné strachy, odmítl jsi mě,“ uklidnila ho. „Utekl jsi ode mě dřív, než jsem se probudila. Ale ne dost brzy,“ dodala s líbezným úsměvem, „abys ošálil Mary, která si všimla otisku tvé hlavy na polštáři a zeptala se mě, jakpak se tam objevil.“

Oči se mu rozšířily. „Cos jí řekla?“

„Ále, vůbec nic,“ ujistila ho. „Řekla jsem jí jen, že jsi neměl nejmenší tušení, jak ses do té postele dostal.“

„Panebože.“ Přikryl si dlaněmi obličej.

„To je v pořádku, ona přece chápe, jak k takovým věcem dochází. Neřekla ani slovo, jen se ušklíbla.“

„Panebože,“ zopakoval.

„Slíbila, že to nikomu nepoví kromě rodiny, blízkých přátel, známých a kohokoli, koho náhodou potká.“

„Ach můj bože!“

„Vůbec se tím nijak netrap, žijeme přece ve dvacátém století “

„Tohle je Montana. Tady na venkově platí jiná morálka než ve městech,“ řekl a napůl přitom křičel. „Jak jsi mohla udělat takovou hloupost?!

Dokonale sis zničila pověst!“

„Lidé v Chicagu si takových věcí ani nevšimnou,“ připomněla mu. „S Geraldem se tam příští týden vracíme. Tvoje reputace zůstane bez poskvrnky. Naopak, pro místní krásky možná budeš ještě více žádoucí, když se dozvědí, že jsi stejný lamač srdcí, jako jsi býval.“

Přimhouřil oči. „Jak ty můžeš vědět, jaký jsem býval?“

„Samozřejmě že jsem se na tebe přeptala Geralda. Řekl, že jsi dostal každou ženu, kterou jsi pozval na schůzku.“

„Nicky!“

„Dobře, tohle nejsou přesně jeho slova,“ opravila se, když uviděla jeho zděšený výraz.

„Copak jsi vážně přišla o rozum?“ zeptal se jí. „O co ses to pokoušela?“

„O to, abys spal v teple a pohodlí,“ odpověděla mu upřímně. „Ze spánku jsi sténal a já věděla, že tě ta noha bolí. Protože se zdálo, že jsi odhodlaný tam se mnou být za každou cenu, napadlo mě, že to pro tebe aspoň bude pohodlnější. Proto jsem tě dovedla do postele a ty jsi šel jako jehňátko.“

„Tak jsem se ale rozhodně necítil, když jsem se probudil,“ zavrčel. „Měla jsi košili vyhrnutou nad boky a rameno venku.Pro chlapa je to po probuzeni už tak dost těžké. Milá zlatá, riskovala jsi, ani nevíš jak!“

„Vážně?“ Oči měla doširoka otevřené, nevinné a plné důvěry. Netrpělivě si povzdechl.

„No nic. Co jsi tedy řekla Mary?“

„Pravdu. Ušklíbla se a zamumlala něco o nové zbrani.“

„Která je ovšem dvousečná.“ Kousl se do rtu a tvář se mu stáhla bolestí. Rukou si sáhl na koleno, na němž měl přiložený obklad.

„Pomůže ti to?“ zeptala se.

„Mary říká, že ano. A většinou ví, co říká. Dokonce i místní doktoři si jí váží za to, jak se vyzná v bylinkách. Kdysi dávno byla příroda jedinou pomocnicí indiánů při léčení, protože žádná nemocnice široko daleko nebyla.“

„Mary mi toho o Montaně hodně vyprávěla. O tom, jaké to tu bývalo dřív,“ řekla zamyšleně. „Je to nádherná země. Veliká, různorodá a mimořádná.“

„Proto tu žiju.“ Opřel se zády o polštáře a zadíval se jí do tváře. „Ani v nejmenším netoužím vrátit se k životu, jakým jsem žil dřív.“

„Tak na tom se vzácně oba shodneme,“ pronesla tiše. „To ani já.“

Chvíli uvažoval.

„Vážně máš nárok na tři milióny?“ Přikývla.

„Když podepíšu nějaké papíry. Ale já ty milióny nechci. Když odmítnu, víš, na co půjdou?“

„Ne.“

Zdálo se, že je upřímně zvědavý, proto mu to pověděla: „Půjdou do nadace určené na výzkum nových způsobů léčby rakoviny u dětí.“

„Za tři milióny se toho ve výzkumu dá pořídit hodně,“ podotkl uznale.

„To rozhodně.“ Usmála se. „Vzhledem k tomu, že jsem si zvykla pracovat v Christopher Corporation a zatím mě ještě nevyhodili, myslím, že se dokážu uživit i bez svěřeneckého fondu.“

Líně se roztáhl na posteli a všiml si přitom, jak upřela oči na jeho hruď a svaly, které se na ní při tom pohybu napjaly. Bylo mu příjemné, jak se na něj dívala.

„Jsi plná překvapení, Nicky,“ řekl. Hlasem klesl o oktávu do hluboké sexy polohy.

„Vážně? Myslela jsem si, že jsem jen hyena, která kouká, kde by co urvala.“

„To zní trpce,“ poznamenal.

Přešlápla se zrakem upřeným na béžový koberec. „Taky že se pěkně trpce cítím. Nikdy jsi nevěřil tomu, co řekl můj otec, ale poskytlo ti to dobrou záminku, aby ses stáhl dřív, než věci zajdou příliš daleko.“ Vzhlédla k němu a zachytila v jeho očích překvapení, podle něhož poznala, že měla pravdu.

„Hned na začátku jsem ti řekl, že nechci žádné závazky,“ připomněl jí.

„Nevzpomínám si, že bych po tobě nějaký chtěla,“ odpověděla.

„Řeklas mi, že mě miluješ.“ Sklouzl pohledem po jejím těle. „Několikrát.“

„Vždyť jsi mi zachránil život.“ Snažila se tvářit klidně a vyrovnaně, aby nepoznal, jak je uvnitř zranitelná. Naposledy mu obrazně padla kolem krku, ale on s ní svůj život sdílet nechtěl. A kromě společného života jí mohl nabídnout už jen jedno. Jenže takový typ vztahu byl pro ni nepřijatelný, takže co jí zbývalo?

Výraz jeho tváře neprozrazoval žádné city. „Byla to tedy jen vděčnost?“

„Vděčnost a přirozená reakce na velmi zkušeného muže. Kterým rozhodně jsi,“ dodala. „Asi jsem tě trochu přivedla do rozpaků, ale vážně o nic nešlo.“

„Všechno to překrucuješ.“ Hlas měl stále hluboký, ale ozýval se v něm stín nejistoty. „Jenže to, co jsem viděl v tvých očích, nebyla jenom fyzická touha.“

„Jsem prostě mladá, jak mi neustále připomínáš,“ odsekla.

„Ano.“ Klouzal zrakem po její tváři a vtiskával si do paměti její linie a výraz. „Jsi mladší o jedenáct let. V některých ohledech skoro jiná generace.“

„Nemusíš mi neustále předhazovat, jak jsi proti mně zkušený.“

„Svého času jsem byl,“ přitakal. Pohodlně se opřel o polštáře a upravil si prostěradlo, kterým byl přikrytý. „Jenže v posledních letech jsem ten život zcestovalého světáka opustil. Našel jsem nové hodnoty, Nicole.“

„Protože sis to tak vybral?“ zeptala se mírně. „Nebo proto, že sis nebyl jistý, jak by tě svět přijal i s tvými jizvami z boje?“

„Zlato, ty si zrovna neumíš brát servítky, viď?“ zeptal se napůl rozzlobeně, napůl se smíchem.

„Nemyslím si, že bys byl typem muže, který by je ocenil,“ nedala se.

„Ne. Máš pravdu.“ Natáhl si levou nohu. „Proč si myslíš, že bych tě odsud vyhodil, kdybych se dozvěděl, kdo ve skutečnosti jsi?“

„Vždyť jsi hned na začátku řekl, že nesnášíš bohaté lidi, a Gerald mi pověděl, jak úplně nejvíc ze všeho nenávidíš unuděné světáky. Myslela jsem, že kdybys mě považoval za jednu z nich, nenáviděl bys mě,“ vysvětlila mu.

„Mohlas mi aspoň poskytnout příležitost vybrat si, co si o tobě budu myslet.“

Přinutila se k úsměvu. „Na to jsem neměla dost sebevědomí. I tak jsi mě sotva toleroval.“

„Měl jsem za to, že mezi tebou a Geraldem něco je.“ Prohlížel si záhyby prostěradla ve svém klíně.

„Geralda mám rád. Nemohl bych mu tě vzít, zvlášť když to vypadalo, že tě moc chce.“

„No vidíš, a on přitom celou dobu miloval Sadii. V životě jsem neměla žádné postranní úmysly,“ dodala, protože chtěla, aby tomu správně porozuměl. „Já nechci bohatého muže, Winthrope. Mám práci, která mě baví, a v životě se neztratím. Nikdy jsem nehledala… otevřený bankovní účet.“

„To jsem nevěděl. Musel jsem se spoléhat jen na své instinkty, a ty už mě jednou zklamaly. Od té doby, co se to stalo, jsem už žádné ženě nedůvěřoval.“ Dotkl se kolena.

„Byls někdy před ní zamilovaný?“ zeptala se váhavě, protože to pro ni náhle bylo mimořádně důležité.

Pohlédl jí do očí.

„Láskaje iluze. Nevěřím na ni. A nikdy jsem nevěřil. Chtěl jsem Deanne tolik, až jsem jí začal být posedlý. Měla na mě stejný vliv jako alkohol. Když ode mě odešla, měl jsem pocit, že snad vykrvácím. Dva roky jsem byl jako chodící mrtvola. To má být láska? Já nevím. Bylo to nejsilnější, co jsem do té doby pocítil, takže možná ano.

Už se mi ale povedlo se z toho vyléčit a nemám v nejmenším úmyslu si něčím podobným projít znovu.“

Pravděpodobně až do této chvíle o svých citech s nikým tak otevřeně nehovořil a jí polichotilo, že jí natolik důvěřuje, aby se před ní takhle otevřel. Pomalu usedla vedle něj na postel, která se pod její váhou měkce prohnula.

„Láska by neměla být jen o tělesné touze.“ Prsty váhavě přiblížila k jeho rtům a zlehka se jich dotkla. „Měla by být o tom, co dva lidé spolu sdílejí.

City, myšlenky, naděje a sny. Spojení nehmatatelných věcí. Partnerství. Přátelství. Otevřenost a upřímnost.“

„Tys mi lhala,“ řekl stroze a chytil ji za zápěstí.

„A proč by ti na tom mělo záležet? Ty přece nevěříš na lásku a ani ji nechceš. Pečlivě jsi za sebou zavřel všechny brány, aby ti už nikdy nikdo nemohl ublížit. A dostat se k tobě. Jestli za tou hradbou zůstaneš ještě dalších deset let, bude z tebe mrtvý muž!“

„Co ty víš ve svém věku o lásce?“ obořil se na ni. „Řeklas mi, že mě miluješ, ale oba dva moc dobře víme, že to bylo jen ze soucitu. Utrpěl jsem zranění, teď mám jizvy a ty se na mě díváš jako na případ, který vyžaduje dobročinnost!“

Obočí jí překvapeně vylétlo vzhůru. „Na tebe?“

Ta krátká otázka a její intonace byly přesvědčivější než jakékoli argumenty, které by mu snesla. Divoce na ni hleděl. Pak její zápěstí pustil. „Je ti mě jenom líto,“ řekl tvrdohlavě.

„Mně je líto každého, kdo se k tobě pokusí přiblížit,“ zamumlala. „Takhle si dokonalého milence opravdu nepředstavuju.“

„Jak to můžeš vědět, když jsi ještě žádného neměla?“

„Říkals přece, že moje nevinnost je jen hraná –“

„Proboha, byl jsem zuřivostí bez sebe. Byl bych řekl cokoli! Nemyslel jsem to vážně. A poznám nedostatek zkušeností, zvlášť pokud tak přímo bije do očí. Když jsem se na tebe tehdy v kuchyni díval, zčervenala jsi jak malina. To se předstírat nedá.“

„Prosím tě, přestaň mi to už připomínat. Já… bylo toho na mě tehdy moc. Nechala jsem se unést.“ Její hlas zněl nešťastně.

„Dostala ses mi pod kůži,“ řekl náhle. Oči mu nebezpečně blýskaly. „A cos čekala že založím ruce a nechám si to líbit? Já nedovolím, aby si mě přivlastnila nějaká bohatá městská slečinka s bohatým papínkem.“

„Tak moment,“ zarazila ho. „Co chceš říct tím ‚bohatým papínkem‘?“

„Tvůj otec se mi zmínil, že kdybych se s tebou chtěl oženit, dá nám jako svatební dar závodního koně a procenta z příjmu farmy.“

Byla zděšená. Naprosto. Její otec jí chtěl pomoci a jako obvykle přitom zkazil, co mohl. Takhle si nejspíš představoval, že nažhaví k ženění muže, jehož Nicky chtěla.

Nějak se jí podařilo vstát. Tlukoucí srdce cítila až v krku.

„Tak to je od něj moc hezké,“ vypravila ze sebe stěží.

„Potřebuje, aby se o něj někdo staral,“ poznamenal vážně. „Neměl by být sám. Ani ty ne. Ani jeden z vás nedělá věci správně.“

„A to je jak?“ zeptala se trpce.

„Na rovinu. Copak nevíš, jak v životě získat to, co chceš?“

„Ty to asi děláš tak, že natáhneš ruku a prostě si to vezmeš,“ řekla dopáleně.

„Začínáš se učit, broskvičko.“

Než stačila zareagovat, znovu ji chytil za zápěstí. Stáhl ji k sobě na postel, položil ji na záda a s arogantním pohledem v tmavých očích se nad ní vztyčil na loktech.

„Nechci být jen tvojí další kořistí,“ sykla na něj, zatímco se snažila vymanit z jeho sevření.

„Ale jistěže chceš. A jestli sebou budeš takhle mlít, stáhneš ze mě to prostěradlo a bude konec tajemství mého klína!“

Okamžitě se zarazila, a zatímco se pokoušela popadnout dech, hleděla na něj vytřeštěnýma zelenýma očima. Jak se na ni usmíval, neoholený a s černými vlasy padajícími do čela, vypadal neodolatelně smyslně a trošku nebezpečně.

„Nechceš přece žádné závazky, pamatuješ?“ připomněla mu trpce.

„Na to, abych tě políbil, tě přece nemusím žádat o ruku.“ Usmál se na ni a sklonil se.

„Jsem nachlazená a nakažlivá!“ vypískla.

„A já mám bolavou nohu, ale to nakažlivé není. Vášeň ale je,“ zašeptal do jejích rtů. „Mám ti ukázat, jak snadno se jí člověk nakazí?“

„To není fér,“ zaúpěla.

„To asi není. Ale rozhodně je to velmi příjemné.“ Otřel se svou tváří o její. To malé pohlazení ji zcela odzbrojilo. „Voníš po gardéniích, Nicky.

Jsi sama jako sladká květina,“ vydechl a přiložil si její ruku na svou teplou hruď. „Dotkni se mě.“

Její ruka mírně zaváhala, ale on ji vedl po pevných svalech. Cítila hedvábnou hebkost jeho pružných chloupků i to, jak mu svaly pod kůží hrají. „Mám ráda to, jak jsi porostlý.“

„A já zase tvojí saténovou pokožku.“ Přejel jí bříšky prstů po tváři, zlehka ji políbil a jeho ruce si pomalu, ale jistě našly mezi rozhaleným županem knoflíčky na živůtku její noční košile.

„Ne,“ namítla.

„Jen do toho, bojuj o svou čest,“ dobíral si ji. „Stejně tě přemůžu. Sama tomu svému odporu nevěříš. Toužíš po mém dotyku stejně, jako se já toužím dotknout tvého těla. Tak se tomu poddej, Nicky. Užij si to.“

„Ty ješitný opičáku!“

„Tak užij si to přece,“ šeptal jí. Prsty se dotkl boku jejího ňadra a začal ji hladit jako někdo, kdo ví přesně, co dělá. Vzrušovalo ji to tak, až zasténala. Naráz ji pohltila exploze nečekané rozkoše.

„Winthrope!“ vyrazila ze sebe.

„Není to nic nového,“ řekl pomalu a políbil ji. „Tohle jsme dělali už tehdy v noci v kuchyni… taky jsi mi tehdy dovolila, abych se tě dotýkal. A dovolilas mi, abych tě líbal.“

„To bys neměl,“ zašeptala roztřeseně.

„Ty ke mně patříš,“ řekl jen, když jí začal rozepínat knoflíčky. „Mám na to právo.“

„Ne, nemáš,“ pokusila se zaprotestovat, ale to už měl ruku pod její noční košilí a jeho zkušené, chladné prsty se dotýkaly její panenské pokožky. Přejížděly po ní, škádlily ji i laskaly tak dlouho, až se jim rozechvěle vyklenula vstříc.

„Jsi moje,“ vydechl do jejích rtů. Její pohyby i steny ho vzrušovaly. „Ty celá. Tady i tady… celé tvé sladké tělo, právě tak zralé pro mé ruce. Já bych si tě dovedl vychutnat.“

Stáhl jí košili do pasu, aniž stačila něco namítnout. Oči měla zavřené a zpod víček se jí řinuly slzy, zatímco si ji prohlížel, dotýkal se jí a blaženě ochutnával její oblé, pevné prsy. Nechala ho, protože její mysl se stala jediným divokým vírem poháněným jeho vášní. Už se mu nebránila ani fyzicky, ani psychicky. Mohl by s ní udělat cokoli a ona by mu to dovolila.

Když si tohle uvědomil, zpomalil. Pomalu zvedl hlavu a zadíval se na bezbrannou reakci jejího těla. Je nádherná, pomyslel si a díval se na ni skoro zbožně.

Prsty obkroužil její vztyčenou bradavku. „Ještě nikdy jsem neviděl nic tak krásného, Nicky,“ zašeptal. „Je to, jako bych se dotýkal saténu.“

Otevřela oči. Upadla do hrozných rozpaků, a když se setkala s jeho pohledem, tvář jí zalil horký ruměnec. „Bojím se,“ vydechla.

„Není čeho se bát. Já se na tebe nevrhnu.“ Pohladil ji hřbetem ruky a vychutnával si, jak se zachvěla rozkoší. „Ale mohl bych, viď? Právě teď bys mě moc chtěla, nemám pravdu?“

„Hodně moc,“ přiznala se. Hlas se jí maličko zachvěl. „Líbí se ti ponižovat mě?“

„Myslíš si, že něco takového dělám? Přemýšlej o tom.“ Zvedl ruku, aby viděla, jak se mu třese. „Tohle není hrané, Nicky,“ pronesl vážně. „Když se tu spolu milujeme, jsem v tom stejně jako ty. Ta touha je vzájemná. A bylo to tak od samého začátku.“

„Já si s tebou ale nezačnu románek na pár dní,“ řekla tiše.

„To bych ti ani nedovolil,“ ujistil ji. Otřel se jí nosem o nos. „Na druhou stranu, já zase nechci manželství.“

„Budu muset odjet,“ povzdechla si a cítila přitom, jak jí puká srdce.

„To je nevyhnutelné,“ přitakal. Shlédl na ni. Přejel jí rukou obnažená ňadra. Jeho dotek na ni měl elektrizující účinek. „Tají se ve mně dech, když se tě takhle dotýkám,“ vydechl.

„Tak to nejsi sám,“ řekla roztřeseným hlasem.

Sklonil se a přiložil ústa na tu nádhernou, oblou křivku jejího prsu, ale vzápětí se odtáhl, takže Nicky ani nevěděla, zda se jí dotyk jeho rtů jen nezdál. „Raději by sis měla sednout a zapnout si košili, zlato. Někdo totiž dupe po schodech.“

Vnímala sice, co říká, ale jinak si připadala jako ve snu. Nakonec jí musel pomoci se posadit.

Zapnul jí i košili a se starostlivou péčí jí přepásal župan. Sotva to dokončil, vešla do pokoje Mary se dvěma hrnky kouřící kávy.

„Vy jste ještě tady?“ Mlaskla jazykem na Nicky. „Měla byste být dávno v posteli. Takhle se nikdy neuzdravíte.“

„Povídali jsme si,“ bránil ji Winthrop. „Ještě jí odsud nevyháněj. Neskončili jsme.“

„Ale ano, skončili,“ řekla Mary s neočekávanou rázností. „Vy se nejdřív musíte uzdravit a ty zase začít chodit. Pak si můžete povídat, co hrdlo ráčí.“

Nicky se na Winthropa lítostivě usmála s pocitem zklamání a trošku i studu. Z jeho výrazu se však nedalo vyčíst nic. Protože nic nenamítal, vyšla z pokoje spolu s Mary, příliš zabraná do svých myšlenek, aby si všimla, že navzdory přísnému výrazu tváře se oči staré ženy smějí.

Nicky už se do Winthropova pokoje nevrátila a on ji o to nepožádal. Zavládlo mezi nimi znavené příměří, které se nedalo nazvat přátelstvím. Nicky ho nevídala, ale Mary říkala, že už je zase skoro zpátky na nohou. To byly dobré zprávy.

Mike mezitím přivezl Sadii a paní Toddovou z jejich ranče, takže si Nicky alespoň měla s kým popovídat. Což znamenalo rozhovory s paní Toddovou, protože Sadie věnovala všechen svůj čas láskyplné péči o Geralda.

Malá skupinka obyvatel ranče, které svedl osud dohromady, spolu vycházela velmi dobře. Pro Nicky to bylo příjemné překvapení. Dokonce i Carol našla témata, o nichž si mohla povídat s paní Toddovou. A Dominik White objevil v osobnosti své přítelkyně soucitnou stránku, která vyvažovala její sklony k prospěchářství. K důvěrnému rozhovoru s Nicky už se nedostali, ale navzdory tomu nadále ji škádlil, že ji vezme do lunaparku a koupí jí cukrovou vatu…

Když se Gerald začal cítit lépe, opět jí diktoval a pracovali spolu. Ve zbylém čase Nicky přemýšlela, proč se Winthrop vůbec neukáže a jak se ona sama vyrovná s tím, až budou muset s Geraldem odjet do Chicaga. Už jen to, že bydlela ve stejném domě jako Winthrop, ale nemohla s ním být, pro ni představovalo nesmírné utrpení. Jaké to asi bude, až od něj bude stovky mil daleko, bez naděje, že by s ním ještě někdy mohla být?

DEVÁTÁ KAPITOLA

Byla sobota a lovci se balili na cestu domů. V pátek zavanul chinook a obleva osvobodila ranč ze sněhového sevření, v jakém byl od bouře. Silnice byly sice rozbahněné, ale sjízdné.

„Bylo to tu báječné,“ povzdechla si Carol, když odjížděli. „Nevzpomínám si, kdy jsem si naposledy takhle užila. Zvlášť ty vaše filmy,“ dodala a usmála se v hale plaše na Winthropa.

„Musíte přemluvit Dominika, aby vás příště zase vzal s sebou,“ odpověděl jí rovněž s úsměvem.

„Možná se nechám přesvědčit,“ podotkl Dominik. Položil Carol paži kolem ramen. „Tuhle bych si rád nechal.“

„Hezká je rozhodně dost,“ přidala se upřímně Nicky. „A já ji mám ráda, jestli to má nějakou váhu.“

Carol se rozzářily oči. Impulzivně Nicky objala. „Nikomu neřekneme, že je mi jen o pět let víc než tobě. Necháme lidi, aby pěkně zalapali po vzduchu, až mi řekneš mami.“ Zasmála se.

„Dobře,“ přitakala Nicky mile a mrkla na zrzku.

„Mimochodem…“ Dominik zaváhal s velkou cestovní taškou v ruce. „Zase jsem asi zkazil, co jsem mohl, Nicky.“

Věděla, co chce říct. Že se pro ni pokusil příslibem svatebního daru získat Winthropa. Byl to sice rošťák a choval se jako slon v porcelánu, ale pořád to byl její otec. A ona ho začínala mít, navzdory minulosti a všem rozmíškám, ráda.

Krátce ho objala. „Díky, ale to jsem si zavařila sama. Tys do toho hrnce jen přidal špetku pepře. A stejně tě mám ráda.“

Bylo vidět, že ho uvedla do citového zmatku, a chvíli mu trvalo, než se sebral a zaujal svoji pózu sebevědomého světáka. „No nic, ale stejně bys někdy mohla svého starého tatínka přijet navštívit,“ vypravil ze sebe nakonec s odkašláním.

„Nevím, že bych měla nějakého starého tatínka, ale přijet bych za tebou mohla. Pokud tedy budu moci pomáhat starému Eddiemu s koňmi,“ dodala. „Už je to pěknou chvíli, co jsem naposledy jezdila.“

„To se dá snadno napravit. Nečekej s tím moc dlouho. Tak se zatím měj, Nicky.“

„Ty taky, tati.“

Vyšli ven, následováni bratry Harrisovými, kteří se také loučili a děkovali za pěkný pobyt.

Nicole osaměla s Winthropem. Tyčil se nad ní ve svých ošoupaných džínech a bundě z ovčí kožešiny, kterou tak rád nosil spolu s krémovým stetsonem.

„Vypadá to, že jste s otcem uzavřeli příměří,“ poznamenal.

„Spoustu věcí jsem chápala špatně. Zármutek dokáže nadělat v mozku pěkný zmatek,“ řekla tiše. „Moc jsem mámu milovala.“ –

„To on taky, pokud mě neklame odhad.“ Dotkl se jejích krátkých vlasů a při tom gestu ji zamrazilo v zádech. „Jsi jí podobná?“

„Ale kdepak. Ona byla krásná,“ usmála se. „Měla dlouhé černé vlasy a modré oči Irka. Mluvila zpěvavým způsobem a byla to skutečná dáma. Zbožňovala jsem ji.“

„A pročpak si o sobě myslíš, že jsi ošklivé káčátko?“ dobíral si ji. Zvedl jí bradu a zadíval se jí do zrudlé tváře. „Krásné oči. Velké a měkké. Roztomilá malá ústa. Vysoké lícní kosti. Hebká pleť. Jsi krásná, broskvičko, dokonce i bez dlouhých vlasů. Ale nech si je narůst. Mně se líbí dlouhé.“

Pustil ji a vykročil ke dveřím. Stále ještě trošku kulhal.

„Tvoje koleno… už je to lepší?“ zeptala se váhavě.

Napůl se k ní obrátil. Pohled tmavých očí měl živý a vlídný. „Horší to není. Copak? Chtělas mi snad nabídnout masáž?“

„Já si s mužskýma nohama jen tak nepohrávám.“

„Ach tak, takže ty patříš k tomuhle typu žen?“ popichoval ji. „Manželství, nebo nic?“

„Já si tě nechci vzít. A je mi líto, jestli ti to zlomí srdce.“

Pomalu se usmál a při tom pohledu jí srdce skočilo do krku. Bože, jak je nádherný! Chlap jako hora, sexy a smyslný k zbláznění.

„Děláš si ze mě legraci,“ poznamenal.

„To ty tady pronášíš poznámky o hraní si s mužskýma nohama. Což já nedělám.“

Ušklíbl se, protože jí zrudly tváře. „Vím o spoustě věcí, které jsi dosud nedělala, dokud jsem se neobjevil já,“ utahoval si z ní.

„Neuletí náhodou tvým hostům letadlo?“ zeptala se parodicky vysokým hlasem.„To je jejich problém, ne můj.“

„Ty ale přece řídíš, ne?“

Přerušilo je zahučení motoru džípu.

„Ne,“ odpověděl, zatímco se auto vzdalovalo. „Veze je Mike. Mimochodem, Gerald chce, abys za ním zašla do pracovny.

Potřebuje dnes odeslat pár set dopisů.“

„Děkuji,“ zamumlala.

„Měla by sis pospíšit, zlato, nebo dostaneš padáka. Vzhledem k tomu, že jsi poslední dobou odmítla takový balík, tak tu práci asi budeš potřebovat, ne?“ zeptal se jí dráždivě sladkým hlasem. Došlo jí, že si z ní dělá legraci. To bylo něco nového, stejně jako veselý výraz a jiskření v očích. Srdce jí poskočilo a raději se otočila, protože nevěděla, co si má o tomhle novém Winthropovi myslet.

„Ano, asi máš pravdu,“ uznala. Ale slova vůbec neodpovídala tomu, co mu říkaly její měkké zelené oči. Ani v nejmenším.

Štíhlou silnou rukou ji vzal za bradu, mírně jí zaklonil hlavu a zadíval se jí do očí. „Půjdu se podívat ven na své plnokrevníky,“ zabručel. „Vzal bych tě s sebou, ale když tě mám kolem sebe, ztrácím klid, děvenko z Kentucky.“

Znovu se jí tep prudce rozběhl. „Myslela jsem… říkal jsi… že mě nechceš mít kolem sebe,“ vydechla jen.

„To že jsem říkal?“ zeptal se se zvednutým obočím. „To muselo být těmi prášky proti bolesti.“

„Tak poslouchej, Winthrope “

„Řekni to ještě jednou. Přesně tak, jak jsi to řekla,“ zašeptal jí s ústy jen malý kousek od jejích rtů, tak blízko, že ho skoro mohla ochutnat.„Cože?“

„Zašeptej ještě jednou moje jméno,“ zopakoval a nosem jí líně přejel špičku jejího nosu.

„Win… Winthrope,“ poslechla ho.

„Mmm,“ zamumlal potěšené. Hladil jí rty, pokoušel ji a pobízel v ní touhu přivinout se k němu v šeru haly. „Pojď ke mně…“

Ocelově silnýma rukama ji zvedl z podlahy. „Takhle je to lepší,“ zašeptal. „A teď otevři tu svou pěknou pusinku a pořádně mě polib.“

Dokázal ji odzbrojit neuvěřitelným způsobem. V jeho blízkosti si připadala ztracená a jako omámená. Dala mu svá ústa, rozevřela rty a zasténala, když polibek prohloubil a začal ji drtit v náruči. Choval se, jako by si bral, co mu patří, hladově, dychtivě a drsně.

Uprostřed jejich dlouhého polibku se čas ztratil neznámo kam. Pak zaštěkal pes, v kuchyni zacinkaly pánve. Někde se otevřely a zavřely dveře. Winthrop konečně zvedl hlavu. Ucítila na svých rozjitřených rtech jeho zrychlený dech.

„Líbí se ti to takhle?“ zeptal se jí drsným šepotem. „Nebo máš radši, když jsem k tobě něžnější?“

Přitiskla mu obličej pod bradu a snažila se ztišit chvění svého těla. „S tebou… se mi to líbí jakkoliv,“ odpověděla mu roztřeseně.

„Mně taky.“ Nechal ji sklouznout po svém velkém silném těle na podlahu. Oči měla doširoka rozevřené a zamžené. Nemohl si pomoci a ještě jednou přejel její rty svými. „Nesmíš to přehnat. Ještě nejsi úplně v pořádku.“

„To říká ten pravý.“

„Bez poznámek.“ Poklepal ji po tváři. „Tak se měj.“

Otočil se a odcházel. Dívala se za ním, dokud jí nezmizel z očí.

Mezi nekonečnými hovory se Sadií si Gerald našel chvilku času, aby nadiktoval Nicky pár dopisů. Paní Toddová se po dlouhé době konečně rozhodla, že pojede navštívit sestru na Floridě, a pro Nicky nebylo nakonec tak velkým překvapením, když jí Gerald svým váhavým způsobem sdělil, že požádal Sadii o ruku.

„Už bylo načase!“ rozzářila se Nicky. „Blahopřeju!“

„Sama tomu po té dlouhé době nemůžu uvěřit,“ povzdechla si blaženě Sadie a opřela se Geraldovi o rameno. „Nikdy v životě jsem nebyla šťastnější.“

„Ani já ne. A jsem si jistý, že se tvojí mámě bude na Floridě líbit. Tamní podnebí je pro ni jako stvořené. Jednou za čtrnáct dní ji můžeme jet navštívit.“

„Jednou za měsíc možná bude stačit,“ ujistila ho Sadie s očima plnýma štěstí a lásky.

Nicky se musela podívat stranou. Ji totiž žádné takové štěstí nečeká. Vrátí se do Chicaga, ke své práci a bude se snažit zapomenout na Winthropa. To nevypadalo zrovna jako růžová budoucnost. Přemítala, jak bez něj dokáže žít. Možná ho bavilo si ji dobírat, škádlit ji a líbat, ale několikrát řekl naprosto jasně, že manželství není nic pro něj.

„Vypadáte nějak smutně, Nicky. Copak je?“ zeptal se jí Gerald.

Přinutila se k úsměvu. „Ále, to nic. Vezmu si podložku a pustíme se do těch dopisů, které tolik toužíte co nejdříve poslat.“

„Jste moc hodná.“ Usmál se na Sadii. „Myslím,že od teď budu kráčet životem s podstatně větší chutí.“

Vy možná ano, pomyslela si Nicky. Já ne.

Vůbec se jí nechtělo jít do jídelny na večeři, kde už by ji nechránil houf hostů před Winthropovým pátravým zrakem. Proto se nabídla, že povečeří v pokoji s paní Toddovou. Mary se na ni zpytavě zadívala, ale pak pro Nicky připravila dva tácy s večeří a jeden jí vynesla nahoru.

„Není vám moc podobné, abyste utíkala,“ řekla Mary přede dveřmi do hostinského pokoje, o který se dělila Sadie s matkou.

„Útěky mi naopak jdou velmi dobře,“ odpověděla jí Nicky. „Zvlášť když protivník disponuje palebnou silou, které se nemůžu rovnat.“

„Největší ryby se chytají nejhůř,“ odtušila stará indiánka.

Nicky pokrčila rameny. „Taky někdy mají nejvíc kostí.“

Mary se ušklíbla. „Ale kvalitních kostí.“ Otevřela dveře. „Nicky s vámi povečeří,“ informovala paní Toddovou. „Říkala si, že vás společnost potěší.“

„Ach Nicky, to je od tebe milé.“ Paní Toddová měla upřímnou radost. „Tak to se na tu naši společnou večeři moc těším.“

„Mary vám dokonce uvařila i pudink,“ řekla Nicky a kývla hlavou směrem k misce plné vanilkové dobroty.

„Můj oblíbený. To jste moc hodná, Mary.“

„Rádo se stalo.“ Mary se usmála. „Víte, já ho mám taky moc ráda. Tak dobrou chuť.“

Poté co Mary odešla z pokoje, upravila Nicky tác paní Toddové a pak sama usedla k jídlu. Měla pocit, že jí lepenku, ale zakázala si jakékoli kritické poznámky. Bude si prostě muset zvyknout na večeře, kdy nebude sedět u stolu naproti Winthropovi. A začít s tím může právě teď.

„Moje sestra se těší, že u ní budu bydlet,“ začala paní Toddová. „Od smrti manžela, to už bude pět let, žije sama. Bydlí v domě, kde žijí další důchodci, je to taková komunita, a stále spolu něco podnikají. Říkala mi, že je tam toho spousta k vidění. A úplně nejlepší je tamní počasí.“ Stará paní si spokojeně povzdychla. „Slunečné a teplé. Tady mám pocit, že mi mráz zalézá až do morku kostí. Studené počasí mi vůbec nedělá dobře, ale neměla jsem to srdce říct to Sadii, zvlášť když měla takovou radost, že sem Gerald přijede na dovolenou.“

„Řekla bych, že ve skutečnosti ale přijel za Sadii,“ zasmála se Nicky. „A jsem moc ráda, že to tak dobře dopadlo.“

„To já také. Sadie se o něj dobře postará a on o ni.“ Paní Toddová se na Nicky zkoumavě zadívala. „A pročpak ty se schováváš tady u mě nahoře?“

Nicky nadskočila. „Já že se schovávám?“

„Ano, schováváš. A neříkej mi, že jsi tu proto, že tak toužíš po mé společnosti. To po sobě zase pálíte s Winthropem ostrými?“

Nicky neklidně poposedla a zkřížila nohy ve světlých džínech. „Jen jsme se dohodli, že se nikdy nedohodneme, to je všechno.“

„Je to paličák. Jestli ho chceš, budeš se muset obrnit trpělivostí.“

„Já ho nechci!“

„Nemluv hlouposti. Samozřejmě že ho chceš,“ pronesla paní Toddová sebejistě. „Až ten čas nadejde, nenechá tě odjet. Vzpomeň si na má slova. Winthrop pozná kvalitu, když ji má před očima.“„Myslíte?“

Nicky by ráda uvěřila slovům staré ženy, ale na to znala Winthropa až příliš dobře. Nechtěl žádný dlouhodobý vztah. Vlastně asi bude mít velkou radost, až jí zamává na rozloučenou. To pomyšlení ji silně deprimovalo.

Poslední, co by v tu chvíli čekala, byl Winthrop, který stanul ve dveřích, jež se prudce otevřely. Myslela si, že je to Mary, proto vzhlédla, až když místností zazněl jeho zvučný hlas.

„Tak tady jsi,“ řekl potěšené. „Říkal jsem si, kdepak asi můžeš být. Jak se máte, paní Toddová?“

„Moc dobře, Winthrope, a to díky tobě,“ rozzářila se stará žena. „Je to jako za starých časů, kdy jsme se navzájem navštěvovali.“

„Jsem rád, že se vám u mě líbí. Napadlo mě, že bych vzal Nicky s sebou do stáje a ukázal jí svého hřebečka. Pomáhala mu před pár dny na svět. Věděla jste to?“

„Vůbec ne! Nicky, tos mě tedy překvapila. Děvče z města, a pomáhá kobyle s hřebením!“

„Ale ona není žádná městská slečinka,“ řekl hrdě Winthrop. „Je to holka z venkova. Narozená a vychovaná v Kentucky. Její rodina chová koně.“

„To je tedy zajímavé!“

„Jak se má hřebeček?“ zeptala se Nicky naoko klidným hlasem, zatímco její srdce letělo jako závodní kůň.

„Roste jako z vody. Pojď se mnou, ukážu ti ho. Mějte se hezky, paní Toddová. Mary se za vámi za chvilku přijde podívat.“

„Díky, Winthrope. Dobrou noc, Nicky, a děkuju ti, žes mi dělala společnost.“

„Povečeřela jsem s vámi moc ráda,“ ujistila ji Nicky. Pak se sklonila a políbila paní Toddovou na vrásčitou tvář. „Dobrou noc.“

S mírným zaváháním vyšla za Winthropem z pokoje. Působil velmi přátelským dojmem, ale ona pod jeho klidem vycítila ještě něco jiného. Něco, co ji zneklidňovalo. A vzrušovalo.

„Není už trochu pozdě, abychom se šli dívat na koně?“ zeptala se, zatímco scházeli po schodišti dolů.

Úkosem na ni pohlédl. „Proč? Bojíš se se mnou být sama ve tmě?“

Nenáviděla ten jeho arogantní pohled.

„Jistěže ne!“

„Tak nač ta otázka?“

„Neříkej mi, že nemáš na práci nic lepšího.“

„Jistě, mohl bych se zabrat do účetnictví.“ Znovu na ni vrhl významný pohled. „Nebo se dívat na video –“

„Já se ale na toho hřebečka moc těším!“ přerušila ho.

Tiše se zasmál. „To jsem si taky myslel.“

Halou došli až ke dveřím, kde jí pomohl do kabátu a podal jí z věšáku čepici. „Je tam stále ještě pořádná zima, přestože sněžit už přestalo.“

Nedokázala si vysvětlit, proč stojí tak náhle o její společnost, ale velice ji dojalo, že s ní chce být. Jak dobře se cítila po jeho boku, když tak sami kráčeli přes dvůr pod širokou oblohou a bořili se do zbytků slézajícího sněhu.

„Podíval se táta na toho hřebečka, když tu byl?“ zeptala se.„Podíval. Myslí si, že tu mám malého šampióna. Řekl mi, že když budu chtít, vezme ho k sobě do tréninku.“

„To není vůbec špatná nabídka,“ poznamenala uznale. „Táta koním rozumí a umí to s nimi. Nikdy by si nevzal do tréninku špatného koně.“

„To jsem taky slyšel.“ Už byli u vrat stodoly. Vzal ji pod paží a obrátil si ji k sobě. „Odmítnout tři milióny dolarů je šílenství. Mohla bys ten svěřenecký fond přijmout a dát z něj milión na výzkum.“

„Já nechci být bohatá,“ řekla prostě. „Zkoušela jsem to, ale nelíbilo se mi to. Úplně mi to zamíchalo žebříček hodnot. A já je mám ráda tak, jak jsou.“

Povzdechl si. „Myslím, že ti rozumím. Jen mi to připadá jako škoda. S takovými penězi bys toho mohla spoustu udělat.“

„Víc než jeden diamantový náhrdelník si na krk stejně pověsit nemůžu a z kožešin kýchám,“ řekla s vážnou tváří.

„Takhle ale budeš pracovat po zbytek života. Co když tě Gerald propustí? Co si pak počneš?“

Zdálo se, že ho takové vyhlídky zneklidňují. Zahleděla se do jeho tmavých očí stíněných širokou krempou klobouku. „Možná se jednoho dne vdám. Mám ráda děti. A ráda bych založila rodinu.“

Zlehka se dotkl její paže a uhladil jí rukáv kabátu. „Ano. To by se mi jednoho dne také líbilo. Děti jsou prima.“

„A kolik bys jich chtěl adoptovat?“ zeptala se ho.

Zvedl obočí. „Adoptovat?“

„Říkal jsi přece, že slovo manželství do tvého slovníku nepatří,“ připomněla mu. „Takže jestli chceš děti, budeš je muset adoptovat.“

Neklidně přešlápl. „Manželka by pro mě byla přítěž.“

„To jsou děti taky.“

„Není to jedno a totéž.“

„Aleje.“

Šlehl po ní pohledem. „Já si tě nevezmu, jestli narážíš na tohle.“

Pohled mu vrátila. „Kdo se tě prosí? Nechci se provdat za chodící rampouch!“

„V posteli rampouch rozhodně nejsem,“ ujistil ji.

„To jsou takové sedmivětrné řečičky.“

„Já bych ti ukázal sedmivětrné řečičky…“ Náhle se zarazil a zamračil. „Jak jsme se pro všechno na světě dostali k tomuhle tématu?“

„Říkal jsi, že chceš děti “

„Nechci. Už ne.“ Opět vykročil. Upřeně se zadíval na vrata od stáje, když je otvíral. „Ženy. Všechno překroutí tak, aby jim to hrálo do karet.“

„A muži zrovna tak.“

Ustoupil stranou, aby kolem něj mohla projít dovnitř. „Manželství vymyslely ženy k uzákonění sexu.“

„Na mě se nedívej,“ odbyla ho zlehka. „Já si nikoho brát nechci. Je mi teprve dvaadvacet. Mám před sebou léta svobody, než se někomu uvážu k plotně.“

„Čas ubíhá rychle. Než se naděješ, bude ti tolik co mně.“

„Bože chraň!“ Vrhla na něj posměšný pohled. „Tak stará!“

„Nech toho,“ zavrčel. „Já nejsem starý.“

„To není ani Socha svobody.“ Sladce se usmála. „Kde je náš šampión?“

„Tady.“

Sledovala jeho rozzlobené gesto a opřela se o vrata do boxu. S láskou se zadívala na malého huňatého kaštanového hřebečka, který strkal svou matku čumákem do břicha.

„Páni,“ vydechla nadšeně. „Ten je roztomilý.“

„Já nejsem starý,“ opakoval tvrdohlavě, jako by přeslechl její obdivnou poznámku. Bylo vidět, že se ho její předchozí výrok dotkl.

Bezstarostně na něj zamrkala. „Dobrá. Nejsi starý. Že je roztomilý?“

„Třicet čtyři je u muže ten nejlepší věk.“

„Když to říkáš.“

„Je to tak, zatraceně!“

„Já se s tebou o to hádala?“ zeptala se nevinně.

Se vzteklým povzdechem si posunul klobouk z čela. „Gerald mi řekl, že v pondělí odjedete, abyste dali všechno v kanceláři do pořádku a on mohl mít v pátek svatbu se Sadií.“

„To je hezké,“ poznamenala duchem nepřítomná. Dosud to nevěděla, ale bylo dobře, že už se to konečně řeklo jasně a nahlas. Ještě dva dny s Winthropem. Bude to nebe i peklo.

„Pak chtějí odjet na svatební cestu. Ale nemusíš se bát o výplatu. Prý tě nechá, abys v jeho nepřítomnosti řídila kancelář.“

„Tak to je taky hezké.“

„Copak neumíš říct nic jiného?“ Shlížel na ni. „Už se, Nicky, neuvidíme.“

„Ano, já vím.“ Klidně na něj pohlédla. „Z toho bys měl mít radost. Musí to pro tebe být příšerné, když se kolem tebe pořád motá zamilovaná ženská a dělá na tebe oči.“

Neklidně přešlápl z nohy na nohu. „Zvykl jsem si na tebe,“ řekl neochotně, ale nepodíval se na ni.

Jako na starou botu, pomyslela si zoufale. Mlčky se několik vteřin dívala na hřebečka. „Stejně rychle si určitě zvykneš na to, že tu nejsem.“

„Asi ano.“

Vzhlédla k němu. Výraz tváře měl chladný a tvrdý, ale v očích mu jiskřilo.

„Až do smrti budu kulhat,“ pronesl neočekávaně. „Gerald říká, že bych s tím něco mohl udělat, ale doktoři s ním nesouhlasí. Ta noha zůstane už napořád do určité míry poškozená.“

„To je mi líto.“

„To je všechno, co umíš říct?“ obořil se na ni. Stáhla obočí k sobě. „A co bys rád? Mám si sednout na zem a dát se do pláče?“

„Jsem mrzák!“

„To jistě.“ Opět se zadívala na hřebečka. „Jsi asi tak stejný mrzák, jako jsou mariňáci.“

„Nicky…“

„Jestli chceš kulhat, prosím, posluž si. Mně je to jedno.“

„Ty mě neposloucháš.“

„Samozřejmě že tě poslouchám. Říkáš mi tu, že jsi sázka na hodně nejistou kartu, a já s tebou souhlasím. Celou dobu jsi měl pravdu, Winthrope. Já potřebuju mladšího muže, který nekulhá, stojí o manželství a chce děti. Ano, máš naprostou pravdu, takže já se teď hezky vrátím do Chicaga a nějakého takového si najdu.“ Hleděla klidně na to, jak se v něm vzmáhá hněv. „To by tě mělo uspokojit.“

„Chceš vědět, co by mě právě teď uspokojilo?“ řekl a hlas mu vibroval.„Ani ne. Jsem unavená a chci jít do postele.“

„Tak alespoň na něčem se shodneme.“ Udělal k ní krok.

„Ne, ne, ne. Já se chci uchovat pro svého budoucího manžela.“

„Děkuju.“

„Ty to nebudeš,“ řekla mu tvrdě. „Nejsem takový blázen, abych si to myslela. Ty nejsi muž na ženění, vzpomínáš si? Nechceš žádné závazky.“

„Já už nevím, co vlastně chci,“ zamumlal.

„Ale já ano,“ poznamenala zcela věcně. „Chci jet domů.“

„Do svého osamělého bytu v Chicagu?“

„Nebude osamělý moc dlouho,“ ujistila ho. „Neboj se, já nemíním zestárnout a v klubu osamělých srdcí taky nezůstanu.“

„Jen přes mou mrtvolu.“

„Nikdo se se mnou nebude chtít seznámit přes tvou mrtvolu.“

„Nicky…“

Došla k vratům do stáje a otevřela je ven, do svobody. „Ty chceš jenom moje tělo,“ vybuchla. „A to mi prostě nestačí!“

„Můžeš mě vyslechnout?!“

„Ne!“

Rozeběhla se k domu a snadno získala náskok. Na schodech minula Geralda a Sadii. Vběhla do pokoje a zamkla za sebou. Pokusů o rozumnou řeč s Winthropem už měla po krk. Chtěl jediné – zahnat ji zase do kouta a svést ji. Ale k tomu už mu nedá příležitost!

Budu se mu vyhýbat, dokud neodjedeme, umínila si. Radši odejít se zlomeným srdcem než jako zlomený člověk. Miluju ho, ale nikdy bych nesouhlasila se vztahem na jednu noc. Ani s jediným mužem, kterého jsem kdy chtěla.

Celou noc se převracela v posteli a přemýšlela nad ironií osudu. Kdyby nic jiného, díky této cestě se alespoň smířila s otcem. Kéž by však Winthrop dokázal opětovat alespoň něco málo z jejích citů! Až bude v pondělí ráno vycházet z těchto dveří, srdce se jí asi rozlomí na dvě poloviny. A Winthropovi se po ní ani nezasteskne. S tím pomyšlením a vyčerpaná pláčem nakonec usnula.

DESÁTÁ KAPITOLA

Nickyina impulzivní reakce z předchozího večera jako by postavila mezi ni a Winthropa neviditelnou zeď. Když ráno Gerald, Sadie a Nicky nastupovali do lincolnu, který je měl odvézt do kostela do Butte, nebylo ho nikde vidět. A nenarazili na něj ani po návratu. Tehdy Gerald vyjádřil své překvapení, protože Winthrop návštěvu kostela téměř nikdy nevynechal.

Jak den ubíhal, balila si Nicky věci. Druhý den brzy ráno se měli vydat na cestu do Chicaga a letadlo patřící Geraldově společnosti pro ně mělo být připraveno v osm hodin.

Gerald trávil všechen volný čas se Sadií. Dokončovali plány na svatbu a svatební cestu. To odpoledne mělo zvláštní letadlo odletět s paní Toddovou na Floridu, takže bude mít při letu veškeré pohodlí. Gerald všechno zařídil a paní Toddová nadšeně vykládala každému, kdo byl ochoten poslouchat, jak báječný je její nastávající zeť.

Když ji potom Sadie s Geraldem odváželi na letiště, Nicky se rozhodla zůstat doma, neboť doufala, že by se Winthrop přece jen mohl ukázat. Neukázal se ale.

„Říkal, že jde na lov,“ sdělila jí Mary se zvědavým pohledem. „Což je docela legrační. Jindy totiž těm, kdo loví v neděli, nemůže přijít na jméno.“

„Vyhýbá se mi,“ hlesla Nicky.

„To jsem si taky myslela. Copak jste mu udělala?“

„Řekl mi všechny možné důvody, proč bych si s ním neměla nic začínat, a já jsem se všemi souhlasila. Nic víc a nic míň,“ povzdechla si Nicky.

Mary roztáhla pusu od ucha k uchu. „To jsou celí chlapi. Nejdřív o něčem prohlásí, že je to pravda, a pak se vztekají, když ostatní souhlasí.“

„Řekla bych, že už se mnou v životě nepromluví.“ Nicky si vzpomněla na jejich poslední rozhovor. Možná se jí pokoušel něco říct a ona mu nedala příležitost. Každopádně se to už nikdy nedozví. Odjede domů a on zůstane tady. A nejspíš bude rád, že se jí konečně zbavil.

„Winthrop je hluboká voda,“ řekla Mary náhle. „Těžko se u něj dá předpovědět, jak se zachová.“ Pohlédla na Nicky. „Ale o jednom nepochybujte. Než něco udělá, nejdřív si to dvakrát rozmyslí. Zvažuje všechna pro i proti. Chce jít najisto.“

„To jsem si o sobě taky myslívala,“ povzdechla si Nicky. „Ale už taková nejsem.“

„Dejte tomu čas.“

„Tak toho mám teď spousty,“ odpověděla. „Co bude k večeři?“

„Něco, co jste tu ještě neochutnala,“ řekla jí Mary tajnůstkářsky. „Starý rodinný recept. Bude vám to chutnat.“

„Ale co je to?“

Mary se k ní naklonila.

„Musaka.“„Tak to si děláte legraci. Musaka a rodinný recept?“ Nicky se rozesmála.

„No co by? Můj strýc byl Řek. Naučil mě to. Lilek a to ostatní. Bude to příjemná změna.“

„O tom nepochybuju.“

„Tumáte.“ Mary jí podala příbory. „Prostřete na stůl. Gerald a Sadie určitě přijedou pozdě. Musí toho tolik probrat.“

„Bude z nich šťastný pár.“

„To ano.“

Na to už se nedalo nic dalšího říct, a Nicky si proto šla po své práci a začala prostírat stůl v jídelně. Celou dobu dumala o tom, kam asi zmizel Winthrop a proč se vyhýbá domovu.

Už jí zbývalo tak málo času. Bude to utrpení, až ho opustí, a ona tu teď maří vzácné minuty, které mohli trávit spolu. Proč by mu na tom ale mělo záležet, připomněla si. On jí přece nedůvěřuje. Možná by ji chtěl do postele, ale rozhodně ji nemiluje. Sám přece řekl, že láska je pouhá iluze. A kromě toho se nechce nikdy oženit. Tak proč si kvůli němu dělat vrásky?

Rozložila všechny příbory a pak ještě jednou obešla celý stůl a položila na místa ubrousky. Alespoň že to tak dobře dopadlo mému šéfovi, pomyslela si. Gerald se ožení se Sadií a budou mít nádherný život, zatímco já zestárnu s těsnopisnou podložkou na klíně. Hezká budoucnost. Nebo bych mohla udělat to, čím jsem vyhrožovala Winthropovi vdát se a mít děti. Jistě. Není nic snazšího. Nejdřív ovšem budu muset najít vhodného muže. Jenže kdo se může měřit s tím jeho obličejem jako z kamene a uhlově černýma očima?

Právě ve chvíli, kdy si kladla v duchu tuto otázku, se dveře kuchyně prudce otevřely a vešel Winthrop, který nesl něco chlupatého za ocas.

Mary ho sledovala s rukama založenýma na prsou, ale Nicky se k němu rozeběhla. „Ach!“ vykřikla. „Poraněná veverka! Počkej, doběhnu pro obvaz!“

„Prokristapána, Nicky,“ vybuchl. Hodil veverku do dřezu před Mary, aby si s ní poradila.

Zadíval se na dívku, zatímco ze sebe setřásal bundu z ovčí kožešiny a klobouk. Obojí nechal ležet na zemi.

„Proti střílení bezbranných veverek by měl být nějaký zákon,“ vyhrkla Nicky.

Winthrop si umyl v dřezu ruce, aniž by jí věnoval pozornost.

„Pěkná veverka,“ bránila ho Mary. „Pořádný kus masa. Bude z ní dobrý guláš.“

„Určitě to byl něčí tatínek,“ trvala na svém vzdorovitě Nicky.

„Lámeš mi srdce,“ pronesl Winthrop s úsměškem. Utřel si ruce do ručníku a zpříma se na ni zadíval. „Kde je Gerald?“

Srdce jí bilo dvakrát rychleji, ale byla rozhodnuta to na sobě nedat znát. „Odváží se Sadií paní Toddovou na letiště. Dnes odlétá na Floridu.“

„Já vím. Loučil jsem se s ní, než jsem vyrazil ven. Co máme k večeři?“ zeptal se Mary.

„Musaku.“

„To je ta záležitost s lilkem?“ Ošklíbl se. „Copak se stalo s hovězím a bramborami?“

„Potřebujeme změnu jídelníčku.“

„Já ale ne,“ ohradil se. „Já mám rád každý den totéž. Mám pak pocit jistoty.“

„Tak proč chodíš lovit bezbranné veverky na guláš, když vlastně chceš jenom steak?“ zeptala se kousavě Nicky.

„Tohle nebyl žádný nevinný veverčák,“ odsekl jí. „Mám ze spolehlivých zdrojů, že tu pořádně proháněl veverčí slečny.“

„Tak v tom případě ho sníme,“ souhlasila Nicky.

Winthrop se na ni dokonce usmál. A ona to celé zase musela zkazit tím zatraceným ruměncem!

„Sedněte si. Přinesu talíře,“ vyzvala je Mary. Winthrop pokynul Nicky, aby usedla první, a dokonce jí odtáhl židli.

„Snažím se na tebe udělat dojem svými způsoby,“ poznamenal lehkým tónem.

„Opravdu?“ Podívala se na něj nevinným zrakem. „A kdy s tím začneš?“

„Dávej si pozor, děvenko z Kentucky.“ Usedl na židli a pronikavě na ni hleděl, zatímco Mary přinesla hlavní chod, k němuž donesla ještě čerstvé housky, ovoce a zeleninu.

„Zítra odjíždíme,“ řekla Nicky, když všichni tři seděli za stolem a vychutnávali si exotický pokrm.

„Ano.“

Pronesl to jakoby nic. Když ale dojedl, zapálil si cigaretu. To bylo poprvé od jejich příjezdu na ranč, kdy ho Nicky viděla kouřit u stolu.

„Fuj, to ale páchne!“ Mary se na něj zamračila. „Proč to děláš? Myslela jsem, žes toho nechal.“

„Já toho nechávám několikrát měsíčně,“ připomněl jí. „Nechám toho zase zítra.“

Mary pokrčila rameny a vstala, aby jim dolila do hrnků kávu. „Jsou to tvoje plíce, ne moje.“

„Děkuju za upozornění,“ řekl posměšně.

Když Mary odcházela do kuchyně, třepla ho karatelsky po rameni.

„Dneska večer jsi nějak veselý,“ poznamenala Nicky. „Je to proto, že odsud zítra zmizím?“

„To mě už také napadlo.“

„Vsadím se, že je to tak.“

Upíjela kávu a on se na ni díval tak dlouho a tak upřeně, až se jí zrychlil dech. Sevřela šálek ještě pevněji, protože se jí začaly třást ruce.

„Ty nekulháš,“ vyhrkla náhle, sama zaskočena svým prohlášením. Ale on opravdu nekulhal. Když ho před večeří viděla chodit, šel přímo a obě nohy zatěžoval stejnoměrně.

„Cvičil jsem si to,“ odpověděl zlehka. Odklepl popel do popelníku. „To je hezké, že sis toho všimla.“

„Nebudeš nakonec dělat Mary konkurenci v konkurzu mezi Rockettes?“ zeptala se plaše.

„Nikdy bych neprošel výběrem,“ odpověděl jí s úsměvem. „Mám moc chlupaté nohy.“

„Že by ti v hvězdné taneční kariéře zabránilo jen to, že nemáš ostrou žiletku?“

„Roztomilá,“ poznamenal s uchechtnutím.

„Díky. Moje máma mi to taky říkávala.“

„Jak umřela?“ zeptal se neočekávaně a díval se na ni tak, že byla nucena odpovědět.

„Během jednoho večírku spadla do bazénu a utopila se,“ odpověděla mu popravdě. V očích se jí zračily temné vzpomínky. „Nikdo si toho ani nevšiml.

Dovedeš si to představit? Spadla tam před dvěma tucty lidí a utopila se. A nikdo si toho nevšiml.“

Něco v jejím výrazu upoutalo jeho pozornost. „Kdes tou dobou byla ty?“

Tvář se jí stáhla. „Copak ti to nedošlo?“ zeptala se sotva slyšitelným šepotem. Přinutila se k úsměvu, který však byl velmi smutný. „Já jsem byla jednou z těch dvou tuctů lidí, kteří si ničeho nevšimli…“

Beze spěchu vstal, zamáčkl oharek cigarety a přitáhl si ji do náruče. „Bože, ty jsi ale hlupáček,“ povzdechl si. Přivinul ji k sobě ještě blíž. „Takhle to v sobě celou dobu držet a neříct to nikomu.“

„Já jsem ji neviděla,“ drmolila skrze slzy. „Winthrope, já jsem ji neviděla. Tancovala jsem s Chasem a vůbec jsem si ničeho nevšimla. Dokud tam někdo nezačal hrozně křičet…“

„A tvůj otec?“

„Nikde tam nebyl. Myslím si, že oba na tom máme svůj podíl viny. Oba se budeme až do smrti ptát, jestli jsme ji nemohli zachránit, kdybychom nebyli tehdy tak zabraní do své vlastní zábavy.“ Utřela si rukou slzu. „Byla tak nešťastná. A tak osamělá.“

„My všichni jsme osamělí,“ podotkl tiše. „Někdo víc a někdo míň.“

Vzhlédla k němu, jako by v jeho očích hledala odpověď. „Ty si na svou matku vzpomínáš?“

Usmál se. „Velmi dobře. S mým otcem se hluboce milovali. Jejich láska nikdy nevyhasla, po celé ty dlouhé roky.“ Zlehka se dotkl její tváře. „Hledal jsem něco podobného. A místo toho jsem našel Deanne.“

„Všechny ženy nejsou jako Deanne,“ připomněla mu.

Palcem jí přejel přes spodní ret. „Možná ano, možná ne.“

„Cyniku,“ vybuchla bezmocně. „Děsí tě k smrti, abys náhodou nezjistil, že nejsou.“ Povytáhl obočí. „Jsem nerad, když někdo využívá moje srdce jako tréninkový terč pro střelbu. Což mi připomíná, že tvůj otec říkal něco v tom smyslu, že jsi výtečná střelkyně.“

„Bývala jsem,“ opravila ho. Palec, kterým ji hladil po rtu, ji znervózňoval. „A taky jsem dobře jezdila na koni. Ale už jsem vyšla ze cviku.“

„Mohla bys přijet na Geraldovu svatbu,“ řekl náhle. „A já bych ti zdarma poskytl pár lekcí.“

Tep se jí zrychlil. Jenže už ve chvíli, kdy poslouchala jeho slova, věděla, že v okamžiku, kdy odjede z ranče, na ni Winthrop zapomene.

Jeho nabídka jí jen měla pomoci spolknout hořkou pilulku aby byla šťastná alespoň do chvíle, než odjede. Nemyslel svoje pozvání vážně.

„To by bylo hezké,“ přitakala bez valnějšího přesvědčení.

„Nicky…“ Ať chtěl říci cokoli, nedořekl to, protože v tu chvíli se vrátila Mary s konvicí čerstvé kávy a tvářila se, jako by si vůbec nevšimla, že si skoro padli do náručí.

„Ještě kávu?“ zeptala se a kouzlo okamžiku bylo pryč.

Winthrop po zbytek večeře hleděl na Nicky, pak se vrátil Gerald se Sadií a rozhovor se stočil k jejich svatbě.

Přišla chvíle dát všem dobrou noc, aniž by se mezitím naskytla třeba jen chvilka k důvěrnějšímu rozhovoru. Nicky odešla do svého pokoje spíš neochotně, zklamaná tak jako snad ještě nikdy v životě. Milovala Winthropa, ale on jí dal jasně najevo, že její city neopětuje. Co taky mohla čekat?

Příštího rána, než si stihla rozmyslet, co mu řekne na rozloučenou, už seděla v džípu s Geraldem a Mikem a mířili na letiště. Winthrop už byl dávno pryč, opět někde v lesích na lovu. Nicky mu před odletem do Chicaga ani nestihla dát sbohem.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Když se Nicky vrátila zpátky ke své práci v chicagské kanceláři, zjistila, že ji pronásleduje nadmíru živoucí duch. Winthrop byl neustále v jejích myšlenkách, takže nemohla pořádně jíst, spát ani odpočívat. Nechápala, proč si neudělal čas, aby se s ní rozloučil. Samozřejmě, vždycky tu existovala možnost, že je mu prostě lhostejná.

Než nadešel čtvrtek, byl z ní uzlíček roztřesených nervů. Gerald byl také nervózní. Netrpělivě čekal na řidiče, který ho měl odvézt na letiště. Zítra se na ranči konala jeho vytoužená svatba se Sadií.

„Jak to, že ještě nejste sbalená a připravená k odjezdu?“ zeptal se jí Gerald náhle, jako by mu došlo až teď, že Nicky nepojede.

„Nepojedu tam,“ odpověděla klidně.

„A proč ne?“ zeptal se s úsměvem. „Winthrop vás přece pozval, ne?“

„Asi se cítil povinen mě pozvat,“ přiznala se Nicky. Ztěžka si povzdechla. „Víte… já… tak nějak jsem mu řekla, že ho miluju,“ dořekla nejisté a začervenala se. Skryla obličej do dlaní, zatímco Gerald na ni překvapeně zíral. „Ze všech hloupostí, které jsem kdy provedla, byla tohle rozhodně ta největší. On mi řekl na rovinu hned na začátku, že nechce žádné závazky. Měla jsem ho dobře poslouchat.“

„Ach Nicky,“ řekl soucitně. Rozpačitě ji poplácal po rameni. „To je mi moc líto. Při vší úctě, mohla jste si ale najít přístupnějšího muže. Winthrop si v sobě nese příliš mnoho jizev a tak dlouho žil sám… Opravdu je mi to moc líto. Kdybych měl tušení, že to takhle dopadne, nikdy bych vás byl nenutil, abyste jela do Montany se mnou.“

„To není vaše chyba,“ připomněla mu. „Nemusela jsem tam jezdit.“ Přinutila se k úsměvu. „Ale tu svatbu bych asi nezvládla. Doufám, že to pochopíte. Být tam s ním pod jednou střechou, když ví, co k němu cítím… musela bych se propadnout hanbou.“

„Nějak vás tam omluvím. Nelamte si s tím hlavu.“ Ustaraně se na ni zadíval. „Budete v pořádku?“

„Určitě budu, nebojte se. Možná odjedu strávit víkend s otcem. Vánoce budou už za tři týdny.“

„Je to tak.“ Znovu ji poplácal po rameni. „Zvládnete to tady, až budu na svatební cestě?“

„To se pište, šéfe.“ Zvedla vztyčený palec.

„Dobrá. Takže…“ Ve dveřích se objevil řidič a oznámil, že mohou vyrazit na letiště.

„Dejte za mě pusu Sadii,“ požádala ho Nicky.

„S největším potěšením. Až se vrátíme do města, musíte k nám někdy zajít na večeři.“

„Moc ráda.“

„Tak se zatím mějte, Nicky.“

„Vy taky, šéfe.“ Usmála se a zamávala mu na rozloučenou.

Původně na tu svatbu chtěla jet. Byla by v sedmém nebi, že by ještě jednou, i když už asi naposledy, mohla vidět Winthropa. Pak se ale rozhodla, že čím dříve ho dostane z hlavy, tím lépe. Odjet znovu na ranč by bylo jen jako otevírání staré rány. A toho utrpení už bylo víc než dost. Kromě toho jí nikdy neposkytl záminku, aby si myslela, že to dopadne jinak, než to dopadlo. Řekl jí přesně, co cítí, co v životě chce a nechce, takže jestli má teď ona zlomené srdce, může si za to sama.

Příštího dne se pustila v kanceláři do práce, která jí přinášela aspoň jakousi úlevu. Telefonáty i korespondenci vyřizovala s takovým zápalem, který by na svého nepřítomného šéfa jistě udělal dojem.

Vůbec však nebyla připravena na to, když se po zazvonění telefonu ze sluchátka ozval Winthropův rozzlobený hlas.

„Kde sakra jsi?“ vyštěkl na ni.

Vytřeštila na telefon oči, jako by aparátu náhle vyrostly ostré zuby.

„Já jsem… tady. Pracuju,“ zajíkla se.

„Byla jsi pozvaná na svatbu,“ připomněl jí podrážděně.

„Ano, já vím.“

„Tak proč tu nejsi?“

Zadívala se na špičky svých nohou. „Nechtěla jsem přijet,“ řekla pochmurným tónem.

„Já nekoušu,“ zavrčel. „A rozhodně jsem neměl v úmyslu odvléct tě do sena ve stodole.“

„To vím taky,“ hlesla. Kousla se do spodního rtu. „Udělala jsem před tebou ze sebe hlupáka,“ přiznala po chvíli. Ta slova jí skoro zaskočila v krku. „Já… nemůžu ti prostě na oči.“

Chvíle nechápavého ticha. „Že jsi přede mnou ze sebe udělala hlupáka? A jak?“

Omotala si telefonní šňůru kolem prstu. „Vrhla jsem se na tebe jako zamilovaná puberťačka.“

„Stěžoval jsem si snad?“ zeptal se úsečně.

„Vím, co si myslíš o ženách.“

„Opravdu? Chtěl jsem tě vzít s sebou na lov.“

Srdce jí poskočilo.

„Tys mě chtěl vzít na lov?“

„Tvůj táta mi říkal, že umíš dobře střílet z pušky,“ dodal. „Myslel jsem, že bychom šli na jelena.“

„To bych moc ráda.“

„Ještě není pozdě,“ vybídl ji. „Gerald by pro tebe mohl poslat letadlo.“

Zavřela oči a modlila se, aby měla dost síly. „Myslím, že to není moc dobrý nápad, Winthrope.“

„Proč ne, proboha?“

„Protože já nemůžu žít ze snů,“ vyhrkla. „A čím dřív přijmu pravdu, tím líp pro mě. Vím, že to myslíš dobře, ale… rve mi to srdce z těla, to je všechno. Nepřijedu.“

Rychle zavěsila, aby mu nedala příležitost přemlouvat ji. Nabízel jí cenu útěchy, kterou nemohla přijmout, protože tím by se jen prodloužilo její utrpení. Milovat ho, být mu nablízku a vědět, že k ní nic necítí, by byla poslední kapka.

Celý den čekala, zda jí nezavolá zpátky. Nezavolal. Odletěla do Kentucky a strávila víkend s překvapeným a velmi změněným otcem. Povídali si spolu, pak šly s Carol nakupovat, a když nadešel čas vrátit se do Chicaga, vůbec se jí nechtělo.

„Bylo moc milé, že jsi přijela,“ poznamenal její otec s úsměvem. „Letos musíme pořádně oslavit Vánoce. Postavíme v obýváku obrovský strom a všechno ozdobíme.“

„A uspořádáme večírek,“ dodala Carol, která se do něj láskyplně zavěsila. „Nicky by se měla seznámit s nějakými muži ve svém věku. A já znám přinejmenším jednoho s dobrým charakterem, kterého pozveme.“ Mrkla na Nicky. „Doufám, že si všímáš, že jsem neřekla s penězi – pouze s dobrým charakterem.“

„Toho si vážím,“ ušklíbla se Nicky vesele. Carol si oblíbila. Čím více ji poznávala, tím více zjišťovala, že Carol vůbec není tím povrchním stvořením, za jaké ji zpočátku považovala.

„Přijeď na Vánoce domů,“ lákal ji otec. „Užijeme si to.“

Aspoň nebudu muset pořád myslet na Winthropa, pomyslela si Nicky. „Dobře,“ souhlasila. „Takže za dva týdny na viděnou.“

„Pošlu pro tebe letadlo,“ nabídl jí otec s potměšilým úsměvem.

Když se vrátila do chicagského bytu, cítila se celkem šťastná. Jenže její zářivá bublina štěstí praskla hned příštího rána, když přišla do práce. V kanceláři na ni čekala Bečky s příkrým vzkazem od Winthropa.

„Ledový muž zavolal,“ řekla jí Bečky a hvízdla. „A byl ostrý jako břitva. Řekl mi, abych ti vyřídila, že můžeš –“ Odkašlala si. „Tedy, že můžeš sedět v tomhle městě a klidně si tu zmrznout. Jemu to prý bude srdečně jedno. A jestli tě uvidí až o soudném dni, tak že i to na něj bude příliš brzy.“ Naklonila hlavu na stranu a podívala se na Nicky. „On pije? Znělo to totiž, jako by si jich dal hezkých pár na kuráž.“

To nebylo Winthropovi podobné. „Víš určitě, že to byl Winthrop?“ zeptala se nejisté.

„Naprosto určitě.“ Bečky kývla hlavou. „Dokonce mi svoje jméno nahláskoval.“ Ušklíbla se a v očích se jí zlomyslně zablýsklo. „Tedy podařilo se mu to správně až na třetí pokus.“

„Panebože.“

„A telefonistka, která ho přepojovala, mi řekla, že na něj nejspíš podá žalobu pro nevhodnou mluvu.“ Obrátila se k odchodu. „Chudinka malý. Copak jsi mu provedla?“

Nicky si nebyla jistá. Ale jestli byl tak rozzlobený, přece jenom k ní asi něco cítí. Sedla si ke stolu a čekala, jak se události vyvinou.

Když ale uplynul týden a Winthrop se neozval, upadla do své staré deprese. Gerald se vrátil do práce jako nový člověk. Líbánky na Bahamách byly podle všeho nádherné, a když ho Nicky informovala, co se mezitím dělo v kanceláři, zdálo se, že ji poslouchá jen na půl ucha.

„Ano, jistě, to je všechno v pořádku,“ povzdychl si. „Slyšel jsem, že vám volal Winthrop.“

Začervenala se. „Tak nějak.“

„A slyšel jsem, že při tom byl opilý,“ dodal.

„Jak jste se to dozvěděl?“

„Od Mary. Tak strašně se přitom hihňala, že jsem jí skoro nerozuměl. Řekla mi, že odešel do hor a nechce s nikým mluvit.“

„Bude v pořádku?“ zeptala se se starostlivostí, kterou se jí nepodařilo zakrýt.

„Winthrop?“ Udiveně se na ni podíval, jako by mluvila nesmysly.

„Ano. Není to žádný Superman.“

„Tak to mu v žádném případě neříkejte. Prostě si asi šel do hor zahojit ránu, kterou jste mu uštědřila,“ zabručel.

„Jestli si chce jít zuřit do hor jen proto, že jsem nepřijela na svatbu, prosím, to je jeho věc,“ řekla úsečně. „Stejně nechtěl, abych tam byla.“

„Tak tohle Mary neříkala.“

„Co mám udělat s tímhle dopisem?“ Pokusila se změnit téma hovoru.

Už chtěl něco říct, ale pak si to rozmyslel a dal jí instrukce k dopisu. Opět zapadli do příjemné pracovní rutiny. O Winthropovi už se ani jeden z nich nezmínil. Nicky byla přesvědčena, že jeho vztek pramenil z uražené ješitnosti, protože nezatoužila znovu uvidět jeho milovanou Montanu. Neodvažovala se doufat, že by snad příčinou byly nějaké city k ní.

Nezavolal. Nenapsal. Nastaly Vánoce a Nicky přestala doufat. Popřála hezké svátky Geraldovi, nechala pozdravovat Sadii a odjela na vánoční prázdniny do Lexingtonu.

Otec pro ni přijel na letiště svým lincolnem spolu s Carol a provezli ji městem, aby se mohla pokochat vánoční výzdobou.

„Je to jako za starých časů,“ povzdychla si Nicky. „Vždycky se mi líbilo, jak dokáží tohle město vyzdobit.“

„Mně taky. A to bys teprve měla vidět výzdobu, jakou máme doma,“ podotkl otec s mrknutím.

„A svůj dárek,“ dodala Carol a taky zamrkala. „Bylo dost těžké ho zabalit, takže jsem to vzdala a jen jsem na něj přišpendlila mašli.“

Nicole měla dárky pro oba dva ve svém kufru: pro otce dýmku a pro Carol flakón s její oblíbenou voňavkou. Nad Carolinou poznámkou se zamračila. Co pro ni asi mohou mít, že se oba tváří tak tajnůstkářsky?

Nemusela čekat dlouho. Vystoupili u schodiště a ona kráčela k rozlehlému cihlovému domu s horečnou zvědavostí. Dům byl ozdoben girlandami z cesmíny a červených mašlí. Zastavila se, aby Carol řekla, jak je výzdoba nádherná.

„Díky,“ zasmála se Carol. „Dělala jsem to celé sama. Tedy s malou pomocí tvého otce,“ dodala a pohladila Dominika po paži.

„Tvůj dárek je v obývacím pokoji,“ sdělil jí otec, zatímco pomáhal Carol z norkového kožichu. „Než si ho rozbalíš, my s Carol zajdeme pro šampaňské.“

„Vy nepůjdete se mnou?“ zeptala se udiveně.

Otec jí pomohl z tvídového kabátu.

Když uviděl půvabné zelené hedvábné šaty, které ladily s odstínem jejích očí, uznale přikývl. „Moc ti to sluší. Ne, nepůjdeme tam s tebou. Šťastné a veselé Vánoce, holčičko.“

Políbil ji na tvář, a když odcházeli, šeptal něco Carol, která se ohlédla přes rameno a uchichtla se.

Tohle jsou tedy zvláštní Vánoce, pomyslela si Nicole, když otvírala dveře do obývacího pokoje. A pak strnula, jako když do ní uhodí. Protože její dárek neležel pod vánočním stromečkem. Seděl na pohovce, zuřivě na ni hleděl a v ruce svíral sklenku whisky.

„Veselé Vánoce,“ řekl Winthrop úsečně. Otevřela pusu dokořán. Na kapse šedého obleku měl připnutou mašli, vypadal ztrhaně, tvář měl bledou a v očích horečnatý lesk. Zároveň byl ale tak krásný, až se jí zastavilo srdce. Zadívala se do jeho tmavých očí, zatímco v hlavě se jí mísily nejdivočejší sny a přání.

„Máš na kapse mašli,“ promluvila hlasem tak vysokým, až ji to samotnou zaskočilo.

„Samozřejmě že mám mašli na kapse. Protože jsem tvůj zatracený dárek k Vánocům. Copak ti otec s Carol nic neřekli?“ Vstal a odložil sklenici na stolek tak prudce, až to třesklo. Vykročil k ní s jen neznatelným kulháním. Nevypadal jako dáreček, spíš jako někdo s vražednými úmysly. „Nemůžu jíst,“ vyčetl jí. „Nemůžu spát, nemůžu pracovat. Strávil jsem týden v horách a snažil se při tom na tebe zapomenout. Jediné, co jsem dokázal, bylo parádně se opít. Jsem vyčerpaný, mám červené oči, třesou se mi ruce a jsem napůl šílený z toho, jak moc tě chci.“

„Bože, to jsem ráda, Winthrope,“ zašeptala. Tentokrát se jí srdce divoce rozbušilo. „Protože já jsem napůl šílená z toho, jak moc chci tebe… Ach!“

Ten tichý výkřik umlkl náhle pod jeho hladovými rty. To už ji držel v náručí. Zdržel se jen natolik, aby kopnutím zavřel dveře, a už ji odnášel k pohovce, kam ji uložil, jako by byla nějaký drahocenný předmět, a vzápětí ji překryl svým tělem.

Chtěla něco namítnout proti důvěrnosti takového objetí, ale on jen zavrtěl hlavou a znovu přitiskl rty na její ústa.

„Už žádné hádky,“ vydechl, když se jejich rty oddělily. „Už jich není zapotřebí. Teď už jsi moje. A to mi dává právo na všechno. Tohle je jen začátek. Protože ty si mě vezmeš, má milá. Všechny potřebné papíry mám u sebe. Potřebujeme jen vyšetření krve, a to máme dohodnuté za hodinu. Budeme mít vánoční svatbu.“

Slzy ji pálily v očích. Vzhlédla k němu skrze jejich závoj, s tělem přitisknutým tak těsně k jeho, až téměř nemohla dýchat. V doširoka rozevřených očích měla lásku a štěstí. „Ale ty se přece nechceš ženit,“ zašeptala.

„Ano, chci,“ opravil ji. Vypadal vážně, skoro až jaksi slavnostně, a velmi dospěle. Ale pohled jeho očí byl zároveň tak něžný, až se v ní zatajil dech. „Nevěděl jsem to do chvíle, kdy jsem tě nechal odejít. A pak jsi odmítla přijet. Myslel jsem si, že mi to bude jedno.“ Sklonil se a nesmírně jemně jí přejel ústa svými teplými rty. „Jenže já bez tebe nemůžu žít, Nicky,“ dodal zastřeným hlasem. „Nikdy v životě jsem se necítil tak osamělý, jako když jsi odjela. Pojď se mnou tam, kam patříš. Jsem příliš starý a cynický a už nejsem mužem, jakým jsem býval, ale…“ Zhluboka se nadechl. „Miluju tě, moje maličká.“

Slzy se jí kutálely po tvářích. Nemyslela si, že někdy v životě uslyší z jeho rtů tato slova, a teď cítila, jak jí tělem proběhlo slabé mrazení. Vzepjala se k němu a našla svými rty jeho ústa.

„Také tě miluju,“ vydechla. „K smrti. Beznadějně. Z celého srdce!“

„Ano, já vím, říkáš to docela často,“ broukl a otřel si svůj nos o její. „A mně se to docela začíná líbit. Začalo to už tenkrát, když jsem tě poprvé uviděl v kanceláři za psacím stolem. Přesvědčil jsem Geralda, že tě s sebou musí přivézt na svou zdravotní dovolenou,“ přiznal a ona strnula překvapením. „Nechápal jsem, co mě k tomu vedlo. Došlo mi to, až když jsem tě držel v náručí. Všechno do sebe zapadlo jako skládačka a já se dal na útěk. Ale chytil jsem se do své vlastní pasti. Bože, myslel jsem, že bez tebe umřu!“

Dychtivě ji políbil a ona ucítila jeho ruce na svých bocích, jak si ji k sobě přizvedni. Zachvěla se, tváře v jednom ohni.

„Tohle je součást lásky,“ zašeptal jí se rty u jejích úst. „Součást manželství. Je to krásné. Neboj se toho.“

„Já… nemám strach.“ Pohlédla mu zpříma do očí a představila si, jak by bylo nádherné splynout s ním v láskyplném spojení, měkkost a tvrdost, něžný rytmus na chladivém prostěradle v přítmí ložnice. Znovu se prudce nadechla. „Ach bože,“ zašeptala roztřeseně.

„Ano, ach bože,“ přitakal. „Ano, tohle je nádherné. Důvěrné a žhavé… tvoje a moje tělo. Po všechny dlouhé, roztoužené noci našich životů. Já naplním tebe a ty naplníš mě. A už nikdy mezi námi nebudou žádná tajemství.“

Vzala jeho hlavu do dlaní a přitáhla si ji k sobě. „Dám ti děti.“

Něžně se na ni usmál. „Ano.“ Sklonil hlavu. „Veselé Vánoce, broskvičko.“

Opětovala jeho úsměv a nabídla mu ústa. „Ty báječný vánoční dárečku, ty…“

Za dveřmi si dva lidé s lahví šampaňského a čtyřmi skleničkami blahopřáli k tomu, jak se jim jejich malé překvapení vydařilo.

„Máme zaklepat?“ zeptala se Carol.

Dominik zamyšleně vtáhl spodní ret. „Myslím, že je ještě příliš brzy.“ Při zvuku tutlaného smíchu za dveřmi se usmál. Pak nadzvedl obočí. „Neměli bychom ochutnat to šampaňské? Jestli v něm není korek?“

„Výborný nápad,“ přikývla souhlasně Carol a provlékla ruku pod jeho paží.

„Mám ještě jeden. Co bys řekla dvojité svatbě?“

Carol se vytáhla na špičky a políbila ho na tvář. „Úžasné,“ vzdychla. „Stihneme si včas zařídit vyšetření krve a povolení?“

„Zlato, nejsem milionářem pro nic za nic,“ zabručel.

„Pokud je ti ovšem jasné, že si tě beru jen pro peníze,“ připomněla mu s šibalským úsměvem.

„Ty jedna malá prospěchářko,“ obvinil ji. Zašli spolu do pracovny a zavřeli za sebou dveře. A po chvíli zazněl smích i z této místnosti. Venku začaly padat nadýchané vločky sněhu. Bílé Vánoce mohly začít.