Diana Palmer

Omamné polibky

PRVNÍ KAPITOLA

Cesta, která byla spíše párem vyježděných kolejí, tvořila hnědou stopu mezi čerstvou jarní zelení jižní Montany a Hank řídil náklaďák jako tank na manévrech. Ale Abby jen zatnula zuby a neřekla ani slovo. Hank ve svých padesáti letech zapomněl o práci na ranči víc, než se ona kdy naučila. Nehodlala mu kazit náladu tím, že by ho požádala, aby jel pomaleji.

Dívala se ven na zvlněnou krajinu, kde se na jarní trávě pásl Čadův dobytek. Montana. Země s vysokou oblohou. Zvlněné louky, které vypadají, že se táhnou do nekonečna až k modré obloze. A v trávě krásné žluté a modré polní kvítí, které Abby jako děvčátko trhávala. Tady snad zapomene na New York a noční můru posledních dvou týdnů. Tady snad vyléčí své rány a schová se před světem.

Usmála se trošku, úsměvem, který ani nedošel do jejích světle hnědých očí, a objala rukama svou bezovou tašku, kterou měla položenou v klíně na svých beztvarých šatech. Necítila se jako úspěšná modelka, když byla na McLarenově ranči. Cítila se jako mladá dívka, která vyrostla v téhle překrásné části jižní Montany na ranči, který byl pohlcen Čadovým rozrůstajícím se impériem, když její otec před třemi lety zemřel.Ale byla tu aspoň Melly. Abbyna mladší sestra měla záviděníhodné zaměstnání jako Čadova osobní sekretářka. To znamenalo, že mohla být blízko svého snoubence, předáka na Čadově ranči, a přitom být nezávislá.

Čade nikdy neschvaloval, že Jesse Shane dovolil své starší dceři, aby odešla do New Yorku, a netajil se tím. A Abby teď litovala, že ho neposlechla. Za ten krátký pocit úspěchu a slávy zaplatila až příliš mnoho.

Cítila hořkost. Bylo nemožné vrátit čas zpátky, oživit ty bezstarostné dny své mladosti, kdy Čade McLaren jí byl vším. Oplakávala tu mladou dívku, kterou kdysi před lety jedné noci odnesl do své postele. Chovala tu vzpomínku jako poklad, ale teď to byla součást noční můry, kterou si přinášela domů z New Yorku.

Vzdychla a objala těsněji svou tašku, když Hank vjel do jedné zatáčky trochu rychleji a auto se povážlivě naklonilo na stranu.

„Pardon,” zabručel Hank a naklonil nad volant svou úzkou tvář s ustaraným výrazem. „Zatracený náklaďáky dejte mi aspoň na den zase koně.”

Měkce se usmála dřív by byla pohodila hlavou a zasmála se od srdce. Ale teď, když se vracela do rodného domu, byla jen stínem té dívky, která v osmnácti letech opustila Painted Ridge. Tato kultivovaná, světa znalá dvaadvacetiletá žena se necítila dobře v tomhle náklaďáku, tak jako by se Čade necítil dobře v hlavním městě ve smokingu.

„Máte s tím plné ruce práce,” poznamenala Abby, když se blížili k ranči.

„Zatracený cesty,” zaklel Hank a zpomalil před vraty. „Nejspíš bude bouře a to už se nám telí krávy.”„Sníh?’ zašeptala a rozhlížela se po jarní zeleni kolem. Ale byl duben a v Montaně byl v téhle době sníh možný. Dokonce pravděpodobný.

Ale Hank už vystoupil z auta, motor nechal běžet a šel otevřít vrata.

„Zavezte auto dovnitř! zavolal a Abby přelezla za volant a vjela autem do vrat.

Musela se usmát, když si vzpomněla na své dětství. Děti z ranče se učily jezdit s náklaďákem brzy. Ona sama ho řídila už o svých jedenáctých narozeninách a od té doby mnohokrát projížděla těmito vraty, která jí Čade otevřel.

Projela vraty, zastavila a sedla si zpět na své sedadlo, zatímco Hank zavíral vrata. Byl zaměstnaný u Čada, co si pamatovala, a nebylo na ranči zkušenějšího kovboje.

„New York,” poznamenal Hank a podíval se na ni nesouhlasným pohledem. Přesunul kus žvýkacího tabáku z jedné strany úst na druhou a odfrkl. „Měla ste zůstat doma, kam patříte. Byla byste teď vdaná a měla byste houf dětí…”

V duchu se zachvěla a zavřela oči. „Je Čade na ranči?” zeptala se, jen aby něco řekla.

„Nahoře na pastvinách, honí zatoulaný zvířata,” řekl jí. „Měl by ty zatracený krávy najít dřív, než začne padat sníh. Jak to tak vypadá, budem je muset všechny zahnat do stodoly. Minulý jaro jsme přišli o víc než stovku kusů.”

Její světlé oči se zavřely, když myslela na ta ubohá zvířata, která umrzla. Jednou v zimní noci přinesl Čade na ramenou telátko a Abby mu pomáhala ve stodole zahřát ho. Byl unavený a nevrlý a potřeboval oholit. Abby mu přinesla kávu a pak tam seděli hodiny ve stodole, dokud tele nebylo v pořádku. Teď ji ta vzpomínka zahřála. Čade byl částí jejího života, i když se často hádali a měli rozbroje. Byl jediným člověkem na světě, se kterým se cítila být doma.

„Posloucháte?” zabručel Hank.

„Promiňte, Hanku,” omlouvala se rychle, když se na ni starší muž podrážděně podíval. „Co jste říkal?”

„Ptal jsem se vás, jestli chcete uložit věci v domě nebo jít dolů na statek.”

Dům byl Čadův. Hlavní obytné stavení na ranči. Statek byl dům jejího otce a teď Mellyin. Brzy tam bude bydlet Melly se svým manželem.

„Kde je Melly?”

„V domě.”

„Tak mě, prosím, vyložte tam, Hanku,” řekla se smířlivým úsměvem.

Zachrochtal a po chvíli zastavil. O minutu později byla pod všeobjímajícími větvemi pučících stromů a Hank se vracel zpět doprovázený oblaky prachu. Jako za starých časů, pomyslela si s úsměvem. Hank ji netrpělivě vyložil při první příležitosti.

Samozřejmě, byla to pro něj zajížďka, a to ho rozčilovalo. Teď je duben do června bude ranč žít rozením nových telat a hemžit se jimi. Je nutno o ně pečovat, roztřídit je a muži budou pracovat čtyřiadvacet hodin denně. V tomto období se každý z nich sám sebe ptá, proč vůbec kdy chtěl být kovbojem.

Obrátila se k domu s povzdechem. Čade zřejmě není doma, tak jak jí Hank řekl. Vidět ho teď by pro ni bylo utrpení. Chtěla vidět pouze svou sestru.

Váhavě zaklepala na dveře a o několik vteřin později se otevřely. V nich stála menší dívka s krátkými světlými vlasy a zelenýma očima.

„Abby!” vykřikla a v očích se jí objevily slzy. Vrhla se jí do náručí.Abby upustila zavazadlo na čistě zametenou podlahu a sestru objala. Přitiskla ji k sobě a plakala jako malé dítě. Je doma. Je v bezpečí.

DRUHÁ KAPITOLA

„Byla jsem tak šťastná, když ses rozhodla přijet.” Melly si povzdechla nad kávou. Seděly s Abby v rozlehlém obývacím pokoji. Trochu se změnil od doby, kdy zemřela Čadova matka. Starožitný nábytek a těžké závěsy byly doplněny koženými křesly, hezkými stolky a nádherným vysokým šedým kobercem. Teď pokoj vypadal jako Čade velký, nezkrotný, nezaměnitelný.

„Promiň,” vyhrkla Abby, když si uvědomila, že neposlouchala. „Myslela jsem na tenhle pokoj. Změnil se.”

Melly vypadala překvapeně. „Všechno se změnilo. Včetně Čada.”

„Čade se nikdy nezmění,” přišla rychlá odpověď. Vyšší dívka vstala se šálkem kávy v ruce a přešla ke krbu, nad kterým visel portrét Donovana McLarena a vévodil celému pokoji.

Čade byl mladší verzí tohoto vysokého impozantního muže na obraze. Donovan jen měl bílé vlasy, knír a trvale se mračil. Čadovy vlasy byly černé a husté nad čelem a temnýma očima.

Byl vyšší než jeho otec a samý sval. Byl opálený a málokdy se smál, ale měl smysl pro humor. Teď mu je šestatřicet, je o čtrnáct let starší než Abby, ale kdyby člověk hádal jeho věk podle toho, jak se chová k Abby, považoval by ho za staršího. Staral se o Abby od dětství a stále se k ní choval jako k dítěti. Kromě té jedné kouzelné noci, která byla jako sen když ji ukázal, jak důvěrný může být vztah mezi mužem a ženou a navždy tak změnil její život. Pak ji odmítl s takovou něhou, že se nikdy nehanbila za to, že se mu nabídla.

Nabídla se… zachvěla se a zvedla kávu ke rtům. Kéž by to bylo možné ještě jednou, teď.

„Co dělá Čade?” zeptala se Abby.

„Co obyčejně dělá Čade na jaře?” přišla pobavená odpověď.

„No, vím o několika možnostech. Může být strašně zaměstnaný?” ptala se Abby otáčejíc se k ní.

„Ano,” povzdechla Melly. „Máme nedostatek pracovníků. Randy si zlomil nohu a nebude moci pracovat pět týdnů a Hob odešel.”

„Hob?” divila se Abby. „Ale ten tu byl odjakživa.”

„Řekl, že má pocit, že si na něj Čade zasedl.” Mladší žena potřásla hlavou. „Čade je ale neúnavný. Snad víc, než obyčejně.”

„Starosti se ženami?” zeptala se Abby a nenáviděla se za tu otázku. Neměla žádné právo starat se o Čadův milostný život a žádnou opravdovou touhu vědět, jestli někoho má.

Melly překvapeně zamrkala. „Čade? Bože, to bych asi omdlela, kdyby si sem Čade přivedl ženu.”

To bylo překvapení. Ačkoliv Abby několikrát Melly navštívila od té doby, co byla v New Yorku, viděla Čada jen zřídka. Vždycky si myslela, že odchází pryč na schůzky se ženami, když byla na Painted Ridge.

„Myslela jsem si, že má seznam na počítači a že by je mohl vozit v náklaďáku, kolik jich je.” Abby se smála.Mluvíme o stejném muži?”

„Vždycky byl pryč, když jsem sem přijela na návštěvu,” odpověděla Abby. „Už jsem ho neviděla víc než rok.” Sedla si na gauč hned vedle své sestry a položila šálek s kávou na stolek.

Melly se na ni krátce podívala, ale neodpověděla. „Jak dlouho tu zůstaneš?” zeptala se. „Po telefonu jsem to z tebe nemohla vytáhnout.”

„Pár týdnů, jestli tě můžu obtěžovat…”

„Nebuď hloupá,” přerušila ji Melly. Zamračila se a vzala sestru za ruku. „Abby, buď tu aspoň měsíc. Nevracej se do New Yorku, dokud se nebudeš cítit na to připravená. Slib mi to.”

Abby zavřela oči a na obličeji se jí zračilo utrpení. „Chtěla bych, abych byla vždycka připravená,” zašeptala zoufale.

Menší ruka stiskla její zatnutou pěst. „To jsou poraženecké řeči. A nepodobají se ti. Napsaly jsme přece knihu o vytrvalosti.”

„No, tak píšu poslední kapitolu,” řekla Abby. Vstala a šla k oknu.

„Jsou to už dva týdny, co se to stalo,” připomněla jí Melly.

„Ano,” odpověděla Abby s povzdechem, „a já nejsem tak nezkušená, jak jsem byla, ale je těžké to zvládnout…” Podívala se na svou sestru.

„Jsem šťastná, že jsem měla výmluvu, že sem musím jet a pomoci ti s přípravami na svatbu. Co na to říkal Čade, když ses ho ptala, jestli mohu přijet?”

Melly vypadala zamyšleně. „Zazářil jak sluníčko,” řekla nakonec s úsměvem. „Zvlášť když jsem se zmínila, že se tu zdržíš pár týdnů. Překvapilo mě to tehdy, protože byl zrovna v hrozné náladě.”

Abby našpulila rty. „Možná si myslí, že jsem ztratila práci a vracím se kajícně zpět. Není to tak?”

„Že se nestydíš” odpověděla jí sestra. „Nikdy by se netěšil z něčeho takového.”

„To si myslíš ty. Vždycky nenáviděl to pomyšlení, že jsem modelkou.”

Mellyna tvář zrůžověla. „No, nevadí, jaký má názor na tvé zaměstnání. Podstatné je, že byl rád, když slyšel, že tu budeš. Vlastně byl v tak dobré náladě, že ostatní znervózněli. Jistě ti Hank řekl, že Hob právě odešel? Je zlé, že nepočkal na jiný den. Čade dnešek považuje za svátek od té doby, co jsem mu oznámila, že dnes přijedeš.”

Kéž by to byla pravda, myslela si Abby toužebně. Ale věděla to, co Melly ne. Byla si téměř jistá, že se jí Čade záměrně vyhýbá. Snad její sestra trochu zklidní situaci a předejde divokým hádkám mezi ní a Čadem. Nebylo by to poprvé, co by je usmiřovala.

Podívala se ostře do sestřiných zelených očí. „Melly, neřekla jsi Čadovi pravdu?” zeptala se se strachem.

Melly vypadala zaskočeně. „Ne úplně,” připustila nakonec neochotně. „Jen jsem řekla, že existuje muž… a že jsi s ním měla špatné zkušenosti

Abby povzdechla. „No, to je až dost pravdivé. Aspoň že budu s tebou dole na statku. Neměl by se nikdy dovědět, proč jsem tady. Bůh ví proč, ale vždycky je těžko udržet klid, když jsme já a Čade v jedné místnosti.”

Melly se najednou změnila a Abby se na ni zvědavě podívala.

„Obávám se, že nemůžeš bydlet na statku,” řekla Melly omluvně. „Víš, maluje se tam. Čade ten starý dům nechává zrenovovat. Je to jeho svatební dar…”

Abby cítila, jak se jí sevřelo srdce. „Budeme bydlet… tady?”

„Ano.”

Proč jsi mi to neřekla, když jsem se ptala, jestli mohu přijet?” vzplanula Abby.

„Protože jsem věděla, že bys nepřijela,” odpověděla Melly stručně.

„A Čade odjede?” zeptala se.

„Blázníš? Je jaro, nejvíc práce a měl by na měsíc odjet?”

„Tak já půjdu někam jinam,” rozhodla Abby.

„Ne,” Melly ji rychle chytila. „Abby, čím déle budeš před návratem utíkat, tím horší to pro tebe bude. Tady na ranči se můžeš zase dát dohromady. Budeš muset se dát dohromady nebo se zahrabat. Uvědomuješ si to? Nemůžeš takhle dál pokračovat. Podívej se na sebe.” Ukázala na její beztvaré šaty. „Nevypadáš jako modelka, Abby, vypadáš jako uklízečka.”

„Ale to je hezký, jestli to říkáte o mně?” ozval se hluboký ženský hlas ode dveří.

Obě dívky se otočily. Calla Livingstoneová měla ruce na svých rozložitých bocích a výraz v tváři dost kyselý na to, aby se srazilo mléko. Bylo jí něco kolem šedesátky, ale ještě pořád byla schopna předběhnout většinu kovbojů a jen málokterý jí uměl odporovat. Dělala na ranči kuchařku a byla nejlepší široko daleko.

„A jak vypadám já, řekněte jako stodola?” pokračovala neodbytně.

Melly se kousla do rtu, aby se nesmála. Calla byla oblečená v doma šité, růžovozelené zástěře, šedé vlasy měla vyčesané do jakéhosi podivného útvaru a punčochy jí visely na podvazcích někde těsně nad koleny. Kuchařka neměla ani potuchy o vynálezu konfekce. Ale to by jí řekl jen idiot a Melly to dobře věděla.

„Vypadáte dobře, Callo,” odpověděla Melly.

„Myslela jsem tím…” hledala správná slova, aby se jí nedotkla, „…že Abby vypadá jinak než obyčejně.”

Calla se dala do smíchu a její veselé oči přeskakovaly z jedné dívky na druhou. „Vy nikdy nevíte, kdy to myslím vážně a kdy ne, že jo, drahoušku?” zeptala se Melly. „Já sem si vás jen tak dobírala. Poďte sem, slečno Abby, a obejměte mě. Dyť už sem vás neviděla celý měsíce.”

Abby se vrhla do jejích rozevřených mohutných paží a vdechovala vůni koláčů a vanilky, která se vždycky za Callou táhla.

„Zůstanete tentokrát doma, slyšíte?” domlouvala jí Calla a utírala si slzy, když se od mladé ženy odpoutala. „Slzy a návrat s městskejma návykama, to je to jediný, co vod vašich vosumnácti vidím.”

„Ale Callo…” Melly se zarazila.

„Nic neříkejte.” Calla po ní hodila ostrým pohledem. „Neodmlouvejte, slečinky, nebo nebude k večeři borůvkovej koláč.”

Melly otevřela ústa a hned je zase zavřela s úšklebkem. „Myslím, že vypadá… dospěle.” Prohlížela si Abby a pokyvovala hlavou. „Velmi… jedinečně. Neobvykle. Venkovsky okouzlující.”

Calla rozhodila ruce. „Co s váma udělám, to ví bůh. Jako by nebyl na mě dost ten přísnej kovboj, pro kterýho pracuju… No, jestli si nepospíším, bude zle, až příjde a nebude hotová večeře. Jestli ale příjde aspoň do deseti.” A odešla bručíc si pohněvaně pro sebe.

Melly těžce dosedla na gauč a povzdechla: „Ach jo. Taky jsem si mohla všimnout, že je tady, když jsem mluvila o tvém oblečení.”

„Koukám, že borůvkový koláč tady pořád ještě vládne,” usmála se Abby a na malou chvíli se objevilo něco z její staré šťastné bytosti.

„Prosím, řekni mu to,” naléhala na ni Melly.

„Abych mu dala do ruky zbraň?” zeptala se Abby s nuceným smíchem. „Od té doby, co jsem přemluvila otce, aby mě pustil do New Yorku, neměl pro mě hezké slovo. Pokaždé, když jsem se s ním viděla, jsem slyšela, jak jsem hloupá. A teď by měl nejlepší důvod na světě říci mi to znovu a dodat já jsem to říkal. Ale nedostane příležitost, Melly. Ne ode mě.”

„Mýlíš se, co se týče Čada,” oponovala Melly. „Vždycky ses mýlila. To není pravda, že tě nenávidí, Abby. A nikdy nebyla.”

„Nemohla bys mu to říci,” chladně odpověděla. „Myslím, že to neví.”

„Tak proč měl takovou starost, když se dověděl, že se vrátíš? domů?” zeptala se Melly. Obejmula si pažemi kolena a zhoupla se dopředu. „Řekl Hankovi, ať přiveze tvůj nábytek ze statku, aby ses cítila jako doma. Tak by jednal člověk, který by tě nenáviděl?”

„Tak proč se mi vyhýbá jak moru?” zeptala se Abby úsečně. Hledala chvíli způsob, jak by změnila téma rozhovoru. „Asi bych se ráda trochu opláchla, než budeme večeřet,” naznačila.

„Tak pojďme. Máš pokoj hned vedle mého, takže se navzájem dost užijeme.”

„To je dobře,” zamumlala Abby s úsměvem. Impulzivně položila paži kolem Mellyných ramen, když stoupaly po schodech. „Třeba bychom mohly uspořádat polštářovou bitvu jako za mlada.”

„Callin pokoj je hned naproti,” varovala ji Melly.

Abby povzdechla. „No dobrá, tak budem jenom vzpomínat na polštářové bitvy, které se odehrály v minulosti,” opravila se a Melly se ušklíbla.

Byla skoro tma a Melly pomáhala Calle prostřít stůl v jídelně, když se hlavní dveře s bouchnutím otevřely a na dřevěné podlaze haly zazněly hněvivé kroky.

Abby stála u krbu, kde Calla rozdělala malý oheň, a otočila se právě, když Čade ztuhl ve dveřích.

Neměla pocit, že už je to rok, co ho neviděla. Jeho opálená tvář pod širokou střechou klobouku jí byla tak známá, jako její vlastní. Ale zestárnul, pokud to mohla posoudit. Jeho pevná ústa byla stisknutá a čelo zbrázděné hlubokými rýhami, jako kdyby se neustále mračil. Tváře byly propadlejší, hranatá čelist vystouplejší a tmavé ohnivé oči byly tak nesmlouvavé, jak si je pamatovala.

Byl poprášený sněhem, jeho ovčácký kabát byl mokrý, opotřebované boty promočené. V jedné ruce držel cigaretu a pohled, který věnoval Abby, byl přívětivý asi jako sněhová bouře.

„Co se ti to sakra stalo?” zeptal se úsečně a ukázal na neforemné hnědé šaty, které měla na sobě.

„Podívejme, kdo to mluví’ odpověděla. „Neměl jsi na sobě ty samé kalhoty, když jsem odjížděla do New Yorku?”

„Rančeři by mohli přijít na mizinu, kdyby se moc parádili, drahoušku,” odpověděl a v očích se mu zablýskl ohníček pobavení.

„Jistě,” přisvědčila. „Ale většina z nich nemá osmitisícové stádo na třech rančích ve dvou státech, nebo teď ano?”

„Já jsem taky neřekl, že jsem na mizině,” opravil ji. Uklonil se jí, zaklonil hlavu a zeptal se jí s úsměškem? „To jsi ukradla nějaké tlusté dámě?”

Cítila se nepříjemně, přešlapovala z jedné nohy na druhou. „To je poslední móda lhala a doufala, že to nepozná.

„Nevím, proč vy ženy se módou tolik zabýváte”

„Už sněží?” zeptala se, aby změnila téma.

Sundal klobouk a zatřásl s ním. „Vypadá to tak. Doufám, že Calla prostřela také pro ostatní. Noční směna bude mít plné ruce práce s těmi dvouletými jalovicemi.”

Abby se musela usmát. Ty jalovice se měly stát poprvé matkami a potřebovaly spoustu péče. Jeden ze starých honáků Hob, ten, který odešel vždycky říkal, že by radši spravoval plot, než hlídal děti novopečených maminek.

„Kdo má letos službu?”

„Hank a Jeb,” odpověděl.

„Není divu, že byl Hank tak nabručený,” poznamenala.

Koutek Čadových přísných úst se stočil nahoru. „A to nevíš, že mě prosil, abych ho nechal ošetřovat starší krávy.”

„Dovedu si představit, jak to dopadlo,” řekla.

Usmál se. „Jak dlouho tu zůstaneš?”

„Ještě nevím,” řekla a náhle pocítila nervozitu. „To záleží na mnoha věcech.”

„Myslel jsem, že na jaře máš nejvíc práce, slečno modelko,” řekl a jeho oči byly najednou ostražité. „Když mi Melly řekla, že přijedeš, překvapilo mě to.”

„Vzala jsem si volno,” odpověděla.

„Ano?” Pokrčil rameny a otočil se ke dveřím. „Zůstaň, než seženeme dobytek, a pak poletím do New Yorku s tebou.”

Prošel dveřmi a její oči sledovaly jeho široká ramena, když procházel halou a volal na Callu.

„Doufám, že je dost jídla i pro chlapy,” volal a jeho hluboký hlas se nesl domem. „Jeb má dnes s Hankem službu.”

Jeb byl kuchařem v ubikacích někteří z kovbojů bydleli na ranči i se svými rodinami, ale pro ty ostatní Jeb vařil v kuchyni moderní ubytovny.

„No, sázím se, že chlapci jsou na kolenou a děkujou za to,” volala Calla zpět. „To bude pro ně změna, když jednou dostanou moje dobrý jídlo.”

Čade se zasmál a stoupal nahoru po schodech. Abby si nemohla pomoci a pozorovala ho, vzpomínala na staré časy, kdy zbožňovala ta široká záda, to silné tělo svým nevinným srdcem školačky.

Jak odlišný mohl být její život, kdyby Čade neodmítl její impulzivní nabídku tehdy v noci. Oči se jí zalily slzami a ona je zatlačila zpět. Proč to všechno nebylo jinak? Ale stejně je dobré být zpátky v Painted Rid-ge. Bude se snažit vyhnout se Čadovi a snad má Melly pravdu. Snad jí pobyt doma pomůže zacelit rány.

TŘETÍ KAPITOLA

Abby snad mohla plánovat, že se mu bude vyhýbat, ale Čade měl zřejmě jiné úmysly. Zaznamenala jeho tichý vytrvalý pohled, kterým ji sledoval u večeře, a také si všimla, že téměř vyskočil, když promluvila. ‘

„Jak by se ti líbilo podívat se na nová telata?’ zeptal se náhle.

Zvedla oči od talíře, hledajíc odpověď. „Ještě pořád sněží?” zeptala se bezmocně.

„Jistě,” přikývl. „Ale náklaďáky mají řetězy. A stáda jsou jižně odsud,” ujistil ji.

Být s ním sama, to by ji znervózňovalo to už věděla ale milovala pohled na ta malá stvoření právě narozená. A byla ráda s Čadem. Cítila se s ním v bezpečí, pod ochranou. Navzdory přetrvávající obavě a svému předsevzetí, že se mu bude vyhýbat, chtěla jít s ním.

„Tak ano?” naléhal.

Přikývla. „Chtěla bych vidět telátka,” připustila s nesmělým úsměvem. Sklopila oči zpět k talíři a nic netušila o pohledu, který si vyměnili Čade a Melly.

„Moučník si dáme, až se vrátíme,” informoval Čade Callu a odstrčil židli.

O několik minut později, když jeli autem plni elánu v jeho teplé kabině, bylo to jako za starých časů.

„Je ti dost teplo, drahá?” zeptal se Čade.

„Jako topince.” Přitáhla si ještě těsněji kožený kabát, který jí půjčil, a těšila se z jeho tepla. Čade měl pořád na sobě svůj ovčácký kabát a vypadal tak mužně.

„Už to není daleko,” říkal a otočil auto na polní cestu, která vedla k chlévům pro březí krávy, kde dva kovbojové ve žlutých pršipláštích šli kolem plotu, hlavy skloněné proti větru.

„Ubožáci,” poznamenala.

„Muži nebo jalovice?” zeptal se.

„Obojí. Všichni. Venku se čerti žení.” Opřela se rukou o studené přední sklo, jak Čade prudce zastavil. Čade byl perfektní rančer, ale jeho řidičskému umění se dalo leccos vytknout.

„Teď vím, jaké to je jet v míchačce,” zabručela si pro sebe.

„Nezačínej znovu,” utrhl se Čade a otevřel dveře. „Můžeš jít zpátky pěšky,” dodal se zlověstným pohledem.

„Jel jsi někdy Velkou cenu, když jsi byl mladší, Čade?” zeptala se zářivým, i když trochu falešným úsměvem.

„A nezkoušej na mně tu svou kousavost,” varoval ji. Vedl ji cestou ve sněhu a ona našlapovala do jeho stop vychutnávajíc chuť studeného větru a vloček sněhu, vdechujíc zhluboka čistý vzduch. Byl tak lahodně jiný než městský. Její oči bloudily po rozlehlých pastvinách až k vzdáleným horám, hledala ty důvěrně známé zasněžené kopce, které byly za slunečného dne tak jasně vidět. Boží krajina, myslela si uctivě. Jak vlastně mohla žít někde jinde?

„Zanech snění a pojď,” zavrčel Čade. „Mohl bych tě tu ztratit.” „V takové malé jarní bouřce?” zasmála se. „Já bych si uměla probojovat cestu ve vichřici, jít sněhem až do Kanady, jít na lyžích přes hory…”

„A taky si vymýšlet,” řekl a v temných očích mu tancovaly jiskřičky pobavení. Jejich oči se setkaly, když vstupovali do osvětleného prostoru. „Pojď dál.”

Následovala ho do prostorného přístřešku. Zimomřivě se objímala. „Koukám, že tu zatím moc vedro nemáte,” povzdechla.

„Nemohu si dopřát žádný luxus, drahá,” poznamenal a mával na kovboje, který procházel uličkou.

„Proto tu je takový průvan? Ty chudáčku.”

„Byl bych, kdybych tu neudržoval cirkulaci vzduchu,” souhlasil.

„Nepamatuješ se, o kolik jsme přišli telat na respirační onemocnění, nám veterináři poradili, abychom je dali do takovýchhle vzdušných přístřešků? Tyhle nemoci novorozených telat nás mohly zruinovat. Teď desinfikujeme stáje a dodržujeme pevný očkovací program a snížili jsme ztráty na polovinu.”

„Promiň,” omlouvala se. „Jsem jenom hloupá městská holka.”

Otočil se v uličce a podíval se na ni měkce. „Vrať se domů,” řekl úsečně, „kam patříš.”

Srdce se jí rozbušilo pod intenzitou krátkého pohledu, který jí uštědřil, než se otočil zpátky ke svému kovbojovi.

Charlie Smith stál a šklebil se na Čada. „Ahoj šéfe, už vás unavila televize a dostal jste chuť na nějaký pořádný odpočinek? Jeb bude určitě rád, když ho vystřídáte,”

„Jsem tu jenom na návštěvě, Charlie,” přerušil ho Čade. „Přivezl jsem Abby, aby se podívala na nová telata.”

„Jsem rád, že vás zase vidím, slečno Abby,” řekl Charlie uctivě a smekl klobouk. „Máme tu pěknou úrodu, pojďte se podívat.”

Abby nahlédla do nejbližšího stání a obličej jí zářil, když se dívala na černé telátko s bílým obličejem.

„Tohle Jeb přinesl před hodinou. Jeho krkavčí máma ho porodila na pastvinách a opustila,” řekl Charlie pohrdlivě.

„Takže tohle není jeho máma?” zeptala se Abby, když zaregistrovala něžné olíznutí, které telátku věnovala kráva, která tu s ním byla.

„Ne, slečno,” přikývl Charlie. „Postříkali jsme tele sprejem, aby nepoznala, že je cizí. Ona o to svoje přišla.”

Abby cítila lítost nad krávou i nad telátkem. Na ranči to byla běžná záležitost, ale ona si nezvykla odloučit obchod a city.

Čade se postavil těsně za ni a zdálo se, že si nevšiml, jak náhle její štíhlé tělo ztuhlo a zadržela dech. Prosím, pomyslela si, prosím, ať se mě nedotýká.

On se o to ani nepokusil. Opřel se o sloup, dal ruce do kapes a pozoroval krávu a tele přes její rameno. „Kolik jsme jich ztratili?” zeptal se Čade kovboje.

„Deset. A vypadá to na dlouhou noc.”

„Všechny jsou dlouhé,” povzdechl Čade. Posunul si klobouk z čela a Abby, která k němu vzhlédla, si všimla, jak vypadá unaveně.

„Asi bych měl zkontrolovat, jak to vypadá tam dole,” řekl Charlie a odešel mávaje rukama. Zlověstné bučení jalovic naplnilo stáj.

„Prima biftek,” poznamenal Čade a pochechtával se nad Abbyným pobouřeným výrazem.

Odstoupila od něj s hranou nedbalostí a usmála se. „Ty necitelná stvůro,” dorážela na něj, „ty bys ho opravdu jedl?”

„A ty ne, na cibulce…?”

„Zaraz!” zakvílela. „Ty kanibale…”

„Jaké to je být zpátky?” zeptal se a vracel se cestou kudy přišli.

„Hezké,” připustila. Strčila si studené ruce do kapes kabátu. „Už jsem zapomněla, jak je tu krajina rozlehlá, jak nezkažená, jak neobydlená. Je to báječná změna po přelidněném a špinavém městě, i když mám New York ráda,” dodala snažíc se přesvědčit ho, že si to opravdu myslí.

„New York,” připomněl jí, „je nebezpečné město.”

Opět ztuhla a otočila se, aby mu pohlédla do tváře. Ale z jeho výrazu nemohla nic vyčíst. Čade nedal nic najevo přinejmenším nic z toho, co by si přála. Měl léta praxe a uměl své city skrývat.

„Většina měst je nebezpečných,” souhlasila s ním. „Ale to může být i venkov.”

„To záleží na tom, co si pod pojmem nebezpečí představuješ,” odvětil. Podíval se dolů do jejích třpytících se očí. „Ty jsi tady v bezpečí, dokud já budu naživu. Nikdo a nic ti na tomhle ranči neublíží.”

V očích sejí najednou objevily slzy. Polkla a uhnula pohledem. „Vypadám snad, že potřebuji ochranu?” snažila se usmát.

„Ne, to ne,” řekl chladně. „Ale na okamžik jsi vypadala bezbranně a ohroženě. Jenom jsem ti chtěl zdůraznit, Abby: ochráním tě před horskými lvy a padajícími budovami,” dodal s jakýmsi nádechem smíchu.

„Ale kdo mě ochrání před tebou, ty kanibale?” zeptala se ve stejném tónu. Její starý smysl pro humor ji zachránil před dojetím a slzami.

„Jsi se mnou tak bezpečná, jak chceš být,” odpověděl vážně.

Podívala se mu do očí a na okamžik se ocitli v době před čtyřmi lety, kdy mladá dívka stála nehybně u bazénu a nabízela své srdce i tělo tomuto muži, kterého zbožňovala.

Beze slova se otočila a vyšla ven do sněhu.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Jak šla k náklaďáku, schoulená ve větru, vrátila se v myšlenkách do minulosti. A na okamžik bylo léto a plavala jedné noci, kdy otec byl v nemocnici, sama v bazénu u Čadova domu.

Bylo jí osmnáct, dívka, která se pomalu mění v ženu. Její otec, v tomto období jejího života příliš nemocný na to, aby jí poskytl radu, ani nezaznamenal, že začala nosit šaty, ve kterých přitahovala pozornost mužů. Ale Čade si toho všiml a měl s ní rozhovor. Rozmrzele ho opustila a nenáviděla jeho postoj staršího bratra. V noci se šla vzdorně koupat do jeho bazénu. Nikdo tam nebyl, proto se rychle svlékla a skočila do vody. Bylo to proti pravidlům, ale Abby je vždycky ráda porušovala. Zvlášť pokud to byla pravidla Čada McLarena. Chtěla, aby se na ni díval tak, jako ostatní muži. Chtěla víc, než jen jeho blahosklonné přednášky, ale byla příliš mladá a příliš naivní, aby dovedla své pobláznění vložit do slov.

Byla v bazénu snad pět minut, když slyšela, že za domem zastavilo auto. Stihla vylézt z bazénu a obléknout si džíny, když už slyšela Čada, jak přichází zpoza rohu.

Byla totálně nepřipravená na to, co následovalo. Otočila se a Čadovy tmavé oči na ní spočinuly. Vysoká, vzpřímená, s obnaženou hrudí viděla v jeho očích jakýsi divoký výraz, který jí vyrazil dech a stáhl hrdlo. Stál tam, prochladlý, a díval se na ni. Ona se a ni nepohnula, aby se zakryla nebo odvrátila. Nechala ho dívat se na ni a cítila, že se jí srdce pokouší vyskočit z hrudi, když se konečně pohnul směrem k ní.

Měl tu noc rozepnutou košili, protože právě přišel z výběhu, a jeho zarostlá svalnatá opálená hruď byla vlhká potem. Zastavil se před ní a pohlédl jí do očí. Věděla v té chvíli, že všechna ta nevyslovitelná touha, kterou začala pociťovat, se zračí v jejích světle hnědých očích.

Beze slova se sehnul a zvedl ji. Velmi, velmi jemně přitiskl její tělo ke svému a její vztyčená ňadra se dotkla jeho hrudi. Cítila jeho zvlněné vlasy na své jemné citlivé kůži. Očima se vpíjela do jeho pohledu a zahlédla v něm záblesk triumfu.

Vzal ji do náručí, otočil se a odnášel ji do domu, nahoru po schodech do své ložnice. Tam ji jemně položil na postel. Sedl si k ní, jednou rukou se opřel vedle jejího těla o matraci a znovu se na ni díval, jeho tmavé oči klouzaly po něžné růžové pokožce jejího obnaženého těla. Vůbec si neuvědomovala, že je mokrá a že zamokřila pokrývky. Viděla jen Čadův obličej a jeho oči.

Konečně se pohnul a jeho prsty postupovaly od jejího ramene ke klíční kosti. Zadržela dech a prsty pokračovaly ve své pouti dolů. Cítila jejich pomalé sladké putování po ňadrech vzrušující, vábivé lehkým stiskem až dosáhly růžového vrcholku a lehce ho uchopily.

Zalapala po dechu, když pocítila nečekaný nápor rozkoše. Jeho oči se dívaly přímo do jejích.

„Pst,” zašeptal, „víš, že ti neublížím.”

„Ano,” odpověděla stejně tiše, jako by je zdi mohly slyšet. Oči měla doširoka otevřené a zračila se jí v nich radost. „Já… chci… aby ses mě dotýkal.”

„Já vím.” Sklonil se a jednou rukou ji stále laskal. Ona mu váhavě položila jednu ruku kolem krku. Stále se jí díval do očí a rty se dotýkal jejích rtů. „Otevři pro mě svá ústa, Abby,” vydechl a rukou se dotkl její brady, „trochu víc.”

Poslechla ho bezmyšlenkovitě a pocítila, jak jeho jazyk něžně proniká mezi její rty, pomalu a citlivě si dělá cestu do jejích úst. Zalapala po dechu, zasténala a on se sklomil níž, až ucítila jeho hruď na ňadrech. Zvedla se trochu, přitiskla se k němu a nekonečnou sladkou chvíli cítila jeho teplo, váhu jeho těla a divokou vášeň mužova polibku.

Měla pocit, že se jeho silné paže chvějí, když ji k sobě tiskl. Najednou ji prudce uvolnil. Pomalu se zmámeně posadila. Když se na něj podívala, vypadal klidně, jako by se nic nestalo. Jeho oči sklouzly na její ňadra a chvíli na nich ulpěly, než jeho ruka vzala přehoz z postele a něžně ji do něj zahalila.

„Chtělas to vědět,” řekl jemně a pevněji držel za ruku, aby zjemnil své odmítnutí. „A já jsem ti to ukázal. Ale to je až dost.”

Překvapeně polkla a studovala jeho obličej. Její tělo bylo stále ještě rozpálené od doteku jeho prstů, v ústech ještě měla chuť dlouhého vášnivého polibku. „Měla bych se stydět, Čade?” zeptala se.

Odhrnul jí vlasy z tváře. „Za co?” zeptal se něžně. „Žes chtěla vědět, jaké to je být líbána a laskána mužem?”

Pomalu a zhluboka se nadechla. „Ne… jakýmkoliv mužem,” opravila ho, „tebou.”

Účinek toho vyznání byl v jeho tváři zřetelný. Zaváhal, jako by chtěl zoufale něco říci, ale radši si to jen myslel. Stiskl čelisti.

„Abby,” řekl hledaje opatrně slova, „je ti osmnáct let. Máš toho ještě hodně před sebou, musíš se ještě leccos naučit, než se uvážeš na jednoho muže. Jakéhokoliv muže.” Hrál si s pokrývkou na jejím krku. „Je přirozené v tvém věku, že jsi zvědavá na sex. Ale přes moderní pohled na svět je ještě spousta mužů, kteří chtějí, aby jejich nevěsta byla panna.” Jejich oči se setkaly. „Buď jí. Zachovej si tohle bohatství pro muže, kterého si vezmeš. Nevzdávej se ho jen proto, že jsi zvědavá.”

„A ty?” zeptala se bezděčně.

„Co já, drahá?”

„Chceš pannu?”

Na okamžik vypadal podivně a cize. Přemýšlivě. Toužebně. Rozzlobeně. „Největší problém mého života je,” odpověděl po chvíli se zábleskem humoru v očích, „že chci jednu pannu právě teď.” Sklonil se k ní a políbil ji krátce, drsně a potom vstal.

„Čade…?” začala a její ruka sáhla po pokrývce, kterou byla přikrytá. V očích měla výzvu.

„Ne,” řekl rozhodně a uvolnil z jejích prstů přehoz. „Zatím ne.”

„Zatím?” zašeptala.

Přejel jí pomalu prstem po rtech. „Udělej stejnou nabídku tak za tři, za čtyři roky,” zašeptal se zasněným úsměvem, „a já tě vtáhnu do postele a budu se s tebou milovat až do úplného vyčerpání. Teď se obleč. A už to víckrát nezkoušej, Abby,” varoval ji rozhodně. „Teď je pro nás špatný čas. Nenuť mne, abych k tobě byl hrubý. S tím bych mohl těžko žít.”

V hlavě jí vířily zklamané naděje a když se za ním dívala, jak odchází, měla celou bolest svého srdce v uslzených očích.

„Čade,” zavolala tiše

Otočil se, jednu ruku opřenou o zárubeň dveří, a zvedl tázavě obočí.

„Připomenu ti to za tři nebo čtyři roky,” slíbila. Usmál se na ni tak něžně, že málem vyskočila z postele a vrhla se mu k nohám. „Dobrou noc, drahá,” popřál jí a vyšel ze dveří.

Ani jeden z nich se od té doby o tom nezmínil. Zanedlouho opustila ranč a v následujících letech viděla Čada jen párkrát. Bylo zvláštní, že na tu příhodu vzpomínala teď, když už svůj slib nemohla splnit. Teď už by se Čadovi nemohla nabídnout.

Otevřela dveře auta a nastoupila.

Čade celou cestu k domu mlčel, ale to nebylo neobvyklé. Nikdy rád nemluvil, když řídil. Zdálo se, že v tom tichu uvažuje o problémech, o problémech na ranči, které nikdy nekončily. V zimě to byl sníh a nutnost sehnat dost potravy pro dobytek. Na jaře to bylo shánění stád a sázení. V létě to bylo seno a nutnost opravit ohrady a zajistit dost vody. Voda byla velký problém bylo jí buďto nedostatek nebo jí naopak bylo příliš mnoho. V květnu a červnu, když tál sníh na horách a stékal do potoků a řek, bylo pro zemědělství vody dost ale také byly povodně. Po shánění stád se dobytek přesouval na letní horské pastviny. Na podzim zas musel být sehnán zpět. Chovatelský program byl stále se vyvíjející projekt a vždycky byly problémy s nemocnými zvířaty a porouchanými stroji a s krmením a prodejem a koupí dobytka. Čade měl na ranči manažery, jako Mellyna budoucího manžela, ale vlastnil tři ranče a v konečném důsledku byl za všechno zodpovědný on sám radě ředitelů a také akcionářům. Protože dnes už to byla společnost a ne jen statky jednoho muže a Čade to celé kormidloval.

Dívala se mu do tváře, kterou milovala celé ty čtyři dlouhé prázdné roky. Čade, věčný starý mládenec.

Chtěla vědět, jestli se někdy ožení, nebo jestli chce děti, které by zdědily Painted Ridge a ostatní majetek, který vlastní. Kdysi, v osmnácti, si myslela, že by si ji jednou mohl vzít. Ale po tom nočním setkání, které se jí tak hluboko vrylo do paměti, si dal za úkol se jí vyhýbat.

A ona v zoufalství se pokusila s tím dobrodružstvím vyrovnat a pohřbila ho hluboko ve své duši. Stala se modelkou.

V osmnácti to bylo dobrodružství. Přitažlivost, kouzlo, bohatství, společnost první rok ji to vzrušovalo a uspokojovalo. Vzpomínala na to, jak první Vánoce přijela domů na ranč a překypovala nadšením pro svou práci. Čade zdvořile poslouchal a pak odejel. A po zbytek jejího pobytu v Painted Ridge byla nápadná jeho nepřítomnost. Chtěla vědět, proč se jí záměrně vyhýbá. Ale byla tak u vytržení z New Yorku a svého vzrůstajícího úspěchu. Nebo byla v první řadě…

Zdálo se, že Čade cítí, jak si ho cení. Otočil najednou hlavu a zachytil její oči, jak se zvedly k domu. Abby cítila náraz citu, který jí projel jako oheň. Už je to dávno, co se dívala do těch tmavých jiskřících očí. Dělalo to podivuhodné věci s jejím pulsem, s jejími smysly.

„Tentokrát jsi byla pryč déle než jindy,” řekl bez úvodu. Opřel se o dveře a zapálil si cigaretu. „Rok.”

„Byla jsem na ranči,” odpověděla. „Ale tys tu minulé léto a na Vánoce nebyl, když jsem tu byla já.”

Krátce se usmál a vypustil z úst cigaretový dým. „Co jsem měl dělat?” zeptal se ledově. „Dělalo se mi nanic, když jsem slyšel o New Yorku a všech těch báječných lidech.”

. Posadila se zpříma a bojovně vysunula bradu. „To se zase budeme o tom hádat?” „Ne, nechci se hádat,” řekl krátce. „Před čtyřmi lety sis usmyslela, že to, co chceš od života, můžeš najít jen v New Yorku. Nechal jsem tě, Abby. Vím, že to je ztracená věc.”

„A co bylo pro mě tady?” zeptala se a myslela na tu uplynulou dobu, kdy se jí nechtěl přiblížit.

Ale jeho tvář byla ledová. Zdálo se, že zbledl a pohled otočil k oknu. Pozoroval, jak padá sníh. „Myslím, že nic,” řekl. „Krásná krajina, čistý vzduch, základní hodnoty a jen pár lidí. Je to úžasné, když jsme čtvrtý největší stát a přitom jsme až třicátí šestí v počtu obyvatel.

A ně se to takhle líbí,” dodal probodávaje ji očima. „Nemohl bych žít v místě, kde bych neměl dost prostoru, kde bych nemohl jít, aniž by do mě někdo nevrážel.”

Věděla to dávno. Čade se svým dlouhým elegantním krokem a láskou k volné krajině by asi v New Yorku zemřel. Tohle byla země Vysoké Oblohy a on byl mužem Vysoké Oblohy. Nikdy by se necítil doma ve městě. Před sto lety by se mu bylo asi líbilo osídlovat tenhle kraj. Vzpomínala si, jak s ním jednou byla na bitevním poli u Little Bighornu, kde bojoval starý Custer, a pozorovala ho, jak si prohlíží okolní hory.

Seděl na koni, jako by jeho předkem byl čistokrevný Sioux, který u Little Bighornu padl. Patřil do tohohle kraje, tak jako sem patřili původní osadníci a honáci.

Abby sem také chtěla patřit a chtěla ale také patřit Čadovi. Ale on ji nechal, když jí bylo osmnáct, jít na autobus do New Yorku, ačkoliv se noc před tím kvůli tomu pohádal s jejím otcem. Jesse Shane s ní o tom nikdy nemluvil. Věděla o tom jen proto, že slyšela přes dveře jejich rozčilené hlasy a z Čadových úst zaslechla své jméno.

„Nikdy jsi nechtěl, abych šla do New Yorku,” poznamenala, když se vynořila ze svých bolestných vzpomínek. „Předpokládal jsi, že tam padnu na pusu, že?”

„Ano, doufal jsem v to,” řekl bez obalu a oči mu plály. „Ale taky jsi padla, ne? I když, teď když se na tebe dívám, mohl bych věřit, že ne. Bože, to snad i Calla má lepší vkus v oblékání.”

Vyhnula se jeho pohledu zmatená předchozím prohlášením. „Jsem velmi vkusně oblečená, jako žena z ranče,” řekla nervózní z toho, že by mohl uhodnout, proč nosí tyhle volné šaty a proč teď nemůže chodit odhalená.

„To mělo být rýpnutí do mě?” zeptal se. „Já vím, že život na ranči není okouzlující, drahoušku. Je to zatraceně těžká práce a málo žen by jí dalo přednost před oslňující kariérou. To mi nemusíš říkat.”

Jak málo ví, myslela si zničeně.

Zahodila by kariéru modelky v New Yorku i myšlenku, že bude slavná, kdyby ji požádal o ruku. Dala by všechno na světě, kdyby s ním mohla žít a milovat ho. Ale on to neví a nikdy se to nedozví. Její hrdost jí nedovolí, aby mu to řekla.

Jednou ji odmítl, tu kouzelnou noc před lety, i když si možná myslel, že jemně. Neriskovala by, že to udělá znovu. To by bylo příliš zničující.

Oči jí sklouzly na semišové boty, které měla na sobě. Budou zničené. Zapomněla je nastříkat ochranným sprejem a teď si bude muset koupit nové. Zvláštní, že může myslet na takovéhle věci, když je sama s Čadem. Je to tak vzácné být s ním pár minut o samotě. Kdyby mu tak mohla říci, co se stalo, kdyby mu mohla říci pravdu.

Ale jak by mohla připustit, že přišla zpátky, aby se vyléčila.”

Vzhlédla a zjistila, že se na ni zblízka dívá. Natáhl ruku a vzal pramen jejích dlouhých vlasů a zlehka ji zatahal.

Hej!”

.„Co se děje?” zeptal se jemně.Cítila, jak se jí do očí derou slzy a snažila se je zahnat mrkáním. Bylo to pro ni všechno mnohem těžší, když byl něžný.

Silněji to připomínalo chvíle, kdy naposledy slyšela jeho hlas tak sametový a hluboký. A najednou zjistila, že by chtěla vědět, co by dělala, kdyby se teď snažil ji obejmout, dotknout se jí.

„Nic,” řekla krátce. „Přemýšlela jsem.”

Jeho rysy ztvrdly a pustil jí vlasy. „Přemýšlela jsi o New Yorku?” zeptal se. „Co vlastně sakra děláš v dubnu tady? Myslel jsem, že jen v létě máš volněji”

„Přijela jsem se přece podívat za Melly,” řekla a přitom zčervenala. „Musím jí pomoci s přípravami na svatbu.”

„Takže to tu zůstaneš měsíc,” zkonstatoval, vyzývaje ji k protestu. Jak by mohla, když pronášela tu lež tak přesvědčivě?

Polkla: „No…”

„Myslel jsem, žes jí navrhla šaty?” pokračoval.

„Ano,” přisvědčila, když si vzpomněla na náčrty, které už udělala. Během posledních let zjistila, že by ji daleko víc bavilo šaty navrhovat, než je předvádět.

„Bože, ty jsi zaražená,” prohlásil a jeho oči sledovaly dým z cigarety. „Vždycky, když jsi přijela domů, jsi řádila jako sopka, plná života a optimismu. Teď vypadáš… rozvážně. Jsi úplně jiná. Co se stalo, drahá, jsi unavená z toho, jak ses předváděla polonahá před muži?”

Zalapala po dechu nad neočekávaným útokem. „Čade Alexandře McLarene, nepředvádím se polonahá.”

„Ne?” zeptal se. Měl v tváři ten dobře známý výraz, který nasadil, když se chystal k hádce. „Minulý měsíc jsem byl v New Yorku a byl jsem se podívat na jedné módní přehlídce. Mělas průhlednou blůzu a pod ní jsi nic neměla. Nic.” Jeho obličej ztvrdl. „Můj bože, málem jsem vlezl na pódium a odnesl tě odtud. Ale pak jsem radši jen odešel. Tvůj otec by se obrátil v hrobě, kdyby tě viděl.”

„Můj otec by byl na mě pyšný,” odpověděla zraněná jeho řečí. „A pokud sis nevšiml, na přehlídky chodí většinou ženy.”

„Byli tam i muži,” trval na svém. Zamáčkl cigaretu. „Svlékáš se pro muže také v soukromí, Abby?”

Zvedla ruku, aby ho uhodila, ale chytil ji za zápěstí. Zjistila, že se mu dívá do očí z neuvěřitelné blízkosti. A co hůř, cítila sílu jeho ocelového stisku. Cítila, jak se jí zmocňuje panika.

„Nech mě jít, Čade,” řekla najednou nepřítomně a oči měla rozšířené strachem. „Prosím, nech mě jít.”

Zamračil se a hned ji pustil. Přitiskla se ke dveřím, jako kočka zahnaná do kouta, a celá se třásla. Tak, teď to ví, myslela si zničeně. Byla zvědavá, jak by reagovala na Čadův dotek, a teď to ví.

„Vzpamatuj se,” řekl jí rozzlobeně. „Známe jeden druhého dobře. Já jsem se jen bránil, Abby. Nehodlal jsem tě uhodit. Co to s tebou sakra je? Nějaký muž tě mlátil?” Jeho obličej teď vypadal opravdu nebezpečně. „Odpověz mi,” řekl tvrdě. „Byl na tebe některý z těch mužů hrubý? Bože, jestli ano…”

„Ne, tak to není,” řekla rychle a zhluboka se nadýchla. Zavřela oči, aby zahnala výčitky svědomí. „Jsem jen unavená, Čade. Unavená, na dně. Příliš mnoho hodin zkoušek a příliš mnoho přehlídek a moc fotografů a reklam a moc cvičení a moc návrhářů.” Opřela se o dveře a otevřela oči, unavené oči, a podívala se na něj. „Jsem utahaná.” Byla to lež, ale jak by mu mohla říci pravdu?„Přišla sis domů odpočinout, to mi chceš říci?” zeptal se měkce.

„Je to tak v pořádku?” zeptala se a pátrala v jeho očích. „Celý měsíc, ale nechci nijak zasahovat do tvého života…”

„To snad je vtip,” posmíval se. Očima přejel po jejím beztvarém oblečení. „Ty ani nevíš, jaký je to vtip.” Náhle se otočil a otevřel dveře. „Pojďme dovnitř. Venku mrzne. Můžeme si na zbytek večera sednout uvnitř a dívat se na tvou sestru a Jerryho, jak po sobě lezou.”

Znělo to naprosto znechuceně a ona se bezděčně začala smát. „Jsou zasnoubeni,” připomněla mu.

„Tak proč se nevezmou a nedělají to ve svém vlastním domě?” odsekl.

„Pracují na tom.”

Podíval se na ni, pak vystoupil, obešel auto a otevřel dveře na její straně. „Ta svatba by podle mého měla být hned,” řekl. „Jediné místo, kde jsem je nepřistihl, je šatník.”

„Jsou zamilovaní.” Vystoupila z auta do měkkého studeného sněhu. „Bože, Čade, ty jsi staromódní.”

„Neříkej mi, že sis toho nevšimla už dřív?” zeptal se jí, když šli padajícím sněhem k domu. Dopadal na Abbynu tvář a na jejím něžném obličeji tál, nechávaje pokožku mokrou.

„Je těžké to přehlédnout,” souhlasila. Vzhlédla’ k němu, kráčel vedle ní tak vysoký a silný. Pohyboval se s lehkou elegancí, dlouhé kroky prozrazovaly, že je zvyklý žít venku. Potřeboval rozlehlou krajinu jako je Montana. „Ale zamilovaní lidé se těžko trhají od sebe.”

„Co můžeš vědět o lásce?” zeptal se a pohlédl na ni. „Už jsi nějakou prožila?“Posmutněle se usmála. „Většina lidí na jednu nebo dvě v životě narazí.”

„Jednu jsi měla ve mně, pokud si vzpomínám,” řekl tiše. Díval se přímo před sebe, takže nepostřel úlek v Abbyných vytřeštěných hnědých očích.

„Jsem překvapená, že sis toho vůbec všiml,” zamumlala, „myslela jsem, že tě zajímal jenom dobytek.”

„Všiml.” Ta slova neznamenala moc, ale způsob, jakým to řekl, ano. Znělo to hrubě a tvrdě.

Pomalu se nadechla, paže si překřížila na prsou, pohledem se mu vyhýbala. Zapomene někdy na tu noc? Navzdory nedávné zkušenosti, která jí zošklivila tělesné vztahy, cítila příliv radosti, když si vzpomněla na Čadova teplá žádostivá ústa na svých, ruce, které se jí tak jemně dotýkaly…

Byli u zadních dveří. Otevřel je a nechal ji vejít do teplé, suché kuchyně. Zdálo se, že Calla na chvíli odešla, protože místnost byla prázdná.

„Abby,” oslovil ji.

Otočila se u dveří do jídelny a podívala se na něj. Sundal si klobouk a jeho tmavé vlasy se ve světle leskly.

Očima přejel její tělo oblečené v nemožných šatech a pak se jeho pohled vrátil k zrůžovělému obličeji a velkým něžným očím. Najednou bylo mezi nimi napětí, které cítila tehdy v noci u bazénu, když se na ni díval tak, jak žádný muž do té doby. Cítila jeho pohled a divoké bušení svého srdce.

„Jsi v New Yorku šťastná?” zeptal se.

Zajíkla se, když se snažila dostat slova ze staženého hrdla. Byla - nebo přesvědčila sama sebe, že byla až do incidentu, který ji zahnal domů, do bezpečí. Ale vždycky jí chyběl Painted Ridge… a Čade.

„Samozřejmě, že jsem,” lhala. „Proč?“Netrpělivě se pohnul, jako kdyby očekával jinou odpověď a s touhle nebyl spokojen. Jednou rukou udělal podivné gesto. „Chtěl jsem to jen vědět. Tuhle jsem viděl tvoji fotku na obálce nějakého časopisu,” dodal a pozoroval ji. „Jednoho z nejlepších. To něco znamená, ne?”

„Ano,” souhlasila se smutným úsměvem. „To je terno, když se fotka dostane na obálku takového časopisu. V mojí agentuře z toho byli celí pryč.”

Jeho oči pátraly v její tváři a zračil se v nich cit, který nedovedla pojmenovat. „Jsi krásná, ano,” řekl tiše. „Vždycky jsi byla. Ale nejen fyzicky. Připomínalas mi sluneční paprsek na ranní louce. Všechno bylo hedvábné, zářivé a sladké. Co se přihodilo té malé holčičce?”

Kdesi hluboko uvnitř pocítila bolest. Pohledem ulpěla na každé napjaté črtě jeho tváře. Byly to rysy, které milovala. Vadla daleko od tebe, chtěla mu říci. Část v ní zemřela, když opustila Painted Ridge—

Ale samozřejmě to nemohla říci. „Vyrostla, Čade,” řekla místo toho.

Potřásl hlavou a usmál se podivným, něžným úsměvem, který ji mátl. „Ne tak docela. Uchoval jsem si ji ve své paměti a kdykoliv chci, tak se odsud vynoří.”

„Byla strašně naivní,” zašeptala a snažila se nedat najevo, jak moc se jí jeho slova dotýkají.

Pomalu se k ní přiblížil, zastavil se až u ní. Stál nad ní, velký a silný a mírně hrozivý a ona zdolala strach z jeho síly.

Vzhlédla k němu upoutána vůní kůže a větru, která se ho držela. „Zapomněla jsem, jak jsi vysoký,” řekla bezděčně.

„Já jsem o tobě nezapomněl nic, Abby,” řekl krátce. „Včetně toho, že jsi kdysi chtěla být se mnou. Ale teď couváš, když se k tobě přiblížím.”

Všiml si toho tedy. Sklopila oči. „Ano?”

„Polekala ses mě dnes večer ve stáji. Myslíš, že jsem si toho nevšiml? A pak v autě…” Zhluboka se nadechl. „Bože, já ti nikdy neublížím. Nevíš to?”

Pozorovala upřeně knoflíky jeho kabátu a všimla si skvrny blízko jednoho z nich, jak mu upadl popel z cigarety. Všímá si hloupých věcí, když přitom může cítit teplo jeho velkého těla. Pamatovala si, jako by to bylo včera, jak je sladké být k němu přitisknutá.

„Já vím,” řekla po chvíli. Přinutila se zvednout oči a podívat se na něj. „Mám… nějaké problémy. Snažím se z toho dostat.”

„Nějaký muž?” zeptal se.

Přikývla. „Tak nějak.”

Jeho obličej ztvrdl a zdálo se, že ji chce rukama sevřít. Ale najednou je prudce strčil do kapsy. „Chceš mi o tom povědět?”

Pomalu zakroutila hlavou. „Zatím ne. Musím se s tím vyrovnat sama, Čade.”

„Má to co do činění s tvou kariérou?” zeptal se.

„Ano. Musím se rozhodnout, jestli chci ve své práci pokračovat,” přiznala se.

Najednou jako by se rozzářil. Jeho tvář se změnila, uvolnila, vypadal najednou podivuhodně mladě. „Přemýšlíš o tom, že toho necháš?”

„Proč ne?” zeptala se s úšklebkem. „Nepotřebuješ honáka? Umím dobře zavírat vrata, zeptej se Hanka.”

Usmál se a v očích mu jiskřilo. „To potřebuju.” Povzdechla. „Řeknu ti to do měsíce,” řekla s krátkým úsměvem. „Mám o čem přemýšlet.” Prohlížel si pátravě její obličej.

„Možná bych ti mohl pomoci,” zašeptal. Jednou rukou ji vzal za bradu a zvedl ji. Díval se na ni zkoumavě. „Melly mi řekla, že v tom byl muž. Špatná zkušenost. Co se stalo, drahá? Nešťastná láska?”

Ucouvla, aby se uvolnila z rušivého tlaku jeho prstů. Neutekla z New Yorku proto, aby zase padla do náručí Čadu McLarenovi. Kdyby si ho připustila příliš k tělu, byla by to sebevražda. Jeho síla ji znervózňovala, ale bylo to něco víc. Reagovala na něj tak, jak na ostatní muže ne. Každý muž, s kterým se setkala, byl jen ubohou imitací Čada, a teprve teď si uvědomila, jak moc ho má vrytého ve své paměti. Roky zasouvala vzpomínku na tu noc u bazénu někam dozadu ve své mysli, obávajíc se na to myslet. A dnes, když se vrátila, se v ní něco převrátilo a momentálně vytlačilo špatné vzpomínky a ona mohla vzpomínat na své pocity a dychtivost.

Dívala se do Čadových temných očí a viděla tam celý svůj svět. Byl veliký jako tahle krajina a nic, co našla v New Yorku, to nemohlo nahradit. Ale nebyl způsob, jak by mu to mohla říci. Už kdysi dávno ji odmítl. Nijak se mu tehdy nemohla přiblížit. A ani teď, když se vrátila, nebyl jiný.

„Muž,” přikývla a nedívala se na něj. „Co sis myslel, že jsem dělala v New Yorku? Dívala se z okna a tesknila po domově?” Byla to pravda a on o tom málo věděl. Světlo dávno odešlo z jejího života a zůstala osamělá.

„Ne, drahá,” řekl. „Vím až příliš dobře, jak je tohle místo pro tebe nudné. Dělalas všechno pro to, abys mi to dala najevo.” Díval se na ni. „Sblížili jste se s tím mužem, Abby? Chtěl se usadit a ty ses s tou myšlenkou nemohla smířit?”

Podívala se na něj. „Je to šokující?” zeptala se, přilévajíc tím olej do ohně. „Řekla jsem ti, Čade,mám ráda svůj způsob života. Jsem ráda, že mám dost peněz, abych si mohla koupit, co chci. Minulý měsíc jsem byla na Jamajce a v září pojedu do Řecka. Je to vzrušující, je to zábavné.”

Upřeněji pozoroval chladnýma očima a věřil, že lže. „Ano, asi je to tak,” přikývl.

Vytáhl z kapsy cigaretu, zapálil si ji a přitom stále pozoroval její tvář. „Tak jak je to vlastně s tím tvým přítelem?”

Polkla. „Nebyl… přítel a je to dlouhá historie.”

„Mám čas si to poslechnout.”

Unaveně se otočila. „Ne dnes, jestli ti to nevadí. Ráda bych se pozdravila s Jerrym.”

Rozzlobeně se nadechl a na chvíli si myslela, že bude naléhat. Ale natáhl se za ni a otevřel dveře do jídelny.

Vešla s úlevou, že spolkl její vysvětlení. Přítel! Bože, jak strašný vtip, ale radši by zemřela, než by mu řekla pravdu. A konec konců, co na tom záleží. Ať si myslí, že prožila milostný románek. Co na tom?

PÁTÁ KAPITOLA

Melly seděla na gauči přitisknutá k vysokému světlovlasému muži, který se měl stát jejím manželem. Oba vyskočili, když Čade otevřel záměrně hlučně dveře a spolu s Abby vstoupili do místnosti.

„Ahoj, šéfe.” Jerry Ridgely se ušklíbl dívaje se na ně modrýma očima. „Ahoj, Abby. Vítej doma.”

„Díky Jerry,” řekla a ušklíbla se na něj také. Znala ho skoro tak dlouho jako Melly. Jedna z výhod života na venkově je, že znáte skoro každého už od dětství. To dává lidem pocit jistoty, že některé věci jsou neměnné.

„Zůstaneš tu na svatbu?” zeptal se a Melly se na svou sestru usmála.

„Na té nemohu chybět,” slíbila. „To mi připomíná, Melly,” dodala a strčila ruce do kapes, „načrtla jsem nějaké svatební šaty. Mám ty kresby v kufru.”

„Ráda se na ně podívám,” řekla Melly nadšeně. „Určitě tě to příliš neobtěžuje?”

„Nebuď hloupá, samozřejmě, že ne. Někdy si říkám, proč předvádím šaty, když je mnohem radši navrhuji.” Abby si povzdechla. Přehlídky. To slovo jí připomnělo New York a přineslo spoustu vzpomínek. Otočila se a zavřela oči, aby je překonala.

Melly rychle vstala. „Pojďme se podívat, jestli už má Calla moučník,” řekla a chytila Abby za paži. „Vy muži, vydržíte to tu chvíli bez nás?”

„Čade ano.” Jerry se s úsměvem podíval na zamyšleného rančera. „Ale já s tím budu mít potíže, drahá, tak si pospěš, ano?”

„Jistě,” přikývla Melly. Zamrkala na něj, vytáhla Abby ven a zavřela dveře.

„Zase jste se s Čadem hádali?” zeptala se, jakmile byly dveře zavřené. „Vypadá jako kakabus a ty jsi celá červená.”

„Je vytrvalý,” zamračila se Abby. „Málem mě teď v kuchyni zatlačil do kouta. Chce to ze mě vytáhnout, Melly. Nemohu mu o tom říci, to nejde.”

Melly povzdechla a objala sestru. „Doufala jsem, Abby, že až budete sami, že bys mohla.”

„Říci to Čadovi?” Zasmála se. „Můj bože, jediné, co jsem mohla, bylo bránit se. Je ještě horší, než si ho pamatuji. Proč tak nenávidí mé povolání?”

„Ty to opravdu nevíš?” zeptala se Melly.

Abby to ignorovala a pažemi se objala. „Začali jsme se hádat v autě, chtěla jsem ho uhodit, a když mě popadl za zápěstí…” zachvěla se. „Je tak silný…”

„Ale je to Čade,” připomněla jí Melly, „a ten ti nikdy v životě neublíží.”

Abby se pokusila o úsměv. „Asi toužím po zázracích. Chci, aby se mě Čade dotýkal a odehnal ode mě ten strach.”

„To se ještě může stát,” řekla Melly měkce. „Ale musíš být trpělivá. A říci Čadovi pravdu, to by mohl být začátek. Proboha, Abby, nebyla to tvoje chyba.”

„To mi říká každý.” Povzdechla. „Pojďme pomoci Calle. Chci teď myslet na něco jiného. Ono se to všechno ještě nějak vyvrbí. Snad, někdy.”

Celý dlouhý večer pozorovala Čada, jak sedí ve velkém křesle a kouří cigaretu za cigaretou. Procházeli s Jerrym papíry a vypil přitom dvě neředěné whisky.

Předtím měli všichni báječný moučník. Bylo tak příjemné se na Čada dívat. Vždycky byl pohledný a za ty čtyři roky se jeho zjev příliš nezměnil. Byl to pořád přitažlivý muž. Silný a schopný a tak odolný, jako dobře vydělaná kůže.

Pozorovala jeho ruce, jak drží listy papíru. Byly opálené a porostlé tmavými chloupky. Nenosil žádné ozdoby. Hodinky na jeho zápěstí měly silný kožený řemínek a ciferník, který uměl všechno kromě předpovídání budoucnosti. Nosil je proto, že je potřeboval, ne pro ozdobu. Přesto přese všechno vypadal jako elegantní člověk, i když měl na sobě jen džíny a flanelovou košili. Měl velké silné tělo s ocelovými svaly. Čade byl nenápadně oblečený muž, který přesto všude vynikal.

Vzhlédl jednou a zachytil její pohled a ona pocítila dotek starého kouzla, ale zároveň i strach. Odvrátila zrak a strach zmizel.

Později šla Melly s Abby do ložnice. Sedly si na starou postel, která bývala Abbyna už od dětství, a prohlížely si náčrty svatebních šatů.

„Ty jsou nádherné,” vydechla Melly. „Ale to potrvá věčnost, než je ušiješ…”

„Tak týden, počítám,” ušklíbla se Abby. „Opravdu se ti líbí?”

„Strašně moc.” Prstem přejížděla nákres. „Je to nejlepší návrh, jaký jsem kdy viděla. Měla bys ho prodat.”

„Prodat tvůj svatební model?” vykřikla Abby. „Vypadám snad na to, že mám místo srdce kalkulačku?”

„Nebuď hloupá. Ty víš, co myslím. Je to dobré, Abby. Opravdu dobré. Marníš čas, když předvádíš modely jiných lidí.”

„Díky, že si to myslíš,” řekla Abby s úsměvem.„Nejsem ale jediná. Spojila se s tebou Jessica Daneová?” zeptala se Melly. „Byla unesená těmi šaty, cos mi udělala loni v létě.”

Ty myslíš tu majitelku butiku?” zeptala se Abby. „Neozvala se, ale trochu jsem v to doufala. Líbí se mi navrhovat šaty, Melly. Mám pocit, že to předvádění mě vyčerpává. Jsem pořád unavená a nevedu vlastně žádný společenský život. Peníze jsou hezké,” dodala tiše, „ale nejsou nic, když nejsi šťastná. A já nejsem.”

„Bude ti vadit, když ti řeknu, že jsem si nikdy nemyslela, že budeš šťastná?” zeptala se jí sestra jemně. Usmála se. „Ty jsi jen předstírala, že to je to, co chceš, ale já jsem tě prokoukla.”

Abby se dívala na své ruce bez prstýnku. „Doufám, že už nikdo další,” zašeptala.

„Je mu šestatřicet,” připomněla jí. „Samozřejmě, že se dřív nebo později ožení.”

Abby se hořce usmála. „Myslíš? Zatím nijak nespěchal, aby se vázal. Víš, co říká o manželství? Že to je oprátka, do které strká hlavu jenom blázen.”

„Je to osamělý muž, Abby,” přišla překvapující odpověď. „Znám ho dobře pracuji pro něj. Vidím ho každý den. Pracuje celé dny, ale pak tu jsou večery, kdy sedí na zápraží a dívá se někam do dálky.”

To bolelo.

Abby se odvrátila od Melly, aby neviděla, jak moc. „Mohl by mít kteroukoliv ženu, kterou by chtěl,” řekla a snažila se, aby na jejím hlase nebylo znát, co cítí. „Vždycky, když jsem tu byla, vyjel si s nějakou ženou.”

„To tě jen nechal v tom domnění,” zabručela Melly. „Objíždí tři ranče jeho společnost je velká, jak malé město a ve volném čase spí. Kdy by měl čas hrát si na playboye? Ručím ti za to, že má dost peněz, aby nebyl sám, i kdyby nevypadal tak dobře. Ale má puritánské názory. Vždycky ho rozladí, když se s Jerrym před ním líbáme.”

„Jako Donovan,” přikývla Abby a vzpomínala na Čadova otce. „Pamatuješ si na ten večer, když jsi se líbala s Dannym Johnsonem přede dveřmi a Donovan s Čadem přijeli? To bylo. Myslela jsem, že Danny už po té lekci nikdy nepřijde.”

„Já také. Donovan měl vyvinutý smysl pro vlastnictví. Není divu, že Čade má tolik zábran. Samozřejmě, být vychován na takovém malém místě, jako je Cheyene Lodge…”

„Jenom ty můžeš Montaně říkat malé místo,” škádlila ji Abby.

„Myslím tím tenhle malý kout Montany,” odpověděla Melly. „Vsadím se, že to pro tebe musí být šok, když se sem vracíš z New Yorku,” dodala.

„Ne,” popřela to Abby. Do očí se jí vkradla jakási něha. „Pokaždé jsem ráda, když se vracím domů. Nikdy si neuvědomuji, jak moc mi domov chybí, dokud sem zase nepřijedu.”

„A stojíš u okna a doufáš, že zahlédneš Čada,” řekla Melly tiše, kývajíc hlavou, když se Abby začervenala. „Ale ano, přistihla jsem tě. Díváš se na něj s takovou láskou v očích, Abby. Jako by jeho pohled mohl zahnat tvou noční můru.”

Abby se otočila. „Přestaň. Už o tom nemluv. Melly, ty miluješ Jerryho že?” dodala, aby utlumila své náhlé vzplanutí hněvu.

„Nesnesitelně,” přitakala Melly. „Prvních pár týdnů, co jsem tady pracovala, když jsem se vrátila domů z obchodní školy, jsme se pořád hádali. Ale potom mě jednou povalil na seně a vrhl se na mě,” dodala s úšklebkem. „A začali jsme se líbat jak vyhladovělí milenci. Požádal mě na místě o ruku a já jsem bez přemýšlení řekla ano. Máme sice nějaké neshody, ale nikdy jsem nikoho tolik nemilovala.”

Abby myslela na to, jak muž povalí ženu a vrhne se na ni a celá se třásla. Celá jakoby ztuhla a Melly si toho všimla.

„Promiň,” řekla rychle a dotkla se Abbyny paže. „Neuvědomila jsem si, jak to na tebe bude působit.”

„Jen jsem si vzpomněla, jaké to je být bezmocná,” řekla zničeně. Zvedla oči. „Melly, muži jsou tak silní… neuvědomíš si, jak jsou silní, dokud se nesnažíš jim uniknout a nemůžeš.”

„Nemysli na to,” řekla Melly jemně. „Pojď, musíme se rozhodnout, jaké lemování dáme na ty šaty. Calla má pytel vzorků přímo z továrny. Prohlédneme si je a ona zítra půjde do města a všechno, co budeš potřebovat, přinese.”

„Dobrá.” Abby ji vřele objala. „Mám tě moc ráda,” řekla s neobvyklým výbuchem citu.

„Já tebe také,” odvětila Melly a usmála se na ni. „Tak, tady tohle se mi líbí nejvíc…” Vytáhla vzorník látek a dívky se ponořily do diskuse o materiálech a barvách, která trvala, dokud nešly spát.

Abby strávila několik příštích dnů seznamováním se se všemi novinkami na ranči. Byla opatrná a držela se stranou mužů a Čada ale plahočila se po stodolách a chlévech a sedávala na balících slámy a ve vzpomínkách se vracela do dětství na rodný ranč. Teď byl součástí Painted Ridge. Čade ho koupil po smrti Jesse Shanea. Byl by šel stejně do dražby, protože ani Melly ani Abby ho nechtěly. Vedení ranče je náročné a je lepší to nechat odborníkům.

Když roztál sníh a počasí bylo opět jarní, Abby vycházela ven na travnatý kopec, kde byla malá skupina borovic, a tam si pod jednoho z tyčících se velikánů sedala. Bylo příjemné dýchat čistý vzduch, sedět a kochat se chladným zeleným klidem a nedotknutou krásou této země.

Kde jinde byla místa, jako je tohle, kde jinde byste mohli vidět jen zelené kopce, které se táhnou až k obzoru s vysokými mohutnými horami na jedné straně a řekou, která tu krajinu přetíná? Čade kdysi chodíval rád k té řece na ryby, když byl ještě Donavan naživu a obstarával část obchodů. Abby s ním někdy chodívala a pozorovala ho, jak zápasí s velkým okounem nebo duhovým pstruhem, jak chytá úhoře nebo sumce.

To hezké na Čadovi, myslela si zasněně, byla jeho láska k přírodě a snaha o její ochranu. Neustále zkoumal nové možnosti zlepšení svého ranče a spolupracoval úzce se Službou pro ochranu půdy, aby zachoval přírodní bohatství své země. Otočila oči k vratům. Když slyšela koňská kopyta, uviděla Čada, jak k ní přijíždí pres hřeben na svém černém valachovi. Seděl na koni tak elegantně, že jí připomínal filmové hrdiny Západu. Byl svalnatý a graciézní a vážila si ho víc, než kteréhokoliv jiného muže, kterého znala.

Přitáhl uzdu, když k ní dojel, a přehodil svou dlouhou nohu pres hrušku sedla. Hořící cigaretu měl v tmavé ruce a díval se na ni zpod široké střechy svého klobouku.

„Zašla jsi mezi prostý lid, slečno modelko?” dobíral si ji s úsměvem.

„Tohle je to pravé místo,” řekla a opřela se s úsměvem o strom. Její dlouhé světlé vlasy vlály ve větru a poletovaly jí kolem zčervenalých tváří. „Není tu nádherně?” zeptala se. „Není divu, že Indiáni tak tvrdě bojovali, aby to tu udrželi.”

Oči mu potemněly. „Muž bojuje, aby si udržel to, co nejvíc chce,” řekl tajemně a prohlížel si ji pátravě. „Proč nosíš ty pytlovité šaty?” zeptal se a kývl hlavou k její objemné košili a volným džínám.

Pokrčila rameny vyhýbajíc se jeho zkoumavému pohledu. „Je to pohodlné,” řekla.

„Vypadáš děsně. Radši bych tě viděl v průhledné blůze,” dodal chladně.

Zvedla obočí, starý smilníku,” obvinila ho.

Pousmál se tiše. Vypadal najednou mladší. „Jenom s tebou, drahá,” řekl něžně. „K ostatním ženám se chovám rytířsky.”

Hledala očima jeho pohled. „Mohl bys mít kteroukoliv ženu bys chtěl,” řekla nepřítomně.

„Snad to není ostuda, že jsem tak vybíravý?” řekl. Potáhl si z cigarety a upřeně se na ni díval. „Jsem zaneprázdněný muž.”

„Vypadáš tak,” souhlasila a prohlížela si jeho špinavé džíny, které obepínaly svalnaté nohy, obnošené hnědé boty a džínovou, bledě modrou košili. V polorozepnuté košili viděla zarostlou svalnatou hruď, která způsobila, že si vzpomněla na zoufalou touhu po doteku.

„Je jaro,” připomněl jí. „Krávy musí na prohlídku, telata se musí roztřídit a označkovat a stáda se musí přemístit na letní pastviny hned, jak skončí telení. Musí se sušit seno a opravovat stroje, musí se najmout lidi na shánění stád… uznej, že toho je až dost.”

„A ty máš rád každou minutu té úmorné práce,” odpověděla. „Kdekoliv jinde bys umřel.”

„Amen.” Dokouřil cigaretu a zahodil ji. „Zašlápni, prosím tě tu cigaretu, drahá.”

„Snad není tak sucho, aby začala hořet tráva,” odpověděla mu, ale vstala a cigaretu uhasila.”

„Kdysi dávno Indiáni a bílí přestali bojovat, když společně hasili požár,” řekl jí s úšklebkem. „I dnes je problém takový požár uhasit.”

Vzhlédla k němu, do jeho kloboukem zastíněné tváře s očima prahnoucíma po tom, co by mohlo být. „Vypadáš v sedle jako doma,” poznamenala.

„Vyrostl jsem v něm.” Natáhl dolů ruku. „Stoupni si mi na botu a pojď sem nahoru. Odvezu tě domů.”

„To je dobře, že nejezdíš na koni tak, jak jezdíš autem,” poznamenala

„To není dobrý způsob, jak obnovovat staré známosti,” řekl krátce.

„Ale je to pravda. Donovan by byl s tebou nikdy nejel autem,” připomněla mu. „I když připouštím, že jsi docela slušný řidič, když jedeš po dálnici.”

„Díky. Tak pojedeš nebo ne?”

Chtěla, ale děsila se té blízkosti. Byl tak silný. Co když ji znovu zachvátí strach, co když se jí zeptá, proč je náhle tak nervózní?”

„Abby,” řekl najednou a v jeho hlase zněla autorita, jako když dával rozkazy kovbojům, „pojď sem.”

Reagovala na to automaticky a chytila se jeho ruky, aby jí pomohl nahoru. Stoupla si na špičku jeho boty ve třmenu a vyšvihla se před něj.

Přitiskl si ji ocelovou paží k sobě a ona cítila svaly jeho hrudi na svých zádech.

„Sedí se ti dobře?” zeptal se:

„Ano,” odpověděla nezvykle vysokým hlasem.

Pobídl koně do klusu. „Cítila by ses lip, kdyby ses trochu uvolnila,” zabručel. „Nic ti neudělám.”

Reagovala divoce na dotek jeho těla. Byl cítit kůží, kravami a tabákem a jeho dech se mísil s jejími vlasy.

Kdyby se mohla uvolnit. Místo toho seděla v jeho lehkém objetí jak na jehlách. Znervózňoval ji. Cítila se zranitelná a bezbranná, ale zároveň vzrušená. Navzdory špatné zkušenosti v New Yorku působil na její smysly tak, že ji to děsilo.

Tiše se pochechtával a ona ztuhla ještě víc. „Co je tak legračního?” zabručela do klapotu koňských kopyt na tvrdé půdě.

„Ty. Mělo by mi lichotit, že se bojíš mě nechat, abych tě držel na koni? Můj bože, neuvědomil jsem si, že je tak zničující být v mé blízkosti. Nebo,” dodal zahloubané, „je to proto, že je ze mě cítit hnůj?”

Kdesi v ní zabublal smích. Už to bylo dávno, co trávívala s Čadem spoustu času, a tak zapomněla na jeho suchý humor.

„Promiň,” vydechla. „Byla jsem pryč déle, než jsem si uvědomovala.”

Jeho silná paže ji na chvíli přitiskla pevněji a ona, uvolněná, ho nechala bez odporu, aby ji objímal. Jeho síla teď byla méně zastrašující, než to bylo minule, jako by její špatná zkušenost z New Yorku ustupovala do pozadí v téhle krásné krajině, kde vyrostla. Cítila se bezpečně. Bezpečněji, než se poslední léta cítila.

„Čtyři roky,” zabručel za ní. „Kromě pár dní, kdy ses utrhla z New Yorku.”

Zrudla, celá rozhorlená. „Chceš o tom znovu začínat?”

„Nikdy jsem nepřestal. To jenom ty jsi mě přestala poslouchat.” Jeho paže se na chvíli netrpělivě napnula. Pocítila jeho teplý dech na uchu. „Kdy už konečně dospěješ, Abby? Pozlátko a sláva nejsou dost pro celý život. A nakonec, vždyť tě to nemůže uspokojovat jako ženu.”

„A co tedy?” zeptala se krátce. „Žít s nějakým mužem a vychovávat děti?”

Zdálo se, že ochladí, jako by mu vychrstla do obličeje studenou vodu. Litovala toho, že to řekla. Nemyslela to tak - jenom prostě nevěděla, co mu má odpovědět.

„To je víc než dost pro ženu tady venku,” řekl úsečně.

Dívala se po obzoru.

Milovala ty známé obrysy zdejší krajiny, siluety vysokých stromů, modrou oblohu. „Tvoje babička měla deset dětí, že Čade?” zeptala se, když si vzpomněla na fotografii z rodinného alba McLarenů.

„Ano,” usmál se letmo. „V těch dobách to jinak nešlo, drahá. Ženy neměly možnost ovlivňovat své tělo jako dnes.”

„A pro provoz ranče nebo farmy byla dobrá velká rodina,” dodala Abby. Opřela se o něj a cítila, jak se jeho svaly pohybují v rytmu s koňem. Zavřela oči a vychutnávala ten pocit blízkosti.

„Bylo v tom něco víc,” odpověděl, když se blížili k domu. „Zamilovaní lidé chtějí děti.”

Zasmála se nahlas. „Nedovedu si představit tebe, že jsi zamilovaný,” jekla. „To se k tobě nehodí. Cos to vždycky říkal? Že nedovolíš, aby ti nějaká žena dala kroužek do nosu?”

Nesmál se. Spíš ochladí. „Vůbec mě neznáš, Abby. Nikdys’ mě neznala.”

„Kdo se ti mohl přiblížit?” zeptala se chladně. „Postavil jsi kolem sebe tlustou zeď, stejně jako Donovan. Asi to je u McLarenů tradice.”

„Když jsou lidé příliš otevření a důvěřiví, jsou zranitelní,” řekl krátce. „A to jsem nechtěl dopustit.”

„Nedovedu si představit, že by byl někdo tak odvážný, aby to zkusil,” odpověděla mu.

„Opravdu?” Znělo to pichlavě a ruka, která ji držela, se napnula.

Pohlédla mu do tváře, když se naklonil dolů, aby otevřel vrata mezi nimi a domem, a jeho výraz ji vyděsil. Vypadal nějak dotčeně a ona nechápala proč.

„Čade?” zašeptala ještě než se narovnal.

Podíval se jí přímo do očí a ona se pod tím pohledem zachvěla. Byl plný potlačované vášně.

„Jednoho dne tvrdě narazíš,” řekl tiše. „Nejsem z kamene, i když, jak se zdá, ty tomu věříš. Když jsi byla mladší, nechával jsem tě v tom, že jsem nemožný tvrdohlavý chlap. Ale ty už nejsi dítě, Abby, už nenosíš dětské střevíčky. Rozumíš mi?”

Co má dělat? Srdce jí bilo jako na poplach. Bezděčně sklouzla pohledem na jeho ústa a živě si připomněla dotek a chuť jeho rtů.

„Neboj se, Čade, nebudu tě svádět,” slíbila a snažila se, aby to znělo, jako kdyby si ho jen dobírala.

Vzal ji za bradu a přinutil ji, aby se mu opět podívala do očí. „Tu noc u bazénu jsem tě mohl mít, Abigail Jennifer Shaneová,” připomněl jí s nemilosrdnou příkrostí. „Teď jsme oba o čtyři roky starší, ale nemysli si, že jsem vůči tobě imunní. Jestli si začneš hrát, můžeš mě dostat do situace, že udělám něco, čeho bychom potom oba litovali.”

Snažila se dýchat normálně, ale úplně selhala. Zamrkala a odtáhla se od něj. Zavřela oči.

„Právě proto, že jsem se už jednou do tebe zbláznila, nebuď domýšlivý, že jsem tak hloupá a budu ještě o tobě snít, Čade,” řekla kousavě.

Když ta slova zazněla, zablesklo se mu v očích a najednou byla na jeho kolenou a hlavu jí tiskl v ohbí svých paží.

Zmítala se, bojovala s jeho silou a měla strach. „Ne,” zašeptala a divoce ho odstrkovala.

„Jen se podívej, jak jsem domýšlivý, Abby,” vykřikl a sklonil k ní hlavu.

Jeden pohled do jeho planoucích očí stačil na to, aby pochopila, že nežertuje. Bezmocně zasténala, když se jeho ústa tvrdě přisála k jejím s chladným, hněvivým majetnictvím.

Mohlo to být tak jiné, kdyby byl něžný a nedal volný průchod svému temperamentu. Ale ona byla příliš vystrašená, aby uvažovala racionálně. Znovu se vrátil zpět zážitek z New Yorku a mužská síla ji, bezmocnou, uchvátila a nemilosrdná ústa se tiskla na její. Přes všechen svůj strach měla pocit, že se Čade chvěje, ale nebyla si jistá. Její mysl byla soustředěná jen na drtivý tlak jeho úst, bolestivý stisk jeho paží.

Najednou začala bojovat. Bušila do něj pěstmi všude, kam dosáhla. Když šokované zvedl hlavu, vykřikla.

Na jeho tváři se rozhostil nepopsatelný výraz a zdálo se, že zbledl.

Abby se snažila vyprostit z jeho objetí. Její světle hnědé oči plály hněvem, rty měla bledé. Upřeně se na něj dívala a hruď se jí prudce zdvíhala.

„Můj bože, co se ti stalo?” zeptal se udiveně.

Polkla nervózně a rty se jí chvěly. Tělo v jeho objetí ztuhlo. „Prosím… nezacházej se mnou takhle,” naléhala na něj podivným vysokým hlasem.

Oči se mu zaleskly. Jeho tvář ztvrdla, když si prohlížel její rysy. „Co tě sem Abby přivedlo?” zeptal se. „Co tě donutilo opustit město?”

Zavřela oči a pokrčila rameny. „Už jsem ti to říkala. Jsem unavená,” vyhrkla. „Unavená!”

Narovnal se a jemným pohybem ji odstrčil. „To je v pořádku,” řekl, když otevřela oči. „Jen si pohodlně sedni.”

Vyhnula se jeho pronikavému zkoumavému pohledu a rychle si vzpřímeně sedla zády k němu.

Pobídl koně a vedl ho k domu. „Jestli nemůžeš snést dotek, musí to mít důvod,” řekl krátce. „Někdo ti nějak ublížil nebo tě vystrašil. Ptal jsem se tě, jestli s tebou nějaký muž hrubě zacházel, a tys to popřela. Ale lhalas mi, že Abby?”

Vzpurně vysunula bradu. „Tolik povyku proto, žes mě políbil proti mé vůli a já se bránila!” vybuchla. „Jsi tak domýšlivý, že si myslíš, že se nemohu dočkat, abych ti padla kolem krku?”

Neřekl ani slovo. Přijel před dveře a tam ji sesadil z koně na zem.

Stála vedle koně a chvíli trvalo, než vzhlédla k němu. „Děkuji za vyjížďku,” odvážila se říci.

Zapálil si cigaretu a tišeji kouřil. Shlížel k ní a měl ponurou tvář. „Dřív nebo později mi řekneš, co se stalo.”

„Nic se nestalo,” lhala zvedajíc hlas.

„Nemohl bych obhospodařovat tři ranče, kdybych byl idiot,” informoval ji. „Ty jsi sem nepřijela o měsíc dřív, abys pomohla Melly se svatbou. A také je zatraceně jisté, žes neumírala touhou spatřit mě.”

Byl až příliš blízko pravdy. Odvrátila se. „Věř si, čemu chceš, Velký Bílý Rančere.” „Abby!”

Prudce se k němu otočila a oči jí plály. Byly tak krásné ve hněvu, jako sluneční záře, a její světlé vlasy rámovaly něžnou tvář. „Co je?

Přejel ji pohledem od hlavy až k patě a cigareta mu dohořívala v prstech. „Nebojuj proti mně.”

Jako kdyby jí vyrazil dech úderem. Dívala se na něj a cítila, že hněv, který ji zachvátil, odchází. Byl tak mužný, tak přitažlivý, její oči se naplnily bezmocnou něhou.

„Tak mi neubližuj,” řekla tiše.

Nevesele se usmál. „To nechci.”

„Ale děláš to,” odpověděla. „Jsi tvrdý, Čade.”

„Tohle je tvrdý kraj, Abby. Neměl jsem čas se naučit vybranému chování, které vy, městské ženy, od mužů očekáváte.”

„Mám ráda zdvořilé muže.”

Jeho tmavé oči zajiskřily. „Ne vždycky,” odpověděl. „Byly doby, kdy jsem se na tebe jen podíval a už jsi se červenala.”

„Ta stará záležitost?” řekla. „Ano, myslela jsem si, že jsi celým mým světem. Ale tys mě odmítl, ne?” ‘

„Bylo ti teprve osmnáct!” vybuchl. „Osmnáct a mně dvaatřicet. Cítil jsem se jako blázen, když jsem tě tu noc nechal. Kéž bych se tě byl nikdy nedotkl!”

Jediná krásná vzpomínka v jejím životě a on litoval, že se to přihodilo. Jestliže vlastně nikdy nevěděla, co cítil, tak teď to ví.

Sklopila oči a odvrátila se od něj. Beze slova šla k domu, aniž se ohlédla. Když vystupovala po schodech, měla pocit, že ho slyší volat, ale když se otočila, ujížděl už na svém koni pryč.

Abby dumala o tom střetu celý zbytek dne a u večeře bylo Melly i Jerrymu jasné, že se něco přihodilo. Jen Calla, která pobíhala sem a tam a servírovala báječný biftek s oblohou, kterým proslula v celém okolí, mluvila o počasí.

Čade dojedl první a k druhému šálku kávy si zapálil cigaretu.

„Ty zprávy napíšu, kdykoliv budeš chtít, Čade,” odvážila se do ticha promluvit Melly.

Přikývl. „Podívám se na to teď. Jerry, až dojíš, přijď za mnou,” dodal a vstal. „Musíme se rychle rozhodnout, které krávy prodáme. Jake White jich chce pár desítek do chovu.”

„A chce je také levně,” smál se Jerry. „Mám pocit, že si myslí, že to jeho chov zachrání.”

Melly se na ně ušklíbla vědoma si toho, že Abby strnule sedí vedle ní. „To jsou výhody chovu dobytka. Naše krávy se dostanou k Jakovu býku a nikdo se jich neptá.”

Čade se na ni zkoumavě podíval a pak vyšel z pokoje.

„Styď se,” zašeptal Jerry zvedaje se od stolu, aby se připojil ke svému šéfovi. „Takhle ho uvádět do rozpaků.”

„Já se jen pokouším, aby ztratil některé své zábrany, miláčku,” pošeptala mu Melly a poslala mu vzdušný polibek, než opustil místnost.

„Bude je mít vždycky,” řekla Abby nepřítomně, šťourajíc se ve svém jídle.

„Mohla bys mu pomoci se jich zbavit,” řekla jí sestra.

„Já ne, sestřičko,” přišla rychlá odpověď. Dívala se před sebe na dveře.

Melly se na ni pronikavě podívala. „Proč se s Čadem nepřestanete hádat a radši se nelíbáte?”

„Zeptej se ho,” řekla Abby ponuře a vstala. „Je to s Čadem pořád stejnét jestli to chceš vědět. Bolí mě strašně hlava. Melly. Řekni za mě ostatním dobrou noc, ano?” Vyběhla nahoru po schodech bez dalšího slova předtím, než mohla Melly vyslovit otázky, které se jí draly na rty.

Abby neměla od té doby, co přijela na ranč, zlé sny, ale po tom střetu s Čadem bylo téměř nevyhnutelné, aby se vrátily. A opravdu, bylo to tak.

Vzbudila se brzy ráno s výkřikem. Když už zvuk dávno dozněl, rozletěly se dveře a Čade vtrhl dovnitř s Melly v patách.

ŠESTÁ KAPITOLA

Abby tam seděla na posteli v jednoduché bavlněné noční košili, která zakrývala každý kousek jejího těla, vlasy měla rozcuchané, oči plné slz, které stékaly po bledých tvářích, a zírala na ně s hrůzou.

Čade měl na sobě jen kalhoty od pyžama. Držely mu na bocích a pohled na jeho silné tělo, mohutné svaly pod opálenou kůží jí stačil, aby ji poděsil ještě víc.

„Co takhle dát si kávu?” zeptal se Čade Melly, ale jeho tón vyjadřoval spíš rozkaz než otázku.

„Ale…” začala Melly nervózně se dívajíc ze své sestry na svého zaměstnavatele.

„Slyšíš mě?”

Melly ještě chvíli váhala, než odešla a nechala je samotné. Její kroky se vzdalovaly halou.

Čade si dal ruce v bok a díval se dolů na Abby. S rozcuchanými vlasy a zachmuřenou tváří vypadal hrozivě, jak mračna před bouří.

„Vstaň a vezmi si župan,” řekl po chvíli a otočil se, „než se já také obléknu.”

„To nemusíš,” řekla slabě.

Napůl se otočil a v očích mu zajiskřilo. „Nemusím?!” vybuchl. „Vždyť se na mě díváš, jako bych byl násilník.”

Zbledla a on pokýval hlavou. „Tak se cítíš, že jo, drahá? Oblékni se a přijď do pokoje. A přestaň se na mě takhle dívat. Ani se tě nedotknu. Ale ty mi musíš konečně říci pravdu.” Odešel.

Melly přinesla kávu ve chyíli, kdy Abby vycházela z pokoje upnutá až ke krku do froté županu modré barvy.

Čade byl oblečený do džin a modré rozhalenky, kterou si nezastrčil do kalhot. Byl bos a seděl v křesle upravuje si vlasy rukama. Podíval se na Abby, když vešla.

„Sedni si,” řekl tiše. „Melly, děkuji za kávu. Dobrou noc.” „Čade,” začala Melly. „Dobrou noc,” opakoval.

Mladší žena povzdechla a s výrazem lítosti a omluvy se podívala na Abby.

„To je v pořádku,” řekla Abby jemně. „Obě víme, že mi Čade neublíží.”

Čade vypadal poněkud šokován těmi slovy, ale zaměstnal se zapalováním cigarety, zatímco Melly se rozloučila a nechala je o samotě.

„Dáš mi šálek kávy, drahá?” zeptal se.

Abby dala do kávy automaticky smetanu a podala mu ji.

Vzal si ji od ní, talířek se šálkem ve velké dlani, a usmál se na ni. „Pamatuješ si to, že?”

Zrudla. Ano, pamatuje si, jak má kávu rád. Pamatuje si všechno za ta léta že nesladí, že nenávidí rebarboru, že má rád krvavý steak s pečenými brambory, že dokáže osmačtyřicet hodin nespat, ale že nedokáže být ani hodinu bez cigarety…

„Oko za oko?” zabručel a naklonil se pro dvě kostky cukru a smetanu do druhého šálku pro ni. Když zvedla své udivené oči, usmál se na ni.

Vzala si od něj kávu, opřela se na gauči a prohlížela si smetanu v kávě točíc nervózně šálkem na talířku.

„Drobnosti,” zabručela a horečně zvedla svůj pohled k němu. „Není to zvláštní, jak si je po těch letech pamatujeme?”

„Pamatuji si o tobě hodně,” řekl tiše a zkoumavě ji pozoroval. „Zvlášť,” dodal s žalostným povzdechem, „jak vypadáš bez šatů.”

Zrudla a sklopila oči. „To už je dávno.”

„Čtyři roky,” souhlasil. „Ale mně se to nezdá tak dlouho.‘4 Napil se kávy, aniž zaznamenal, že je dost horká na to, aby mu popálila ústa, vzal si cigaretu a opřel se. „Řekni mi, co se stalo, Abby.”

Cítila, jak se jí šálek v ruce chvěje, a stěží se jí podařilo nevylít kávu. „Nemohu, Čade.”

Znovu se napil a najednou se k ní naklonil nechávaje ruce na kolenou. „Podívej se. No, jen se na mě podívej. Pamatuješ si, jak jsi přejela otcova starého psa džípem?”

Polkla a přikývla.

„Bála ses mu to říci, a tak jsi přišla ke mně a já jsem tě držel, když jsi plakala.” Sepnul ruce a pozoroval její tvář. „Když ti Vinnie Waidenová řekla, že vypadáš jako kluk, přišla jsi taky plakat ke mně.”

Přikývla znovu a pokoušela se na něj usmát. „Vždycky jsem se k tobě přišla vyplakat, že?”

„Ano, tak proč ne teď?” Natáhl k ní svou velkou ruku a trpělivě čekal, až do ní váhavě vložila svou a cítila jeho teplo a sílu. „Od teď to bude takhle. Nedotknu se tě, dokud to nebudeš chtít sama. A teď mi řekni, co se stalo. Zjistila jsi, že je ženatý?”

„Kdo?” zeptala se udiveně.

„Ten muž, s kterým jsi měla poměr,” řekl tiše. „Ten, který způsobil, že se v noci budíš s křikem.”

Potlačila touhu vstát a utéci. Jak by mu proboha mohla říci pravdu? Jak?

„No Abby řekni mi to,” pobízel ji s něžným úsměvem. „Já tě nehodlám soudit.”

„Je to celé jinak… Čade,” začala po chvíli. „To nebyl… poměr.”

Udiveně se zamračil. Pátravě si prohlížel její obličej. „Ne? Pokud vím, Melly říkala, že v tom byl muž…”

„Ano, byl.” Otvírala a zavírala oči a najednou se v nich objevila bolest. Snažila se mluvit, ale chvěly se jí rty, takže ze sebe nevypravila ani slovo.

Najednou začal něco tušit. Obličej mu potemněl a v očích se mu zablesklo. Ruka, která spočívala na její, ji najednou prudce stiskla. „Abby, řekni mi to,” vybuchl, když jeho trpělivost došla.

Zavřela oči, protože se na něj nemohla dívat, když to říkala. „Byla jsem přepadena, Čade.”

Ticho, které nastalo, se zdálo být nekonečné. Ruka obepínající její se stáhla, někde hlasitě tikaly hodiny, slyšela je i přes divoký tlukot svého srdce.

Nevěděla, jestli ji vůbec slyšel. Dokud se nepodívala a neuviděla jeho ruce, zdrsnělé prací na ranči, jak svírají šálek s kávou tak pevně, až porcelán praskl a káva vystříkla na vysoký šedý koberec.

Pohledem přešla k jeho tváři, kde četla bolestný soucit i vražednou zuřivost.

„Kdo?” zeptal se nebezpečně tiše.

„Nevím,” odpověděla.

„Snad aspoň nějaké podezření,” vybuchl a mrštil zbytky šálku na zem.

„Zatím ne,” řekla mu. „Čade, koberec… podívej, pořezal sis ruku,” vykřikla, když uviděla krev.

„K čertu s tím,” vybuchl.

Podíval se na ruku a vyláhl z kapsy kapesník a ledabyle si jím ruku ovázal. „Co myslíš tím zatím ne?”

„To, co říkám. Je to velké město.” Klekla si k němu. „Ukaž, ať se podívám,” řekla a přinutila ho, aby jí ukázal poraněnou ruku. Jemně odvázala kapesník. „Asi bychom měli na to něco dát.”

„Proto ses předtím ode mě odtáhla?” zeptal se s očima upřenýma na její skloněnou hlavu. „Proto ses bála, když jsem byl hrubý?”

Zavřela oči. „Ano.”

Chtěl se dotknout jejích vlasů, ale zarazil se a stáhl ruku zpět dřív, než se jí dotknul. Položil ji zpět na opěradlo křesla a smutné povzdechl. „Co mám říci, Abby?” zeptal se jemně. „Co mám proboha říci?”

Její prsty opustily jeho ruku a vstala. „V koupelně bude nějaký kysličník, ne?” zeptala se.

„Asi ano.” Vstal a následoval ji do haly a tam si sedl nepohodlně na malou lavičku, zatímco Abby sháněla obvaz a kysličník.

Tiše seděl, když mu ránu ošetřovala, ale jeho oči ji soustředěně pozorovaly.

„Prosím, nedívej se na mě takhle,” řekla stísněně.

Sklopil oči ke své ruce. „To je starý zvyk.” Jeho rty vytvořily jakýsi poloúsměv, když se na něj podívala. „To jsi asi nevěděla.” Úsměv zmizel. „Můžeš o tom mluvit?”

Tiše ho pozorovala a pak sklopila oči. „Šla jsem domů z přehlídky, v noci. Byla krásná noc, trochu chladná, a měla jsem přes sebe plášť. Bydlela jsem jen o pár bloků dál a tak jsem šla pěšky.” Hořce se usmála. „Ulice byly pusté a najednou jsem si uvědomila, že mě sleduje nějaký muž. Dala jsem se do běhu, ale chytil mě a zatáhl do postranní uličky.” Zachvěla se nad těmi vzpomínkami. „Snažila jsem se mu vytrhnout, ale byl tak velký a lak strašně silný…” Zavřela oči. „Povalil mě a začal mě líbat a osahávat… Křičela jsem tak hlasitě, jak jen to šlo. Trvalo to snad věčnost. Byla jsem jako ochromená. Vyhrnul mi sukni a strhl kalhotky. Strašně jsem se bála, aby mě nezabil. Když do mě vnikl, jakoby se ve mně všechno vzbouřilo. Vlastně až v tom okamžiku jsem se začala bránit. Kolem šli tři muži a jeden z nich mě naštěstí zaslechl a přiběhli. Ten, co mě přepadl, utekl.” Podívala se do Čadovy bledé tváře. „Díky bohu, že mě slyšeli.

Říká se, že lidé z města jsou neteční a bez srdce, ale naštěstí ne tihle. Na pohotovosti mi pak řekli, že jsem měla štěstí.”

„Staral se někdo o tebe?” zeptal se, jako by mu na tom opravdu záleželo.

„Ano. Centrum pro oběti znásilnění. Samé ženy,” řekla se smutným úsměvem, připomínajíc si něžnou péči, kterou jí věnovaly. „Poslaly mě tam. Spíš mi to nechalo šrámy na duši. Mohlo to být horší… ale cítím se pošpiněná, víš? Pořád na to musím myslet…”

Jeho tvář ztvrdla, když se na ni díval. „Kdybych se byl tu noc s tebou pomiloval a udržel tě tady, nikdy by se to nestalo.”

„A chtěl jsi to opravdu?” zeptala se něžně.

Zhluboka, pomalu se nadechl. „Chtěl,” připustil po chvíli a jeho oči potemněly. Vstal a tyčil se nad ní. „Ale byla by to facka do tváře tvého otce. Pověřil mě, abych na tebe dohlédl. A bůh ví, že by to byla chyba, velká chyba.” Soustředěněji pozoroval. „Až do té noci jsem se nikdy nedotýkal panny.”

Cítila jakousi pýchu nad tím vyznáním a bylo jí to vidět na očích.

„A od té doby také ne,” dodal s něžným úsměvem. „Budeš teď moci spát?”

Pomyšlení na temný pokoj ji zneklidňovalo, ale svou nervozitu nedala najevo. „Ano, myslím, že ano.”„Můžeš spát se mnou, jestli chceš,” řekl tiše a ona přesně věděla, jak to myslí že by radši zemřel, než by se jí dotkl, pokud by nechtěla.

Váhavě se rukou dotkla jeho paže a hned zase ucukla. „Děkuji ti,” řekla tiše, „teď už budu v pořádku.”

Zadíval se jí do očí. „Věříš mi, že?” zeptal se jemně.

„Ano,” odpověděla prostě. „Víc, než komukoliv jinému na světě, Čade, jestli to něco znamená.”

„Ano,” přikývl, „znamená.”

„Koberec!” vykřikla najednou. „Čade, ten koberec je asi zničený…”

„Koupím nový. Jdi spát.”

„Děkuji ti,” řekla a otočila se, aby vyšla do haly. „Já… Melly mi říkala, že bych ti měla všechno povědět, ale já… nebyla jsem si jistá…”

„Myslela sis, že ti budu něco vyčítat?” zeptal se něžně.

Upřeně se dívala na koberec, v rozpacích, že uhodl.

„Přestaň, proboha,” řekl prostě. „Tak jsi byla přepadená. Udělala jsi zlou zkušenost a mně je to moc líto, ale nic to nemění na tom, kdo jsi a jaká jsi.”

Chvěly se jí rty. „Cítím se nečistá,” zašeptala třesouc se. „Jako kdybych byla oloupena o něco, co jsem měla dát muži, kterého si vyberu. Dotýkal se mě tak, jako zatím žádný muž. Ani ty…”

Nadechl se. „Ano, byla jsi okradena, ale ne o svou cudnost. I kdyby tě byl znásilnil, stejně bys ji stále měla.”

Dívala se na něj ohromeně. „Co?”

Zapálil si cigaretu. „Já vím, říkám to nesrozumitelně.” Vyfoukl oblak dýmu. „Abby, jak je to dlouho, co se to stalo?”

„Dva týdny,” odpověděla.

„No dobrá, a ty jsi ještě nezkušená, to je pochopitelné. Ale ty se z toho dostaneš. A pak to bude jiné, s mužem, kterého budeš chtít.”

Ohrnula rty způsobem, který u ní znal. Dávala tak najevo svou nelibost. „Ale dnes odpoledne to bylo stejné. Vyděsil jsi mě k smrti.”

Zbledl, ale neuhnul pohledem. „To je moje chyba. Dlouho jsem byl bez ženy a pocit, že tě mám vedle sebe, mě vyvedl z míry. Byl jsem drsnější, než jsem chtěl být. Ale pomohlo by ti, kdyby ses tolik neobí-rala tím, co se ti přihodilo.”

„Jak si mohu pomoci? Vzpomínka na to mi působí utrpení…” vzplanula.

„Musíš se na to dívat jinak, drahá,” řekl a vmáčkl svou ovázanou ruku do kapsy, jako by se bál pokušení dotknout se jí. „Tobě se to jeví, že ta zkušenost nějak pokroutila tvou mysl, někde v podvědomí soudíš, že jsi snad tomu útočníkovi dala víc, než dostane tvůj manžel.”

Ohromeně se na něj dívala.

Potáhl si dlouze z cigarety. „Tím, že se pořád zabýváš tím, co se stalo, mu dáváš možnost setrvávat v tvém životě. Když se přeneseš přes to, co ti udělal, osvobodíš se od něj citově i fyzicky.”

„Já… jsem o tom takhle nepřemýšlela.”

„Tak bys měla začít.”

Objala pažemi své chvějící se tělo. „Nemůžeš vědět, jaké je to pro ženu,” mumlala, „proti síle muže…”

„Vzpomínám si na údobí v tvém životě, kdy se ti líbilo být bezmocná v mé přítomnosti,” řekl s povzdechem.

„To je něco jiného. Věděla jsem, že mi neublížíš.” „Věděla jsi to i dnes odpoledne, ale bojovala jsi se mnou jako divoká kočka.“67

Vzplanula. „Ublížil jsi mi!”

Zatnul zuby. „Myslíš si, že když jsem tvrdý na své muže, že jsem takový uvnitř? Dostala ses mi pod kůži, jako žádná jiná žena v životě. Záměrně mě popichuješ a útočíš na mě, když se jen bráním. Vždycky to tak bylo.”

„Nikdy mě nenapadlo, že by ti mohl někdo ublížit,” řekla uhýbajíc jeho pronikavému pohledu, „tím spíš já.”

„Proč o tom mluvit,” řekl unaveně. „To už je dávno pryč.”

„Děkuji za terapeutické posezení,” řekla něžně a usmála se, protože ten dík opravdu tak myslela.

Opětoval jí ten úsměv. „Pomohlo to?”

Přikývla. Její pohled se setkal s jeho. „Čade, je mi líto, že jsem dnes odpoledne tak vyváděla.”

Natáhl se k ní a odhrnul jí pramínek vlasů z tváře. „Nevěděl jsem to. Teď to vím. Dej všemu čas a bude to v pořádku. Pomohu ti.”

„Díky už jen za to, že jsem mohla přijet.”

Na chvíli vypadal podivně. „Když Melly řekla, že bys sem chtěla přijet tak brzy před svatbou, abys mohla strávit nějaký čas na ranči, neznal jsem pravý důvod. Myslel jsem…” s chraplavým smíchem rozhodil paže. „Můžeš klidně se mnou spát nedotkl bych se tě.”

Její oči plné něhy hledaly jeho pohled, ale on ho odvracel, jako kdyby si nebyl jistý, že by pak bylo v jeho silách se odtrhnout. „Calla a Melly by omdlely,” pokusila se Abby o vtip. Bylo by to krásné ležet celou noc v jeho náručí. „Ale děkuji ti za nabídku.”

Pokrčil rameny. „Nebylo to tak úplně nezištně,” řekl mrkaje na ni. „Takhle časně z jara je postel pekelně studená,” zažertoval.

„Ty bídáku!”

„Myslíš, že teď usneš?”

Přikývla. „Už se cítím líp. Snad opravdu teď už potřebuji jenom čas, abych se na to všechno dívala jinak.”

„Pokud bys chtěla zaměstnat svou mysl něčím jiným, vezmu tě ráno podívat se na zbytek stád.”

„To by bylo prima,” řekla nadšeně. „Ale co když zase bude padat sníh?” zeptala se. „Odpoledne bylo zamračeno a zima.”

„A kdy mě sníh zastavil?” zeptal se Čade. „Dobrou noc, drahá.” Otočil se a vykročil ke schodům.

Kdy tě vůbec něco zastaví? zeptala se v duchu.

Tehdy… Až dodnes si nikdy neuvědomila, že ji tu noc opravdu chtěl. Byl lak chladný a klidný na povrchu, že byla přesvědčená, že chtěl jen ukojit její zvědavost sám, aby to nezkoušela s někým mladším a horkokrevnějším. Ale teď si začala klást otázky. A kladla si je ještě když upadala do klidného hlubokého spánku.

SEDMÁ KAPITOLA

Čade nabídl Abby, že ji vezme podívat se na telata, ale ráno byl kraj pokrytý sněhem a on vyrazil se svými muži a snažil se zachránit napůl zmrzlá telata a jejich novopečené matky. Tak jako Hank jen klel a jezdil z jednoho konce ranče na druhý.

„Chce ty druhý rukavice,” zavolal Hank na Callu, když se na chvíli zastavil v hale. Tvář měl vydutou kusem žvýkacího tabáku. „Zničil jedny, když se snažil sundat jednu krávu napíchnutou na vostnatým drátě.”

„Má spotřebu rukavic, jako vostatní jídla,” hudrovala Calla a vrhla na Hanka rozzlobený pohled, protože ji vyrušil uprostřed přípravy oběda. „To je poslední pár. Řekněte mu to, ať si to dobře zapamatuje.”

„To mu nemůžu říct,” bručel Hank. V hale se cítil celý nesvůj. Jeho klobouk se širokou střechou byl mokrý od roztátého sněhu a těžký kabát měl také promočený. „Od rána jen kleje a zatím eště nepřestal. Já jen plním příkazy, nedávám je,” zakřičel na Callu. “

„Děje se něco?” zavolala Melly z kanceláře, kde pracovala na Čadově počítači.

„Až dost,” odpověděl Hank. „Doufejte, že vám neupadnou prsty, slečno Melly. Bude toho dost, co budete muset napsat o těch novejch telatech.”

„Jako vždycky,” smála se Melly. „Nemějte Hanku strach, zvládnu to.”

„Vono to máte jedno. Když člověk udělá všechnu práci, tak Čade mu nějakou najde. Třeba kopat jámy.”

Hank se podíval na Abby, která tam tiše stála v džínách a modrém vytahaném svetru. „Slyšel jsem, že tu zůstanete až do svatby slečny Melly. Jak ste si tu zvykla?”

Usmála se. „Prima. Jako za starých časů.”

„Daleko vod ruchu města,” poznamenal.

Přikývla. „Žádný provoz,” řekla s nádechem své bývalé veselosti.

Hank vypadal znechuceně. „Dejte mi koně,” bručel, „a dovolte mi na něm jezdit. Kdyby bůh chtěl pokrejt svět strojema, tak udělal člověka s kolárna.”

To bylo kovbojovo oblíbené téma a Abby hledala způsob, jak by mu unikla, než začne rozvíjet své teorie. Vtom se vrátila do haly Calla s novým párem rukavic v ruce.

„Tady jsou,” řekla krátce a vložila je do Hankových velkých rukou. „A ať v nich neudělá díry, jsou poslední.”

„A co sem já? Chůva?” zeptal se. „Sakra, Callo, já teď dělám chůvu telatům. Kdyby Čadovi záleželo na mejch citech, tak mi dá nějakou jinou práci.”

„Možná vás nechá kopat jámy,” řekla hospodyně se zlomyslnou radostí. „Řeknu mu, co jste říkal.”

„To můžete,” bránil se, „a já mu řeknu, co jste udělala s tím třešňovým koláčem.”

Divoce se nadechla. „To byste neudělal!”

Ušklíbl se, což bylo u něj nezvyklé. „Vy mu řeknete, že rád kopám jámy, a já mu řeknu o tom koláči. Sbohem, Abby, Melly,” zavolal přes rameno a odešel.

„Co jste udělala s Čadovým třešňovým koláčem?” zeptala se Abby.

Calla si odkašlala a šla zpátky do kuchyně. „Dala sem ho Jebovi. Čade neni jedinej, kdo má rád můj třešňovej koláč.”

Abby potlačila smích a vstoupila do pracovny. S holou dřevěnou podlahou, indiánskými plédy a dřevěným nábytkem byla daleka přepychu obývacího pokoje.

Melly vzhlédla, když Abby přišla k psacímu stolu, kde byl počítač s tiskárnou. „Nechtěla jsem tě včera v noci opustit,” řekla omluvně. „Řekla jsi mu to?”

„Musela jsem,” připustila Abby a sedla si na kraj židle vedle Melly. „Znáš Čada, když si něco zamane. Ale nebylo to tak zlé, jak jsem předpokládala. Ani neřekl: Říkal jsem ti to.”

„To jsem od něj ani nečekala. Myslím, že ho někdy podceňuješ.” Melly nasadila káravý výraz. „Na koberci v pokoji je hnědá skvrna.”

Abby vypadala provinile. „Vím, ale nedovolil mi to vyčistit.” Povzdechla. „Držel v ruce šálek s kávou, když jsem mu to řekla a… rozmáčkl ho.”

Melly na okamžik zavřela oči. „Všimla jsem si dnes ráno, že má zavázanou ruku,” zabručela. „Byla jsem zvědavá proč…”

„Řekl některé věci, které mě přinutily přemýšlet,” řekla Abby s plachým úsměvem. „Možná není psycholog, ale má takový ten šestý smysl. Řekl, že ten muž, který mě napadl, mě má stále v moci, protože na to stále myslím. Nikdy jsem o tom takhle neuvažovala, ale myslím, že má pravdu.”

Melly se na ni něžně usmála. „Možná by si měl otevřít ordinaci,” řekla šibalsky.

Abby se na ni ušklíbla. „To by měl.” Dívala se chvíli na svou sestru, jak sklonila hlavu nad klávesnici počítače, psala a opět se dívala na monitor. Pro Abby bylo španělskou vesnicí to, co Melly psala, ale ta zřejmě věděla, o co jde. „Co to děláš?”

„Soupisy stád. Víš, už bude hotová probírka telat. Každá kráva, která je podprůměrná, se prodá, zvlášť pokud ani nerodí telata anebo pokud její telata, když dorostou, nejsou dobrá…”

„Kšeft!” vybuchla Abby. „To je strašné…”

Melly se vesele usmála. „Ano, Čade mi říkal, jak smýšlíš o telecím na cibulce.”

„To bylo opravdu strašné,” stěžovala si. „Ubohé malé zvíře, promrzlé na kost, a máma ho nechá někde ležet a Čade mluví o tom, že by se jedlo…”

„Život jde dál, Abby,” namítla Melly, „a ranč s dobytkem není místo pro sentiment. Už vidím, kdybys takový ranč měla, že by sis ze všech zvířat udělala domácí mazlíčky a stala se vegetariánem.”

„Hm,” povzdechla Abby a zamyslela se. „Zajímalo by mě, jestli Čade někdy o tom takhle přemýšlí.”

„Nevím,” zazněla pobavená odpověď, „ale kdybych byla tebou, počkala bych s tímhle dotazem, až skončí probírka stád.”

Abby se smála. „Asi máš pravdu.”

Melly cosi zabručela, ale pak se myšlenkami rychle vrátila k počítači a práci. Abby byla zvědavá a vyptávala se. Melly jí vyprávěla o počítačové síti mezi Čadovými ranči a o kapacitě computerů shromažďovat informace o dobytku. Byly tam také videokazety, takže Čade mohl prodávat dobytek lidem, kteří na ranči nikdy nebyli vybírali si podle videozáznamu. Mohl takhle také nakupovat například tam teď měli film o býku, kterého chtěl koupit. Byl to velký pokrok ode dnů, kdy rančeři měli soupisy stád na papíře a pokoušeli se, aby souhlasily s tisícihlavou realitou. Abby byla fascinována počítačem a rychlostí jeho operací. Ale po několika minutách začal zvonit telefon a nepřestával. Abby se chtěla jít podívat ven na sníh.

„Nepřijde se Čade najíst?” zeptala se Melly, když Calla dávala na stůl talíř se šunkou a chlebem a k tomu mísu pečených brambor a koření.

„Určitě ne,” povzdechla Calla. „Řek, abych mu zabalila sendvič a termosku s kafem, že si pro to příjde.” Kývla hlavou k sáčku a termosce na příborníku.

„A přijde teď?” zeptala se Abby.

„Každou chvíli.”

„Vezmu mu to ven,” nabídla se Abby, popadla sáček a termosku a spěchala k předním dveřím. Zastavila se jen, aby si přezula boty a oblékla svůj teplý kabát, a pak vyšla na zápraží, protože už slyšela, jak před domem zastavuje auto.

Čade seděl vevnitř, když si razila cestu sněhem k autu. Otevřel dveře spolujezdce.

„Díky, drahá,” řekl a vzal od ní termosku i sáček. Položil ty věci na sedadlo za sebe. „Schovej se před tím sněhem dovnitř.”

Začala zavírat dveře auta, ale potřásl hlavou. „Tady se schovej,” opravil se, „se mnou.”

Cosi ve způsobu, jakým to řekl, zapříčinilo, že se jí zrychlil tep a sevřel žaludek. Znala ho už a věděla, co může slyšet v jeho hlubokém hlase.

„Hank říkal, že umíš poručit počasí. Padá snad tenhle sníh tvou zásluhou?” Abby se zeptala se zábleskem veselí ve svých světlehnědých očích.

Vrátil jí úsměv a v očích měl jas, který tam předtím neviděla. „Určitě ano,” zabručel a pozoroval, jak se jí do tváří vrací červeň. „Cítíš se dnes ráno lépe?”

„Ano, děkuji,” řekla tiše.

Natáhl svou velkou ruku k ní a držel ji dlaní vzhůru.

Chvíli váhala a pak vložila svou studenou, chvějící se ruku opatrně do jeho. Silné prsty ji něžně sevřely.

„Teď už to bude pořád jenom takhle,” řekl hlubokým, uklidňujícím hlasem. Byli sami v kabině auta, kolem za sklem poletoval sníh a dosedal na krajinu. „Budu žádat, nebudu brát.”

Podívala se mu do očí a na vteřinu cítila to staré kouzlo mezi nimi. „Sázím se, že ti to je proti mysli,” řekla.

„Bývalo,” odpověděl. „Ale myslím, že si mohu zvyknout žádat. A co ty?”

Dívala se dolů na jeho velkou ruku obepínající její, vychutnávala její teplo a sílu, i když někde v koutku mysli se cosi proti té síle bouřilo. „Nevím,” řekla upřímně.

„Co tě nejvíc děsí?” zeptal se.

„Tvoje síla,” odpověděla bez rozmýšlení a vzhlédla k němu.

Přikývl a ani zákmit v jeho očích nedal najevo jiný cit než zájem. „A co když všechny pohyby nechám na tobě?” zeptal se tiše. „Když nechám na tobě, kdy se mě dotkneš, chytneš, přitiskneš se ke mně, místo, abych to dělal já?”

Ta “myšlenka ji fascinovala. Bylo to vidět na jejích očích, jež ani namrkaly, na lehkém úklonu hlavy.

„To je terapie, Čade?” zeptala se tichým, pevným hlasem.

„Můžeš to nazývat, jak chceš.” Otevřel svou dlaň, takže mohla uvolnit svou ruku z jeho nebo ji tam nechat jak chtěla. To bylo víc, než gesto, to bylo prohlášení.

Usmála se pomalu. „Taková moc by mi mohla stoupnout do hlavy,” řekla s váhavým smíchem. „Co když jsem se rozhodla tě svést?” dodala, zjišťujíc, že se jí v této chvíli léčba líbí.

Zvedl obočí a vypadal přísně. „Nedělej si o mně iluze. Nejsem snadná kořist. Žádná z vás divokých městských dívek mě nenaláká do stohu.”

Nechala své prsty propletené s jeho a držela je. „Ty si nějak věříš,” řekla po chvíli.

„Můj dědeček vyhrál tenhle ranč v pokeru nad Cheyenny,” poznamenal. „Asi mám v krvi si věřit.”

„A jak to poznamenává tvůj soukromý život?” dodala doufajíc, že její otázka nebude znít příliš vlezle.

Chvíli se na ni upřeně díval, než jí odpověděl. „Myslel jsem, že víš, že nepěstuji žádné avantýry.”

Málem poskočila pod jeho pohledem. „Nikdy… jsem vlastně o tom neuvažovala,” lhala.

„Měl jsem ženy,” řekl, „ale nic trvalého. Nemám žádný soukromý život, který by zasahoval do tvého.”

Najednou byla šťastná, ačkoliv nevěděla, jak by mu to měla říci. „Asi to se mnou nebude lehké,” připustila plaše. „Nikdy jsem nebyla příliš odvážná, ani předtím, než se to stalo.”

„Já vím” zabručel a usmál se na ni. „Mohl bych tady sedět celý den a pozorovat tě,” řekl po chvíli, „ale to nejde, dokud nebude hotová práce,” dodal smutně.

„Mohla bych ti pomoci,” navrhla. Nechtělo se jí ho opustit.

„Je moc zima, drahá,” řekl. Očima přejížděl po její zčervenalé tváři. „Myslíš, že bys mě chtěla políbit?”

Poskočilo jí srdce. Cítila vzrušení, když na to pomyslela.

„Myslela jsem, že nejsi snadná kořist,” řekla a váhavě se k němu přisunula.

Na malou chvíli se mu v očích objevilo překvapení. „No, to jenom pro některé dívky,” opravil svůj výrok usmívaje se. „Tak honem, pospěšme si. Musím ještě pomáhat při porodu telat.”

„Mladý doktor McLaren,” zašeptala vzhlížejíc k němu z těsné blízkosti a objevovala nové črty v jeho tváři a únavu v jeho očích. Na spáncích už měl pár šedých vlasů a ona se jich nevěřícně dotkla prsty. „Začínáš šedivět, Čade.”

„To kvůli tobě, když jsi byla mladší,” připomněl jí. „Visela jsi v sedle a snažila se zvládnout všechny triky ježdění, padala jsi do peřejí z kanoe, létala jsi přes ohradu, když jsi se snažila zkrotit Donavanovy divoké koně… Bože, bylo s tebou práce!”

„To bylo tím, že jsme s Melly neměly matku,” ohradila se, „a táta nebyl dost zdravý, aby měl sílu na nás dohlížet, když jsme chodily na střední školu. Kdyby nebylo tebe, Cally a kovbojů, tak jsme ji nikdy nedokončily.”

„Zaraz,” okřikl ji. „Nedělej ze mě starce. Jsem přesně o čtrnáct let starší, než ty, a nikdy jsem se necítil být tvým příbuzným.”

Položila prst na jeho horké rty a cítila s jakýmsi zadostiučiněním, že je bezděčně stiskl. „Tak jsem to nemyslela.” Podívala se do jeho tmavých očí s pocitem čisté radosti. „Opravdu tě mohu políbit?”

Zdálo se, že se nadechl a vydechl s nezvyklou rychlostí - nozdry se mu chvěly tím hlubokým dýcháním. „Chceš to opravdu?”

„Ano… chci.” Objala ho kolem krku a přitáhla si jeho tmavou hlavu ke své. Prsty vychutnávala hebkost jeho vlasů. Očima sklouzla na jeho rty a když se jich dotkla svými, všimla si, že se neotevřely, jako kdyby se schválně držel na uzdě a předešel tomu, aby byl polibek příliš intimní.

Líbilo se jí teplo jeho úst na jejích, a líbilo se jí lehké škrábání jeho tváří, když se rty k němu více přitiskla. Jeho dech byl najednou rychlejší, ale ani se nepohnul. S tichým povzdechem se od něj odpoutala a vzhlédla k němu.

Tvář měl strnulou, ale oči mu plály. „V pořádku?” zeptala se nejisté, potřebujíc ujištění.

Něžný úsměv se mu rozhostil na tváři. „V pořádku.”

Malinko se zamračila prohlížejíc si jeho stisknuté rty. „Měl jsi pořád zavřenou pusu,” řekla nepřítomně.

„Nemyslím, že bychom měli pokračovat takovou rychlostí, drahá.”

Odtáhl se od ní a jeho ruka se přesunula k zapalování auta, aby mohl nastartovat. „To je jako když se učíš chodit. Musíš dělat každý krok ve správném čase.”

„To byl příjemný krok,” řekla mu s úsměvem.

„To si myslím také.” Zvedl jí bradu a jeho oči byly náhle plné drzosti. „Myslíš, že budeš potřeboval k těm krokům písemné pozvánky?”

„Snad to zvládnu tak, že se v nestřeženém okamžiku k tobě připlížím,” připustila s úšklebkem. „Nebo tě zatáhnu do tmavého kouta. Možná, že když budu pozorovat Jerryho a Melly, napadne mě něco nového. Říkala, že ji tuhle zatlačil do stodoly a povalil ji.”

Dal se do smíchu a ona zjistila, že se může smát také tak odlišná byla její reakce od té první, když se jí s tím Melly svěřila, to plakala.

„To je Jerrymu podobné,” řekl po chvíli. Jeho oči našly její. „Také jsem to jednou chtěl udělat.”

Její úsměv vymizel a pocítila hluboký smutek. Co všechno mohlo být, kdyby nebyla tak bláznivá, že utekla do New Yorku dělat modelku.

„Ve stodole?” škádlila ho s těžkým srdcem.

„Kdekoliv, kdyby to bylo s tebou a já tě mohl cítil… celou… pod svým tělem…”

Odvrátila pohled od jeho očí plných žádostivosti s povzdechem a on uhodil rukou do volantu nepřítomně se dívaje ven přes sklo a zklidňoval svůj dech.

„Promiň,” vyhrkl, „to jsem řekl blbost…”

„Nemusíš se mnou zacházet jako s dítětem,” řekla a znovu se na něj podívala. „Melly měla pravdu a ty také. Nemohu utéci před vzpomínkami na ten útok a také nemohu utéci před životem. A hodlám se naučit zabývat se… vztahy, tělesnými vztahy.” Odhodlaně se na něj podívala. „Pomoz mi.”

„Už jsem ti řekl, že ti pomohu.”

Prohlížela si prošlapanou krytinu na podlaze auta. „A nezlob se, když budu reagovat… jinak.”

„Tak jako teď?” zeptal se a pokusil se o úsměv.

Přikývla a usmála se na něj „Tak jako teď.” Hledala pohledem jeho oči, aby se ujistila. „Pořád mě to ještě děsí… váha mužského těla,” zašeptala roztřeseně a až mnohem později si uvědomila, že to zatím nikomu jinému nepřiznala.

„V tom případě,” řekl něžně, „nechám tebe, abys mě povalila do sena, ne?”

Oči se jí zalily slzami. „Čade…”

„Tak a teď bys měla vystoupit z auta,” mile ji požádal, aby předešel nějakým projevům vděčnosti. „Mám pocit, že jsem ti před půl hodinou říkal, že strašně spěchám.”„To je spěchu,” posmívala se. „Jestli opravdu spěcháš, měl bys jít raději pěšky,” dodala, ukazujíc na spousty sněhu, který neustále padal.

„To je nápad. Ale nechal jsem své sněžnice na půdě. Jen jdi. Ať ti Melly ukáže, jak se pracuje s počítačem. Uvědomuješ si, že se někdo musí naučit její práci, než odjede na svatební cestu?”

„Já? Ale, Čade, já o počítačích nic nevím…”

„Tak teď je bezvadná příležitost se něco naučit,” poradil jí. Díval se jí do tváře a viděl tam nový rys, uvolnění, a přikývl. „Nejezdi do New Yorku po Mellyně svatbě, zůstaň se mnou.”

„Chtěla bych s tebou zůstat,” řekla něžným tichým hlasem a zadívala se do jeho tmavých očí.

Dlouho se dívali na sebe, pak odvrátil oči k palubní desce. „Teď musím jet,” řekl krátce, „a ty buď mazej pryč, nebo pojeď se mnou.”

„Chtěla bych jet s tebou,” řekla s povzdechem, „ale překážela bych ti, že?”

„Jistě,” řekl a ukázal v úsměvu své bílé zuby. Pak se na ni zadíval: „Opravdu chceš jít? Protože já tě nechám a pak budu nadávat, že mi překážíš.”

Zhluboka se nadechla a pokrčila rameny. „Asi radši ne,” řekla lítostivě. „Mellyny svatební šaty… musím na nich začít dělat.”

„Fajn. A co materiál?”

„Calla už všechno nakoupila. Jenom se musím rozhodnout, co použiju,” řekla mu. „Nenachlaďse.”

Zvedl udiveně obočí. „Proč? Máš strach, že bys mě musela ošetřovat?”

„Celé noci bych o tebe pečovala, kdybys to potřeboval. Nebuď hloupý,” hubovala a sáhla po klice dveří.

„Řekni Calle, ať na mě nečeká s večeří, drahá, budu asi dlouho pryč.”

Přikývla s rukou na klice. „Chceš, abych ti tu večeři přinesla tam?”

Usmál se. „Na sněžnicích. Radši ne, je zima. Vezmu si ji později. Uvidíme se.”

„Ahoj.”

Vystoupila, zavřela dveře a dívala se za ním, jak odjíždí. Litovala, že s ním přece jen nejela, ale nepátrala po tom, proč.

Ten večer vybraly s Melly látku na šaty. „Není divné, že se vdávám první?” zeptala se Melly, když si prohlížely vzorky. „Vždycky jsem si myslela, že první budeš ty.”

„Já a kdo?” smála se Abby.

„Čade, samozřejmě.”

Abby zalapala po dechu. „Nikdy takhle neuvažoval.”

„Ty slepý ubožáčku,” řekla Melly něžně. „Odjakživa k tobě vzhlížel. Někdy se mu třásly ruce, když ti pomáhal na koně nebo ti otvíral dveře, a ty sis nikdy ničeho nevšimla, že?”

Abby nevěřícně vykulila oči „Čade?”

„Čade.” Melly si sedla na židli a povzdechla. „Byl nešťastný, když jsi odešla. Zuřil dva týdny, znervózňoval muže, všechny nás doháněl k šílenství. Do noci sedával u ohně a beze slova se do něj díval. Nikdy v životě jsem neviděla muže, kterému by se tak stýskalo po ženě. A tys to ani nevěděla.”

Abby zavřela bolestně oči. Kdyby to věděla, nechala by kariéru kariérou a vrátila se do Montany třeba pěšky a bosa, kdyby to bylo nutné. „Nikdy mě to nenapadlo. Kdybych to věděla, nikdy bych neodešla. Nikdy!” vyhrkla.

Melly se zarazila nad vášní, kterou viděla v sestřiných očích. „Ty jsi ho milovala?”„K smrti.” Zavřela oči a když je otevřela, byly plné slz. „Zemřu láskou k němu.” „Abby!”

Nadechla se zhluboka. „Čtyři roky. Čtyři dlouhé roky a nakonec ta hrůza. A kdybych tu byla zůstala… proč mi to neřekl?”

„Myslím, že chtěl pro tebe to nejlepší,” řekla Melly jemně. „Byla jsi tak nadšená kariérou modelky.”

„Myslela jsem si tehdy, že bude lepší, když se od něj vzdálím, než abych tesknila a čekala, až si mě zase všimne,” řekla Abby zničeně.

„Zase?”

Zpropadená Mellyna bystrost. „To už je teď jedno. Pojďme probrat ty vzorky.”

„Pořád mu na tobě záleží,” dorážela Melly.

„Ale to je něco jiného, myslím.”

„Ale můžeš mít naději, jestli to chceš.”

„Kdyby Čade nebyl tak neproniknutelný,” řekla Abby toužebně. „Nikdy nevím, co opravdu cítí a nikdy jsem to nevěděla. Litoval mě, když jsem byla dítě, a svým způsobem mě lituje i dnes. Já nechci muže, který mě lituje, Melly.”

„A jak to víš, že tě Čade lituje? Vždyť jsi přitažlivá žena.”

„Zena s velkým problémem,” připomněla jí Abby, „a Čade vždycky pomáhá lidem, kteří to potřebují, znáš ho. Vždycky byl ke mně hodný, ale jak mám vědět, že to není soucit, Melly?”

„Dej tomu čas a uvidíš.”

„To je moudrá rada,” povzdechla. „Mimochodem, musíš mě naučit svou práci, protože už mě zpracoval, abych tě zastupovala, až budeš na svatební cestě.”

„Opravdu?” Melly našpulila rty a oči se jí smály.„To by nikdy neudělal, kdyby tě opravdu litoval ujistila ji sestra.

„Teď už toho nechme. Teď mi řekni, jestli bys chtěla radši šaty s dlouhou vlečkou nebo krátkou…”

Pro zbytek večera se soustředily na svatební šaty.

OSMÁ KAPITOLA

V následujících dnech se Abby naučila mnoho o chodu ranče a o jarním shánění stád. Všechno se najednou točilo kolem příprav na tuhle jarní práci. Bylo potřeba doplnit zásoby, najmout muže a dát je na výplatní listiny. A hlavou toho všeho byl Čade, který vše organizoval, rozdával příkazy, dbal i o takové drobnosti, aby byl propan butan ve vařičích, na kterých nahřívali železa na značkování. Současně organizoval všechny práce i na druhých dvou rančích. Mezitím byly aukce dobytka, schůze rady a dokonce musel jet do New Yorku, kde jednal o plánech své společnosti koupit továrnu na výrobu krmiva v Oklahomě.

Abby si nemohla nevšimnout, jak sexy je Čade v světle šedém obleku, kožených, ručně šitých botách a klobouku, když přišel dolů do haly se svým kufrem v ruce.

„No, myslím, že jsem připraven,” zabručel a zamířil k hlavním dveřím. Hank čekal netrpělivě venku v nákladním autě.

„Opravdu potřebuješ něco elegantnějšího než náklaďák, když jedeš na letiště,” poznamenala Abby s úsměvem. „Takhle to vypadá dost zvláštně.”

Podíval se na ni, oblečenou v džínách a tričku, a řekl jí: „Radši bych byl oblečený v tom, co ty.”

„To bys vypadal legračně,” odbyla ho.

Zakuckal se. „To asi ano. Ale nenávidím obleky, nenávidím cestování v letadlech s lidmi, před kterými se musím kontrolovat.”

„Jestli létáš jako řídíš…” začala.

„Nech toho,” řekl temně. Podíval se na hodinky. „Drž se stranou koní, než přijedu. Hank slíbil, že na to dohlédne.”

Zablesklo se jí v očích, napřímila se a vzdorně vystrčila bradu. „Nejsem dítě.”

Jeho pohled pomalu sklouzl z její tváře na ňadra a lehce se pousmál. „Ne, madam, to určitě nejste.”

„Čade Alexandře McLaréne,” vyhrkla zuřivě.

Smál se jejím červeným tvářím. „No, nemůžeš přece před muži zatajovat tak zřejmé věci, drahá.”

„Hank už sahá po houkačce,” řekla, dívajíc se nervózně ke dveřím.

„Tak ho nech, ať troubí. Hank se narodil ve spěchu.” Dlouho si prohlížel její tvář. „Nechám se políbit na rozloučenou, když mě hezky požádáš.”

Zrudla ještě víc. „Proč musím vždycky já líbat tebe?” zeptala se.

„Protože by se ti třeba nelíbil způsob, jakým bych to dělal já,” odpověděl.

„Jsi si jistý?” Srdce jí divoce bilo a cítila, jak se jí zrychluje dech, když viděla výraz, který se rozhostil v jeho opálené tváři. Položil kufr na zem a dlouhým krokem vykročil přímo k ní.

Než měla vůbec čas se rozhodnout, jestli uteče nebo zůstane, byl u ní. Vzal ji kolem pasu, zvedl ji do vzduchu, takže měla oči v úrovni jeho očí. Zjistila, že dýchá stejně rychle jako ona.

„Uvidíme, Abby,” řekl jemně a naklonil hlavu.

Jeho ústa něžně narážela na její krátkými drsnými polibky, které jí rozpalovaly krev. Zapletla prsty do jeho tmavých vlasů a snažila se udržet jeho ústa na svých déle, toužíc pocítit jejich tlak. Její tělo bylo napnuté. Pootevřela rty, aby ho donutila setrvat v polibku. Zdálo se, že na to čekal, protože teď už dal průchod své vášni a vnikl jazykem do jejích úst s důvěrností, kterou už jednou spolu zažili.

Nemohla popadnout dech, ale neprotestovala. Ani potom, když ji jemně spustil na zem a těsně ji držel v objetí.

Znovu ji líbal tak, aby víc otevřela ústa, vychutnával polibek se vzrůstající touhou, zvyšoval svůj tlak, dokud nezasténala náhlou rozkoší.

Jedna velká ruka ji uvolnila a sklouzla na její hruď. Tam chvíli zaváhala, pak uchopila ňadro a palcem vyloudila i přes látku odpověď. Abby znovu zasténala.

Odpoutal svá ústa od jejích, těžce dýchaje, a prohlížel si její zmámenou tvář. „Podívej, Abby,” zašeptal a pohled stočil dolů na svou ruku, kde její tělo i přes tričko jednoznačně ukazovalo odpověď na jeho dotek. „Podívej se, jak na mě reaguješ…”

„Nedělej to,” zašeptala bolestně a odstrčila mu ruku. Hlavu si opřela o jeho hruď a snažila se popadnout dech. Srdce jí dosud zběsile bilo a cítila, že zrudla rozpaky.

Zabořil si čelo do jejích světlých vlasů. „Nestyď se,” řekl jí tiše. „Já vím, že bys jinému muži nedovolila, aby se tě takhle dotýkal. Tím, že mi to dovolíš, v mých očích neklesáš.”

Do očí jí vstoupily slzy. Byl ten nejněžnější muž, jakého poznala. Uměl i ty nejbolestivější záležitosti vyřešit nekomplikovaně.

„Trochu mě to překvapilo,” zašeptala přerývaně.

„Líbí se mi, jak líbáš, když jsi překvapená,” uvažoval nahlas s letmým úsměvem, když zvedl hlavu z jejích vlasů.

Když k němu vzhlédla potemnělýma očima, nebyl v nich strach. „Je mi s tebou dobře,” zašeptala třesoucím se hlasem.

Jeho ruce ji pevně sevřely kolem ramen a obličej mu ztvrdl. „Neříkej mi takové věci,” řekl přerývaně. „Ty si neuvědomuješ, co to se mnou dělá. A už teď mám zpoždění. Musím na letiště.”

Sklopila oči. „Promiň. Budeš dlouho pryč?”

Jeho ruce ji sevřely a pak ji pustil. „Pár dní. Musím toho muže přesvědčit o té továrně na krmivo. Společnost to potřebuje.”

Přikývla a vzhlédla opět k němu. „Budu se snažit, abych ti zatím nenadělala chyby v účetnictví.”

„Melly ti to nedovolí,” řekl jí. Zhluboka se nadechl a vrátil se zpět pro svůj kufr. Zlehka ho vzal. „Mimochodem, veškeré účetnictví, které zde vedeme, jsou výplaty, a ty budeš dělat evidenci dobytka, ne tohle. Dej na sebe pozor, drahá.”

„Ty taky,” řekla tiše. Bude jí chybět. Vždycky, když odešel, to bylo, jako by svět ztratil barvy. V jejím dospělém životě to vždycky tak bylo.

Hank opět zatroubil a Čade potřásl hlavou. „Má strach, že letadlo odletí beze mě,” řekl pobaveně. „Dnes ráno jsem ho seřval, že zapomněl na objednávku. A tak se cítí bezpečnější, když budu v jiném státě.”

„Ale ne každý se tak bude cítit,” zašeptala s šibalským úšklebkem.

Narazil si klobouk do čela. „Sbohem. Nelíbej se s jinými chlapci, než přijedu, ano?”

„Copak? Máš strach, že bych mohla srovnávat?” zeptala se se smíchem.

„Jak to víš?” Mrkl na ni a sešel dolů po schodech bez ohlédnutí. Zařval na Hanka, aby neopotřebovával jeho nejlepší houkačku.

Abby trávila čas s Melly, aby se naučila zacházet s počítačem. To dalo sestrám možnost povídat si a znovu se seznamovat a zároveň to zaměstnalo Abbynu mysl.

Dokonce, když se Čade vrátil, stěží ho viděla. Byl venku dlouho do večera, protože dokončovali přípravy na shánění a značkování stád a čekal je úkol přesunout dobytek na letní pastviny. Koncem týdne už Abby uměla vytáhnout jednotlivé registrované býky ze záznamu, vytisknout požadované informace, a to všechno bez jediné chyby.

Mezitím Čade v ušetřeném čase diktoval Melly jeden dopis za druhým a neustále měl nekonečné telefonáty. Další týden byl Čade vyrušen z podpisování dopisů v kanceláři jedním z mužů, jehož chovný býk se složil za stodolou. Vyšel ven a Abby mu šla v patách. Melly a Jerry zrovna odešli hned po snídani a tak se Abby snažila sama psát dopisy a držet tempo s Čadovým diktátem, který se rovnal kulometu.

Abby šla za ním s napsaným dopisem v ruce, když už si bral otěže svého tmavého valacha od jednoho z mužů a chystal se nasednout.

„Čade, můžeš podepsat tenhle dopis, než odejdeš?” zavolala na něj. „Je to kvůli tomu novému vazači slámy.”

„Sakra, zapomněl jsem na to,” zabručel. „Podej mi to, drahá.”

Položil si papír na sedlo a podepsal se. „Podívám se, jestli…”

„Pane McLarene,” přerušil ho jeden z nových kovbojů, který přijel na koni až k němu.

„Hank říkal, že vás mám hned najít a říct vám, že ten nový traktor, co jsme právě koupili, je rozbitý. Když jsme sázeli kolem řeky, praskla nám náprava přesně v půlce. Hank říká, jestli chcete, abysme zavolali toho chlapíka, co nám to prodal, aby se na to podíval, jestli je to ještě v záruce? Ten druhej traktor je ještě rozbitej, to víte. Billy se to snaží spravit a třetí jsme půjčili panu Hastingsovi a snad Jones má jeden…’*

„Dobrý bože,” zabručel Čade rozzlobeně. „Dobrá, řekněte Hankovi, ať se spojí s tím prodejcem a zjistí, jak dlouho bude trvat výměna.”

„Ano, pane,” řekl kovboj zdvořile. „A v železářství chtějí vědět, jestli budete chtít ještě nějakej butan.”

Čade vypadal uštvaně. „Snad můžou počkat, než se podívám na svého zraněného býka, ne?” zeptal se toho muže. „Zatraceně, synku, ten býk mě stál čtvrt miliónu dolarů a pojišťovna nevyléčí moje srdce, když pojde.” Zamračil se na kovboje. „Řekni Jerrymu, ať si to železářství vezme na starost.”

„No, on má něco na práci,” zabručel mladý kovboj vyhýbaje se pohledem Čadovi.

„Co dělá?”

„No, on a slečna Melly jsou dole v jejich domě, v jejím domě, domlouvají se tam s malířem pokojů Čadovi zbrunátněly tváře. „Běž dolů za Jerrym a řekni mu, že ho platím za práci na tomhle ranči a ne za domluvy s malířem.”

„Ano, pane McLarene.” zasalutoval a odcválal k domu.

Abby pozorovala Čada jiskřícíma očima. To bylo něco jiného pozorovat ho, jak organizuje a přiděluje práci. Dělal to dobře a jeho nálada muže spíš pobavila, protože nebyl nikdy zlomyslný.

Otočil se a zachytil ten záblesk v jejích očích. Svraštil obočí pod svým širákem. „Něco vás pobavilo, slečno Shaneová?”

„Ano připustila klidně. „Stojím tu v údivu nad vámi, pane McLarene.”

Odkašlal si. „Vy jste si zřejmě myslela, že život rančera je jen mazlení s telaty?”

„Vyrostla jsem tady,” připomněla mu. „Ale nikdy jsem si neuvědomila, co to obnáší práce, dokud jsem nezačala pomáhat Melly. Jak to všechno zvládneš, Čade?”

„Jsem na to zvyklý.” Držel otěže v jedné ruce a druhou natáhl a prsty ji pohladil po tváři. „Mám to tu rád. Tak, jako ty máš ráda pozlátko své práce, slečno modelko.”

„Chtěla bych, aby sis nedělal legraci z toho, co dělám,” řekla smutně dívajíc se do jeho tmavých očí. „Pracovala jsem tvrdě, abych byla tam, kde jsem. A být modelkou je víc, než se jen hezky nalíčit a usmívat se.”

Stáhl ruku a vyndal si cigaretu. „Musí to tu být pro tebe hrozně nudné.”

„Nudné?” vytřeštila oči. „Děláš si legraci?”

Zamyšleně se zamračil a podíval se jí do očí. Dívali se beze slova jeden na druhého, až ticho přerostlo v napětí mezi nimi, a Abby se začaly chvět rty a rychlit dech.

Také jeho dech se zrychlil. Pustil otěže, jako by si nemohl pomoci, a přistoupil k ní blíž, takže cítila teplo jeho těla a vůni kořeněné kolínské. Očima ulpěla na jeho rtech a chtěla ho tak moc, až to bolelo.

Ocelové prsty ji uchopily v pase. „Chceš mě políbit, Abby Shaneová?” zeptal se drsně.

„Strašně moc,” zašeptala bez rozpaků a strachu, když se dívala do jeho temných očí. „Zvedni mě, prosím…”

Cítila, jak ji jeho ruce sevřely a zdálo se jí, jako by plula přímo k jeho ústům. Rukama ho objala kolem krku a ústy se přisála k jeho, rty pootevřené. Sklonil hlavu k ní a pootevřel rty s povzdechem. Neútočil, ale přesto cítila jeho vzrůstající touhu a přiživovala ji. Její rty dorážely na jeho, jazyk si uvolňoval cestu na jeho horní ret. A reakce, která se dostavila, ji vyděsila.

Najednou byla tvrdě přitisknuta k jeho pevnému tělu a on ji vášnivě líbal. Jeho ústa se dožadovala polibku tak naléhavě, že zasténala pod pocity, které se v ní probudily. Cítila ve svých ústech jeho jazyk. Zachvátilo ji chvění po celém těle a krev jí začala vřít.

„Ne,” protestovala, když chtěl zvednout hlavu. Třásla se v jeho pažích a visela na něm. „Čade, prosím, ještě…”

Slyšela hluboký povzdech, než se zase jeho ústa spojila s jejími, horká a na chvíli i drsná a vítězící. Pak už byla opět zpátky na nohou a těžce se o něj opírala. Jeho rty jí jemně jezdily po čele.

„Co ode mě chceš, Abby?” zasténal.

Tvou lásku, pomyslela si zničeně. Chci, abys mě miloval tak divoce jako já tebe. „Promiň,” mumlala do jeho košile, „ráda se s tebou líbám.”

Snažil se popadnout dech, nebo to aspoň tak znělo. „Já se s tebou taky rád líbám. Ale jsem muž, ne chlapec. Líbáními někdy nestačí.”

Zabořila prsty do jeho košile, takže mohla i přes ni cítit chloupky na jeho hrudi. Chtěla mu košili rozepnout a dotýkat se ho. Bezděčně přejížděla prsty po jeho hrudi a on se zachvěl.

„Ne, drahá,” řekl něžně. Chytil ji za ruce a ona bláznivě byla zvědavá, co se stalo s cigaretou, kterou držel v ruce. Její oči ji našly, ležela v prachu, kam ji musel odhodit, a ještě kouřila.

Objal ji a ona unaveně vzdychla. Měla ráda, když cítila jeho ruce na svých zádech. Nechtělo se jí pohnout, ale bylo zřejmé, že už ji takhle nenechá.

„Zapomněla jsem,” zamumlala.

„Co?”

Odtáhla se, vzhlédla k němu a ušklíbla se, ačkoliv srdce ji bolelo. „Že jsi ostražitý před námi divokými městskými děvčaty, aby tě nezmámily někde ve stohu.”

Její vtipkování ho mohlo rozesmát, ale byl vážný. Pátravě se jí zadíval do tváře, přejížděje očima každý její rys. „Asi bychom si měli oba uvědomit, že jsi tady, aby ses zotavila, Abby,” řekl po chvíli. „Tohle je dočasné. V New Yorku na tebe čeká tvá kariéra a to tady je zase můj svět.” Kývl hlavou ke vzdáleným pahorkům posetým černobílým dobytkem. „Nemám čas na příležitostné rozšoupnutí, i když bych chtěl.”

Odtáhla se od něj jako opařená. „Promiň, že jsem tě obtěžovala…”

„Nech toho vzal ji za ramena a držel ji pevně proti sobě, když se chtěla odtáhnout. „Pár polibků neublíží ani jednomu z nás. Chci jen věděl, kde jsou hranice. Jsi teď Abby velmi zranitelná. Mohla bys teď udělat rozhodnutí, kterého bys pak třeba litovala celý život.”

Mluvil v hádankách a ona ho pozorovala očima plnýma bolesti, protože to znělo, že ji opět jemně odmítá. Ale na to už je přece zvyklá. Jestli se na to on dívá takhle, tak ona také. K čertu se zlomeným srdcem, on se o něm nikdy nedoví.

Ber to zvesela, děvče, řekla si, zachovej si aspoň svou hrdost. Vykouzlila zářivý úsměv. „Citlivý Čade,” zašeptala. „Neboj se, slibuji ti, že z tebe nestrhám šaty.”

Chtěl potlačit smích, ale nepodařilo se mu to. „To by bylo v každém případě na knihu.” Pomalu se dotkl prstem jejích rtů. „Abby, já jsem se nikdy nesvlékal před ženou.”

Cítila, jak jí překvapení zbarvilo tváře. „Nikdy?”

„Podívejme se, kdo je překvapený,” přemítal. „Ty jsi se někdy svlékala před mužem?”

„Před tebou, jednou,” připomněla mu, vyhýbajíc se jeho náhle divokému pohledu. „Byla to náhoda, samozřejmě, neměla jsem tušení, že jsi ten večer někde v blízkosti ranče.”

„To vím.” Z jeho hrdla vyšel drsný zvuk, jako kdyby se z paměti vynořila nechtěná vzpomínka. „Musím se jít podívat na toho býka. Dneska budeme přesouvat dobytek do ohrad. Kdyby volali z Kalifornie, zavolej Hankovi vysílačkou a on mě najde.”

„Ano, šéfe,” řekla okamžitě.

Podíval se udiveně dolů na ni. „Jak to, že jsi tak malá?”

„Mám boty bez podpatků,” řekla. „A ty stejně čníš nad každým.”

Ušklíbl se. „To muže zastrašuje.”

„Na to stačí tvá povaha,” smála se. „Nepracuj až do úplného vyčerpání.”

„Práce odvádí mou mysl od jiných myšlenek,” odpověděl a přejížděl ji očima od hlavy až k patě. „Když bude zítra hezky, tak tě vezmu na piknik.”

Tvář sejí rozzářila a usmála se tak sladce, že jeho oči na ní ulpěly a nemohly se odtrhnout.

„Dolů k řece?” ptala se s nadějí.

„Ty máš ráda ty topoly a borovice, že,” zeptal se.

„Je jaro,” připomněla mu. „Mám ráda barvu topolů, které právě pučí. Je to ta nejkrásnější zelená a tráva teď začíná být bujná…”

„Dobrá, stejně tam dole musím zkontrolovat ploty.”

„Pracuješ pořád,” vyhrkla. „Nemůžeš jít na piknik bez toho, že bys to spojoval s prací?”

„Ranč je moje práce, Abby. Je to můj život,” řekl tiše.

Rozčileně se nadechla. „A já to snad nevím? Oženil jsi se s ním.”

Udiveně se na ni podíval. „A co jiného mám?” zeptal se jí.

Ta otázka ji vylekala. Pozorovala ho, jek se elegantně vyšvihl do sedla. Kůže pod ním zavrzala, jak si sedal a bral otěže.

„Nezapomeň na ten telefonát z Kalifornie,” řekl. „A drž se blízko domu. Neznám teď všechny ty nové muže, co jsou zač.”

„Kovbojové jsou většinou zdvořilí,” připomněla mu.

„A někteří z nich nejsou.” Díval se na ni. „Zabil bych muže, který by ti ublížil, pokud jsi u mě. To si pamatuj.”

Pobídl koně do klusu a zanechal Abby stojící ve stínu stromů a dívající se za ním. Nemusela se ho ptát, co míní tou hrozbou. Znala ho příliš dobře. Dřív, když byl mladší a také temperamentnější, vídávala ho jak dává lekce kovbojům, kteří si mysleli, že by ho mohli přeprat. Měl rychlé nohy a věděl, co ve rvačce dělat. Muži se mohli ušklíbat, když řádil na ranči v jedné ze svých výbušných nálad, ale věděli, že je lepší se mu neplést do cesty a odporovat mu.

Založila ruce na prsou a šla zpátky k domu. Najednou si uvědomila, jak mlhavá začíná být vzpomínka na ten útok. Tady, daleko od města, viděla všechno jinak a rány na duši se celily. V budoucnu bude mnohem opatrnější, ale nedovolí, aby jedna špatná zkušenost poznamenala celý její další život. V mysli se vrátila k tomu, co říkal Čade. Že tím, jak o tom stále přemítá, dovoluje útočníkovi, aby měl nad ní stále moc. Musí připustit, že měl Čade pravdu.

Vrátila se do kanceláře a sedla si k počítači. Byla ráda, že Čade nemá kancelář, jakou většinou rančeři mívají. Tahle byla pohodlná a neformální. Měla ráda její domáckou atmosféru.

Náhlé zazvonění telefonu ji polekalo, ale hned se uklidnila a telefon zvedla.

„McLarenova farma, řekla automaticky.

„Chtěla bych Abby Shaneovou, prosím, ozval se příjemný ženský hlas.

„U telefonu.44

Ozval se zvonivý smích. „Tak jsem vás nakonec našla. Tady je Jessica Daneova, Abby. Zmínila se vám Melly?”

Majitelka butiku. Abbyny oči zajiskřily vzrušením. „Ale ano,” odpověděla překotně. „Už jsem měla strach, že to pochopila špatně a že zájem nemáte.”

„Ale ano, mám, ale nemohla jsem vás chytil ve vašem bytě.” Jessica se smála. „Teď jsem vás konečně sehnala. Poslouchejte, mám malý butik za hranicemi kousek od vás, v Sheridanu ve Wyomingu. Samozřejmě nemůžu konkurovat Saksovi, ale mám kromě prosperujícího obchodu také zásilkovou službu.”

„Ano, slyšela jsem o vašich úspěších od Melly,” řekla Abby. „Říká, že máte nejhezčí sportovní oblečení v celém okolí.”

„Proto vás obtěžuji,” odpověděla žena na druhém konci telefonu. „Ty šaty, co jste dělala pro Melly, jsou přesně to, co bych na jaro a léto potřebovala. Jsou jednoduché a elegantní, neměl by být problém je ušít, a zákaznicím by se mohly líbit.„Myslíte?” zazářila Abby.

„Samozřejmě, že myslím. Mohly bychom spolu něco vymyslet, kdybyste chtěla. Vím, že jste modelka a máte s tím spoustu práce. Tuhle dráhu jsem opustila před deseti lety a všechno jsem vložila do tohohle obchodu. Riskovala jsem, ale vyplatilo se to. Pracuji zrovna tak hodně jako v New Yorku, ale nebolí mě tolik nohy,” dodala se smíchem v hlase.

„Byla jste modelka? Takže víte, jaké to je, že?” zeptala se.

Jessica se smála. „Ale ano, znám to dobře. Strávila jsem půlku času tím, abych se uchránila nějakého maléru, a dovedu si představit, že dneska je to ještě horší.”

„Já teď zrovna nikam nechodím,” přiznala se Abby. „Držím se teď doma. Nejsem ve své kůži. Vlastně jsem z toho všeho unavená. A nedovedu si představit, že by mě něco bavilo víc než navrhování šatů…”

„Tak proč byste nemohla pracovat pro mě?” naléhala Jessica. „Aspoň o tom přemýšlejte. Vím, že bychom se dohodly. Mohla byste přijet sem dolů a podívat se na můj obchod, a já bych vám ukázala, jak si to představuji.”

„To by bylo fajn,” řekla Abby. „Na několik měsíců mám ještě závazky, ale později, tak v září, budu volná. Mohla bych se pak ozvat?”

„Bezva. Ale dejte mi vaši adresu v New Yorku a já vám pošlu své katalogy.” V Jessičinč hlase byl úsměv. „Třeba vás přesvědčí.”

„Mám pocit, že už jsem přesvědčená,” povzdechla si Abby.

„Dobře.” smála se. „Dám vám své číslo a hned, jak se rozhodnete, tak mi zavolejte.” Diktovala jí číslo a Abby si ho poznamenala do svého diáře. „Mimochodem, Abby, budete na Mellyně svatbě?”

„Ano. A navrhuji jí svatební šaty.”

„No to je fantastické! Jsem také pozvaná, takže se aspoň seznámíme. Sedneme si někde do kouta a já vám popíšu nějaké nové modely, které sháním. Co vy na to?”

„Už se nemohu dočkat,” řekla Abby nadšeně. „Jessico, ani vám nedokážu říci, jak moc si vaší nabídky cením.”

„Já jsem ta, která by měla děkovat. Máte talent, drahoušku. A věřte mi, navrhováním pro butik byste dosáhla víc, než když se budete plahočit v New Yorku. A můžete pracovat v tempu, které vám vyhovuje.”

„Doufám, že se mi to nezdá. Ještě jednou díky, Jessico. Těším se, že se uvidíme na svatbě.”

„Já také, drahoušku. Přeji hezký den. Nashle.”

„Nashle.” Abby se smála. Zavěsila a dívala se na telefon v údivu. To bylo jako odpověď na její modlitby. Může opustit ten stress a úmorné hodiny a dělat to, co má nejraději. A může být doma, v Montaně.

V první chvíli měla šílený nápad, že půjde najít Čada a řekne mu to. Snad by konečně pochopil, že chce opustit to pozlátko, o kterém si myslel, že bez něj nemůže žít. Ale jak rychle ten nápad přišel, tak ji zase opustil. Určitě by vyletěl, kdyby ho vyrušila. A proč by se měl vůbec starat, jestli se vrátí natrvalo domů? Nechával ji bydlet na ranči, aby byla blízko Melly, a pak se obě odstěhují zpět do domu po svém otci. Snad ji chce proč ne je atraktivní žena. Ale chtít neznamená milovat a on je navíc zatvrzelý starý mládenec. Manželství v jeho slovníku není to řekl sám. Ranč je jeho manželka.

Abby povzdechla a vytáhla si z počítače záznamy, na kterých pracovala. Ale tak jako tak je příjemné mít na výběr. Může se těšit na rozmluvu s Jessicou o jejím butiku a tak jí uběhne čas.

Den byl dlouhý a namáhavý a když se Melly vrátila, aby jí pomohla, našla ji ještě v plné práci.

„Jsem hrozně ráda, že ti to Jessica nabídla,” řekla Melly, když pozorovala Abby, jak pečetí dopis. „Přijmeš to?”

„Nevím,” řekla Abby upřímně. „Líbilo by se mi vrátit se domů. Ale nevím, jestli to unesu.” „Myslíš osamělost?”

„Být tak blízko Čada a přitom tak daleko,” odpověděla Abby. V očích měla bolest své beznadějné lásky. „Radši bych byla stovky kilometrů daleko než prakticky u jeho dveří, Melly. Když ho nemohu mít, je lepší, když ho nevidím. Takhle to příliš bolí.”

„Na někoho, kdo o tebe nestojí, tě líbá dost často.

„Řekl, že to nemůže ani jednomu z nás ublížit,” řekla hořce. „Ale také mi připomněl, že tu jsem proto, abych se vzpamatovala z toho útoku, ale že mě čeká kariéra, ke které se mám vrátit. Mám z toho pocit, že se nemůže dočkat, až odjedu.”

„A napadlo tě někdy, že tě chce nechat odjet ze stejného důvodu, proč ty nechceš zůstat?” zeptala se tiše Melly. „On si asi myslí, že bys nechtěla opustit svou práci modelky.”

„To tak není,” protestovala Abby. „Tenhle ranč je pro něj celý život. Vždycky mluvil o tom, jak hloupí jsou lidé, kteří se žení, a že on se ženit nebude. A jedním dechem řekne, že nevěří v milostné románky. Nevím, co si mám myslet.”

Melly rozhodila ruce. „Něco ti řeknu. Ty jsi stejně tupá jako on. No, ukaž mi ty záznamy a já ti pomůžu. A vůbec, kdy se hodláš sejít s Jessicou?”

„Přijde na svatbu a chystáme si tam spolu promluvit. Jak vypadá?”

Melly se ušklíbla. „Počkej a uvidíš. Bude to pro tebe objevné. Tak a teď zase o dobytku…”

Pracovaly pilně až do večeře. Melly odešla s Jerrym na návštěvu k přátelům. Abby se právě převlékla a už po čtvrté odpovídala neúnavnému člověku v telefonu, že Čade je ještě venku, když najednou rozzuřeně bouchl dveřmi. Měl strnulou tvář a sevřené rty. Ještě měl na sobě jezdecké boty a v ruce držel klobouk.

„Proboha, nestůj tam, zavěs a dej mi tu mou mast,” zavrčel cestou po schodech do svého pokoje.

„Co se stalo?” volala za ním a bezmyšlenkovitě zavěsila telefon.

„Spadla na mě kráva,” vyhrkl. „Pospěš si, sakra!” Vešel do své ložnice a práskl dveřmi.

Abby vběhla do kuchyně pro mazání. Calla vykoukla ze svého pokojíku.

„Zase bejk, co?” zeptal se starý Jeb od dveří a vešel do kuchyně.

„Říká, že to byla kráva,” hlásila Abby.

„Řeknu mu, že by k těmle věcem měl pouštět mladší kluky.” Jeb pokýval hlavou. „Jo, řeknu mu to, ale stejně mě neposlechne. Měl už v životě zlomenejch tolik kostí a má tolik jizev, jako žádnej jinej chlap, kterýho znám. Hodně jich utržil ještě, když dělal rodeo, ale víc jich má od bejků a vůbec z práce, pro kterou není stavěnej.”

„Nikdy neposlechne,” přidala se Calla kývajíc hlavou. „Pamatuju se jednou…”

Abby odcházela z kuchyně, zatímco ti dva si vyprávěli o Čadově úmyslné hluchotě k dobrým radám.

Když přišla do jeho ložnice, měl svlečenou košili. Váhajíc za sebou zavřela dveře. Naposledy byla v tomhle pokoji ten večer, kdy ji sem přinesl od bazénu oblečenou jen v džínách. Vrátily se hořkosladké vzpomínky.

„Otevři dveře, jestli tě znervózňuje to, že jsi tu se mnou sama,” zavrčel a třel si rameno.

„Promiň,” řekla tiše snažíc se nedat najevo zájem o jeho obnaženou hruď. Bez košile byl ještě přitažlivější. Opálený a svalnatý, hruď porostlou chloupky, které se táhly až k plochému břichu.

Otevřela lahvičku s mastí a pokrčila nos. „Ježíši, ještě než tě namažu, tak si vyžádej od svých mužů písemné prohlášení, že nedají výpověď.”

„Mlč a namaž mě,” vyštěkl a ukázal na svaly na rameni.

Nabrala mast do dlaně a začala ji nanášet. Její prsty se chvěly, když pod nimi cítila jeho pružnou pokožku. „Jak se podařilo krávě na tebe spadnout?”

„To je dlouhá historie.” Vzal si cigaretu a ona mu masírovala bolavé rameno.

„Musíš kouřit?” protestovala. „Vždyť tady pro samý dým není vidět…”

Vzhlédl k ní. Vlasy měl nad čelem rozcuchané a padaly mu do tmavých jiskřících očí a na husté obočí a vypadal neskutečně mužně.

„Legrační děvče,” vysmíval se.

„Smích zahání pláč, říkával vždycky můj táta,” připomněla mu.

Odvrátil zrak a povzdechl. „Nedovedu si představit, že bys kvůli mně plakala.”

Abby zamrkala a pomyslela si, jak je to možné, že Bůh stvořil muže tak hloupé. „To je oboustranné. Sázím se, že počítáš dny, které ještě zbývají do mého návratu do New Yorku.”

Neodpověděl jí. Zhluboka vtáhl kouř z cigarety a pak jej vypouštěl přes našpulené rty. „Noční můry blednou, drahá?” zeptal se.

Zmohla se na unavený úsměv. „Všechno časem přejde.” Pokrčila rameny a pak nanesla na pokožku další mazání. „V té době se mi to zdálo strašné. Ale když se teď dívám zpět, měla jsem štěstí. Opravdu štěstí. Vlastně mě jen trochu omezoval, než ho ostatní zahnali. Strašná byla jenom ta myšlenka, co se mohlo stát. Bože, muži jsou tak silní.”

„Někteří muži,” souhlasil. Díval se na ni.

Podívala se dolů, on se díval nahoru a její oči se vpily do jeho tmavých. Ruce se jí na jeho rameni zastavily a zdálo se že se kolem nich zastavil čas. Vzpomínala si na jiný večer, jindy, kdy ležela na téhle posteli v jeho náručí a zažívala první intimní dotyky muže. Ale Čade se od té doby změnil. Ten lehkomyslný, veselý muž, kterého znala, se stal mnohem vážnějším, tvrdším. Nikdy nebylo lehké se v něm vyznat, ale teď jeho výraz neukazoval vůbec nic.

Bez varování se po ní natáhl, uchopil ji kolem pasu a položil ji vedle sebe na postel.

„Čade,” vydechla příliš šokovaná, než aby se bránila.

Překulil se na svou stranu postele a jednu nahou paži držel přes její tělo, aby ji udržel, než se nad ní sklonil opřen o předloktí a pozoroval její tvář. Její oči sklouzly na jeho hruď a najednou se ho chtěla tak zoufale dotknout, že je radši zavřela, aby ten impuls potlačila.

„Bojíš se?” zeptal se něžně.

Prsty se dotkla jeho tváře, vnímajíc hmatem každou jeho vrásku, zjišťujíc, že by potřeboval oholit. „Jsem teď s tebou. Jsem v bezpečí.”

„Ne tak moc řekl s něžným úsměvem. „Ale jsi chráněná. Dejme tomu, že tě budu líbat, až budeš polomrtvá, a pak si vezmu něco k jídlu a zase půjdu ven.”

„A co když mě budeš líbat, až budu polomrtvá a pak zapomeneš, že máš jít ještě ven?” zeptala se laskajíc ho rty po celé tváři očekávajíc, že se jeho ústa přisají k jejím.”

„Ne,” vydechl a pomalu, něžně líbal její rty, „protože Calla každou chvíli zaklepe na dveře, aby se ujistila, že jsi v bezpečí. A až budu najedený, bude se chtít ujistit, že jsem příliš unavený, než abych tě sváděl.”

„Calla by…”

Pomalu a něžně ji políbil. „Ale ano. Není slepá. Vidí, jak se na tebe dívám.”

Srdce se jí rozbušilo. „A jak se na mě díváš?” zeptala se.

Jeho ústa se smála těsně nad jejími. „Nevšimla sis? Mám pocit, že jsem strávil půl života čekáním na chvíli, kdy tě budu mít takhle vedle sebe v posteli…”

Cítila jeho rty dorážející na její, vnucující se jí s pomalou vytrvalostí. Uvolnila se a prsty zapletla do vlasů v jeho týle.

Jeho jazyk si uvolňoval cestu do jejích úst a ona stěží popadala dech v přívalu takové náhlé intimnosti, kdy cítila, jak se jeho tělo přivinuje k jejímu. Jeho hruď se dráždivě třela o její prsa, až měla bradavky vztyčené. Zasténala a zadívala se do hlubin jeho temných očí. „Byl to strach nebo radost?” zašeptal.

Její rty se bezděčně pousmály. Jedna ruka sklouzla z jeho zátylku na hruď a tahala chloupky pokrývající vypracované svaly. „Nebojím se tě,” řekla v bezdechém šepotu, snažíc si udržet pohled do jeho temných očí.

„Ale mohlo by se stát, že by ses mě bála, ne Abby?” zeptal se, jako by na tom teď záleželo. „Jsi pořád ještě hodně zranitelná.”

„Děláš ze mě vyděšenou pannu.”

Horkými prsty jí odhrnul dlouhé světlé vlasy z hořícího obličeje. „Já se jen zatraceně snažím, abych nezapomněl, že jí jseš,” řekl něžně. „Pro muže je strašně těžké takhle se mazlit, Abby.

Pamatovat si, aby nelíbal příliš tvrdě, nedotýkal se příliš intimně…”

V očích jí bylo vidět překvapení, které cítila a ke kterému se přiznala. „To jsi se celou dobu úmyslně držel zpátky?” zeptala se pátrajíc v jeho očích. „Jenom proto, že sis myslel, že bys mě vyděsil?”

Zhluboka se nadechl a ona cítila, jak se jeho hruď tiskne na její. „Nemohl jsem ti ublížit,” řekl. Jeho hlas byl jako samet, hebký, temný a jemně tkaný. „Opatroval jsem tě jako porcelánovou panenku, od té doby, co jsi přijela. Málem jsem se dopracoval do hrobu, jak jsem se snažil držet zpátky… a dnes večer, jsem propadl. Pamatuji si, jaká jsi byla dnes ráno, jak jsi žádostivě dorážela na má ústa…” Zavřel oči a tvář měl napnutou. „Ach bože, Abby, co s tebou udělám,” povzdechl.

Nemohla promluvit. Vypadal tak neuvěřitelně bezbranně a zranitelně. Prsty přejela po pokožce jeho ramen vnímajíc její strukturu. Milovala na něm všechno, každou křivku, každý rys.

„Řekl jsi dnes ráno,” připomněla mu něžně, „že pár polibků neublíží ani jednomu z nás Je to tak?”

Otevřel oči, které teď vypadaly jak planoucí pochodně.

„A v tom je celý problém, moje malá. Já chci víc než pár polibků.”

Sklouzla pohledem na jeho ústa a cítila, jak se začala chvět. „Čade… mě nebude vadit, když se mě budeš dotýkat,” zašeptala.

Přitiskl svou tvář na její a těžčeji šeptal do ucha. „To by mohlo být nebezpečné.”

S náporem neohroženosti chytila jednu z rukou, která byla opřená vedle ní na posteli a vzala ji do své. A než ji odvaha opustila, dala ji váhavě na své tričko tam, kde se rýsovala něžná křivka jejích ňader.

Nebyla připravena na pocity, které tím způsobila. Její dech se zrychlil a musela se kousnout do rtu, aby nevykřikla.

Čade zvedl svou tmavou hlavu a podíval se na ni. Palcem mnul její bradavku. Srdce mu bilo stejně divoce jako jí, a Abby viděla v jeho očích doutnající touhu.

„Čtyři roky,” řekl uštvaným hlasem. „A nezapomněl jsem ani vteřinu z té doby. Pamatuji se, jak vypadáš a jak vykřikneš, když se tě takhle dotknu.”

„A ty si myslíš, že já si to nepamatuji?” zeptala se lapajíc po dechu. „Žila jsem tím čtyři roky, Čade…” Hlas se jí zlomil, ústa se jí chvěla, když k němu vzhlédla.

„To já taky,” vydechl. Sklonil se a lehce třel ústy její pootevřené rty. „Byla jsi tak mladá. A ještě jsi. Jsi tak daleko ode mě. Abby, nosíš pod tím něco?”

Přála si, aby byla znalejší světa. Červenala se a cítila, jak jí tuhne tělo, když jeho ruka vklouzla pod okraj trička, aby nalezla odpověď na tu otázku. Zadržel dech, když se jí dotýkal, opravdu dotýkal a cítil její bezděčnou odpověď.

Rukama zajela na jeho hruď a začala ho tahat za tmavý porost. „Často jsem snila o tom, že se tě takhle dotýkám,” přiznala se mu pozorujíc ho. „Že tě cítím…”

„Bože,” vydechl přes chvějící se rty. Držel její hlavu v dlani a tiskl ji nahoru, zatímco ústy drtil její v nehybném tichu pokoje. Cítila, jak jeho druhá ruka přejíždí po její nahé kůži dlouhými žádostivými pohyby, které ji donutily vzepnout se do oblouku a zasténat z toho nádherného pocitu.

Zaprotestovala jednou, jemně ho odstrčila, aby se nadechla.

„Pojď ke mně,” zamumlal.

„Musela jsem se nadechnout,” zašeptala a opět mu nabídla svá ústa.

„Dýchej mnou,” zašeptal do jejích něžných hladových úst. Rukama ji hladil po zádech, vyhrnul jí tričko a přitiskl se na její horkou nahou kůži.

„Jednou jsi mi řekla, že bys nikdy nedovolila jinému muži, aby se tě takhle dotýkal. Myslelas to tak?”

„Ano, myslela,” zašeptala chvějícím se hlasem. Prsty se mu zaryly do zátylku a její tělo se k němu vzepnulo. „Nikdy jsem nechtěla žádného muže… po tobě.”

Dýchaje jako běžec na dlouhé trati zvedl hlavu a podíval se dolů, kde měla vyhrnuté tričko. Oči mu potemněly touhou, kterou zaznamenala i ona. Jeho tmavé ruce kontrastovaly s její bílou kůží.

„Nedovedeš si představit, co cítím,” vydechla s očima plnýma lásky.

„Když se tě dotýkám?” zeptal se a zvedl oči k jejímu vzrušenému obličeji.

Pomalu potřásla hlavou. „Když jsem s tebou… takhle. Čade, styděla bych se před vlastní sestrou, ale líbí se mi, když se na mé takhle díváš.“Jeho přerývaný dech jakoby v něm zamrzl. Jeho palec a ukazováček uchopily její vztyčenou bradavku a ona zasténala chraptivě dívajíc se mu přímo do očí.

Najednou odtáhl ruce a posadil se. Jeho velké tělo se otřásalo bušením jeho srdce, oči měl lehkomyslné a trochu nebezpečné.

„To stačí, řekl drsně.

Ale Abby ho neposlouchala a bez přemýšlení ho následovala, takže teď před ním téměř klečela. Své chvějící se ruce mu dala na ramena a přitiskla se k němu. Jemně svým tělem třela jeho zarostlou hruď.

„Abby, zašeptal naléhavě. Rukama jí přejížděl po nahých zádech a pomalu ji k sobě tiskl, prodlužuje tak dotek. Vnímal chvění těla, které ji zachvátilo od hlavy až k patě.

Vzal ji za boky a přitiskl ji ke svému klínu. Vykřikla, když pocítila, jak po ní touží. Když padali zpátky na postel, objímala ho rukama kolem krku. Ležel vedle ní a pak se přehoupl na ni a ona pocítila celou jeho váhu rozloženou po jejím rozpáleném těle. Cítila dráždivost jeho zarostlé hrudi na své jemné kůži, vůni mazání, když se divoce líbali, a utápěla se ve své lásce k němu.

Najednou pocítila neobvyklou lehkomyslnost a rukama sjela z jeho krku po zádech kolem páteře. Jeho ústa ji hladově drtila. Tiskl se k ní divoce, takže mohla cítit každý jeho sval. Ani tehdy před lety to nebylo takové jako teď. Ten pocit v ní vyvolával nadšení a probouzel touhu. Chtěla se k němu přimknout ještě úžeji, chtěla odstranit všechny tkaniny, které byly mezi nimi, chtěla aby se jí dotýkal a aby se na ni díval. Neúnavně se k němu tiskla s touhou, jakou nikdy v životě nepocítila. Potřebovala ho…

Chvějícíma rukama ho hladila vychutnávajíc pocit doteku na jeho hladké kůži a pevných svalech. Prsty přejížděla po jeho zarostlé hrudi a váhavě, pomalu sledovala chloupky jež z hrudi přecházaly níž, až nad jeho pásek. Miluji tě, myslela si, miluji tě…

Čadovo velké tělo ztuhlo, jako by do něj uhodil blesk. Najednou se zdálo, že není při smyslech. Mumlal jakési kletby, odtrhl se od Abby a odkulil se stranou a zůstal ležet na zádech. Tělo se mu třáslo neuspokojenou touhou, oči měl zavřené, zuby zatnuté. Dýchal zprudka. Když se na něj dívala, pocítila vinu, že zašla tak daleko, protože oba celou dobu věděli, že Čade nepřekročí určitou mez. Jenom ona na to zapomněla, on ne.

Nejistými pohyby si stáhla vyhrnuté tričko zpátky a posadila se. Zhluboka se nadechla a spustila nohy dolů z postele. „Promiň mi to,” řekla stěží slyšitelným hlasem, „nevěděla jsem, kde je hranice.”

„Ale objevilas ji, ne?” vyletěl na ni.

Vstala z postele a podívala se na něj. Byl bledý a měl strhaný obličej. Sedl si na posteli a natáhl se pro svou košili.

„Omlouvám se,” řekla přerývaně. „Nevěděla jsem… že to je pro muže tak nepříjemné… no…”

„Neotáčej ještě nožem v ráně,” řekl. Měl ostrý hlas. Vytáhl cigaretu z kapsy a zapálil si ji nejistýma rukama. „Sakra, Abby, nemůžu to uhlídat, když děláš takové nečekané věci. Úplně jsi mě vyvedla z rovnováhy.”

Pokusila se o úsměv. „A když ti slíbím, že už to nebudu dělat?”

Ale on se nesmál. Jeho tvář ztvrdla. „Trápíš mě,” řekl a vstal. „Kdybych věděl, že unesu Callin ďábelský sarkasmus, tak ji požádám, ať mě namaže ona.”

„Pro příště si to zapamatuji,” vyjela na něj. Zuřila a oči jí plály hněvem. „Ty jsi začal,” obviňovala ho dětinsky.

Zachvělo se mu chřípí. „Ano, já jsem začal,” řekl ztěží popadaje dech. „Nic se nezměnilo. Nic! Dotknu se tě a oba se začneme třást. Bylo to stejné, když ti bylo osmnáct a já jsem tě sem přinesl a chtěl jsem tě tak, že jsem se z toho málem zbláznil.” Rozhněvaně si prohrábl rukou vlasy a pohlédl na ni. „Ale nevzal jsem si tě tehdy a nevezmu si tě ani teď. Nemá to budoucnost. A nikdy nemělo.”

„Jaký jsi sobec!” odsekla mu. „Bože, vždyť ty jsi plný jenom sebe!”

„To si myslíš ty,” řekl hrubě. „Celý den jsem byl v jednom kole, ale nemohl jsem myslet na nic jiného, než jak jsme se ráno líbali. Vzpomínal jsem na tvá ústa tak, jako když muž umírající žízní vzpomíná na studenou vodu. A teď kolik myslíš, že si můžu vzít?”

„Tak se nezatěžuj,” řekla otáčejíc se od něj plná horké bolesti. „Budu brzy docela v pořádku.”

„Já to vím,” řekl. Jeho hlas zněl hluše. Jak vstal, postel zavrzala. „Sex je mizerným základem pro vztah, Abby. Na tom nemůžeme stavět.”

Proti své vůli se začervenala a tak se neotočila, aby si toho nevšiml. „Amen,” pokývala hlavou.

„Jestli chceš zrušit ten zítřejší piknik…”

„Ne,” řekl nečekaně. „Ne, nechci ho zrušit. Bude to naposledy, co budeme spolu.”

Řekl to tak, jako by to myslel navždy že spolu už nikdy nestráví ani minutu sami a jí se chtělo křičet a plakat a žebrat, aby to zkusil a miloval ji aspoň trochu. Ale zatnula zuby a zhluboka vydechla. „Calla bude nadávat, že jsme si domluvili piknik, když je tu tolik práce.”

„Riskneme to,” řekl krátce. „Teď se vrátím do stodoly. Ten zatracený býk se už trochu zlepšil, ale chci vědět, co tomu řekne veterinář, až se na něj přijde večer podívat.” „Zabalím ti nějaké sendviče a kávu,” nabídla se. „Nechci nic.”

Otevřela dveře a zarazila se. „Zvlášť mě ne?” Rozesmála se třaslavě a utíkala dolů po schodech se slzami v očích.

DEVÁTÁ KAPITOLA.

Calla v kuchyni nadávala, když Abby příští ráno v šest hodin sešla dolů. Měla na sobě žluté šaty s přiléhavým žívůtkem na ramínkách.

„Vopejkanou slaninu a kuře a všechno teď hned,” nadávala hospodyně, když stála u sporáku. „Piknik při tom všem, co mám na práci.” podívala se přes rameno na Abby. „Tak tam děvče tak nestůjte a račte prostřít.”

„Ano, madam,” řekla okamžitě Abby a půvabně se uklonila. Šaty, které měla na sobě, byly jedny z těch, které sama navrhovala, a s jejími světlými dlouhými vlasy v nich vypadala jako z módního magazínu. Calla přestala reptat a prohlédla si ji se schvalujícím výrazem ve tváři. „Pěkný,” řekla po chvíli, „to ste dělala sama?”

„Ano,” zatočila se Calle pro potěšení a sukně jí vlála kolem dlouhých štíhlých nohou. „Jsou lehké a pohodlné a neomezují člověka v pohybu. Jestli chcete, tak vám také takové ušiju.”

„Už se vidim v něčem takovým.” Starší žena povzdechla ukazujíc na své domácí šaty, které zakrývaly její rozložitou postavu. Pak na ni upřela své vodově modré oči. „Poslouchejte, vím jak pozorujete Čada, když ste s ním sama. Nejsem slepá. Viděla sem, jak ste vypadala, když ste včera večer vyšla z jeho pokoje. Měla byste ho držet od těla.”

Abbyny tváře zruměněly: „No, Callo…”

„Neříkejte mi ‘No, Callo’. Znám Čada. Jakmile ste sem přijela, změnil se. A není to kvůli dobytku.” Vysunula bojovně bradu. „Obě dvě dobře víme, jak smejšlí o svatbě, Abigail,” dodala jemně, užívajíc Abbyna celého jména, což činila jen ve velmi vážných okamžicích. „Vy ste moje ovečka, jeho mám taky ráda, ale nechci, aby vám ublížil. Melly mi řekla, co se vám stalo. Takhla byste šla z deště pod okap. A jenom by vám to zlomilo srdce.”

Abby potlačila náhlou touhu obejmout znepokojenou starou ženu, protože věděla, že by to neuvítala. „Jste si jistá?” zeptala se tiše.

„Kouká na vás jako hladověj mužskej na biftek na cibulce,” odpověděla Calla. „A jednou se na ten biftek vrhne, mladá dámo.

Jen co najde ztracenou chuť do jídla. Víte, co tím míním? Chtít neznamená milovat.”

„To vím,” řekla nešťastně.

„Tak se podle toho chovejte,” dodala Calla, „hladověj mužskej je nebezpečnej.”

„Jsem dospělá,” připomněla jí Abby. „Dokážu se o sebe postarat tedy většinou.”

„A tehda, když nejste vy, tak se o vás postarám já,” slíbila Calla. „Teď prostřete.”

„Ano, madam,” řekla Abby ušklíbajíc se.

Přinesla nádobí pro dva do jídelny a pomohla naservírovat jídlo. Čade přišel dolů pozdě, což bylo pro něj neobvyklé. Už chtěla pro něj jít nahoru a zavolat ho, když vešel.

Vypadal, že v noci vůbec nespal. Tmavé vlasy měl ještě vlhké ze sprchy. Na sobě měl tmavou vzorkovanou kovbojskou košili, džíny a kožené boty. Vypadal drsně a úžasně a tak ospale, že ji to vylekalo.

„Myslela jsem, že se chystáš opravovat ploty,” poznamenala Abby.

„To se chystám,” zabručel. Sedl si do čela stol a dlouho se na ni upřeně díval, pozorujíc každou črtu její tváře, každou křivku jejího těla. „Až se na snídáš, tak běž nahoru do pokoje a převleč se. Ne budu tě brát s sebou na piknik polonahou.”

Oněměla nad tím náhlým útokem. Dívala se na něj bolestným pohledem a pak oči sklopila a vstal v slzách od stolu. Oblékla si ty šaty kvůli němu, aby ho potěšila.

„Kam jdete?” zeptala se Calla, která vstoupil s talířem s míchanými vajíčky.

„Převléknout se,” řekla Abby nevýrazným hlasem a ani se neohlédla.

„A proč to děláte?” zeptala se Calla, ale Abby ne čekala, aby ji mohla odpovědět. Vyběhla nahoru do svého pokoje a když zavřela dveře, slzy se jí začal koulet po tvářích.

Měla pocit, že pláče dlouhé hodiny, když se konečně vzpamatovala a oblékla si džíny a modrou košili s krátkými rukávy. Přes to si oblékla vestu lemovanou koženými třásněmi a vlasy si vyčesala do uzlu. Než se vrátila dolů, setřela ještě z tváře pečlivě všechny zbytky makeupu.

Když se vrátila do jídelny, bledá a tichá, Čade se na ni stěží podíval.

„Pokud bys chtěl ten piknik zrušit, mohla bych místo toho dodělat Mellyiny svatební šaty,” řekli upíjejíc kávu. Vajíček, párků a čerstvého teplého pečiva si vůbec nevšimla.

„Rád bych všechno odvolal, jestli to chceš vědět; řekl krátce.

„To se mi hodí. Mám spoustu práce.” Dopila kávu a snažila se, aby neviděl, jak moc ji to bolí. Vyslala úsměv kamsi do prázdna a vstala.

„Abby.”

Zastavila se, stále zády k nčmu. „Co?”

Nadechl se. „Promluvme si.”

„Nedovedu si představit, o čem bychom mohli mluvit,” řekla s opatrným úsměvem a otočila se k němu s neohroženým pohledem. „Odjedu hned, jak se Melly vrátí z líbánek. Ale pokud chceš, mohu odjet hned. Dostala jsem zajímavou nabídku od majitelky jednoho butiku…”

V očích se mu zablesklo a prudce ji zarazil dřív, než mu mohla dopovědět zbytek. „A ty jsi zřejmě celá vedle z toho, že máš další příležitost ve své kariéře?” zeptal se posměvačně. „Je to tak, drahá, na příštích několik měsíců plánuji nějaké cesty. Takže je tu jen ta jediná záležitost, zastoupit Melly, než se vrátí.”

„Neboj se, registraci dobytka na počítači zvládnu,” řekla se studeným úsměvem.

Vstal a zapálil si cigaretu. Druhý šálek kávy nechal netknutý na stole. „Calla zabalila piknikový košík. Klidně můžeme strávit dnešek spolu. Je to stejně určitě poslední chvíle, kterou můžeme strávit spolu. Od zítřka budu trvale s ostatními chlapci venku v terénu.”

„Proč nevezmeš na piknik Callu? zeptala se mrazivě. „Máš ji přece rád.”

Jeho chřípí se zachvělo, když se na ni podíval dolů ze své výšky. „Míval jsem tě vždycky docela rád,” odpověděl.

„Jistě, dokud jsem bydlela tady.” netrpělivě začala přecházet. „Měla jsem zůstat v New Yorku. Nemyslela jsem si, že tu budu přivítaná s otevřenou náručí…”

„Mohlas být,” řekl tajemně, „kdyby ses nebyla rozhodla, že svět módy je pro tebe víc než domov a rodina.”

Vzhlédla k němu a zpříma se mu zadívala do očí. „Podívej se na věc z druhé strany.” Zasmála se. „Kdybych tu byla zůstala, vadla bych tu a stala by se ze mě stará panna, kterých tu je po okolí plno, však víš. Nebo jsi se snad chystal mi říci, že umíráš láskou ke mně?” dodala posměšně.

Tmavýma očima tiše přejel její tvář. „Proč bych měl marnit čas tím, že bych ti říkal něco, čemu bys stejně nevěřila?” zeptal se. „Jestli teď chceš jít na piknik, tak pojďme. Nemám čas tady stát a povídat si o ničem.”

„No jistě, ranč by se mohl položit,” odpověděla a šla do kuchyně.

Calla se na ni podívala a zamračila se. Chmury na jejím čele se zvýraznily, když vešel Čade. „Tady je košík,” reptala.

„Moc děkujeme.” Čade se rychle otočil a popadl piknikový košík. „Pokud potřebujete nějakou pomoc, tak někoho zjednejte. Nebo odejděte. Ale neobtěžujte s tím mě. Moje trpělivost je už u konce, Callo.”

Narazil si klobouk do čela a vyrazil ze dveří.

„Podívejme se,” řekla hospodyně soucitně. „Něco ho dneska žere.”

„Pokud ho to bude držet dál, tak asi opravdu najdu něco, co ho sežere,” slíbila Abby. „Nějakého potulného kanibala…” bručela si a vyšla za ním ze dveří.

Čade jel přes pastviny, kde byly jen vyježděné koleje, na kterých jejich auto nadskakovalo. Abby se držela na sedadle a ani nemukla. Čade se mračil, oči upřené na cestu před sebou a vypadal, že ho sebemenší zvuk vyvede z rovnováhy.

Ale později, když si sundal košili a znovu připevnil dva nebo tři kusy spadlého pletiva na pastvinách blízko řeky, zdálo se, že část podráždění z něj vyprchala.

Abby, která už vybalila jídlo pod topoly u řeky, se procházela pod vysokými borovicemi a snažila se ho najít.

Opíral se o auto a kouřil, oči měl upřené přes rozlehlé pastviny až k vzdáleným horám.

Klobouk měl dole, rukavice ještě na rukou a vypadal, že je součástí krajiny, tak jako vysoká tráva, která tam rostla. Byl bez košile a tak Abby viděla jeho zarostlou hruď a opálená ramena. Téměř musela zavřít oči, když pozorovala tu provokující mužnost tak blízkou a vzrušující.

Zoufale se jí chtělo dotknout se ho, přejet rukama po těch širokých ramenou, cítit pod dlaněmi chlupy, které pokrývaly opálenou svalnatou hruď. Ale neodvážila se.

„Oběd je připravený, jestli už jsi hotový řekla klidně.

Podíval se na ni ospale. „Spravil jsem tu ohradu řekl. Pohledem se vrátil zpět k horám. „Bože, mám rád tenhle kraj dodal hlasem plným lásky a úcty. „Mohl bych tu stát a dívat se celé hodiny, a nikdy by mi ten pohled nezevšedněl.”

„Jak to asi bylo jiné dřív, když sem přišli lovci zvěře, obchodníci s kožešinami a osadníci poznamenala a postavila se vedle něj. Vítr ji rozcuchal vlasy, ale znovu si je sepnula do uzlu.

„Je to jiné řekl Čade krátce, oči stále upřené přímo před sebe. „Je zatraceně těžké najít rovnováhu mezi pokrokem a ochranou krajiny, Abby.”

„Mezi dolováním a pěstováním, mezi zemědělstvím a průmyslem?” zeptala se jemně, protože to bylo téma, při kterém mohl vybuchnout jak časovaná bomba.

„Přesně tak.” Zadíval se směrem k jednomu travnatému hřebenu, který se tam táhl mezi horami. Několik mil odtamtud byl důl. Čade tu zem pro ten účel uvolnil. Byl to pro něj velký zápas, než se tak rozhodl, ale nakonec ustoupil před zájmem o nezávislost země na dodávkách paliva.

„Chtěl jsem ten ranč udržet tak, jak je, pro své syny, kteří by ho zdědili,” řekl podivně silným hlasem. Zadíval se jí do očí a dlouho v nich pátral. „Chceš mít děti, Abby?”

Ta otázka ji zasáhla nepřipravenou. Zatím o dětech příliš nepřemýšlela, ani když byla s Čadem. Teď se na něj podívala a představila si ho s dítětem na kolenou. Něco v ní se najednou změnilo.

„Ano,” odpověděla bezděčně.

Jeho pohled sklouzl níž, na její štíhlé tělo. „Nemáš strach, že si zkazíš postavu?” zeptal se nedbale a odvrátil hlavu, aby dokouřil svou cigaretu.

Neodvážila se odpovědět, protože měla strach, že by její dychtivost mít jeho děti byla v jejím hlase příliš zřejmá. Místo toho změnila téma. „A jak chceš získat nějaké syny pro Painted Ridge. Hodláš je adoptovat?”

Jeho tmavé obočí se zvedlo. „Ne, hodlám je získat obvyklou cestou. Víš, jak lidé dělají děti?” dodal a přes tvář se mu mihl uštěpačný úsměv.

Zrudla a odvrátila se. „Vždycky jsi říkal, že manželství není nic pro tebe, Čade.”

„Možná bych mohl změnit názor,” poznamenal. Sundal si rukavice a otevřeným okénkem je hodil do auta. Pozoroval Abby, jak odcházela mezi stromy k řece.

Klekla si po straně červeného ubrusu, na který rozložila talíře plné jídla a termosku s kávou, které jim Calla zabalila do košíku.

„Ochutnáš to první?” zeptal se a šel se umýt k řece, zatímco Abby rozdělovala jídlo.

„Myslím, že nechám jíst prvního tebe, po tom, cos Calle řekl,” odpověděla Abby. „Mohla do toho dát arzen.”

„Neměla čas.” Vrátil se k ubrusu a vzal si z košíku plátěný ubrousek. Otřel si jím mokrou tvář a hruď a Abby ho pozorovala bezmocně a dychtivě, jak jeho ruce přejíždějí po svalech s jejich chlupatou pokrývkou.

Vzhlédl a v jeho očích se objevil záblesk vášně, když viděl, jak bedlivě ho pozoruje.

Nemohla si vzpomenout, že by jím kdy byla tak zastrašená a tak přitahovaná najednou. Sklopila oči k ubrusu a naservírovala kuře a bramborový salát. Ruce se jí třásly.

„Jsi ze mě nervózní, Abby?” zeptal se tiše a posadil se vedle ní. Vzal si od ní talíř, který mu podávala.

„Měla bych být?” čelila mu. Nalila mu šálek černé kávy a automaticky přidala smetanu, než mu šálek podala. „Konec konců, z nás dvou by ses spíš mohl bát ty. Zdá se, že já mívám ve zvyku se na tebe vrhat,” řekla s hořkým úsměvem.

„A jestli hezky rychle neopustíš můj ranč, Abigail Shaneová, mohla bys to začít dělat příliš často,” řekl bezvýrazně. Jeho oči byly temné a tajemné, když se zabýval svým kouskem kuřete.

„Mám důvěru ve vaše obdivuhodné sebeovládání, pane McLarene,” zamumlala a vzala si svůj talíř, zatímco on už svůj odložil.

Vydal podivný zvuk, jakýsi smích, který se vytratil dřív, než se stačil rozeznít. Mlčky dokončil oběd.

Vypil kávu a natáhl se líně do trávy, zatímco Abby sklízela zbytky. Všechno kromě ubrusu uklidila zpět do košíku a sedla si stranou.

„Předpokládám, že teď budeš pořád zaměstnán sháněním stád,” poznamenala po dlouhém mlčení.

Očima přejížděla vzdálené travnaté hřebeny, zelené a pusté, se světle modrými horami nad nimi. Jediné stromy v dohledu byly ty, pod kterými seděli, a opodál byla ještě malá skupina borovic.

Bylo to jak v ráji, všude čistý vzduch a otevřená krajina a nad hlavami jim pluly obláčky.

„Je jaro,” řekl. „Dobytek se sám neoznačkuje.”

„A co tvoje rameno?”

„Myslím, že na to neumřu,” zabručel. Kouřil další cigaretu, zdálo se, že poslední dny pořád jenom kouří. Jednou řekl, že hodně kouří, když je nervózní. To ji téměř rozesmálo. S ní by nikdy nebyl nervózní.

Skrčila nohy a bradu si opřela o kolena. Pozorovala řeku líně tekoucí pod nimi a povzdechla si. „Pamatuješ si, jak jsme šli chytat ryby to léto, co jsem skončila školu?” řekla. „Ty a já a Melly a ještě pár lidí? Chytil jsi toho největšího okouna, jakého jsem kdy viděla a Melly zachytila háček za džíny jednoho kovboje…” Smála se vzpomínajíc na tu příhodu jako by se stala včera.

Dívala se na řeku ponořená do vzpomínek. Byl tehdy takový den jako dnes. Zelený a plný slunce a smíchu. Hank byl někde vpředu a taky byl s nimi kovboj, na jehož jméno si už teď nemohla vzpomenout. S ním měla Melly tu nehodu. A Abby stála vedle Čada a chytali spolu ryby.

Bylo to několik týdnů po tom, co ji vzal do svého pokoje, a ona byla příliš plachá, aby se k němu přitiskla, ale stála u něj tak blízko, jak jen to šlo a celá se třásla.

„Zima?” zeptal se jí tehdy.

Zrudla a vyhnula se mu pohledem. „Možná trochu,” lhala. Ale oba věděli pravdu, i když se nezdálo, že by ho to trápilo.

„Jesse říkal, že uvažuješ o odchodu do New Yorku,” zmínil se.

„Jeden z mých učitelů mi řekl, že mám to správné držení těla, postavu i tvář,” řekla Abby s nadšením sníc o tom, jaké by to bylo mít Čada a k tomu úspěch.

„New York je daleko od Painted Ridge,” zabručel a začal zkoumat naviják na svém prutu. „A plný zklamání.”

To ji popudilo. Jako kdyby si myslel, že není dost hezká nebo dost zralá pro kariéru ve velkém městě.

„Ty si myslíš, že to nemohu dělat?” zeptala se s klamnou tichostí.

Zasmál se. „Jsi ještě dítě, Abby.”

„Minulý měsíc mi bylo osmnáct. Jsem dospělá žena,” oponovala mu.

Otočil hlavu. Jeho tmavé oči přešly po každém kousku jejího těla oblečeného do šortek a nátělníku. Potemněly při pohledu na její štíhlé, krásně tvarované tělo.

„Jsi žena, ano,” řekl a vzhlédl.

Jejich pohledy se setkaly. Ještě teď si dovedla vybavit ty divoké pocity, jeho pohled, tu radost v jeho očích, když ji pozoroval. Nevšímajíc si okolí pohnula se k němu.

A tehdy Melly řekla něco, co ten okamžik narušilo. Zbytek odpoledne chytali ryby a Čade se trochu uvolnil. Uraženě na něj hodila červa, když chytil rybu, kterou se celé odpoledne pokoušela ulovit. A on vzal ji a hodil ji do vody…”

„Tys mě hodil do řeky,” poznamenala najednou a vzhlédla k němu.”

Povytáhl obočí. „Co já?”

„Ten den, co jsme rybařili, měsíc před tím, než jsem odjela do New Yorku,” připomněla mu. „Hodil jsi mě do řeky.”

Usmál se. „Ano, to jsem udělal. Ale ty sis začala, drahá. Ten zatracený červ mě zasáhl přímo mezi oči.”

„Ale tys chytil mou rybu,” hádala se s ním. „Mého velkého okouna. Třikrát jsem ho měla zaháčkovaného a vždycky mi utekl. A pak jsi přišel ty, chytils ho a tu hru nám překazil.”

„Nechal jsem ti půlku, když nám ho Calla upekla,” připomněl jí. „To to snad mohlo trochu napravit.”

Našpulila rty. „Nevím jak tvoje půlka, ale moje byla hořká.”

„Kyselé hrozny,” ušklíbl se. „Kdybys ho byla chytila ty, určitě by ti byl chutnal, že?”

Pokrčila rameny. „No, asi ano.” Její oči se zasněně dívaly na řeku. „Mívala jsem ráda chytání ryb. Teď nemám čas na nic, než na práci. Nebo spíš neměla jsem čas, dokud jsem se nevrátila domů. Je zvláštní, že na takovém místě, jako je tohle, se zdá, že se zastavil čas,” dodala tiše.

„V dohledu není živá duše a můžeš jet kilometry, aniž uvidíš jediné stavení. Tak to tu muselo vypadat, když sem přijeli první settleři a zapustili tu kořeny. Zima jich asi hodně zahubila, ne?”

Přikývl. „Zima v Montaně je drsná. To vím. Ztrácím každý rok dobytek a jednou dokonce umrzl muž.”

Zachvěla se. „Pamatuji se na to. Vrátila jsem se ze školy a jely jsme s Melly na koních na vyjížďku. Přiblížily jsme se k chatrči a viděly jsme ho. Myslely jsme, že tam straší.”

Potřásl hlavou. „Pár starých kovbojů si to myslí také. Hank je jedním z nich.”

„Myslela jsem, že se Hank ničeho nebojí.”

Zvedl pobaveně obočí. „Chybělo ti někdy tohle všechno v New Yorku?”

Prohlížela si jeho tvář myslíc na to, jak moc jí chyběl každý okamžik, kdy nebyla s ním. Rozhlédla se kolem. „Postrádala jsem to hodně. Je tu tolik minulosti. Tolik soukromí a klidu.” Vzpomněla si na roli, kterou má hrát. Dost pozdě. „Samozřejmě, New York má také své půvaby. Vždycky se tam dá vidět nová hra. Někdy chodím do opery nebo na balet. A jsou tam noční kluby a malé kavárničky a muzea…”

„Nic z toho tady v okolí nenajdeš,” řekl drsně. „Uprostřed stáda dobytka je asi málo místa pro eleganci, že?”

Díval se na ni upřeným, vyčkávavým pohledem a přes tvář se mu přehnala vlna bolesti tak rychle, že si jí nestihla všimnout. Najednou zašlápl cigaretu, kterou si teprve před chvílí zapálil.

Otočila se a podívala se na něj. Ležel na zádech, s rukama pod hlavou, oči zavřené. Svalnaté nohy měl překřížené a jejich svaly napínaly látku džin. Zaznamenala každý detail, od hlavy, přes širokou hruď ke klidné tváři a nejednou se cítila volně.

Utrhla dlouhé stéblo trávy a začala jím přejíždět po jeho hrudi.

Vzal jí ho. „Koleduješ si o nepříjemnosti, Abby?” zeptal se stroze.

Vytryskla z ní divokost, když se dívala na jeho bezvýraznou tvář. Nepustí ji k sobě blíž strávil život tím, že ji od sebe odháněl. Dnes je poslední den, kdy je s ním a on si ji může zapamatovat. A ona dnes udělá něco, aby si ji všiml. I kdyby si měl pamatovat jen její vztek.

„Proto přece žiji, Čade,” řekla a přiblížila se k němu. Naklonila se nad něj a než jí v tom mohl zabránit, přitiskla své rty na jeho širokou teplou hruď.

„Bože,” vzplanul a chytil ji zezadu za hlavu. Jeho ruce ale váhaly, jestli ji mají přitáhnout, nebo odstrčit.

Zachvěla se, když se jí dotkly silné zakroucené chlupy a ucítila vůni mýdla a kolínské. Jeho hruď se zvedala a klasala přerývaně a cítila, jak silné svaly ztuhly, když po nich přejížděla rty, jednajíc pouze instinktivně.

sladký malý blázne,” vydechl. „Bože, jsem jenom člověk a chci tě tak moc, že se stěží držím…”

Strhl ji vedle sebe třesoucíma se rukama a naklonil se nad ni. Jeho ústa se přiblížila k jejím.

Žádostivá tak, jak si nikdy nedovedla představit, že by mohla být, otočila se v jeho náručí a přitiskla se k němu. Šokována zjistila, že jeho tělo je bezostyšně připraveno, jen co se ho dotkla. Na okamžik se pokusila odtáhnout se, ale jedna z ocelových rukou rychle sjela dolů až na samý konec páteře a přitiskla její klín k jeho.

„Chtělas to,” šeptal do jejích úst, „tak teď se mnou nebojuj.”

Ruce měla na jeho nahé hrudi, která ji tak vzrušovala, a byla schopna si ještě uvědomit, jak moc ji chce. „Čade, já jsem jen chtěla…”’ začala, ale zbytek už zanikl pod drtivým útokem jeho úst.

„Tohle je to, co jsem se ti snažil vysvětlit,” šeptal rozechvěle přejížděje rty po jejím hrdle. „Chci tě, Abby. Zemřel bych, abych tě mohl mít. A ty teď můžeš cítit, jak moc tě chci. Cítíš to? Tohle se stane mezi milenci, tohle se stane muži, který překročí svou hranici.”

Když mluvil, jeho ruce vklouzly pod blůzu a hledaly nahou kůži na zádech a uzávěr, který rozepnuly.

„Nebyl jsem se ženou tak strašně dlouho, zapomněl jsem, jak sladké…” mumlal klouzaje prsty po jejích ňadrech. Uchopil je do dlaně. Jeho palce laskaly bradavku a působily jí nevídané potěšení.

Abbyny nohy se bezděčně rozevřely, když se Čade snažil mezi ně dostat. Otočil se, až cítila pod sebou tvrdou zemi a na sobě jeho plnou váhu. Zasténala při pocitu toho intimního dotyku.

Její dlouhé nehty se mu zaryly do zad a pak rukama sjela až k pasu. Cítila teplo a vlhkost jeho pokožky, jak se jí jeho ruce dotýkaly takovým způsobem, že jí to vyráželo dech. Jeho ústa byla naléhavější, než si vůbec dovedla představit. Otevřela bezmocně rty a poddala se jeho polibkům vychutnávajíc je.

Cítila, jak jí rozepíná knoflíky na blůze, a o několik vteřin později se jeho drsná hruď přitiskla na jemnou pokožku jejích prsou tak intenzivně, že vykřikla.

Zvedl hlavu a jeho oči se horečně leskly. Celý se třásl touhou a v obličeji byl najednou celý změněný.

„Tohle jsi chtěla vědět?” zeptal se přerývaně. „Jestli mě dokážeš zbavit smyslů? Jaké to bude, když na mě zaútočíš? Ano, chci tě. Chtěl jsem tě, když ti bylo osmnáct a byl bych se dal pro tebe zabít. Ale když jsem tě požádal, abys se mnou zůstala, odjelas tím zatraceným autobusem a už ses na mě ani nepodívala.”

Udiveně otevřela oči. „Co?”

Pátravě si prohlížel její tvář očima, které sotva vnímaly. „Každé prázdniny jsem slyšel, jak je to v New Yorku báječné a jak jsi pokročila v té své zatracené kariéře. A tak jsem už pak raději byl mimo dům, když jsi přijela na návštěvu, protože to tolik nebolelo, když jsem neslyšel, jak jsi šťastná daleko ode mě.”

„Ale, já…” začala.

Neposlouchal ji. Jeho ruce jí sjely na zadeček a přitiskl ji k sobě. „Cítíš to, sakra?” zašeptal drsně. „Tohle mi děláš od svých patnácti let. Ale to je něco, co nenávidím, Abby, a nenávidím také tebe, že mi to děláš, že mě dráždíš. Protože vím, že ti záleží akorát na tvé kariéře a na mužích z města. A nic, co říkáš, mě nepřesvědčí o opaku.”

Nervózně polkla a ústa se jí roztřásla, když si uvědomila, co si opravdu myslí. Měl o ni zájem a ona to nevěděla. Dokonce když jí to Melly řekla, odmítala tomu věřit. Co to udělala?

„Čade,” zašeptala a dotkla se rukou jeho tváře.

„Copak chceš, dítě, vidět, jak miluji? Ochutnat to, co ti chybělo, když jsi tenkrát nasedla na ten autobus před čtyřmi lety?” Přitiskl ji k sobě a sklonil hlavu. „No nevadí, ukážu ti to. To bude něco, až budeš vyprávět svým světa znalým přátelům v New Yorku, jaké to bylo, když jsi se vrátila domů.” Znovu ji políbil, bolestivě, jako by mu nešlo o nic jiného, než jí ublížit.

Nemohla uvěřit tomu, co právě slyšela. Opravdu mu na ní záleželo, záleželo mu na ní tak, že jí řekl, aby neopouštěla Painted Ridge. A protože ona si hrála na statečnou a pyšnou, odešla s úsměvem na rtech. On věřil, že je ráda, že ho opouští.

Všechno je to strašná ironie…

Ochabla v jeho pažích, slzy jí smáčely tvář, zatímco on s ní zacházel jako s někým, koho si koupil na jednu noc. Jeho ručeji urážely, ústa nemilosrdné drtila její. Nevadilo, že ho miluje víc než život, protože kdyby mu to teď řekla, nevěřil by jí. Právě jí to řekl a myslel si, že ho jen dráždí, hraje si s ním, než odjede domů. Domů. Kdyby jenom věděl, že její jediný domov je jednou provždy Painted Ridge protože je tady on.

Cítila mrazení v kostech, jako by v celém jejím třesoucím se těle nebyla ani jiskřička tepla. Cítila neúnavný pohyb jeho těla proti jejímu a chtěla ve svém zoufalství vědět, jestli si ji opravdu chce vzít úplně.

Ale o několik vteřin později zvedl hlavu, jako kdyby právě ucítil její slzy, a podíval se na ni dolů. Jeho tvář vypadala strašidelně, oči mu plály neukojenou žádostí. Jeho silné tělo se chvělo.

„A sem až to došlo, že drahá,” řekl se studeným uštěpačným úsměvem. „Nechceš riskovat, že by ses vrátila do New Yorku s mým dítětem, které by v tobě rostlo. To by už zašla hra příliš daleko, že Abby?”

Tvář jí ztuhla bolestí. Cítila, jak se celá třese pod tlakem jeho těla, ale on se nikdy nedozví, že to je beznadějná touha a ne strach. Navzdory všemu i přes jeho hrubé chování stále ho chtěla, vždycky ho bude chtít. A ani myšlenka na dítě jí nenaháněla strach. Naopak, to byly pro ni dveře do ráje.

Nadechl se zhluboka a odkutálel se od ní. Ležel se zavřenýma očima a jeho holá hruď se přerývaně zvedala a klesala, zatímco ona bojovala s knoflíky a háčky.

Rychle vstala a uhladila si rozcuchané světlé vlasy, snažíc se najít třesoucími se prsty sponky a dát je zpět na své místo. Opřela se o jeden z mohutných stromů na břehu řeky, dokud nezastavila pláč a nezklidnila dech. Nakonec si cípem své košile utřela červené oči a setřela slané slzy z rozpálených tváří.

Slyšela za sebou nějaké zvuky a i přes hukot řeky proudící mezi břehy věděla, že Čade stojí za ní. Ale neotočila se.

„Jsi v pořádku?” zeptal se po chvíli.

Podívala se na něj přes rameno a její zpustošená tvář vyvolala jakýsi vášnivý záblesk v jeho očích.

„Netvař se tak ustaraně, Čade,” řekla s vážností. „Máš svůj názor. Já jsem tu, abych se vyléčila. Tentokrát jsi mě léčil dobře.” Podařilo se jí trochu usmát, ačkoliv rty se jí chvěly a kazily výsledný efekt.

Vrazil ruce do kapes a díval se na ni. „Budu se ti vyhýbat, než se Melly vrátí ze svatební cesty,” řekl krátce. „Předpokládám totéž od tebe. To, co se stalo… téměř stalo… se už nesmí opakovat.”

Kousla se do rtu, aby nezačala plakat. „Čade… co jsi řekl… tys mě opravdu chtěl požádat, abych tu zůstala, když mi bylo osmnáct?” zeptala se šeptem.

Hořce se usmál. „Jistě,” řekl. „Chtěl jsem ti nabídnout místo, které jsem nakonec dal Melly.” Odvrátil se, aby nemohla vidět v jeho temných očích, že lže, a aby si nevšimla hluboké bolesti, která se tam objevila.

Napřímila se, plná zklamání a bolesti, která prostupovala celé její tělo. Doufala, že se s ní chtěl oženit.

„Vrátíme se?” zeptala se.

„Můžeme. Půjdu se ještě podívat na dobytek.”

„A já musím dokončit ty svatební šaty.” Když slyšela svá slova, chtělo sejí křičet. Ona sama se nikdy nevdá. Šla potichu k autu, aniž se ohlédla, a nastoupila.

Dal košík a ubrus dozadu do auta rychlými, hněvivými pohyby. Oblékl si košili a nasadil si klobouk, než si sedl vedle ní.

Cítila, jak se na ni dívá, ale dál se rozhlížela po krajině.

„Abby,” řekl tiše, „takhle je to nejlepší. Teď mě proto nenávidíš, ale přeneseš se přes to.”

„Není pravda, že tě nenávidím,” řekla šeptem. „Ty, Čade, nechceš žádné závazky, ať dělám cokoliv, takže není čeho litovat.”

Sevřel volant takovou silou, že mu zbělely klouby. „Nedělej to těžší, než to je, Abby,” vydechl. „Zapomeňme na to, co se dnes stalo.”

„To se mi hodí,” řekla. Dívala se z okna, on nastartoval a stočil auto zpátky na cestu. Nebude plakat, nebude. Příliš často zahazovala svou hrdost a skláněla se mu k nohám. On nemůže čekat, že se jí zbaví, a ona má strach od něj odejít. Láska k němu jí přináší jen utrpení.

Co se týče jeho, je pro něj městská dívka, která se baví, a ona se mu nikdy nesvěří s pravdou. Je strašné, co si o ní myslí. Jen muž, který si o ní myslí, že je naprosto opovrženíhodná, ji mohl léčit tak, jak ji léčil on.

Přemáhala pláč. Poprvé to bylo tak krásné. Cítila jeho touhu a věděla, že ji chce. Dokud jí neřekl, co si opravdu myslel, a ona si neuvědomila, že to byla jen fyzická žádostivost. Proč si nezapamatovala, co jí tehdy řekl? Že sex je chabým základem pro vztah? Dobrá, teď už si to pamatuje, už to znovu nezapomene. Zatvrdí srdce, zatne zuby, aby následující tři týdny přežila. Čade už se k ní nikdy nedostane, aby jí zase ublížil. Tím si byla jistá.

DESÁTÁ KAPITOLA

V Mellyn svatební den se dům do poslední chvíle hemžil dodavateli, dokončovaly se přípravy a už přijížděli svatební hosté, zatímco Abby pomáhala své sestře obléci se do šatů, které pro ni sama vytvořila.

„Jsou božské,” vzdychla Melly, když se prohlížela v zrcadle.

Výstřih byl bohatě lemovaný benátskou krajkou. Závoj vytvářel dojem mlhy, která splývala dolů z kloboučku a elegantně Melly zahalovala. Rukávy byly krajkové, sukně vytvářela fantazii ze saténu a šifónu a další krajky. Melly se svými světlými vlasy a bledou pletí vypadala jako pohádková víla.

„Nemohu věřit tomu, že jsem to stihla dodělat včas,” řekla Abby, když dělala poslední úpravy na lemu.

„Já zase nemohu věřit tomu, žes vůbec něco takového vytvořila,” odpověděla jí sestra. „Abby, to jsou nejkrásnější šaty, jaké jsem viděla. Jessica určitě umře, až je uvidí.”

„To doufám, že ne,” pobaveně odpověděla Abby. Pak povzdechla, když si pomyslela, co mohlo být.

Teď musí tu lákavou nabídku odmítnout. Mohla by pro Jessicu pracovat, jen kdyby zůstala v Montaně. A to teď bylo samozřejmě nemožné. Čade neustále mezi nimi udržoval odstup. Nebyl teď skoro pořád doma. Nacházel si pořád další důvody, aby mohl být venku od rána do večera. Někdy dokonce přespával s muži v chatách na hranicích pozemků, čímž šokoval Callu. Ta mu schovávala večeři a pak mu začala jídlo posílat ven pro něj i ostatní muže.

„Melly, buď šťastná,” řekla Abby náhle, když přerušila své myšlenky.

Melly se otočila, oči zářící láskou a vzrušením, ruce třesoucí se očekáváním. „Jak bych mohla nebýt, kdys si beru Jerryho?” zeptala se. Její radost se trochu zchladila, když pohlédla na Abby. „Drahoušku, co se přihodilo mezi tebou a Čadem?”

„Nic, co nebylo už předtím,” odpověděla s chladným úsměvem. „Neměj starosti o mě ve svůj svatební den. Dnes se přece vdáváš.”

„Jseš si jistá, že na počítači všechno zvládneš?”

„Určitě jo,” řekla Abby klidně. Impulsivně objala Melly. „Přeji ti roky a roky štěstí. Chtěla bych jen, aby tu byli naši rodiče a viděli, jaká jsi krásná nevěsta.”

„Třeba to vidí,” odpověděla Melly něžně. „Viděla jsi květiny, Abby? Není od Čada skvělé, že nás nechal udělat svatbu tady? Všichni ti hosté…”

„… budou mít pravděpodobně možnost prohlédnout si býky, které prodá, zatímco ty se budeš vdávat,” dokončila Abby s hořkým úsměvem.

„Že ti není hanba,” řekla jemně Melly. „Víš, jak je Čade štědrý.”

Abby zčervenala a otočila se. „Vidíme ho každá trochu jinak. Jsem zvědavá, jestli se ukáže u obřadu.”

„Je to svědek musí tam jít.” Melly se smála. „Pomysli, že můžeš jít s ním uličkou k oltáři.”

„Bojuji s pokušením jenom kvůli tobě. Slyšíš tu muziku?”

„Slyším. Sejdeme se dole.”

Abby se smála. „Sejdeme se dole.”

Šla do haly oblečená do dlouhých levandulových šatů. Byly bez rukávů a vlasy měla elegantně vyčesané. Nesla kytici orchidejí a chvěla se trémou.

Tohle bude první svatba, které se účastní, a jde své sestře za svědka. Mnohem raději by byla prostým divákem. Nejtěžší na tom bude, že musí u oltáře stát vedle Čada.

Sešla dolů po schodech a zastavila se, když zahlédla ve dveřích červenovlasou Amazonku. Nevšímala si žen rančerů, z nichž některé znala, a zamířila rovnou k oné ženě, kterou viděla poprvé v životě, ale instinktivně věděla, kdo to je. Čade stál v osvětleném obývacím pokoji, kde se měl obřad odehrávat. Zamračil se, když viděl, že Abby minula místní ženy a zamířila k elegantně oblečené nově příchozí.

„Vy jste určitě Jessica Daneová,” řekla Abby.

Tvář pod červenými vlasy se ušklíbla. „Jak jste to uhodla? Podle mého zářivého úsměvu, ne?” Smála se čníc nad Abby na vysokých podpatcích. Jessica musela bosa měřit aspoň metr osmdesát. S rudými vlasy a bledou pletí a černýma očima přitahovala oči všech, i kdyby neměla na sobě norkovou štolu a ostře zelené hedvábné šaty se stejnými botami a kabelkou.

„To potom musíte být Abby,” řekla Jessica a potřásla jí vřele rukou. „Pojďte se mnou na chvíli do mého auta a já vám ukážu, co jsem přivezla. Budete mít čas?”

„Pár minut snad ano.” Abby se smála. Vyšla s Jessicou ven, aniž se ohlédla, takže si nevšimla temných očí, které ji sledovaly.

„Tady jsou některé z mých modelů,” řekla Jessica, když si sedly do pohodlného Lincolnu Continental. Abby si prohlížela několik katalogů a obdivovala modely.

„Jsou dobré,” řekla nakonec.

„Mohly by být lepší, kdybych měla svého návrháře,” řekla Jessica. „Připravila jsem pro vás nabídku, Abby. Procenta ze zisku. Myslím, že byste z nás obou mohla udělat bohaté ženy. Bohatější,” opravila se se smíchem. „Máte některé unikátní návrhy, jak jsem procházela Mellyin šatník. Byla bych ráda, kdybyste mohla udělat několik náčrtů a poslat mi je.”

Navzdory tomu, že spěchala, aby se vrátila do New Yorku, chtěla to Abby udělat. Zabraly se s Jessicou tak do diskuse, že téměř zmeškaly úvodní varhanní skladbu, jež otevírala obřad. Až když na ně Čade zavolal ode dveří, vystoupila Abby z Jessičina auta a spěchala po schodech nahoru s rudovlasou Amazonkou v patách.

„Pokud máš dost času, tak všichni ostatní už čekají,” vychrlil na ni Čade jedním dechem.

„A čím dřív se svatba odbude, tím dřív budou zpátky z líbánek, což znamená, že já budu moci odjet,” odsekla mu a podívala se na něj.

„Dámo, nebude to tak rychle, jak by se mi líbilo,” vrátil jí to.

Ignorovala ho a nevšímajíc si Jessičina udiveného pohledu vešla přímo do obývacího pokoje, kde právě končila hudba.

Čade se připojil k Jerrymu u oltáře, kontrastní dvojice Čade tmavý a elegantní, Jerry světlý a zřejmě ne ve své kůži. Pak zazněl svatební pochod a Abby popadla své orchideje a podívala se ke schodišti. Melly už tam čekala. Jak šla mezi seřazenými židlemi zjistila, že Čade stojící na konci uličky sleduje každý její krok. V očích měl výraz, kterému nerozuměla.

Na chvíli si Abby představila, že to je její vlastní svatba s Čadem, tak, jak si to vždycky přála. Byla to tak příjemná představa a ona se na něj upřeně dívala, jak se k němu blížila. Jeho tmavé oči při tom pohledu zjihly a leskly se, když se k němu přiblížila a stoupla si na své místo vedle něj blízko květinami vyzdobeného oltáře. Dlouze si navzájem hleděli do očí až lehce pootevřela rty a zrychlil se jí dech. Cítila sílu a pronikavost jeho pohledu až v konečcích prstů.

Pak znovu zazněly varhany, všechno utichlo a uličkou přicházela Melly v nádherných šatech s překrásnou kyticí nezvykle uvázanou z orchidejí a lučního kvítí.

Melly přišla k oltáři a nervózně se postavila vedle Jerryho. Pastor, příjemný muž se silnými brýlemi a trvale šťastným výrazem, začal mluvit. Jerry a Melly přečetli speciální proslovy, které měli připravené, pak zapálili společně svíčku dvěma malými, čímž stvrdili spojení dvou lidí v jedno. Pastor přečetl závěrečná slova. Jerry líbal nevěstu tak dlouho, že se někteří svatebčané začali smát. A pak už bylo po všem a společně odcházeli uličkou.

Abby se na hostině držela stranou od Čada. Seděla s Jessicou a celou dobu diskutovaly o šatech, modelech, navrhování a budoucnosti Jessičina butiku.

Potom, ještě docela brzy, se Melly převlékla do cestovního a šťastný pár vyrazil na svatební cestu. Abby je oba políbila a přála jim to nejlepší. Stála u dveří, když Melly hodila svou svatební kytici.

Calla, oblečená v šedém a nezvykle usedlá, ji chytila a zrudla zvláště když hubený starý Jeb, nezvykle navlečený do obleku, se na ni ušklíbl.

Abby byla vděčná, že kytici nechytila ona. To by byla poslední rána, kdyby cítila na sobě Čadův ostrý pohled a věděla, že vidí bolestnou touhu, kterou nebyla schopna před ním skrýt.

Přešly ještě celé hodiny, než se hosté začali rozcházet. Abby při loučení slíbila Jessice, že jí pošle nějaké náčrty co nejdříve bude moci. Jessica se jí moc líbila. A možná, že by našla způsob, jak by mohla její nabídku přijmout. Kdyby se přestěhovala do Wyomingu, byla by dost daleko, aby nemusela Čada už nikdy spatřit.

Abby se převlékla do bavlněných šatů se zlatým vzorkem, což ladilo s jejími světlými, vysoko vyčesanými vlasy. Sedla si k večeři a předpokládala, že bude jíst sama. Proto ji překvapilo, když viděla vejít do jídelny Čada. Měl na sobě bílou košili, modré sako a tmavé kalhoty. Vypadal neskutečně přitažlivě a tak elegantně, jako kdyby se oblékal v New Yorku.

„Sluší nám to ale, že?” zabručela Calla, když pozorvala Čada, jak hltá Abby očima.

„Vám moc,” odpověděl a našpulil rty směrem ke Calliným šedým šatům, které si nepřevlékla. „Všiml jsem si, jak se na vás Jeb koukal.” Vykulil na ni oči. „Upekla jste mi další třešňový koláč a zase mu ho dala?”

Stará žena zrudla a zamračila se. „Vy mlčte, nebo vám připálím večeři. Vy víte, že sem mu ten koláč dala, protože mě dostal z trablů, když sem připálila večeři, kterou sem vařila pro ty rančery, co ste pozval. A co tu teď vůbec děláte, když se značkujou stáda? Myslela jsem, že teď budete někde na kopcích dirigovat to.”

„Bydlím tady,” připomněl jí.

„No a mám se z toho zbláznit?” bručela pro sebe a odešla z pokoje.

Abby položila kávu a sklopila oči k talíři. Ještě ji pálila poznámka, kterou Čade utrousil předtím.

„Když spolu nemluvíme, mám požádat Callu, aby tě poprosila, abys mi podala sůl?” zeptal se Čade ledově.

Podala mu ji přes stůl a položila ji dřív, než ji od ní mohl vzít.

„Kdo byla ta rudovlasá Amazonka, s kterou jsi byla?” zeptal se.

Nelíbil se jí jeho tón a nebylo mu nic do toho, kdo je Jessica. „Jedna modelka,” lhala upřeně se na něj dívajíc.

Obličej mu ztvrdl. „Jistě úspěšná, soudě podle norka a Lincolna,” poznamenal. Usmál se hořce. „Nebo si ji vydržuje nějaký muž?”

Abby zmačkala ubrousek, odhodila ho a vstala. „Jez sám. Nemůžu vystát tu tvou sobeckou nespravedlnost.”

„Ty nemůžeš vystát obyčejné lidi, ne?” zaútočil. „Prošla jsi kolem Essie Johnsonové a přehlíželas ji. Nebyla dost dobrá pro tvou vznešenou společnost, když je to jen obyčejná žena rančera.”

To byla rána pod pás. Jak si mohl myslet, že je taková. Vždyť na recepci Essii vyhledala a omluvila se jí za to, co se mohlo zdát urážkou.

„Mysli si, co chceš a jak chceš,” řekla a vyšla z pokoje.

Během týdne, který následoval, byl Čade doma vzácně. Abby strávila dlouhé osamělé dny odpovídáním na dopisy, vkládáním dat do počítače, psaním objednávek a zvedáním telefonů. Pokud někdy doufala, že ji Čade požádá, aby zůstala, teď už ty naděje pohřbila. Byl úplně lhostejný. Zdálo se, že je mu jedno, jestli s ním mluví nebo ne. Byl k ní zdvořilý, ale nebyl to ten přátelský, škádlící ji muž ze šťastnějších časů.Ve čtvrtek večer, den před tím, než se měli Melly s Jerrym vrátit, vyšla Abby ven k bazénu, ponořená do vzpomínek.

S údivem se dívala na holý beton bylo ještě příliš časné jaro a bazén byl prázdný. Zdálo sejí, že to je sto let, když se vzdorovitě svlékla a šla si tam zaplavat, že to je celý život, kdy ji tam Čade polonahou našel. Tehdy byla plná naděje. Snila o tom, že bude s Čadem sdílet víc než jen postel. Ale on ji odmrštil. A už jí nikdy nedovolil, aby se k němu přiblížila celou svou bytostí, vyjma krátkých, pouze tělesných setkání.

„Vzpomínáš, Abby?” zeptal se Čade tiše, když za ní vyšel z domu.

Měl na sobě pohodlné kalhoty a ručně pletený svetr, v kterém vypadal ještě lépe než jindy. Měl vlhké vlasy, jako kdyby se před chvílí sprchoval. Abby se rozbušilo srdce.

Uhnula jeho zkoumavému pohledu. „Byla jsem se trochu nadýchat čerstvého vzduchu,” zamumlala.

„Mladí přijedou zítra domů,” poznamenal nedbale, ale pohled jeho očí byl všechno, jen ne nedbalý. „Předpokládám, že už se zdržíš jen krátce?”

To bolelo. To znělo, jako by se nemohl dočkat, kdy už se jí zbaví. Cítila, že má oči plné horkých slzí a stažené hrdlo. Pokrčila rameny. „Mám závazky, Říkala jsem ti, že odjedu.”

Přikývl. Držel v ruce hořící cigaretu. Potáhl z ní a pak ji hodil na zem a zašlápl.

„Hodně kouříš,” konstatovala.

Krátce se zasmál. „Já vím. Nenávidím to, ale už je to příliš zakořeněný zvyk.”

Tak jako mě odstrkovat, pomyslela si, ale nic neřekla. Dívala se na oblohu plnou hvězd a pevně si přitiskla ruce k tělu. „Je ti zima. drahá?”

Potřásla hlavou. „Ne moc. Calla a Jeb šli do kina,” řekla bez souvislosti.

„A to znamená, že jsme sami v domě, že?” řekl. Upřel na ni své tmavé oči. „Co chceš, Abby, abych udělal? Odnesl tě nahoru do své ložnice, jako jsem to už jednou předtím udělal?” Hořce se zasmál. „Promiň, drahá, od toho dne u řeky jsem přestal dávat lekce. Možná, že bys mohla najít někoho v New Yorku, kdo by to po mně převzal.”

Cítila se, jako by ji rozdupal na kousky. „To bych mohla,” řekla bezbarvým hlasem. Otočila se. „Je pozdě. Radši půjdu dovnitř.”

Váhavě ji chytil za paži a to ji zmátlo. Nepřitáhl ji k sobě blíž, ale držel ji vedle sebe. „Doufala jsi, že sem přijdu, Abby?”

Doufala, ale raději by zemřela, než by to připustila. „Už jsem ti to řekla předtím, už se ti nehodlám vrhat k nohám, Čade,” odpověděla klidně. „Neboj se, jsi v úplném bezpečí. Vždycky si ještě můžeš zamknout dveře své ložnice, nebo ne?”

„Nech toho. Tady není o čem žertovat.”

„Ale já nežertuji.” Uvolnila svou paži. „Dobrou noc Cade.”

„Řekni mi to,” vyletěl.

„Co?” odsekla mu. „O mých špatných způsobech, o ohavné kariéře nebo špatné morálce, o všem, co si myslíš, že mě těší.”

Ztuhl. „Nikdy jsem tě neobvinil ze špatných mravů.”

„Kromě okamžiků, kdy jsem se ti přiblížila,” řekla s hořkým smíchem.

„Nesnaž se to vidět z mého pohledu,” vykřikl. „Ty si jenom hraješ, ale já ne. Na to jsem příliš starý.”

„Promiň, dědo, vynasnažím se, abych tě nevzrušila… Čade!”

Vyrazil proti ní a bolestivě ji uchopil za paže. „Chci tě,” řekl jí bez dechu. „Nepokoušej mě. Jsem na samém konci trpělivosti. Chci, abys odjela z Painted Ridge dřív, než udělám něco, co nechci.

Chvěly sejí rty. „Ty si myslíš, že tě nechám?” zašeptala.

Jejich pohledy se setkaly. „Vím, že ano, uděláš to. Jsme jako dynamit, když se dotýkáme jeden druhého.” Spustil ruce. „Ale to není dost. Chci víc, než horečnou noc plnou fyzického uspokojení. Ty bys mi ho dala a já tobě také. Ale to není nic, co bych nemohl dostat od desítek jiných žen,” dodal chladně. „A to se nestane když odsud včas odjedeš”

To bylo varování, které musela brát vážně. Noc strávená s Čadem by pro ni učinila život bez něj nesnesitelný, a ona byla natolik moudrá, že si to uvědomovala. Sklopila oči.

„Zařídím to tak, abych v sobotu ráno odjela,” řekla.

Tvář mu ztuhla, když slyšel její nezúčastněný tón, ale jen němě přikývl. „To bude nejlepší. Přišla jsi sem s bolestí a já doufám, že jsem ti pomohl vyléčit se. Ale žiješ v jiném světě. Čím déle bys tu zůstávala, tím těžší…”

Nedokončil větu. Místo toho si zapálil cigaretu. „Měla bys jít dovnitř. Už je docela chladno.”

„Arktická zima,” dumala a vzhlédla k němu. Sebrala všechnu svou odvahu a hrdost a usmála se na něj. Pak odešla do domu.

Šla rychle, děkujíc Bohu, že Čade nevidí slzy, které sejí kutálely po tváři, když stoupala po schodech. A přes ty slzy si nevšimla temného pohledu, který ji sledoval, dokud byla na dohled.

Melly a Jerry přijeli domů opálení a odpočinutí. Byli na líbánkách na Floridě a bylo vidět, že jsou spolu šťastní. Abby jejich štěstí těžko snášela, když si uvědomovala, že ona ztratila veškeré naděje, aby byla takhle šťastná s Čadem.

„Jak se vám tu dařilo?” ptala se Melly, když osaměly. Jerry odjel na pastviny pomáhat při značkování.

„Docela dobře,” lhala Abby, „ale volali z mé agentury, že se naskytla možnost nějaké dlouhodobé smlouvy. Hrozně se na to těším.”

Melly se zatvářila zklamaně. „Vracíš se do New Yorku? Ale já myslela…?”

„Teď, když jsi doma, mohu odjet a nechat tu všechno v tvých rukách,” řekla Abby snažíc se usmívat. „Stýská se mi po New Yorku a bude to prima zase se vrátit ke své práci.”

„Ale to přepadení, důvod, proč jsi sem přijela…”

„Čade mi pomohl se přes to přenést,” řekla Abby klidně. „Jsem mu za to vděčná. Ale teď chce, abych odjela. Dal mi to jasně najevo. Udělám mu to kvůli a odjedu.”

„Miluje tě, ty idiote!” vykřikla Melly.

Abby polkla slzy, které se jí draly do očí. „Ne,” řekla chraplavě. „Jestli něco cítí, tak je to hněv, že dávám přednost práci modelky před životem na ranči.”

„Ty jsi s ním o tom mluvila?”

„Jistě,” přikývla Abby. Nedodala ale, že pokaždé, když spolu byli, se hádali. „Dohodli jsme se, že já nemám místo v jeho životě a on v mém.” otočila se a šla ke schodům. „Jdu balit. Pomůžeš mi? Mám rezervaci na ranní letadlo.”

„Abby, nedělej to!” naléhala Melly.

Ale všechno její naléhání, všechny argumenty neoblomily její tvrdohlavou sestru. Druhý den ráno odvezl Čade obě ženy na letiště.

Byl to šok, když se přede dveřmi objevil za volantem velkého sedanu. Měl na sobě stejné modré sako a tmavé kalhoty, které měl onehdy večer při večeři, ale měl bílou hedvábnou košili a modrou proužkovanou kravatu. Jediná součást oděvu ukazovala na to, že je ze Západu krémový klobouk a kožené boty.

Když procházeli letištní halou, ohlašovali její let. Abby rychle objala Melly, než nastoupila do letadla. V ruce držela kufřík a oči měla plné slz.

„Napiš mi,” naléhala.

„Napíšu,” slíbila Melly. Zadívala se na ni. „Chtěla bych, abys neodjížděla.”

„Musím. Mám závazky.” Řekla tu lež s bolestí a pokusem o úsměv.

Čade neřekl ani slovo. Stál a díval se jí do očí. Jeho byly tak temné, že se zdály černé. Hořící cigaretu držel v ruce, tvář měl jako kámen.

Abby se přinutila, aby k němu vzhlédla. Měla na nohou boty bez podpatků a tak se jí zdál vyšší než jindy. Větší.

Neuvěřitelně přitažlivý muž, nejhezčí, jakého kdy viděla. Srdce ji bolelo jen při pohledu na něj.

„Sbohem, Čade,” řekla tiše. „Díky, žes mě tu nechal tak dlouho.”

Jen přikývl. Ztěžka dýchal a rty měl sevřené.

„No… radši půjdu,” řekla Abby nepřirozeně vysokým hlasem.

Čade odhodil cigaretu do jednoho z popelníků, které tam stály, a nečekaně uchopil Abby a držel ji na délku paže od těla. Kufřík spadl na zem a ona se na chvíli vzepřela, ale pak se jeho stisku podvolila.

Dívala se do jeho planoucích očí a přestala s ním bojovat. A tak tam stáli pohrouženi do sebe v napětí, které působilo až bolest. Abby měla pocit, že jí podklesávají kolena. Pootevřela rty ztěží popadajíc dech a on nad ni naklonil hlavu.

Ten polibek byl jako žádný jiný. Jeho ústa se tak něžně dotkla jejích, že to skoro necítila a pak se přisála. Líbal ji stále naléhavěji, drsněji, žádostivěji. Objala ho kolem krku a přitiskla se k němu. Zvedl ji a sevřel ještě pevněji, jeho ústa drtila její až měla pocit, že oba hoří a neexistuje nic kolem nich. Chtěla ho. Toužila po něm! Její ústa, její tělo, její bolestný sten mu to řekly a ona cítila chvění jeho těla a líbali se a líbali…

Konečně ji pomalu spustil na zem, uvolnil objetí a oba se nadechli. Jeho ruce povolily a odtáhly se.

Podíval se jí do očí. „Sbohem, Abby,” řekl hlasem chladným a tvrdým jako ocel.

„Sbohem, Čade,” zašeptala zlomeně.

Přejel jí prsty po tváři, třesoucími se prsty, které sejí dotýkaly, jako by byla sen. „Bože, jak já bych tě miloval,” vydechl. A pak, než si uvědomila, co řekl, odešel aniž se ohlédl.

Abby se za ním nevěřícně dívala. „Slyšela jsem… opravdu to, co si myslím, že jsem slyšela?”

„Co, drahoušku?” zeptala se Melly jemně, když přišla blíž. „Byla jsem diskrétní. To byl tedy polibek. A to odjíždíš?”

Abby si hořce povzdechla. To se jí jistě zdálo, nebo se spletla… nebo ne? Zhluboka se nadechla. „Musím jít. Zmeškala bych letadlo. Melly, dohlédneš na něj?”

„To bys mohla udělat sama, kdybys mu řekla pravdu,” řekla Melly tiše. „Ještě není pozdě. Mohla bys ho chytit.”

„Neposlouchal by,” řekla unaveně. „Znáš Čada jaký je, když si něco usmyslí. Já bych se zbláznila kdybych to měla znovu poslouchat. Jen se neboj, Melly. Je mi dobře. Opatruj se. Mám tě ráda.”

„Já tebe taky.” Podívala se sestře do očí. „Nemohl by tě takhle líbat, kdyby o tebe nestál. Přemýšlej o tom. Teď hned.”

Abby zamávala a utíkala k letadlu. Celou cestu do New Yorku přemýšlela o tom dlouhém polibku a o tom, co se jí zdálo, že Čade řekl. Připadalo jí to bláznivé. Nakonec přestala vzpomínat a zavřela oči. Je to za ní. Poslal ji pryč. Ohlížet se zpátky nemá cenu. Měla se dát dohromady. Teď je Čade a Montana za ní. Musí začít znovu. Dokáže to. Nakonec je tu její kariéra. To je vše, co jí zbylo.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Několik dní Abby trvalo, než si zase zvykla městskému životu po pobytu v rozlehlé krajině Montany. Zvyklá chodit na ranči pozdě spát, musela teď dbát na to, aby byla brzy v posteli, držet dietu, dávat si pozor na vrásky a kruhy pod očima při únavě, doplňovat si šatník a tahat s sebou objemnou tašku s tisícem drobností, které by mohla při práci potřebovat. A každý večer si masírovala své bolavé nohy a natírala si je chladivým krémem a každou buňkou svého těla toužila po Čadu McLarenovi.

V následujících týdnech udělala pro Jessicu náčrty a poslala je do Wyomingu. Jessica jí hned nato volala a pozvala ji, aby se přijela podívat do jejího butiku, ale Abby to musela odložit. Horečně pracovala a lež o dlouhodobé smlouvě, kterou řekla Melly, byla najednou pravdou. Dostala nabídku na televizní reklamu na nealkoholické nápoje, kterou hned přijala. Její kariéra stoupala závratným tempem. Ále bylo to tak prázdné jako celý její život.

Nikdy se nezatěžovala schůzkami s muži. Jaký by to mělo smysl, když je stejně srovnávala s Čadem. A tak pracovala a trápila se kvůli němu. Začala se jí ukazovat její osamělost.

Všechny ty roky předtím měla sladkou vzpomínku, která ji posilovala a dávala jí naději, že snad jednoho dne bude všechno tak, jak by si přála. Ale teď už jí nezůstala žádná naděje. Nebylo nic, k čemu by se mohla upnout, a budoucnost, to byla prázdnota a osamělost. I kdyby přijala Jessičinu nabídku a odešla žít do Wyomingu, mohla by být Čadovi blíž, ale stejně by byla sama. Nevěděla, jak to má vyřešit.

V pátek pozdě večer, kdy se tak na půl oka dívala na televizi, najednou zazvonil telefon. Nedovedla si představit, kdo to v tuhle hodinu může být. Natáhla se pro sluchátko.

„Haló,” ozvala se.

„Ahoj drahá,” ozval se hluboký, bolestně blízký hlas. Zbledla a posadila se. Byly to už čtyři měsíce, co slyšela tenhle hlas naposledy, ale poznala by ho i na smrtelném loži.

„Čade?” zašeptala.

„Ano,” odmlčel se. „Jak se máš, Abby?”

Zhluboka se nadechla. Nepropadej panice, říkala si. Neprozraď se. „Mám se fajn, Čade,” odpověděla vesele.

„To nemáš v pátek večer žádnou schůzku?” zeptal se.

Přitáhla si úžeji svůj zlatavý župan, jako kdyby ji mohl vidět až z Montany. „Byla jsem unavená,” odpověděla. „Je všechno v pořádku? Melly…?”

„Melly je v pořádku. Jeli s Jerrym na víkend dolů do Yellowstonu.”

„Aha.” Sevřela pevně sluchátko. „Takže není něco v nepořádku?”

„Všechno je v nepořádku,” řekl po chvíli. „Hank odchází.”

„Hank?” podivila se. „Proč?”

Nevesele se zasmál. „Prý jsem příliš protivný, než aby zůstal.”

„A jsi?” zeptala se tiše. V jeho hlase bylo něco podivného, jiného. „Čade, jsi v pořádku?” zeptala se a prostoupilo ji znepokojení.

„Je mi dobře.” Znovu se zasmál. „A bude mi ještě lip, až dopiju tuhle flašku.”

„Ty piješ!” To byla jediná možnost, jak si mohla vysvětlit podivný hlas.

„Šokuje tě to? Jsem jen člověk, Abby, i když ty sis to asi nikdy nemyslela, že?” bylo slyšet žuchnutí a tlumené klení. „Zatraceně, proč se ten nábytek plete pod nohy, když se ho snažím obejít?”

Omotávala si telefonní šňůru kolem prstů. „Čade, je tam někdo s tebou? Calla?”

„Calla šla s Jebem do kina. Myslím, že brzy ji požádá o ruku.” Povzdechl. „Abby, za chvíli budeme jediní dva svobodní lidé na zemi.”

„Proč piješ?” zeptala se s obavou. „Někdo ti ublížil?”

„To od tebe sedí, takhle se mě ptát,” zavrčel. „Vyrveš mi srdce z těla a pak si odletíš. Tak jako jsi mi ho vyrvala před lety a odešla na autobus. Ach, bože, Abby, mně se po tobě stýská!” vykřikl hlasem přetékajícím citem. „Chybíš mi!”

Z očí jí vytryskly slzy a kutálely se jí po tvářích. „Ty mi taky chybíš,” zašeptala. Zavřela oči a kousla se do rtu. „Každou hodinu, každý den.”

Z druhého konce bylo slyšet hluboký povzdech. „Mohli jsme se milovat, tehdy u řeky,” řekl bolestně. „Možná bychom se nějak vymanili ze zajetých kolejí. Mám u postele tvůj obrázek, Abby. Sedím tady, dívám se na něj a toužím po tobě.”

Zatnula pěst, až jí zbělely klouby. Také měla jeden jeho obrázek, který si přivezla do New Yorku před čtyřmi lety. Byl už celý pomačkaný, jak si ho často tiskla k srdci.

„Ty jsi mi řekl, že sex je špatným základem pro budování vztahu,” připomněla mu unaveně.

„To nebyl sex,” řekl. „Nikdy to tak nebylo. Před čtyřmi lety jsem nechtěl riskovat, že bys otěhotněla, to nevíš? Nemohl jsem ti vzít možnost volby. Ať jsem cítil cokoliv, nemohl jsem tě nutit, abys zůstala tady, Abby.”

Hrdlo se jí sevřelo, že nemohla dýchat. Sevřela sluchátko oběma rukama a seděla nehnuté a vzpřímeně, jako by spolkla pravítko. Uvědomil si vůbec, co teď připustil?

„Tos tím myslel, žes mi dal na vybranou mezi… tebou a kariérou modelky…”

„A tys mi ukázala, co je pro tebe přednější, ne, drahá?” zeptal se s hořkým smíchem. Povzdechl si. „Sedla sis na autobus smějíc se jak osvobozený vězeň a už ses za mnou ani neohlédla. Řekl jsem tvému otci, že se s tebou ožením, když mě budeš chtít.

Hádali jsme se tehdy kvůli tomu celou noc. Řekl mi, že jsi moc mladá a chceš mít možnost dostat se z ranče a něco dokázat. Hádal jsem se s ním, ale nakonec jsem nebyl schopný tě přimět, abys zůstala se mnou.” Jeho hlas byl zastřený, ale tak krásný jako jindy, a Abby pociťovala takovou bolest, o jaké se jí ani nesnilo. „Víš, uvědomil jsem si, jak jsi zranitelná, když jsi se mnou, a jak jsem zranitelný já s tebou. Musel jsem dávat pozor, abychom se nikdy nedostali k sobě moc blízko, protože by se nám to, Abby, mohlo vymknout z rukou. Myslel jsem, že odjedeš do New Yorku a pak, unavená městem, se vrátíš ke mně. Ale nestalo se to.”

V těch slovech byly všechny jeho pocity. Hořkost. Beznaděj. Bolest. „Nikdy jsi mi neřekl, abych zůstala,” zašeptala.

„Řekl jsi, že se nechceš vázat na žádnou ženu a… a ztratit svou svobodu.”

Zasmál se. „Nebyl jsem volný od té doby, co ti bylo patnáct. Od té doby jsem nechtěl nikoho jiného než tebe. A nikdy nebudu chtít.”

„Nechal jsi mě odejít!” vykřikla a v té chvíli ho najednou nenáviděla. „Zatraceně, nechal jsi mě jít. Bylo mi teprve osmnáct, ale žádná nabídka v New Yorku by mě od tebe neodvedla, kdybys mi řekl, abych zůstala. Stačilo jedno slovo zůstaň. A tys mě nechal odejít, Čade.”

Na druhé straně nastalo ticho.

Ale ona si toho nevšimla. Slova se z ní valila tak jako jí kanuly slzy z očí a stékaly po tvářích. „Říkal jsi, že se mi líbí pozlátko města, že bez něj nemůžu žít. A přitom jsem se celé čtyři roky dívala na tenhle tvůj obrázek a plakala. Posadil jsi mě na autobus před čtyřmi lety a posadil jsi mě do letadla před čtyřmi měsíci… zatraceně, proč jsi se staral? Odstrkoval jsi mě, obviňoval jsi mě, že se ti posmívám… Čade? Čade!”

Ale telefon byl hluchý. Položila sluchátko a propukla v pláč. Jestli zavolá, nezvedne to. Nechá ho sedět a pít whisky. Je jí to jedno. Zhasla, lehla si do postele a otřásal jí hněv.

O několik hodin později se vzbudila. Zvonek u dveří zvonil a zvonil. Snad se jí to zdá. Posadila se na posteli. Chtěla spát, byla ospalá. Položila hlavu zpátky na polštář, ale zvonek zazvonil znovu, víc.

Ospale mžourajíc očima šla tiše k hlavním dveřím navlékajíc si cestou svůj zlatavý župan.

„Kdo je?” zeptala se.

„Kdo si sakra myslíš, že by to mohl být? Otevři dveře, neboje mám vyrazit?” „Čade?” Srdce jí divoce poskočilo. Uvolnila bezpečnostní řetízek, odemkla a otevřela dveře. Nebyl to sen.

Vešel do bytu zamračený jak nebe před bouřkou, ospalý, unavený. Měl na sobě džíny, napůl rozhalenou džínovou košili, staré boty a obnošený klobouk, který nosil při práci s dobytkem. Boty měl špinavé, potřeboval oholit, ale pro Abby to bylo to nejkrásnější, co v životě viděla.

„Čade!” vydechla mrkajíc ospalýma očima. Rozcuchané vlasy jí tvořily kolem hlavy svatozář, župan příjemně splýval kolem těla a zdůrazňoval její křivky.

„Vypil jsem půl lahve whisky,” řekl, když za sebou zavřel dveře. Nejsem ještě úplně střízlivý, i když jsem v letadle vypil několik šálků kávy. Ale řekla jsi něco, co jsem určitě slyšel, to se mi nezdálo. A tak jsem přiletěl, abych tě přiměl to říct znovu. Abych měl jistotu.”

Dívala se na něj upřeně, ani nemrkla. Milovala každý kousek jeho tváře.

„Zavěsil jsi telefon a uprostřed noci jsi sem letěl…?” začala nervózně.

Jeho oči putovaly po jejím těle a jedno tmavé obočí se nadzvedlo. „Zhubla jsi, Abigail,” zamumlal a stále si ji prohlížel. „Jestli budeš pokračovat, budeš jak strašidlo.”

„A ty ses viděl v zrcadle?” ptala se ho zaznamenávajíc nové vrásky a kruhy pod jeho temnýma očima.

Potřásl hlavou. „Asi není na mě nejlepší pohled,” připustil. „Pojď, Abby, poslechnu si to.”

Polkla. „Bylo to jednodušší, když jsi byl v Montaně,” začala nejisté.

„To asi jo.” Sundal si klobouk a hodil ho na židli. Velkýma rukama uchopil její tvář a shlížel k ní ze své výšky jako vyhladovělý vlk. „A co když tě teď vezmu do postele, Abby?” zeptal se tiše. „A budeme se tři nebo čtyři hodiny milovat a pak se tě zeptám znovu….”

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Ztěží mohla dýchat, když viděla jeho oči. Nebylo dost dobře možné, aby se jí to zdálo, ale přesto se to tolik podobalo snu, který se stal pravdou, že jí z toho bylo mdlo.

„Dívej se na mě, Abby,” zašeptal.

Zvedla oči a jeho pohled sklouzl níž, kde se jí pod průhledným materiálem rýsovala ňadra. Rukou se dotkl její klíční kosti a pak sjel níž na jedno z těch krásně tvarovaných prsů. Usmíval se, jak její tělo ihned reagovalo na jeho dotek. Mohl to vidět i cítit.

„Vždycky se mi přihodí totéž, když na tebe myslím, Abby,” zašeptal s tichým hrdelním smíchem. „Čtyři měsíce, Abby. Čtyři dlouhé měsíce byla pro mě každá minuta dne k nepřežití. Toužil jsem po tobě a na všechny kolem jsem byl zlý jak raněný medvěd. Dnes večer už to bylo k nevydržení, a tak jsem začal pít… zatraceně, pojď ke mně.”

Zvedl ji svýma silnýma rukama a začal ji hladově líbat, nevnímal její slastné sténání a ruce, kterýma ho objala kolem krku. Šel s ní do ložnice a zabouchl za nimi dveře.

„Budu se s tebou milovat celou noc,” řekl, když ji nesl k posteli. „Ráno budeš ráda, když budeš moci chodit. Pak si promluvíme.”

„Čade, mohla bych otěhotnět,” řekla nepřirozeně vysokým hlasem, s obavou, že z něj mluví jen alkohol.

„Ano, to bys mohla,” řekl klidně a díval se jí do očí. „A to by znamenalo závazek. Pro mě. Pro tebe. Pro život. Řekni ano nebo ne. Ale jestli řekneš ne, vracím se zpátky do Montany a už mě nikdy neuvidíš.”

Cítila, jak se chvěje v jeho silných pažích, a srdce jí bušilo tak prudce, když viděla jeho tvář s milujícím a majetnickým pohledem.

„Nevím, jestli přežiju románek s tebou,” řekla tiše. „Ale jestli to je to, co chceš, já… já to zkusím. Nevím sice, co bychom dělali, kdyby se narodilo dítě…”

Zhluboka, rozvážně se nadechl a jeho oči zněžněly. „Melly mi řekla, žes to nikdy neviděla. Asi to věděla lip než já,” zamumlal.

Položil ji jemně na postel a rozepnul si knoflíky na košili pomalými, uvolněnými pohyby a odhodil ji stranou. Pak si rozepnul pásek. Kalhoty spadly a Abby ho šokovaná pozorovala.

„Jestli si myslíš, že to je na tebe příliš drsné,” řekl a podíval se na ni, jak ho pozoruje, „pamatuj si, co už jsem ti řekl předtím, Abby. Nikdy jsem se před žádnou ženou nesvlékal.”

„To je jejich škoda,” zašeptala nepokrytě ho obdivujíc. „Ah, Čade…!”

Jeho tvář byla zjihlá a rudé skvrny na tvářích se ztratily. Sedl si vedle ní, ji posadil také a začal jí svlékat župan. A pak se jen díval a díval, dokud neměla pocit, že se jí srdce rozskočí v hrudi, její tělo se vzepnulo s výzvou a pozváním.

„Než budeme pokračovat,” řekl tiše a velkou, teplou rukou jí přejel přes břicho vzhůru až pod ňadro, „měla bys mi radši říci, jestli jsi myslela vážně to, co jsi mi říkala do telefonu.”

Polkla. „To že jsem osamělá a ztracená tady ve městě?” zašeptala. Přikývl. „Jsi šťastná?”

„Když jsem s tebou,” podařilo se jí říci chvějícími se rty. „Jenom když jsem s tebou. Bože, ty nevíš… nikdy jsi nevěděl, jaké to bylo opouštět tě!”

Chvěly se mu prsty a nemohl promluvit. „Věděl jsem, jaké je to být opuštěný, Abby,” řekl pomalu. „Čtyři roky jsem kolem tebe chodil. A až do dneška jsem vůbec netušil, co cítíš. Vůbec nic jsem nevěděl.”

„Jak jsem ti to mohla říci, když jsi prohlašoval, že se nechceš vázat, že se nechceš ženit?” zeptala se přerývaně. „Odháněl jsi mě…”

„Musel jsem,” hájil se. „Nedovedl jsem se ovládat ve svých citech k tobě. Nikdy. Nikdy se nedozvíš, jak blízko jsem byl tomu vzít si tě tu noc, co jsem tě našel u bazénu. Když jsem tě opustil, třásl jsem se jako kluk. Musel jsem se napít, abych mohl spát tehdy jsem pil tak jako dnes večer.” Prsty jí přejížděl po prsou dotýkaje se jí jako člověk, který právě nalezl zlatý poklad. „Jsi tak krásná,” zašeptal. „Byla jsi tehdy a jsi teď. Moje Abby. Jenom moje.”

Abby k němu vztáhla ruce a začala ho hladit po hrudi, vychutnávajíc dotek dlaně na zarostlé pokožce. „Nevěděla jsem to,” zašeptala.

„Ani já ne.” Zachvěl se, jak ho její ruce laskaly. „Nedělej to, ještě ne. Zblázním se, když se mě budeš takhle dotýkat.”

„Říkal jsi, že se budeme milovat,” připomněla mu tiše.

„Budeme. Když budeš souhlasit s tím, že se vezmeme,” odpověděl jí. „Nemohl bych s tebou mít jenom nějaké přechodné dobrodružství. Jestli si tě teď vezmu, tak si mě musíš vzít na celý život.”

Bylo důležité vědět pravdu a ne se jen dohadovat, jak to je. Už bylo mezi nimi tolik nedorozumění. „Protože potřebuješ syny, kteří by zdědili Painted Ridge?” zeptala se šeptem.

„Protože tě miluji, Abigail Shaneová,” opravil ji. „Protože tě miluji už tolik let, že láska k tobě je součástí mého života. Protože jestli se se mnou nevrátíš domů, nastěhuji se já k tobě a budu se s tebou milovat tak dlouho, že se v sebebeobraně za mě provdáš, abys sis už konečně mohla odpočinout.”

Do očí jí vstoupily slzy. „Ty mě opravdu miluješ, Čade?” vyhrkla.

„Jak je to nevýstižné slovo pro city,” vypravil ze sebe třesoucím se hlasem. Uchopil do dlaní její tvář a díval sejí do očí. „Chci být s tebou pořád. Chci sedět a dívat se na tebe, když budeme spolu. Chci u tebe bdít, když budeš nemocná a budeš mě potřebovat. Chci tě v noci objímat i když se zrovna nebudeme milovat. Chci s tebou mít děti. A ze všeho nejvíc chci s tebou žít až do smrti. V dobrých časech i ve zlých. Až do hrobu.”

Bezmocně plakala při tom vyznání, kdy se její nejodvážnější sny stávaly skutečností. Prsty přejížděla po jeho strhané tváři a s láskou hladila každou jeho vrásku. „Nemohla jsem se na tebe ani podívat, když jsem před čtyřmi lety odjížděla.” řekla najednou. „Protože kdybych to byla udělala, byla bych se ti vrhla k nohám a žebrala, ať mě necháš u sebe. Zamilovala jsem se do tebe, ani mi nebylo patnáct, a od té doby jsem tě milovala. Beznadějně, z celého srdce. Bože, Čade, nikdy to nebyl New York a přehlídky. Vždycky jsi to byl ty. Miluji tě a budu tě milovat celý život…”

Zastavil příval slov tím, že se k ní sklonil a políbil ji. Líbali se dlouze, sladce, objímajíce se a vychutnávajíce nový pocit, že si náležejí navzájem, že jeden druhého milují. Jeho jazyk jemně pronikl mezi její rty. Pootevřela ústa a polibek se stal naléhavějším. Pomalu objevovali jeden druhého.

„Nauč mě to, Čade,” zašeptala zastřeným hlasem a cítila jeho ruce, které se jí dotýkaly jinak, než dosud. „Uč mě… ukaž mi milování… takhle…”

Něžněji líbal na ústa. „Budeme se učit spolu, drahá,” zašeptal. „Protože pro mě je to teď jako by to bylo poprvé. Řekni mi, kdyby tě to bolelo. Radši bych umřel, než abych ti ublížil.”

Ale zatímco mluvil, jeho ústa jí přejížděla po těle a ona zapomněla, že to je vlastně poprvé. Zapomněla všechno a vnímala jenom slastný pocit polibků a něžných doteků muže, kterého vždycky milovala. Uvolnila se a rozvážně se pohybovala, dotýkala se ho a vychutnávala jeho reakce na její prsty, její ústa. Šeptala o své lásce, zatímco její tělo křičelo.

Přicházel jeden pocit za druhým a ona se otočila a šeptala mu do ucha své vášnivé vyznání. Stěží věřila, že pocit štěstí, radosti a uspokojení by mohl být ještě větší než dosud.

Otevřela oči pod náporem směsi touhy a strachu. Jeho oči byly také otevřené a upřeněji pozoroval.

„Neboj se mě,” zašeptal třesoucím se hlasem, naléhavě. „Miluji tě, věř mi.”

To ujištění jí stačilo, aby se přenesla přes svůj strach. Zavřela opět oči a cítila, jak ji něžně líbá a připravuje ji na to, co přijde.

Rukama se probírala jeho hustými tmavými vlasy, zatímco on ji něžně, pomalu líbal navzdory své prudké touze, kterou cítila i ona. Všechno bylo tak něžné, jemné, že zapomněla na svůj strach a nechala se unášet tím pocitem důvěrnosti a lásky, pocitem, že mu patří. Pokud pocítila bolest, ani ji nezaznamenala, přitiskla se k němu ještě těsněji snažíc se, aby mu bylo tak dobře, jako jí. Nechtěla nic jiného, než radost z toho, že dává, co dát může.

Choval se k ní tak, že nikdy vůbec netušila, že se tak muž může chovat k ženě. Každá vteřina byla naplněna společným prožitkem radosti a štěstí. Byla s ním a milovala ho. Bylo to tak prosté. Tak nádherné. Tak dokonalé. Oči sejí zalily slzami a ty jí stékaly po tvářích až k jejich spojeným rtům. O chvíli později slyšela jeho hlas, jak jí šeptá do ucha její jméno jako modlitbu.

A pak něha přešla ve vášeň náhle, jako letní bouře, se rozpoutala a zmítala jimi tak naléhavě, že kolem nich zmizelo všechno a zůstali jen oni dva.

Slyšela se jak sténá, cítila jeho ruce, které usměrňovaly její divoké pohyby, učily ji. Zuby se mu zakousla do pevného ramene v agónii rozkoše, aby nekřičela. Už nebyl čas na něžné dotyky, zůstala jen divoká touha, nenasytná, spějící k svému naplnění. A pak nastal mír.

Později ležela vedle něj a celá se třásla, zatímco on si zapálil cigaretu a kouřil. Usmála se něžně, vítězně, potěšené.

Paží si ji přitáhl blíž k sobě a ona se zasmála. „Pane bože, v nejdivočejších snech jsem si nedovedla představit, že to je takové.”

„Ani já ne,” odpověděl. „Myslel jsem, že umřu.”

Stále ještě ztěžka dýchal. „Musím nechat zarámovat tamhle tu knihu a pověsíme si ji nad postel, až se vezmeme.”

Zamrkala překvapeně. „Knihu?”

Zasmál se. „To je kniha o milování. Koupil jsem ji před pár týdny,” zabručel. Zvedl obočí, když viděl její ohromený výraz a rozesmál se hlučně. „Zatraceně, Abby, říkal jsem ti, že jsem strávil půl života prací s dobytkem. Kde si myslíš, že jsem se mohl naučit něco o sexu? Vy ženy si myslíte, že my muži o něm víme všechno, a nenávidíte nás za to…”

Tvář se jí rozjasnila. „Ty ďáble,” řekla, „a já si myslela, že jsi měl zástupy žen.”

Políbil ji na špičku nosu. „Ty jsi má žena. Jediná, kterou jsem v životě chtěl. Nejsem mnich, ale nikdy mi nepřinášelo potěšení spát se ženami, které nemiluji.”

Dívala se na něj zvědavě. „To chceš říci, že všechno, co jsi teď se mnou dělal, jsi se naučil z knihy?!”

Pozvedl obočí. „Je to dobrá kniha,” řekl v obraně, „jakýsi základní úvod do problematiky… no, myslel jsem, že .poté, co jsem ti dal k uvážení život se mnou na ranči, tak kdybych ti náhodou chyběl, mohl bych sem přijet, abych tě přesvědčil. Chtěl jsem čekat do vánoc…” Pokrčil rameny „Potom, dnes večer, když si Calla vyšla s Jebem, cítil jsem se strašně osamělý a začal jsem pít.” Povzdechl. „Poprvé po letech, co jsem vypil tolik whisky.” Podíval se jí do obličeje. „Když jsi začala na mě tak vztekle křičet, byla to pro mě ta nejsladší hudba.

Ani jsem se neoholil a jen jsem vytáhl Hanka z postele, aby mě odvezl na letiště.”

„Říkal jsi, že odchází.”

„Když zjistil, že jedu za tebou, tak to vzal zpátky.” řekl Čade a ušklíbl se. „Řekl mi, že byl zvědavý, jestli se budu chovat tak stupidně celý život.”

„Mám pocit, že jsme byli oba trochu natvrdlí,” odpověděla. Láskyplně se na něj podívala. „Miluji tě,” zašeptala horečně.

„Miluji tě,” odpověděl a naklonil se k ní, aby ji něžně políbil. „Chceš žít se mnou na Painted Ridge a vzdát se toho, co jsi dosud dělala? Jestli ne, najde me nějaký kompromis, teď, když vím, že mě miluješ.”

„Mohu přestat i dýchat, když mě budeš milovat.” Přitiskla se k němu. „Nenávidím to tady. Po několika měsících všechno kouzlo dobrodružství vyprchalo. Pracovala jsem tvrdě celé dny a v noci jsem snila o tom, jaké by to bylo spát v tvém náručí a nosit tvé dítě…”

Nadechl se. „Neříkej mi takové věci, nebo se zblázním.”

„Vezmi mě s sebou,” řekla a hladila ho po hrudi. „Pojeďme společně.”

„Počkej.” Odložil cigaretu a naklonil se k ní se zasněnýma očima. „Nemohu očekávat, že obětuješ čtyři roky tvrdé práce, abys mohla vychovávat děti. Nechci, abys obětovala svou osobnost proto, aby ses stala mou ženou. Oba potřebujeme cítit uspokojení, smysl života.”

„Jé, já jsem ti neřekla o Jessice Daneové,” vykřikla a vysvětlila mu své plány i své chování na Mellyně svatbě.

Rozzlobeně povzdechl. „No jo, byl jsem zatracený blázen, že?” vyhrkl. Políbil ji jemně. „Promiň mi to, lásko.”

„Nic se neděje. Vždyť jsi to nevěděl” Dotkla se jeho úst. „Takže vidíš. Mohu pracovat pro Jessicu a přitom nemusím opustit domov, kromě občasných kontrol švadlen. A vždycky se mi líp líbilo navrhování šatů než jejich předvádění.”

„Naštěstí pro mě.” řekl. Usmál se na ni. „A když budeme mít nějaké holčičky, budeš jim moci udělat společenské šaty.”

Zasmála se. „Ale pro chlapce ne. Nechci je předvádět jako maminčiny mazánky.” Naklonila se k němu a líně ho políbila. „Už mě bolí pusa ze samého povídání. Nauč mě ještě něco z toho, co jsi se dočetl v té knize.”

Zasmál se. „Je tu ještě pár věcí k probrání. Slíbil jsem Hankovi, že vyřídím pár telefonů.”

„Opravdu?” zamumlala pokrývajíc jeho tvář polibky.

„Musím pozvat na příští sobotu pastora.” „To je fajn,” zašeptala. Rukama přejížděla po jeho svalnatém opáleném těle. „A asi padesát lidí.” „Hmm,” zamumlala. „To je také fajn.” „Na svatbu.”

Odstrčila ho. „Příští sobotu?!”

„A proč čekat?” zeptal se a políbil ji. „Doufal jsem, že řekneš ano, Abby.”

„Čade Alexandře McLarene, co mám s tebou dělat?” zeptala se odevzdaně.

„Ležet a já ti to ukážu,” zašeptal se smíchem a převrátil ji na záda. „Tohle je nejlepší kapitola…”

Abby se usmívala, když se setkala s jeho hladovými ústy. Když se vrátili do Painted Ridge, měli už celou knihu prostudovanou.