Diana Palmer

Otcem proti své vůli

PRVNÍ KAPITOLA

Blake Donavan nevěděl, co pro něho je větší šok, jestli zamračená tmavovlasá holčička, stojící u dveří jeho domu, nebo zpráva, že to je jeho dcera z bývalého manželství. Světle zelené oči mu ztmavly hněvem. Celý den nestál za nic a teď ještě tohle. Právník, který mu novinku právě sdělil, přistoupil blíž k dítěti. Blake si prohrábl rozcuchané tmavé vlasy a podíval se skrze husté černé řasy na dítě. Dcera? Jeho hubená opálená tvář, poznamenaná ošklivou jizvou, se zakabonila. Vypadal hrozivější a vyšší, než ve skutečnosti byl. „Nelíbí se mi,” zamumlalo děvčátko s pohledem upřeným na Blaka. Našpulila pusu a přimkla se těsně k právníkově nohavici. Měla zelené oči a vystouplé lícní kosti. Obojího si všiml okamžitě - jako by mu z oka vypadla. Vysoký brýlatý muž si odkašlal. „Teď nesmíš zlobit, Sáro.” „Moje žena,” řekl Blake chladně, „mě opustila před pěti lety a odstěhovala se k jednomu naftaři z Louisiany. Od té doby jsem ji neviděl a nic o ní nevím.”

„Mohu dál, pane Donavane?” Blake ho ignoroval. „Žili jsme spolu jenom měsíc, ale jí to stačilo. Jakmile zjistila, že jsem až po krk v právních tahanicích, rychle vypadla i se svým novým milencem,” zahořkle se pousmál. „Nečekala, že vyhraju, ale já vyhrál.” Advokát se rozhlédl kolem sebe a všiml si elegantního sloupového vchodu, dobře udržované zahrady i mercedesu na příjezdové cestě. Slyšel o Donavanově bohatství a o při s chamtivými bratranci po smrti jeho strýce. „Problém je v tom,” pokračoval právní zástupce a díval se soucitně na dítě, „že vaše bývalá žena zemřela při leteckém neštěstí. Stalo se to před měsícem. Její druhý manžel, s kterým se rozešla, nechce přijmout za dítě odpovědnost. Sára nikoho jiného nemá,” dodal unaveně. „Rodiče vaší bývalé ženy už nežijí a žádné sourozence neměla. Nikdo jiný z rodiny už není naživu a Sára je přece vaše dítě.” Bla-ke se zarputile zadíval na holčičku. Žádnou fotografii Niny si nenechal, jen by mu připomínala, jaký byl kdysi blázen. A teď je tu její dítě a oni od něho očekávají, že se jí ujme. „V mém životě není pro dítě místo,” řekl úsečně. „Můžete ji přece dát někam do domova…” A najednou to přišlo. Děvčátko začalo plakat. Bez jediného zvuku. Ze zelených očí jí po tváři stékaly veliké slzy. Působilo to o to víc, že nevydala ani hlásku a tvářila se, jako by se styděla, že pláče před svým nepřítelem.

Vzalo ho to u srdce tak, že se tomu sám divil. Matka mu zemřela brzy po narození. Podle strýce to nebyla žena vysokých morálních kvalit, a tak mu o ní raději ani nevyprávěl. Strýček ho vzal k sobě a adoptoval. Byl vlastně podobný případ jako Sára, nikdo o něho nestál. Nevěděl, kdo byl jeho otec. Kdyby nebylo bohatého strýce, neměl by ani jméno. Nedostatek lásky a bezpečí v dětství ho tvrdě poznamenal a mohl by ublížit i Sáře, jestli ji nikdo nebude chránit. Podíval se na děvčátko. Hlavou mu vířily stovky nepříjemných otázek, ale copak byl z kamene? Čert mu byl dlužen tyhle dětské slzy! Holčička se po něm nasupeně podívala a najednou si otřela slzy malou, buclatou rukou. Blake vysunul bojovně bradu. Nevěřil nikomu. „Jak jste na to přišli, že je moje?” obrátil se na právníka. „Má vaši krevní skupinu. Druhý manžel vaší bývalé ženy má úplně jinou. Krevní zkouška, jak víte, může otcovství pouze vyloučit. Její druhý muž otcem určitě není.” Blake byl v pokušení říct, že to mohl být kdokoli z řady dalších milenců. Ale vzpomněl si, že Nina se za něj provdala, aby rychle zbohatla. Byla příliš vychytralá, než aby riskovala, že ho ztratí kvůli nevěře. Když potom pochopila, jak obtížné bude se k tomu bohatství dostat, bála se, aby se její nejnovější kořist nedozvěděla, že už je těhotná.

„Proč mi to neřekla?” zeptal se lhostejně. „Její druhý manžel se domníval, že je to jeho dítě,” odpověděl advokát klidně. „Trvalo to až do její smrti, než se našel Sářin křestní list, který potvrdil, že je vaše. Nina se zřejmě rozhodla, že Sára má právo jmenovat se jako její otec. Její druhé manželství už bylo v troskách - to jsem vám říkal.” Nepřítomně pohladil tmavovlasou dětskou hlavičku. „Samozřejmě, že existují podklady, kde si to všechno ověříte.” „Jistě.” Podíval se děvčátku do tváře. „Jak že se jmenuje? Sára?” „Ano, Sára Jane.” Blake se otočil. „Vezměte ji dovnitř. Paní Jacksonová jí dá něco k jídlu a já pro ni najmu ošetřovatelku. Rozhodl se rychle, i když to bylo rozhodnutí osudové. Jednal stejně rychle jako tehdy, když se ho strýc pokusil dát dohromady s Meredith Calhounovou. Tenkrát se blesku-rychle rozhodl pro sňatek s Ninou. Strýc dokonce zanechal Meredith dvacet procent akcií své realitní kanceláře, kterou odkázal Blakeovi, jen aby ho donutil ke svatbě s ní, ale jeho úmysl ztroskotal.

Blake se Meredith vysmál před celou rodinou, která se shromáždila, aby vyslechla poslední vůli. Objal kolem ramen Ninu a prohlásil, že raději přijde o dědictví a jednu nohu, než aby se oženil s tak odpornou, hubenou ženskou, jako je Meredith. Vzal si Ninu a bylo mu jedno, co Meredith se svými akciemi udělá. Dodnes ho mrzelo, jak se tenkrát zachoval. Meredith se snažila ovládnout, ale její měkké, šedé oči prozrazovaly bolest a zklamání. Přesto dokázala odejít z místnosti hrdě, s vysoko zdviženou hlavou. Bylo to hrozné. Později mu přišla nabídnout svoje akcie a ty její krásné, poddajné oči ho vzrušily natolik, že se na ni vrhl, násilně ji políbil na ústa a řekl takové věci, že před ním zděšeně utekla. Toho litoval ze všeho nejvíc. Plánoval manželství s Ninou a byl do ní bláznivě zamilovaný, ale Meredith po léta zůstávala jeho nezahojenou ranou. Opravdu jí nechtěl ublížit. Chtěl jen, aby odešla, a dosáhl toho. Od té doby ji neviděl. Její dívčí romány ji však proslavily v mnoha zemích a jeden z nich byl zpracován i pro televizi. Knihy, které napsala, viděl v poslední době všude. Pronásledovaly ho stejně jako Meredith. Teprve potom, co ho Nina opustila, pochopil, proč Meredith tak pospíchala pryč. Byla do něj zamilovaná, jak mu posmutněle sdělil strýcův právník, když Blake podepisoval listiny, které mu dávaly právo na kontrolu celého Donavanova panství.

Jeho strýc to věděl a doufal, že Blake to vycítí a chopí se příležitosti. Blake si živě připomněl den, kdy poprvé zatoužil po Meredith. Ve strýcově stáji ztratil hlavu a objal ji. Z počátku vystrašená Meredith se po chvilce zbavila zábran. Teprve zvuk strýcova přijíždějícího auta je vrátil do reality. Jen slepý by si však nevšiml jejich naběhlých rtů a rozpálených tváří. Tehdy asi starého pána napadla ta myšlenka o akciích. Jaká ironie, pomyslel si Blake. Vždyť to, po čem v životě nejvíc toužil, bylo trochu lásky. Matčinu neměl nikdy. Otce nepoznal. A strýc, kterého měl rád, byl obchodník každým coulem a viděl v něm jen dědice své firmy. Vzal si Ninu, protože mu lichotila a přísahala, že ho miluje. Teď, když se díval zpět, už chápal, že měla ráda jen jeho peníze. Když se její sen o zbohatnutí rozplynul, opustila ho. Ale Meredith ho opravdu milovala a on k ní byl krutý. Po celá ta léta ho pronásledovalo, že ublížil jedinému člověku na zemi, který ho měl rád. Otec Meredith byl dlouholetým strýcovým zaměstnancem, ale i přítelem. Strýček Dan byl Meredith na křtinách za kmotra. Když byla větší a začala psát články o místních dějinách do školního časopisu, strýc jí otevřel svou knihovnu a celé hodiny jí vyprávěl příběhy ze starých časů, které slýchával od svého dědy. Meredith seděla a hltavě poslouchala jeho vyprávění. Blaka to dost překvapilo, protože jemu samotnému strýc nikdy tolik času a náklonnosti nevěnoval. Proto na ni trochu žárlil. A bylo v tom ještě něco. Už se naučil lidem nevěřit. Věděl, že rodiče Meredith jsou velmi chudí a její přítomnosti v domě přikládal zištné důvody. Příliš pozdě pochopil, že tam chodila hlavně kvůli němu. Poznání pravdy bylo hořké. Chudák Meredith! Ty její husté, tmavé vlasy, světle šedé upřímné oči, ta její čistá duše! Jeho strýc ji miloval. Blake jí skoro pohrdal, zvláště po tom, co se stalo ve stáji. Ale pod tou nevraživostí byl posedlý touhou po ní. Nedokázal se s tím vyrovnat, a proto došlo k té trapné scéně ten den, kdy se četla strýčkova poslední vůle. Dal své slovo Nině a čest mu nedovolila ho odvolat, ale v hloubi duše přitom snil o Meredith.

Ona mě opravdu milovala, pomyslel si unaveně, když vedl advokáta a dítě do pracovny. Nikdo jiný, jenom ona. Strýci se jejich škádlení zamlouvalo, doufal, že se časem dají dohromady. Po jeho smrti pochopil, že se ho strýc neujal z lásky, ale hlavně proto, aby měl dědice. Byl to byznys. Matka… Kdyby žila, snad by ho měla ráda, i když strýc o ní mluvil jako o hezké, sobecké ženě, které se prostě muži líbili až moc. Nikdy nepoznal lásku, a proto nedokázal odpovědět na cit mladé, ostýchavé dívky. A navíc ji tak strašně znemožnil před celou rodinou. Celá ta léta od chvíle, kdy o půlnoci beze slova rozloučení odjela autobusem do Texasu, byl zoufalý z toho, co jí udělal. Od té doby, co se její jméno začalo objevovat na obálkách knih, se za ní už dvakrát chystal. Ale nakonec se rozhodl, že minulost se nemá křísit. Kvůli Nině už žádné ženě nevěřil. Neměl co nabídnout - nikomu. Podíval se na dítě, které ustrašeně zíralo na dveře, kudy před chvílí odešel právník. Holčička seděla tiše na kraji modrého křesla, hryzala si spodní ret a její oči byly plné strachu, i když se to před tím přísným pánem, o kterém říkali, že je její otec, snažila skrýt.

Blake se posadil do svého oblíbeného koženého křesla. V obnošeném tričku a džínech vypadal spíš jako psanec, než jako bohatý člověk. Krátce před tím byl totiž na pastvinách a pomáhal při značkování dobytka. Prací na vlastním malém ranči, kde choval vzácná plemena krav, se odreagovával od psychického vypětí. Ráno si na schůzi ředitelství svého podniku v Oklahoma City namáhal mozek víc než dost. „Tak ty jsi Sára,” řekl. V přítomnosti dětí byl nesvůj a nevěděl, jak na ně. Ale tahle holčička měla jeho oči, copak ji mohl nechat jít k cizím lidem? Nikdy! Sára uhnula pohledem a těkavě se rozhlížela kolem sebe. Advokát řekl, že jí jsou necelé čtyři, ale vypadala překvapivě starší. Chovala se tak vážně, jako by nikdy nepoznala společnost jiných dětí. Je možné, že tomu tak skutečně bylo. Nina a děti - to mu nešlo dohromady. Byla naprosto jiný typ, ale tenkrát, když ztratil hlavu a vzal si ji, mu to nedošlo. Pousmál se v duchu myšlence, jak přirozená je naproti tomu představa Meredith s holčičkou v náručí, jak se s ní směje, dovádí a trhá pomněnky na louce… V duchu si zakázal myslet na Meredith. Co s ní, i kdyby se náhodou vrátila sem, do Jack’s Corner, v Oklahomě. Byl přesvědčen o tom, že ani ona ho už nechce.

„Nelíbíš se mi,” řekla po chvilce Sára. Obrátila se na židli a rozhlížela se po pokoji. „Nechci tu bydlet.” Podívala se hněvivě na Blaka. Odpověděl jí stejným pohledem. „Taky neskáču radostí do stropu, ale vypadá to, že musíme držet při sobě.” Vysunula spodní ret a na okamžik vypadala přesně jako on. „Vsadím se, že kočku nemáš.” „Chraň bůh,” zabručel. „Nenávidím kočky.” Vzdychla a rezignovaně se zadívala na svoje okopané botky. Vypadala unaveně a sešle. „Moje máma se už nikdy nevrátí.” Popotáhla si šaty. „Neměla mě ráda. Ty mě taky nemáš rád,” řekla se vzdorovitě vysunutou bradou. „Mně je to jedno, stejně nejsi můj opravdickej táta.” „Musím být,” vzdychl těžce. „Jsi mi na mou duši moc podobná.”

„Jsi ošklivý.” Překvapeně zamrkal. „Taky nejsi žádná krasavice,” vrátil jí to. „Ošklivé káčátko se ale může proměnit v labuť,” řekla nepřítomně. Uhladila si šatičky. Poprvé si všiml, že jsou staré a zmuchlané. Zamračil se. „Kde jsi bydlela?” zeptal se jí. „Máma mě nechala u táty Brada, ale on musel hodně často pryč, tak se o mě starala paní Smathersová.” Zvedla pohled a výraz těch zelených očí byl na její věk příliš vážný. „Paní Smathersová říkala, že haranti jsou hrozná pakáž,” řekla důležitě, „a že patří do klecí. Když maminka odešla, plakala jsem, ale ona mě zamkla a řekla, že mě nepustí, dokud nepřestanu.” Její spodní ret se chvěl, ale neplakala. „Dostala jsem se ven a utekla pryč.” Pokrčila rameny. „Ale nikdo mě nehledal, tak jsem šla domů. Paní Smathersová z toho byla špatná, ale tátovi Bradovi to bylo jedno. Řekl, že nejsem jeho a tak je jedno, jestli uteču.” Blake chápal, že táta Brad se rozčilil, když zjistil, že dítě, které považoval za vlastní, není jeho. Ale dítě přece za nic nemůže!

Opřel si záda do křesla a uvažoval, co udělá se svou malou návštěvnicí. O dětech nevěděl vůbec nic. Nebyl si jist, jestli je má rád. A s tímhle mrnětem to nebude lehké. Byla přímá a výbojná, budou s ní možná nepříjemnosti. Paní Jacksonová vstoupila do místnosti, aby se přesvědčila, jestli Blake něco nepotřebuje, a ztuhla. Byla to pětapadesátiletá stará panna, prošedivělá, hubená a přísná. Byla zvyklá vést staromládeneckou domácnost a pohled na dítě, sedící naproti jejímu pánovi, ji vyvedl z míry. „Kdo je to?” zeptala se prudce. Sára se na ni podívala a povzdychla si, jakoby říkala, no ne, to je další bubák. Blake se jejímu kukuči málem zasmál nahlas. „To je Amie Jacksonová, Sáro,” řekl Blake, aby je nějak představil. „Sára Jane je moje dcera, paní Jacksonová.” „Ano, pane, to se nedá přehlédnout,” řekla, když porovnala dvě tváře před sebou. „Její matka tu není?” dodala a rozhlížela se po pokoji. „Nina zemřela,” řekl Blake naprosto věcně, bez citu. Toho ho zbavila už před lety právě ona. Pomohla jí k tomu jeho bláznivá zaslepenost, kvůli které neprohlédl její pravou povahu. „To je mi líto.” Paní Jacksonová žmoulala hubenýma rukama zástěru. „Nechtěla by mléko a něco sladkého?” zeptala se váhavě. „To by bylo fajn, viď, Sáro?” zeptal se a vyznělo to přísněji, než chtěl. Sára poposedla a podívala se na koberec. „To by byly na podlaze drobky.” Potřásla hlavou. „Paní Smathersová říkala, že haranti by měli jíst z kuchyňské podlahy, protože nadělají svinčík.” Paní Jacksonová se zatvářila rozhořčeně a Blake těžce vzdychl. „To je toho, tak nadrobíš. Nikdo na tebe křičet nebude.” Sára zaváhala.

„Já to ráda uklidím,” souhlasila paní Jacksonová. „Tak chceš ty sušenky?” „Ano, prosím.” Hospodyně přikývla a šla pro ně. „Nikdo se tu neusmívá,” zamumlala Sára. „Zrovna jako doma.” Blake cítil výčitky svědomí. Bylo mu líto caparta, který musel žít pod dohledem nějaké vzteklé megery. A to se dělo v době, kdy si její nevlastní otec ještě myslel, že je jeho! Přimhouřil oči a položil jí otázku, kterou už dávno měl na jazyku. „Tys nebydlela se svojí maminkou?” „Máma měla moc práce,” řekla Sára. „Říkala, že musím zůstat u paní Smathersové a poslouchat ji.” „A to byla pořád pryč?” „Oni na sebe s tátou,” zarazila se a ušklíbla, „s druhým tátou pořád křičeli. Pak šla máma pryč a on taky.” Vstal a začal přecházet po místnosti s rukama v kapsách. Tvář mu ztvrdla hněvem. Sára ho po očku pozorovala. „Jsi veliký,” zamumlala. Zastavil se a podíval se na ni zvědavě. „A ty jsi zase malá,” odpověděl. „Já vyrostu,” slíbila. „Máš koně?” „Jo, několik.” Zazářila. „Já umím jezdit na koni!” „Ale tady nesmíš.” Blýskla, po něm zelenýma očima. „Když to chci, tak můžu. Umím jezdit na každém koni!” Klekl si pomalu před ní, až se dva páry zelených očí potkaly ve stejné výšce. „Ne,” řekl pevně. „Budeš dělat, co se ti řekne, a žádné odmlouvání. Tady jsem pánem já a určuju pravidla. Jasný?” Zaváhala, ale jen chvilku. „Dobrá,” řekla mrzutě. Dotkl se špičky drzého, malého nosíku. „A neškareď se. Nevím, jak na to,” dodal stručně. „Nevím o dětech vůbec nic, k čertu!” „K čertu se dostanou lidi, co jsou zlí,” podotkla věcně. „Mámina kamarádka to říkala pořád a říkala taky zatraceně a kurva…” „Sáro!” vybuchl znechuceně, že tak malé dítě už zná tyhle výrazy.

Najednou suverénně změnila téma hovoru. „Máš nějaké krávy?” „Pár jich mám,” zahuhlal. „Která kamarádka tvé mámy před tebou takhle mluvila?” „Trudy,” řekla a vykulila oči. V tu chvíli vešla paní Jacksonová s tácem, na kterém bylo mléko, sladkosti pro Sáru a káva pro něho. „Kafe mám ráda,” řekla Sára. „Máma mi ho dávala v posteli ke snídani, když se jí nechtělo vstávat.” „To věřím,” řekl, „ale tady ho pít nebudeš. Kafe není pro děti zdravý.” „Když ho chci, tak ho musím dostat,” odsekla. Blake se podíval na hospodyni, která stála jako přimražená a zírala na holčičku, jak si cpe čtyři sušenky najednou do pusy, jako kdyby celé dny nejedla. „Vy nás asi pustíte k vodě,” řekl hospodyni, která se před tím starala o jeho strýce, „ale nemyslete si, já si vás najdu třeba i na Aljašce.” „Já vás a k vodě? Zrovna když to začíná být tak napínavé?” Hospodyně zvedla bradu. „Ani náhodou.”

„Sáro, kdy jsi naposled jedla?” zeptal se a sledoval, jak znova chňapla po dobrotách. „Měla jsem večeři,” ozvala se. „A pak jsme přišli sem.” „Tys nesnídala?” vypálil. „Ani neobědvala?” Zakroutila hlavou. „Mňam, ty sušenky jsou dobrý!” „No bodejť by ne, když jsi celý den nejedla. Paní Jacksonová, udělejte nám večeři dřív, ano?” řekl Blake. „Když na ni nedáme pozor, bude jí z těch sladkostí zle.” „Ano, pane. Půjdu a připravím pokoj pro hosty,” odpověděla. „Ale co oblečení? Má nějaký kufr?” „Ne, advokát nepřinesl nic. Tuhle noc ať spí v prádle. Zítra ji vezměte do města a kupte jí něco na sebe.” „Já?” hospodyně se zatvářila zděšeně. „Někdo se obětovat musí. Já to nebudu.” Její rty se proměnily v tenkou čárku. „O oblečení pro holčičky nevím, ani co by se za nehet vešlo!” „Dobře, tak ji vezměte do obchodu paní Donaldsonové. To je ten, kde nakupují pro svou dceru Roperovi. Nadávají sice na ceny, ale když to snesou oni, přežijeme to snad taky, ne?” „Ano, pane,” obrátila se k odchodu. „Mimochodem, kde je pošta?” zeptal se. „Chci se podívat, jestli v místním časopise vyšel náš inzerát.” Paní Jacksonová se zatvářila rozpačitě. „Víte, nechtěla jsem, abyste se rozčilil…” Překvapeně zamrkal „Jak by mě mohl rozčilit nějaký časopis? Dejte mi ho!”

„Dobře. Když myslíte, ať je po vašem!” Sáhla do zásuvky a vytáhla ho. „Tady je, pane. Ale jestli vám to nevadí, odejdu raději dřív, než budou lítat blesky.” Vyšla a Sára si vzala další sušenku, zatímco Blake zíral na titulní stránku časopisu, kde byla tvář, která ho pronásledovala.

„Spisovatelka Meredith Calhounová podepisuje svoje knihy v Bakerově knihkupectví,” četl titulek. Pod ním byla její fotografie. Další překvapení! Obyčejné, hubené děvče, kterému kdysi tolik ublížil, se proměnilo v okouzlující ženu. Hnědé vlasy byly staženy do elegantního uzlu, měkké šedé oči a souměrná, krásná tvář mohly klidně zdobit titulní stranu módního magazínu. Byla oblečená do světlého kostýmu, pastelová barva halenky skvěle ladila s jeho přísnou šedí. Vypadala mnohem mladší, než na pětadvacet let. Hltavě se začetl do článku o závratné kariéře a o jejím nejnovějším románu „Rozcestí”. Vyprávělo se v něm o manželském páru, který se snaží zvládnout povolání a současně i výchovu dětí. Odložil časopis.

Stejně to už znal. Četl ten román tajně, jako všecky knihy Meredith, ve kterých hledal stopy společné minulosti. Podvědomě se snažil překonat jejich někdejší nepřátelství. Ale ona už na něj jistě zapomněla. Znovu se zadíval na fotografii. Sára, která netušila, o co jde, se postavila vedle něj. Podívala se na obrázek a řekla: „To je hezká paní.” Natáhla krček a hláskovala slovo ve sloupku pod fotografií. „K…n…i…h…a. Kniha,” řekla pyšně. „Správně.” Ukázal na jméno. „A co tohle?” „Meredith,” pomohl jí. „Tak se ta paní jmenuje a píše knížky.” „Měla jsem knížku o třech medvídcích, to napsala ona?” „Ne, ona píše pro velké slečny. Až to dojíš, můžeš se koukat na televizi.” „Chtěla bych se koukat na Dallas.” Zamračil se. „Na co?”

„Dneska to dávají.” „Dobře, tak si posluž.” Vyšel z pokoje a zapomněl na kávu. To byla smůla, protože Sára objevila teď už studenou tekutinu ve velké stříbrné konvici a skutečně si posloužila, zatímco on v hale telefonoval. Její pláč ho vyrušil uprostřed věty, takže musel položit sluchátko. Byla celá politá kávou a ječela jako pominutá. Vypadala jako vodník. Část pohovky a koberec byly nasáklé tekutinou a na tácu bylo tmavohnědé jezírko. „Neříkal jsem ti, aby ses toho kafe nedotýkala?” křikl Blake a sklonil se k ní. Měl strach, aby se neopařila. Naštěstí se jí nic nestalo, byla jenom pořádně vyděšená. „Chtěla jsem jen trošku,” drmolila v slzách. „Zničila jsem si moje hezké šatičky!” „Tohle odnesou nejen šaty,” řekl zlověstně, blesku-rychle ji ohnul přes koleno a plácnul po zadečku. „Když řeknu ne, tak to myslím vážně. Rozumíš mi, Sáro Jane Donavanová?” zeptal se přísně. Překvapením přestala plakat. Nejisté se na něj podívala. „Tak se teď jmenuju?” „Tak ses jmenovala vždycky,” odpověděl. „Jsi Donavanová a tohle je tvůj domov.” „Já mám kafíčko ráda,” řekla váhavě. „A já jsem ti řekl, že ho pít nebudeš,” připomněl jí. Hluboce si povzdychla. „Tak dobře.” Sebrala kávovou konvici a postavila ji na stůl. „Uklidím to,” řekla. „Máma vždycky chtěla, abych po sobě uklízela nepořádek.” „Nech to, stejně to nedokážeš. Do čeho se ale pře-vlékneš, až se tyhle věci budou prát?” Paní Jacksonová vešla a zakryla si ústa dlaněmi. „Kristovy rány!”

„Utěrky, hadry, ručníky!” volal Blake. Šla pro to a mumlala si něco pro sebe. Za pár minut bylo uklizeno. Sára byla zabalená do suchých ručníků a její oblečení se pralo. Blake odešel do své pracovny a nechal Sáru na starost hospodyni, aby měl pár minut klid. Měl dojem, že teď si ho už moc neužije. Nebyl si jist, jestli se dokáže vpravit do role otce. Byla to zodpovědnost, a jak se zdálo, jeho dcera po něm zdědila nejen sílu vůle, ale i paličatost. Vypadá to, že je pěkný ďáblík. Paní Jacksonová ví o dětech stejně málo jako on, a tak mu asi moc nepomůže. Ale dobře věděl, že nemá právo poslat ji někam do internátní školky. Zažil, co to je být sám a nechtěný. Cítil s ní a nemohl ji vyhnat ze svého života. Na druhé straně, jak s ní ksakru bude žít? A teď ke všemu ještě Meredith… Jak se právě dozvěděl z časopisu, Meredith Calhounová přijela do Tack’s Corner na celý měsíc. To je dlouhá doba. Určitě se s ní uvidí a stará rána se znovu otevře. Byl zvědavý, jestli i ona cítila totéž. Asi ne, teď je přece slavná a bohatá, proč by na něj vzpomínala? Ale přesto by ji chtěl vidět. I kdyby ho pořád nenáviděla.

DRUHÁ KAPITOLA

Blake a paní Jacksonová obvykle při večeři většinou mlčeli. To byl jeden ze starých zvyků, který se měl v budoucnu změnit. Sára byla chodící encyklopedií otázek. Každá odpověď vyvolávala další a další její „proč?“, až měl Blake sto chutí zalézt pod stůl. A jen zmínka o tom, že je čas jít spát, vyvolala výbuch nesouhlasu. Paní Jacksonová se ji snažila uchlácholit, ale Sára spustila s ještě větší silou. Celou záležitost nakonec vyřešil Blake. Popadl ji a odnesl do jejího nového pokoje. Hospodyně Sáru pomohla svléknout a uložit do postele, zatímco Blake trpělivě vyčkával, aby jí mohl popřát dobrou noc. „Nemáš mě rád,” obvinila ho. Málem se kvůli jejímu vzpurnému výrazu naježil, ale byl rád, že je hrdá. Nechtěl v ní tu jiskru uhasit. Až bude starší, bude ji potřebovat. „Neznám tě ještě,” odpověděl mírně. „A ty mě zatím taky ne. Lidi se nestávají kamarády za tak krátkou chvilku. To chce čas, prcku.” Ležela ve velké posteli pod tlustou bílou pokrývkou, zvědavě ho pozorovala a snažila se to pochopit. „Ale aspoň trochu máš děti rád, ne?” zeptala se konečně. „Ne, že bych je neměl rád, jen na ně nejsem zvyklý,” řekl. „Byl jsem moc dlouho sám.”

„Měls rád moji mámu?” Tohle byla těžká otázka. Pokrčil širokými rameny. „Myslel jsem si, že je báječná, a chtěl jsem se s ní oženit.” „Mě neměla ráda,” svěřila se Sára. „Vážně tu můžu zůstat? A nemusím zpátky k tátovi Bradovi?” „Ne, nemusíš zpátky. Pár věcí budeme muset dát do pořádku, víš? Ale zvykneme si na sebe.” „Já se bojím tmy,” přiznala se Sára. „Tak necháme svítit lampičku.” „A co, když přijdou strašidla?” zeptala se. „No a co? Zabiju je a basta,” ujišťoval ji s úsměvem. Zavrtěla se pod dekou. „Ty se strašidel nebojíš?” „No to si piš, že ne.” Poprvé se usmála. „Tak jo.” Chvíli ho pozorovala. „Máš na tváři jizvu,” řekla a ukázala na ni prstem. Nepřítomně se jí dotkl. „No jo, mám.” Už dávno mu to nevadilo, ale nerad si připomínal, jak k ní přišel „Dobrou noc, maličká.” Žádnou pohádku jí nevyprávěl ani nepřečetl. Vlastně je ani neznal. Neupravil jí přikrývku, ani jí nedal pusu. Prostě to neuměl, ale Sára ho o to ani nežádala. Vypadalo to, že to nepotřebuje, snad na takové pozornosti nebyla zvyklá. Asi proto, že zatím byla odkázaná sama na sebe. Sešel po schodišti do pracovny, aby dokončil obchodní záležitosti, od kterých ho vyrušil Sářin příjezd. Zítra se o ni bude muset postarat paní Jacksonová. Ze schůze správní rady se nemůže vytratit kvůli malému dítěti. Jack’s Corner bylo oklahomské město střední velikosti a Blake měl kancelář v moderním bloku veřejných budov. Druhý den, právě když se svou správní radou projednával financování nového projektu, vešla jeho sekretářka a tvářila se utrápeně. „Pane Donavane, volá vaše hospodyně, můžete s ní, prosím vás, promluvit?” „Řekl jsem přece, abyste mě nevyrušovala, když to není naléhavé, Daisy,” řekl mladé blondýnce ostře. Zrozpačitěla. „Prosím vás, vezměte si to, pane.” Vstal, omluvil se a rázoval dlouhými kroky do čekárny, kde s přísným pohledem upřeným na Daisy zvedl telefon.

„Tak Amie, co se děje?” zeptal se úsečně. „Končím u vás.” „Proboha, ještě ne. Počkejte aspoň, než začne chodit na rande!” „Tak dlouho to nevydržím, chci, abyste mě vyplatil ještě dnes,” vyhrkla. „Proč?” Odtáhla sluchátko. „Slyšíte to?” Slyšel. Sára Jane, ječela, jako když ji na nože berou. „Kde jste?” zeptal se trpělivě. „U Meg Donaldsona v centru města,” odpověděla. „Takhle vyvádí už pět minut. Nekoupila jsem šaty, které chtěla, a nemůžu ji zastavit.”

„Tak jí dejte na zadek,” poradil hospodyni moudře Blake. „Uhodit dítě na veřejnosti?” V jejím hlase bylo zděšení, jako kdyby dostala rozkaz k lynčování. „To tedy ne!” Něco nesrozumitelně zamumlal. „Tak dobrá, jedu tam.” Zavěsil. „Řekněte jim, ať pokračují beze mne,” obrátil se k sekretářce a vzal si klobouk z věšáku. „Musím vyřídit jednu maličkost.” „Kdy se vrátíte, pane?” „Nemám zdání.” Trhnutím za sebou zavřel dveře a s otcovskou odevzdaností jel vysvobodit ubohou hospodyni z očistce. Po deseti minutách byl před dětským butikem, kde náhodou našel i místo na zaparkování mercedesu. Hned vedle jeho auta stál červený, sportovní porsche se staženou střechou. Na moment se zastavil a s obdivem přemýšlel, komu asi tak může patřit. „Zaplať pánbůh,” paní Jacksonová se na něj skoro vrhla, když vstoupil do obchodu. „Zastavte ji.” Sára se válela po podlaze s rudou tváří plnou slz a zpocenými vlasy. Její staré šaty byly v hrozném stavu. Podívala se nahoru na Blaka a ztichla. „Nechce mi koupit ty s kraječkami!” zakňourala s žensky našpulenými rtíky.

Můj ty bože, pomyslel si Blake, je to v nich dřív, než se naučí chodit. „Proč jí ty šaty nechcete koupit?” zeptal se užaslé hospodyně. Hned vzápětí pochopil, že to říkat neměl, protože majitelka obchodu se snažila rukou zakrýt úsměv. Paní Jacksonová si odkašlala. „Jsou drahé.” „Já na ně mám,” upozornil ji. „Ano, ale nehodí se pro hraní na zahrádce. Potřebuje spíš nějaké kalhoty, trička a spodní prádlo.” „Já potřebuju šaty na párty,” vzlykla Sára. „Nikdy jsem na párty nemohla a když budu jedny mít, najdu si tam kamarádky.” Sehnul se, postavil ji na nohy a klekl si před ní. „Nemám rád scény,” řekl. „Příště ti paní Jacksonová naplácá. Veřejně,” dodal s hněvivým pohledem na hospodyni. Ta zrudla jako ředkvička a paní Donaldsonová zmizela za pultem, jako když tam něco hledá, a dusila se smíchy. Než se paní Jacksonová zmohla na odpověď, klaply dveře a vešly dvě ženy. Elissu Roperovou poznal hned. Provdala se za jeho přítele Kinga. „Blaku!” usmála se Elissa. „Už jsme tě dlouho neviděli. Co tady děláš? A kdo je tohle?” „To je moje dcera, Sára Jane,” představil děvčátko. „Zrovna jsme měli menší výstup.” „Mluvte za sebe, ano?” popotáhla paní Jacksonová. „Já žádné scény nedělám. Jen jsem skončila se zaměstnáním, které je nad moje síly.” „Vy a končit, paní Jacksonová? To by byl námět na knížku, no ne?” zeptal se pobaveně jemný hlas. Blake cítil, jak mu poskočilo srdce. Pomalu vstal, otočil se a stál tváří v tvář vzpomínkám. Meredith Calhounová mu vracela pohled a v jejích šedých očích byl jen jemný náznak humoru. Měla na sobě modré šaty s bílým kabátkem a vypadala upraveně a líbezně. Její postava za ta léta vyzrála, byla vysoká a nádherná, s plnými pružnými ňadry a úzkým pasem přecházejícím v ladné boky. Na dlouhých nohách měla bílé sandálky. Pohled na ni mu působil velkou bolest. „Merry!” Paní Jacksonová ji nadšeně objala. „Tak dlouho jsme se neviděly!” Když se viděly naposledy, hospodyně ji vykrmovala koláči a cukrovím. Vždycky měly k sobě blízko. „Moc dlouho, Amie, ale nezměnila ses ani trochu,” řekla Meredith, když se od sebe odtrhly.

„Zato ty ano, Merry,” řekla paní Jacksonová s úsměvem. „Vyrostla jsi.” „A proslavila se,” doplnila Elissa. „Bess znáte přece moji švagrovou - je spolužačka Meredith, jsou pořád velké kamarádky, takže Meredith je teď u nich.

Bydlí u Bess a Bobbyho.” „Nedávno koupili dům vedle mě,” ozval se Blake, aby také něco řekl. Nedokázal by vyjádřit slovy, co cítil při pohledu na Meredith. Tolik roků a taková bolest. Ale to, co k němu cítila ona, bylo pryč. To zaregistroval okamžitě. „Nina se vrací s dcerou zpátky?” Elissa se snažila zakrýt údiv. „Nina zemřela začátkem roku a Sára teď žije se mou.” Spustil oči z Meredith a obrátil se k děvčátku. „Vypadáš hrozně. Jdi na toaletu a umyj si obličej.” „Pojď se mnou,” řekla Sára vzpurně. „Nepůjdu.” „Tak já tam s ní dojdu,” řekla paní Jacksonová s mučednickým výrazem. „Ne, tys mi nechtěla koupit ty krajkové šaty!” Obrátila svou pozornost ke dvěma návštěvnicím. „Ona je v novinách,” řekla a zadívala se na Meredith. „Píše knížky. Můj táta to říkal.” Meredith se vyhýbala pohledu na Blaka. Nenadálé setkání ji vyvedlo z míry. Díky bohu, že se už naučila nedávat najevo city a nenechat na sobě nic znát. Za žádnou cenu nechtěla, aby Blake věděl, jak je pořád zranitelná. Sára popošla k Meredith a fascinovaně na ni zírala. „Umíš vyprávět pohádky?” „Myslím, že ano,” odpověděla s úsměvem dítěti, které se tolik podobalo otci. „Budeš mít zarudlé oči, Sáro. Neměla bys plakat.” „Chci ty krajkové šatičky na párty a hrát si s ostatními dětmi. Je mi smutno a oni dva mě nemají rádi,” ukázala na paní Jacksonovou a na Blaka.

„Je u nás jeden den a už roztrubuje do světa, že jsme Jekyll a Hyde.” Paní Jacksonová rozhodila rukama. „Který z nich jste vy?” zeptal se Blake podrážděně. „Samozřejmě, že Jekyll. Jsem přece hezčí, než vy,” odsekla hospodyně. „Jako za starých časů,” povzdechla si Elissa. „No řekni, Merry?”

Meredith ale neposlouchala. Sára ji totiž vzala za ruku. „Ty se mnou můžeš,” řeklo děvčátko. „Mám ji ráda,” řekla otci bojovně. „Usmívá se. Jí dovolím, aby mě umyla.” „Nebude ti to vadit?” oslovil Blake Meredith poprvé od chvíle, kdy vešla. „Vůbec ne.” Nepodívala se na něj přímo, otočila se a nechala se Sárou vést do malé koupelny v rohu. „Změnila se,” řekla hospodyně paní Donaldsonové. „Sotva bych ji poznala.” „Uteklo hodně vody, to víte. A teď je to slavná žena. Už není dítě.” Blake neklidně přecházel a prohlížel si vystavené oblečení, zatímco si obě starší ženy povídaly. Elissa k němu přistoupila blíž. Dřív se ho trochu bála, ale teď už spolu vycházeli dobře. On a její manžel byli přátelé a pravidelně se navštěvovali. „Jak dlouho je Sára u tebe?” zeptala se. „Od včerejšího odpoledne,” odpověděl suše. „Ale mně to připadá dlouho. Myslím, že si nakonec zvyknu, ale bude to fuška. Je to ještěrka.” „Je vystrašená a opuštěná,” odpověděla Elissa. „Ale to se zlepší, potřebuje čas, aby si zvykla.” „Jen abych kvůli ní nezbankrotoval,” postěžoval si. „Musel jsem odejít ze schůze rady a řešit problém krajkových šatů.”

„Tak jí je kup, ať má v čem přijít na narozeniny naší Daniely, příští týden. Seznámí se tam se stejně starými dětmi.” „Sedne si k dortu a obrátí vám dům naruby,” povzdechl si. „To ne, vždyť je to ještě malá holčička.” „Můj obývák zdemolovala ani ne za deset minut,” ujistil ji. „To já někdy zvládnu i za pět minut,” zasmála se Elissa. „To je úplně normální.” Podíval se směrem k umývárně. Meredith a Sára právě vycházely. „A to jsou na světě lidi, kteří jich mají víc,” zamumlal. „Myslíš, že jsou duševně zdraví?” Elissa se zasmála. „Jednou to všecko pochopíš.” „Koukej, co mi dala Merry!” rozplývala se Sára a ukazovala mu sněhobílý kapesník. „Je můj a má krajku!”

Blake zakroutil hlavou, když se najednou otočila a popadla šaty, které způsobily takový poprask. „Chtěla bych je, prosím.” Změnila taktiku a udělala na tátu psí oči. „Hodily by se moc pěkně k mému novému kapesníčku.” Blake se rozesmál a už měla napůl vyhráno. Podíval se na paní Jacksonovou. „Co vy na to?” „Já už to nechávám na vás,” ozvala se vyčerpaně hospodyně. „Neměl byste to vzdávat jen proto, že děti vyvádějí,” zasáhla paní Donaldsonová. „Znám to, vychovala jsem čtyři.” Pohlédl na hospodyni. „Vy jste s tím začala. Proč jste jí hned zkraje řekla, že ty zatracené šaty nemůže mít?”

„Už jsem vám povídala, že na hraní jsou zbytečně drahé.” „Bude potřebovat šatičky na Danieliny narozeniny,” zasáhla Elissa. „Tak vidíte, co jste způsobila,” zavrčel na hospodyni Blake. „Já už ji na nákupy brát nebudu. Najděte si někoho, kdo vám povede firmu, a nakupujte si s ní sám,” hudrovala paní Jacksonová. „Nevím, co si mám myslet o ženě, která nezvládne nakoupit oblečení pro malé dítě.” „To není malé dítě, to je malá Donavanová. A ať si někdo zkusí říct, že to není vaše dcera!” houkla hospodyně. Její slova mu udělala velikou radost. Podíval se na dítě, které jako by mu z oka vypadlo, a musel přiznat, že má i pár jeho lepších vlastností. Třeba tvrdohlavost a taky dobrý vkus. „Ty šaty jsou tvoje, Sáro,” řekl a odměnou mu byl tak kouzelný úsměv, že by snad prodal i mercedes, jen aby tu zatracenou věc mohl koupit. „Děkuju!” Sára se rozplývala blahem.

„Budete toho litovat,” ozvala se paní Jacksonová. „Vy mlčte, to je vaše chyba,” usadil ji. „Řekl jste vzít ji na nákup, a ne co kupovat,” připomněla mu mrzutě. „A já jdu domů.” „Tak jděte a nepřipalte oběd,” volal za ní. „Sendviče nepřipálím, ani kdybych chtěla! A to bude všechno, co tak můžete ode mne dneska čekat!” „Vyhodím vás!” „To doufám!” Blake se rozzlobeně ohlédl na paní Donaldsonovou a Elissu, které jen taktak potlačovaly smích. Tyhle výstupy mezi ním a hospodyní nebyly nic nového a jim připadaly legrační. Meredith se držela pátky, dívala se na Sáru a Blaka a v duchu si přála, aby se jí podíval do očí.

.

Ale najednou se měla k odchodu. „Radši půjdeme,” řekla Elisse. „Bess na nás už bude čekat.” „Tak jo,” usmála se Elissa. „Jen vyberu pro Danielu ponožky a vyrazíme.” Nechala Meredith se Sárou a jejím otcem. „Ty jsou krásné, viď?” vzdychla Sára a točila se piruetě, nové šatičky před sebou. „Vypadám jako pohádková princezna.” „Zatím ne,” řekl Blake. „Budeš potřebovat boty ještě nějaké oblečení na hraní.” „Ano.” Rozběhla se k dalším stojanům a začala je okukovat. „Je to normální, že jsou v tomhle věku tak divé do oblékání?” zeptal se Blake Meredith. „Nevím,” řekla stísněně. Upřený pohled jeho zelených očí v ní oživil bolestivé vzpomínky. „Moc jsem se mezi dětmi nepohybovala. Musím už jít…” Dotkl se její paže a s údivem zjistil, že ucukla a sjela ho pohledem, planoucím vztekem a bolestí. „Tak tys nezapomněla,” řekl vzrušeně. „Vážně sis myslel, že bych mohla?” zeptala se s lehkým smíchem. „Nevrátila jsem se kvůli tobě. Nepřijela bych ani tentokrát, ale už mě nebaví se skrývat.” Nevěděl, co na to říct. Její reakce ho překvapila. Tak ono ji to ve skutečnosti bolelo víc, než si představoval. Hledal v její tváři něco známého a povědomého, ale už to tam nebylo. „Změnila ses,” řekl klidně. Podívala se mu do očí a v tom pohledu byl záblesk chladného hněvu. „Ano, změnila. Dospěla jsem. Tím si buď jist. Už tě nebudu pronásledovat jako tehdy, když jsem byla zamilované mládě.”

Ta zmínka ho zranila a právě to chtěla. Tenkrát, po čtení poslední vůle ji napadl, že mu nadbíhala. Vzpomínky na minulost ho roztrpčily a on jí tu ránu vrátil. „Zaplať pánbůh za to,” řekl uštěpačně. „Dáš mi to písemně?” „Dej mi pokoj,” procedila skrz zuby. To, co mu řekla jeho malá, plachá Meredith, ho uzemnilo. Žádný návrat se nekoná. Sára se přiřítila s plnou náručí věcí. „Koukni, ty jsou! Koupíš mi je?” zeptala se zamračeného otce. „Jistě,” řekl nepřítomně. Meredith se v duchu usmála. Tohle bylo poprvé, co s ním zabodovala. Dřív pro něj měla jen slova obdivu a úcty. Bylo příjemné vědět, že se ho už nebojí. „Hotovo?” zeptala se Elissy. „Ano. Ahoj, Blaku!” „Ale ty nechoď pryč!” Sára vystartovala a chytila se sukně Meredith. „Jsi moje kamarádka.” Kdyby jen ta malá mohla vědět, jak to bolí! Vždyť to mohla být její dcera, její a Blaka. Klekla si před Sáru a vzala ji za malou ručičku. „Já teď už musím jít, ale zase se uvidíme, Sáro, ano?” Sára se zatvářila nešťastně. „Ty jsi prima. Nikdo jiný se na mě ani neusměje.” „Paní Jacksonová se večer na tebe usmívat bude, to ti slibuju,” řekl děvčátku Blake. „Nebo ji přejde smích nadobro,” dodal. „Ty se taky neusmíváš,” vyčetla mu Sára. „Natrhl bych si tvář,” ujišťoval ji. „Teď si vezmi svoje věci a půjdeme domů.” „Tak jo. Přijdeš se na mě podívat?” Meredith zbledla. Jít znovu do domu, kde ji Blake zranil a ponížil? To tedy ne! „Můžeš se přijít podívat za Danielou, Sáro,” přerušila je Elissa. Meredith jí v duchu děkovala, že nemusela odpovědět na otázku Sáry.

„Kdo je to Dun… Daniela?” zeptala se Sára. „Moje dcera. Jsou jí čtyři.” „Mně bude taky tolik. A umí říkanky? Já znám už všechny. Skákal pes, přes oves…” „Já zavolám tvému taťkovi a on tě přivede do domu, kde teď bydlí tahle teta. My s Danielou tam taky přijdeme.” „Chtěla bych kamarádku,” souhlasila Sára. „Dovolíš mi to?” zeptala se otce. Blake si všiml, že Meredith není moc nadšená. „Jistě, proč ne?” řekl, aby ji popíchl ještě víc. Meredith se obrátila k odchodu. Bušilo jí srdce a oči měla neklidné a vylekané. Mít něco společného s Blakem? To bylo to poslední, co chtěla. „Ahoj, Merry!” zavolala Sára. „Sbohem, Sáro,” zamumlala a donutila se k úsměvu, ale na něho se nepodívala. Blake se s nimi u dveří zdvořile rozloučil. Pořádně ho mrzelo, že ho tak ignoruje. Sledoval, jak Meredith nastupuje za volant červeného Porsche a pomyslel si, že by neměla řídit tak rychlé auto. Ale už nebyla tím děvčetem, co znal. Přimhouřil oči. Napadlo ho, jestli je ještě nevinná, anebo jestli ji nějaký jiný muž už zasvětil do slastí milování. Zamračil se, před ním se jí nikdo nedotkl. Ale byl hrubý a vyděsil ji. To opravdu nechtěl. Byl nezkušený a toužil po ní tolik, že úplně ztratil hlavu. Nina byla v jeho životě první ženou, ale intimní zasvěcení, i když bylo relativně nevinné, prožil právě s Meredith. Ještě po tolika letech cítil její ústa a vychutnával jejich sladkost. Stále viděl alabastrovou hebkost jejích ňader, když jí rozepnul šaty. Tiše zasténal. Panebože, to byl pohled, který ho zbavil smyslů. Uvažoval, jestli pochopila, jaký byl tehdy zelenáč. Asi ne, sama byla příliš nezkušená. Toužil po ní až k zbláznění, a stydlivá, mladá panna se musela takového žáru leknout. Obrátil se s hlavou plnou vzpomínek ke své dcerce. Zdálo se to být už tak dávno, co ho déšť zahnal do stáje…

TŘETÍ KAPITOLA

Jednoho dne pozdního jara před pěti lety Blake zrovna pomáhal veterináři s nemocným koněm ve stáji. Meredith šla kolem a musela si všimnout, že doktor odchází. Hledala strýce, ale ještě tam nebyl, a protože zrovna začalo pršet, uvízla s Blakem ve stáji. Dychtivě sledoval, jak Meredith vystupuje na špičky a rozhlíží se kolem sebe. Měla na sobě bílé, letní šaty se zapínáním vepředu. Jak se vypínala, zdůraznila se každá křivka jejího těla. Povytažená sukně odhalila její dlouhé, opálené nohy. Jeho tělem jakoby projel blesk. Užasle zíral na ty štíhlé, krásné nohy a sladké obliny jejího těla. Nemělo se to stát. Byla tu přece Nina, blonďatá, krásná a milující. Ale jak se na ni díval, jeho tělo mu vypovědělo poslušnost a on se náměsíčně pohnul směrem k širokým vratům, u kterých stála. Nebe za jejími zády bylo zataženo oponou hustého deště. Meredith ho vycítila nebo možná zaslechla a otočila se. Plaše sklopila oči malátné touhou. „Prší tam pořád, co?” řekla váhavě. „Už jsem chtěla jít domů, ale potřebuju se strýčka Dana zeptat na pár věcí.” „Pořád se tu teď motáš,” poznamenal otráveně. Neposlušnost vlastního těla ho trápila.

Začervenala se. „Pomáhá mi s články do školního časopisu. Já bych z toho chtěla udělat knihu.”

„Knihu?” řekl posměšně. „Vždyť ti ještě není ani dvacet. O čem bys psala? Teprve začínáš žít.” Pozvedla hlavu a vrhla na něj hněvivý pohled. „Mluvíš, jako kdybych byla batole.” „No a vypadáš snad jinak?” odsekl a významně se zadíval na stužky v jejích copáncích. „Jsem skoro o dvanáct let starší než ty.” Přistoupil k ní blíž a všiml si touhy v jejím pohledu. Ta touha ho vzrušila. Myslel si, že jenom Nina má pro něj tělesné kouzlo. Díky téhle holce měl na tváři tu zatracenou jizvu a připadal si teď jako zrádce. Když byl těsně u ní, sklonil hlavu a pozoroval výraz její tváře. Určitě byla ještě nevinná, možná poznala pár polibků, ale nic víc. To mu dodalo sebedůvěru. Nebude ho s nikým srovnávat. Jeho oči se nemohly odtrhnout od těch měkkých rtů. Jako ve snu pomalu zvedl ruku, vzal ji za bradu a jemně políbil na ústa. „Blaku!” vzdychla. Nevěděl, jestli to byl strach nebo vzrušení…, bylo mu to jedno. Dotek s jejími rty vyvolal v jeho těle obrovský nápor touhy. „Pojď sem,” zašeptal. Přitáhl ji k sobě. Jeho rty byly drsné a hladové. Ještě teď, po pěti letech si pamatoval, jak její tělo hebce povolilo v objetí, vzpomínal si na její vůni a dychtivost, s jakou se k němu vzepjala, aby mu nabídla svá ústa. Slyšel i šumění deště na střeše stáje a tlumené zvuky dobytka. Blake byl překvapený váhavou reakcí jejích rtů. Tohle nesmělé přiblížení ho dohánělo k úplnému šílenství. Opřel ji zády o zeď stáje a pak na ni horečně tlačil svými boky, až oba sklouzli dolů. Neustále ji líbal a jeho hrudník drtil mladá prsa Meredith.

Cítil její zrychlený dech a zaslechl slabé „ne!” v okamžiku, kdy se přes šaty dotkl pevného ňadra. Ten pocit ho rozvášnil ještě víc. Připomněl si bílý žár, který ho při tom dotyku spaloval. Strašně ji chtěl a jeho rty žádaly stále víc a víc. Poddala se mu, její tělo se uvolněně chvělo, ústa plaše opětovala doteky. Blakův jazyk jemně tlačil a snažil se proniknout za její rty, ale ona ho dál nepustila. Když si uvědomil, že se nebrání, začal jí rozpínat knoflíky šatů. Sklonil hlavu, rychle se podíval dolů a viděl, že nemá podprsenku. Zasténal a přitiskl svou tvář na její ňadra. Cítil, jak těžce dýchá. Její ruce mu pevně sevřely paže. Hedvábná jemnost jejího těla a dotek tváře na její kůži ho doháněly k šílenství. Jeho ústa se žádostivě přitiskla k pevnému ňadru. Každý si může domyslet, co následovalo. Přeslechl vyděšený hlas Meredith. Až když k němu dolehl zvuk přijíždějícího auta, vrátily se mu smysly. Zvedl hlavu, divoce oddychoval a pohlédl do očí, plných strachu. Odtáhl se od ní. Jeho tělo bylo zmučené nenaplněnou touhou, oči vyhaslé. Byla ještě celá zarudlá, když si nervózně zapínala knoflíky na šatech. Najednou byl vystrašený z ní i ze sebe. Nechápal, co se to s ním stalo. Poprvé takhle ztratil kontrolu. Tenkrát ve stáji prožil s Meredith svoje první smyslové okouzlení. Strýc si asi domyslel, k čemu mezi nimi došlo, a chtěl toho využít. Proto ta klauzule v jeho poslední vůli. Doufal, že se mu podaří dát dohromady svého synovce a nadanou kmotřenku. Ale tehdy Blake o takových souvislostech nepřemýšlel. Zadrmolila něco na svou omluvu a vyběhla ven, do deště. Byl tak omámený těmi hebkými ústy, že se za ní málem rozběhl.

Když po nějakém čase strýc zemřel na infarkt, byl Blake zdrcený. Cítil se nesmírně osamělý. Meredith byla pryč, u svých rodičů a Nina se okolo něj točila, předstírala lásku a lichotila mu. A pak přišel den, kdy se četla poslední vůle. Blake už byl zasnoubený s Ninou, ale stále se ještě nevyrovnal s citovou bouří, kterou v něm vyvolala Meredith. Při čtení poslední vůle se dověděl, že strýc Dan odkázal dvacet procent akcií své firmy Meredith. Aby ty akcie získal, musel by se s ní oženit. Blake zdědil čtyřicet devět procent a jeho bratranci - třicet jedna procent akcií. Ačkoli jeden z nich, ten z Texasu, byl na jeho straně, přesto kdyby se Meredith postavila proti němu, mohl by přijít o všechno. Nina se tenkrát jen smála. Dodnes viděl její tvář, jak se pohrdavě dívá na Meredith. Ale Blake se zachoval ještě hůř. Nesmírně se ho dotklo, že strýc mu vnucuje svou vůli i po smrti. Cítil se bezmocně a trapně před pyšnými a jízlivými bratranci. To už na něj bylo moc. „Vzít si ji?” řekl pomalu, vstal z křesla a obrátil se k Meredith v hrobovém tichu, které nastalo po čtení závěti. „Oženit se s touhle ošklivou, hloupou napodobeninou ženské? Nikdy! To raději přijdu o firmu, o peníze, i o svoji levou nohu!” Přistoupil k ní blíž a sledoval, jak se nahrbila a zbledla ponížením, které jí způsobil před celou rodinou. „Toho se nedočkáš, Meredith!” řekl jedovatě. „Seber si své akcie a táhni. Já tě nechci!” Čekal, že jí vyhrknou slzy a že vyběhne z místnosti, ale nestalo se to. Smrtelně bledá a rozechvělá, sklopila oči a důstojně vyšla z místnosti. Později se hrozně styděl, když si vzpomněl na její hrdost a na svou neomalenost. Bratranec z Texasu se na něj opovržlivě podíval a bez jediného slova opustil pokoj. Zůstala tam jen Nina s druhým bratrancem a chamtivě se probírali firemními doklady.

Nina se k němu měla a slibovala hory doly, protože si byla jistá, že se darované akcie dají nějakým způsobem získat zpět. Poradila mu, aby si promluvil s právníkem. Udělal to. Ale jediná možnost, jak získat cenné papíry zpět, byla oženit se s Meredith, nebo porušit poslední vůli. Obojí pro něj bylo nemožné. Ještě rozrušený narazil na Meredith, která vycházela ze zadních dveří. Byla se v kuchyni rozloučit s paní Jacksonovou. Byla bledá a nezvykle klidná. Chtěla se mu vyhnout. Ale postavil se jí na tom suchém, vyprahlém dvorku do cesty. „Nechci ty akcie,” řekla a ani se na něj nepodívala. „Nikdy jsem je nechtěla. A o tom, co tvůj strýc zamýšlel, jsem nic nevěděla. Ale i kdybych to věděla, nesouhlasila bych.” „Nesouhlasila bys?” zeptal se jí kousavě. „Vždyť jsem zdědil velký majetek a tvoje rodina je přeci chudá.” „Jsou horší věci, než chudoba,” odpověděla klidně. „A lidé, kteří se berou kvůli penězům, na to doplatí. Jednou to pochopíš.” „Já?” Uchopil ji hrubě za paži. „Co tím myslíš?” „Myslím si, že Nina chce to, co máš a ne tebe,” dodala se smutným úsměvem. „Nina mě miluje,” řekl. „Ne.” „A co ti je vůbec do toho?” zavrčel. „Poslední dva měsíce jsem se nemohl ani otočit, abych do tebe nevrazil. Pořád jsi tady a stojíš mi v cestě. Nebo si snad myslíš, že jedna pusa stačí, abych se do tebe zbláznil?”

Ve skutečnosti po ní zoufale, bláznivě toužil. Přitáhl si ji do náručí. Zatracený život, proč je to všechno tak složité? „A ty si myslíš, že tě nechám odejít jen tak?” dodal. A políbil ji se vší zuřivostí svého utrpení. Obvinil ji, že ho pronásleduje, aby získala peníze jeho strýce. Pak se otočil a šel pryč. Meredith se rozplakala. Vrátil se do přítomnosti a uvědomil si, jak ty vzpomínky nenávidí, jak nenávidí svou krutost. Tenkrát byl někým jiným, byl chladným, bezcitným mužem. Teď už věděl své, ale bylo pozdě. Těch pár minut ve stáji bylo to nejsladší a zároveň to nejsmutnější, co kdy zažil. Po čtení závěti byl tak krutý, protože to pokládal za zradu od strýce i od ní. Byl smutný, protože toužil po Meredith mnohem víc, než po Nině. Té dal své slovo, že se s ní ožení a čest mu nedovolila ho porušit. Proto přinutil Meredith odejít a zbavil se tak pokušení. V hloubi duše věděl, že by dlouho nedokázal odolávat. A přitom na ni neměl právo. Nechápal, čím ho tak pobláznila. S Ninou k něčemu takovému nikdy nedošlo, přestože ji zbožňoval. Ale to, co prožil s Meredith, bylo jako oheň a bouře. V den otevření závěti ji viděl naposledy. Pak odešla a už se neohlížela zpět. Celých pět let. Týden po jejím odchodu mu právník předal její akcie, úředně přepsané na jeho jméno. Nechtěla za to žádné peníze. Nina jásala a hned si ho vedla k oltáři. Probíral se vzpomínkami na milování s Ninou, které ho nikdy úplně neuspokojilo. Vždycky, když spolu byli v posteli, se na něj zamilovaně usmívala. Ten úsměv! Trval jen do té doby, než začal soudní spor s jeho bratranci, ve kterém ho zatlačili do kouta tak, až si Nina myslela, že se z toho nevyseká.

Opustila ho, rozvedla se s ním a on měl celá ta léta na to, aby mohl litovat svého bláznovství. Chování Meredith v tom dětském obchodě ho vlastně ani moc nepřekvapilo. Uvědomoval si, jak ošklivě ji tenkrát zranil a jak ji vyděsil. Asi neměla nikdy milence, nebo žádného už nechtěla, protože ji šeredně a možná na celý život poznamenal. Cítil teď ještě větší vinu. Jeho hrdost mu bránila usilovat o sblížení, při kterém by jí mohl říct pravdu. A nejen to, jasně dala najevo svůj vztah k jeho domu. Dobrovolně tam nikdy nevstoupí. Neuvěřitelné, pomyslel si, jak se člověk může stát svým vlastním nejhorším nepřítelem. Teď pochopil, že jeho strýček měl vlastně pravdu. Kdyby si vzal Meredith, měla by ho ráda a časem by byl schopen její lásku opětovat. Netušil, že to takhle dopadne. Nedaleko odtud, v domě, kde bydleli Bobby a Bess, Meredith Calhounová roztržitě sledovala video a snažila se přitom v duchu zhodnotit nečekané střetnutí s Blakem. Byla z toho celá rozechvělá. Svíralo se jí srdce, když si vzpomněla na jeho tvář se zelenýma očima, vlasy černými jako uhel a tím arogantním úsměvem. Celá ta léta se snažila chodit na schůzky s jinými muži. Ale nešlo to. Od žádného nesnesla víc, než políbení, ale i ty polibky byly ve srovnání s jeho jen nepříjemné a hořké. Trochu se ho kvůli tomu, co jí udělal, bála, ale její druhé já vzpomínalo na polibek ve stáji a na tu sladkou touhu, která mezi nimi vzplála jako letní blesk. A kvůli tomuhle políbení s ní žádný jiný muž nepohnul. Nejvíc ji překvapilo, že má dceru. Meredith o dítěti nevěděla. Z toho, co řekla Elissa, se zdálo, že o tom nevěděl nikdo. Sára Jane, byla vlastně žert osudu a Meredith by ráda věděla, jestli byl Blake s Ninou šťastný.

Pokud ano, byla pro něj dcera útěchou. Ale když říkal, že Nina zemřela, neměl v očích a ve tváři ani náznak lítosti. Bylo to divné, vždyť se ženil z lásky a byl si jistý, že ho Nina miluje. Meredith vstala a začala přecházet sem a tam po Bessině velkém obýváku. Zastavila se před oknem s krásným výhledem do krajiny. Tam nahoře na návrší, pár set metrů odtud byl jeho dům. Připomněla si šťastné chvíle, které tam prožila až do dne, kdy se četla ta poslední vůle. Vždycky to vypadalo, že ji Blake nesnáší, ale ten den ve stáji byl plný něžné magie. Právě kvůli tomu od něj čekala něco jiného než hněv. Vysnila si, že opustí Ninu a uvědomí si, jak miluje ji. Pošetilé sny! Dnes jsou jí už jenom k smíchu. Bývaly dny, kdy k ní necítil nic jiného než odpor. Dnes nebyl otevřeně nepřátelský, ale ke konci jejich setkání to už zase bylo ve vzduchu. Sára si ji oblíbila a bude složité si od něj zachovat odstup a přitom té malé neublížit. Meredith měla pocit, že malá Sára neprožila nic moc hezkého a šťastného. Spokojené a vyrovnané dítě se chová úplně jinak. Zdá se, že je u Blaka a u paní Jacksonové jen pár dní. Ráda by věděla, proč tomu tak je, ale nechtěla se ho ptát. Sára jí připomněla sebe v jejím věku, malou, chudou holku bez sourozenců, s rodiči, kteří od rána do večera v potu tváře dřeli, aby si vydělali na živobytí. Její jediná kamarádka byla Bess, a ta to měla doma ještě horší. Byly si blízké už jako děti a zůstalo jim to i v dospělosti. A když ji Bess s Bobbyho souhlasem na pár týdnů pozvala, přivítala to a byla ráda, že se na čas zbaví práce a přijde na jiné myšlenky. Neuvědomila si, že Blake bude hrát při její návštěvě tak velkou roli.

Skutečně si myslela, že se s ním tady, v Jack’s Corner ani nepotká? Naivní hloupost. King, Elissa, Bess a Bobby - ti všichni ho znali, Blake a King byli nejlepší přátelé. Stejně ho chtěla zase vidět, chtěla si to všechno promyslet, uspořádat, přesvědčit se, jestli její strach byl opravdový a obavy reálné. Nebo to byly jen projevy neopětované lásky a lítosti? Chtěla vědět, jestli se jí při pohledu na něj ještě rozklepou kolena a rozbuší srdce. Ano, teď to ví. Stalo se to. A jestli to chce přežít, musí si od něj udržet odstup. Nesmí riskovat, aby se Blake, třeba jen na moment, přiblížil jejímu srdci, jednou to stačilo. Vyhne se mu, řekla si v duchu, všechno bude v pořádku. Ale vyhnout se mu nebude tak snadné, protože Sára se v ní vidí. Ta se určitě postará, aby Blake zavolal Elisse a dohodl s ní návštěvu, o které se zmínila. „Tati, a kdy už té paní zavoláš?” Blake nevěděl, co má dělat. Sára Jane, se už u něj trochu zabydlela, ale byla stále ještě divoká a vzpurná. Rozhodně tu ještě nebyla doma. Paní Jacksonová se s tím vším vyrovnávala poměrně dobře, ale mizela v okamžiku, kdy Blake přicházel z práce domů. Musel si to vyřídit se svou špatně naloženou dcerkou sám. Bylo mu jasné, že tohle chce ženskou ruku a srdce. Kdyby dokázal, aby se Meredith s dítětem skamarádila, zjednodušilo by mu to život, ale vnucovat se jí nebude, to ne. Přesvědčil se, jak je na něj stále alergická a jak je pro ni minulost bolavá, a proto nechtěl otevírat staré rány.

„Musíš zavolat Elisse,” řekla neústupně a vzpurně našpulila pusu. „Slíbila, že si budu moct hrát s její malou holčičkou. A Meredith chci taky vidět. Má

mě ráda!” Z dětské tvářičky se na něj rozzlobeně dívaly jeho vlastní oči. „Ty mě nemáš rád.” „Už jsem ti to vysvětlil,” řekl trpělivě a posadil se na roh svého pracovního stolu. „Vždyť se ještě neznáme.” „Pořád jsi někde pryč,” řekla smutně. „A paní Jacksonová mě taky nemá ráda.” „Není na děti zvyklá, Sáro, zrovna jako já.” V koutku úst mu škublo. „Hele, ty štěně, zkusím to zařídit tak, abych byl s tebou víc doma. Musíš ale pochopit, že mám hodně práce. Spousta lidí je na mně závislá.” „Nemohl bys zavolat Elisse?” trvala na svém. „Prosím? Prosím?!” A už zvedal telefon. Sára věděla, jak na něj. Začal si zvykat na zvuk jejího hlásku, na dupavé ranní pobíhání a na zvuky kreslených grotesek a dětských programů. Ještě jim to spolu moc nešlo, protože byla stejně tvrdohlavá jako on. Chce to asi čas. Když mluvil s Elissou, měla radost, že Sáře splní přání. Dohodli se na zítřejší dopoledne, protože byla sobota a Blake mohl přivést Sáru do Bessina domu. Elissa slíbila, že se domluví s Bess a pak zavolá znova. Blake a Sára společně čekali, až zazvoní telefon. Blake byl zvědavý, jak se zachová Meredith. Asi byla pro, protože za pár minut Elissa volala znovu, že Bess je bude čekat okolo desáté. Pozvala Sáru dokonce na celý den. „Vážně tam můžu být celý den?” ptala se celá rozzářená. „Uvidíme,” řekl vyhýbavě. „A vezmi si s sebou něco na hraní.” Sára pokrčila ramínky. „Nemám žádné hračky. Měla jsem medvídka, ale ztratil se a táta Brad mi zakázal ho hledat.”

Přimhouřil oči. „Už mu tak neříkej,” ozval se mrzutě. „To nebyl tvůj otec. Já jsem tvůj táta.” Sáru zarazil tón, kterým to řekl. Vykulila oči a on se cítil mizerně, že vůbec o tom začal. „Můžu ti říkat tati?” zeptala se po chvíli. To mu vyrazilo dech. Otočil se. „Mně je to jedno,” řekl apaticky. Ve skutečnosti mu to jedno nebylo. Bylo to pro něj zatraceně důležité. „Dobře,” řekla a odešla do kuchyně zjistit, jestli má paní Jacksonová ještě nějaké koláčky. Blake se mračil a myslel na to, co řekla o hračkách. Čtyřleté dítě si s nimi určitě ještě hraje. Musí se zeptat Elissy, ta by o tom měla vědět víc. Druhý den ráno se Sára sama oblékla do svých nových krajkových šatiček a scházela dolů po schodech. Blake se musel kousnout do rtu, aby se nezačal smát. Měla šatičky naruby, jednu punčošku žlutou a druhou fialovou. Rozcuchané vlasy jí poletovaly kolem hlavy. Vypadala jako malá čarodějnice. „Pojď sem, mrně, ať dáme ty šaty do pořádku,” řekl. Dotčeně se na něj podívala. „To je dobrý.” „Ne, to tedy není. Nediskutuj se mnou, děvče, jsem dvakrát tak velký jako ty.” „Nemusím tě poslouchat,” řekla. „Ale ano, nebo…” „Nebo co?” řekla vyzývavě. Upřeně se na ni podíval. „Nebo zůstaneš dneska doma.” Ušklíbla se a vzdorovitě koukala dolů na koberec. „Tak jo.” Pomohl jí obrátit šaty a v duchu klel, protože jeho ruce byly na zapínání titěrných knoflíčků příliš velké. Konečně to zvládl, odvedl ji nahoru po schodech a tam vyhledal pár stejných punčošek. Potom jí vykartáčoval její rovné vlásky, až byly hebké a lesklé.

Když ji česal, uvědomil si, jak je malá a bezbranná. Otočila se na stoličce před zrcadlem a její zelené oči se potkaly s jeho. „Nikdy jsem si ještě s malými dětmi nehrála. Máma říkala, že ji znervózňují.” Neřekl nic, ale dovedl si představit, jak Nině děti neseděly. „Můžu tady zůstat?” zeptala se nečekaně a měla v očích záblesk opravdového strachu. „Nepošleš mě pryč, že ne?” Musel se ovládnout, aby nezaklel. „Ne, nepošlu tě pryč,” řekl po delší odmlce. „Jsi moje dcera.” „Když jsem byla miminko, tak jsi mě nechtěl,” obvinila ho. „Nevěděl jsem o tobě.” Posadil se a mluvil s ní vážně, jako s dospělou. „Nevěděl jsem, že mám malou holčičku. Teď to vím. Jsi Donavanová a tohle je tvoje místo na světě. Tady, se mnou.” „Já tu můžu bydlet navždycky?” „Dokud nebudeš dospělá, určitě,” slíbil. Přimhouřil oči. „Ale nebudeš brečet nebo něco takového, viď že ne?” zeptal se, protože se jí zaleskly oči. Na to zabrala. Hněvivě ho sjela pohledem. „Nikdy nebrečím. Jsem statečná.” „To je mi jasný,” zamumlal nepřítomně. Vstal. „Tak jestli jsme hotovi, můžeme jít. A budeš se chovat, jak nejlíp umíš. Jestli budeš zlobit, řeknu Bess, aby ti naplácala.” „Meredith mě bít nenechá,” řekla domýšlivě. „Je to moje kamarádka. Máš nějaké kamarády?” „Jednoho nebo dva,” odpověděl, když šli po dlouhém schodišti a on ji držel za ruku.

„A chodí si s tebou hrát?” ptala se vážně. „A hráli by si taky se mnou?” Zadržel smích a představil si Kinga Ropera, jak sedí se zkříženýma nohama na koberci v obýváku a obléká panenku. „Myslím, že ne. Oni jsou už dospělí.” „Dospěláci jsou na hraní moc veliký. Nechci, abych byla dospělá. Chtěla bych mít panenku.” „A jakou panenku?” zeptal se. „Hezkou, s dlouhými zlatými vlasy, a aby měla krásné šaty. Mohla bych si s ní povídat. A medvídka,” řekla smutně. „Chtěla bych medvídka, jako byl pan Kámoš. Stýská se mi po něm. Byl zvyklý se mnou spát. Bojím se tmy,” dodala. „Ano, já vím,” zamumlal a připomnělo mu to, jak večer co večer pomáhá paní Jacksonové uložit Sáru do postýlky a vyhání z její ložnice strašidla. „V mém pokojíčku je spousta bubáků,” informovala ho. „Musíš je každý večer zabíjet, viď?” „Mám náskok o jednoho bubáka,” ubezpečil ji. „Jsi strašně velký,” řekla a podívala se na něj zkoumavě. „Vsadím se, že vážíš pět set tun.” „To ještě ne, ale měřím tři metry,” řekl a postavil se na špičky. U dveří se rozloučili s paní Jacksonovou. Připadalo mu přirozené a samozřejmé držet drobnou ruku a usmívat se jejímu brebentění. V tom cvrčkovi bylo něco kouzelného, i když to bylo pěkné číslo. Měla půvab a vnitřní sílu. Cihlový dvoupatrový dům jeho sousedů, Bess a Bobbyho, stál v překrásné krajině a jejich pozemky oddělovaly jen stromy. Na příjezdové cestě stál šedý Lincoln Elissy, červený porsche - kabriolet Meredith a modrý mercedes, kterým jezdila Bess. Blake zaparkoval a chtěl pomoct Sáře vystoupit. Ale než k ní došel, už byla u dveří.

Ty se otevřely a uvítala je ostýchavá světlovláska v jejím věku. „Tak tohle je Daniela, Sáro. Už se na tebe těšila,” řekla Elissa a usmála se. „Ahoj, Blaku. Pojď dál.” Sundal si šedého stetsona a postával v hale. Sára šla do obýváku za Danielou, která už vytahovala krabici s hračkami. Sářiny oči zářily jako vánoční stromek, jásala nad každou hračkou, jako kdyby dřív nic takového neviděla. Sedla si na koberec a opatrně, jednu po druhé, brala panenky do rukou a nadšeně je obdivovala. „Nemá žádné hračky,” zamračeně řekl Elisse Blake. „Vypadá někdy starší, než je, nevěděl jsem…” „To chce čas,” ujistila ho Elissa. „Nemyslím, že se hned všechno naučíš.” „Myslím, že jsem se zatím nenaučil nic,” svěřil se. Zachmuřeně sledoval dceru. „Čekal jsem, že se s Danielou nepohodne a bude jí ty hračky brát. Vůbec to s ní není jednoduchý.” „Je vystrašená,” odpověděla Elissa. „Ale v jádru je dobrá. Vidíš, jak si pěkně hraje, nehádá se a nezlobí.” „Zatím,” zamumlal a čekal na průšvih. Otočil hlavu směrem k přicházející Meredith. Vteřinu zaváhala a pak se k nim připojila.

„Bess dělá kávu,” oznámila klidně. Měla na sobě světle zelené letní šaty, pevně obepínající její vysoké poprsí. Rozpuštěné vlasy se jí vlnily po ramenou. Takhle vypadala mladší a Blake si málem povzdechl. „Zdržíš se a dáš si s námi kávu?” zeptala se ho Elissa. „Rád,” souhlasil. Nemohl spustit oči z Meredith. „Meredith!” vyskočila Sára, celá se rozzářila a se šťastným smíchem jí utíkala do náruče. „Meredith, představ si, že mě táta přivedl, abych si mohla hrát s Dani! A koupí mi nového medvídka a říkal, že budu mít taky panenku! Je to nejlepší táta na světě!” Blake ztuhl překvapením. Poprvé mu teď řekla táta a to ho zahřálo a dojalo. Cítil, že ho někdo potřebuje. Ten pocit byl pro něj úplně nový a neznámý. Už nebyl na světě tak sám. „To je báječný, miláčku,” ozvala se Meredith, klekla si vedle Sáry a s úsměvem jí pročísla rukou vlasy. „Dnes ti to moc sluší, ty tvoje nové šaty se mi líbí.” „Jsou moc hezké,” souhlasila Daniela. Měla na sobě tričko a tepláky na hraní, ale Sářiným šatům se neposmívala. „Oblíkla jsem si je naruby, ale táta mi je obrátil.” Usmála se na Meredith. „Zůstaneš tu a budeš si s náma hrát? Budeme si hrát s panenkami!” „Chtěla bych,” řekla Meredith, nervózní, že ji Blake pozoruje z takové blízkosti. Hrozně si přála odejít pryč, být od něho dál. „Ale musím do knihovny, do města, něco zjistit.”

„Myslela jsem, že si tu uděláš prázdniny,” ozvala se Bess, když přicházela s tácem kávy a zákusků. „Jsi tady, abys odpočívala a ne pracovala.” Meredith se na svou půvabnou světlovlasou kamarádku přátelsky usmála. „Já vím. Ale když nemám co dělat, necítím se dobře. Nebudu tam dlouho.” „Mohl bych tě odvézt,” nabídl Blake. Zbledla a chtěla odmítnout, ale Elissa a Bess si ji dobíraly a přemlouvaly tak dlouho, až s tím souhlasila. Žádnou radost z toho neměla. Sama v autě s ním? O čem budou mluvit, aby to nevedlo k další hloupé hádce? Minulost ji poznamenala dost. Už nechce riskovat, aby se opakovala. Ale přece nedovolí, aby s ní takhle manipuloval. Když s ním odmítne jet, potvrdí tím jemu i sobě, jak je přecitlivělá.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Upjatě usedla na sedadlo vedle něj. Když nastartoval, vycítil její nervozitu. Dříve by to posměšně komentoval, ale doby, kdy jí úmyslně ubližoval, už byly pryč. „Zapni si bezpečnostní pás,” řekl, když si všiml, že to neudělala. „Ano,” nepřítomně si ho upevnila. „Ve svém autě většinou nezapomenu,” řekla omluvně. „To s nikým jiným nejezdíš?” „Když to není nutné, tak ne,” zamumlala a dívala se na jeho výrazný profil. „To jsou tvoji přátelé tak mizerní řidiči?” zeptal se. „Nebo ti prostě nesedí, když nemáš volant v ruce ty?” „Kdo vozí tebe, když už jsme u toho vyptávání?” zeptala se s ironickým úsměvem. V koutku úst mu škublo. „Nikdo.” Pohrávala si s kabelkou z bílé kůže a omotávala si prsty jejím řemínkem. Blake se rozhlížel po zelenající úrodě a pasoucím se dobytku. Kolem dokola se rozprostírala nekonečná rovina, zrovna jako v Texasu. „To setkání spunktovala Sára,” poznamenal. „Tak dlouho mi vrtala díru do hlavy, až jsem zavolal Elisse, aby to vyjednala.” Pohled jeho zelených očí se dotkl jejího profilu a vrátil se na silnici. „Má tě ráda.”

„Taky se mi líbí,” řekla klidně. „Je sladká.” „Sladká není to pravé slovo.” „Ta její výbojnost je jenom slupka,” řekla zamyšleně a posunula se na sedadle tak, aby k němu nemusela otáčet hlavu. „Je vystrašená.” „Elissa to taky říkala. Čeho se bojí? Mě?” zeptal se. „To já nevím,” odpověděla. „Nic o tom nevím a ani vědět nechci.” Dívala se upřeně na sponu své kabelky. „Nevypadá jako šťastné dítě. A to, jak se nadchla, když viděla ty Danieliny hračky… Vsadila bych se, že v životě snad žádnou neměla.” „Jsem starý mládenec,” zamumlal naštvaně. „O dětských hračkách nebo oblečení nemám ponětí. Vždyť jsem proboha ještě před týdnem nevěděl, že vůbec existuje.” Meredith se chtěla zeptat, proč Nina Sářinu existenci tajila, ale bylo jí nepříjemné mluvit s ním o tak osobních věcech. Vždyť je to její nepřítel. Proč by se měla zajímat o jeho život? Pochopil její nezájem. Anebo snad nechtěla riskovat? Dostal chuť na cigaretu. Znervózňovala ho tak, že nevěděl, co s rukama, ještě že je měl na volantu. „Paní Jacksonová ti strašně fandí,” řekl, aby odvedl řeč od Sáry. „Vážně? To jsem ráda.” „A co jinak? Máš skvělé auto… Daří se ti dobře, viď?” Zvedla oči k jeho drsnému obličeji. Dominoval mu zlomený nos a dlouhá jizva. Vzpomněla si, jak k ní přišel a polilo ji horko. Sklopila oči.

„Žiju si fajn,” odpověděla. „Jsem na tom docela dobře. Jestli si myslíš, že jsem sem přišla hledat bohatého manžela, tak to se tedy moc pleteš. Nic ti nehrozí,” dodala chladně. „Jsem ta poslední ženská na zeměkouli, před kterou by ses měl mít na pozoru.“ Musel zatnout zuby, aby jí neřekl něco neuváženého. Minulost byla pryč, ale Meredith měla spoustu důvodů, aby se k ní vracela a dávala mu za ni vinu. Kdyby mu provedla to, co on jí, revanšoval by se jí mnohem hůř, než nějakými jízlivými poznámkami. „Já vím. Máš proč být na mě naštvaná.” Podíval se na ni, ale její tvář zůstala uzavřená. Dívala se zase z okna a tvářila se nepřístupně. Zajel s Mercedesem na parkoviště vzadu za knihovnou a vypnul motor. „Nechoď… nechoď ještě,” řekl, když otevřela dveře vozu. „Popovídáme si chvilku.” „Co si my dva máme říkat?” zeptala se rezervovaně. „Jsme teď úplně jiní lidé. Proč se starat o to, co bylo. Nechci vzpomínat,” zarazila se a uvědomila si, že se podřekla. „Já vím.” Opřel se zády o dvířka vozu a pohlédl jí do tváře. „Nedokážeš asi zapomenout, jak jsem byl na tebe tam v té stáji hrubý a jak jsem ti pak řekl ty surový věci, viď?” Zrudla, uhnula pohledem a dívala se někam na jeho hrudník. „Ano,” řekla rozpačitě. Ty vzpomínky byly příliš živé. „Mrzí mě to,” odpověděl. „A řekl jsem tenkrát něco jiného, než jsem cítil,” povzdechl. „Chtěl jsem tě, Meredith. Toužil jsem po tobě tak vášnivě, že mě to dohánělo až k šílenství. Opravdu mě mrzí, že jsem ti ublížil.” „Nic se nestalo,” řekla odměřeně. Její ruce nervózně sevřely kabelku.

„Ale jen proto, že strýc přijel včas,” ozval se hořce. Pozorně sledoval její rysy. „Nikdy nepochopíš, jak mě to po celé ty roky pronásledovalo. Byl jsem k tobě tenkrát, při čtení té poslední vůle záměrně surový, protože mě užíral pocit viny. Slíbil jsem Nině, že si ji vezmu, bratranci vyhrožovali soudem… A k tomu všemu jsem zjistil, že k zbláznění toužím po tobě.” „Nechci o tom mluvit,” vyhrkla. Přivřela bolestně oči. „Nemůžu… o tom mluvit.” Jeho pohled ztvrdl. „Myslel jsem, že mě má Nina ráda,” řekl jemně. „Neustále mi to opakovala a všechno, co dělala, to jen dokazovalo. Myslel jsem si, že toužíš po dědictví, že jsem pro tebe jen překážka na cestě z chudoby, ve které jsi žila.” Prsty mu lehce bubnovaly po volantu. „Ale potom… potom, když mi advokát řekl, proč strýc chtěl, abych si tě vzal, pak jsem pochopil.” Jeho oči se snažily zachytit její pohled. „Nevěděl jsem, že jsi do mě byla zamilovaná.” Zbledla. Zírala na něj s poraněnou pýchou. Její nejhlubší tajemství bylo venku. „Stejně by se tím vůbec nic nezměnilo,” vydechla polohlasem. „Nezměnilo by to nic. Možná bys mě ponížil ještě víc. Ty a Nina, vy dva byste se královsky bavili na můj účet.” Ironie v jejím hlase jen posílila jeho pocit viny. Stáhla se do ulity jako on, byla stejně osamělá. Udržovali si tím odstup od lidí, kteří by je mohli zranit. Nina se mu pod kůži nedostala, ale Meredith skoro ano. Vyhnal ji tenkrát ze svého života, protože se bál, že mu proniká do srdce. Věděl to a udělal všechno, aby tomu zabránil. Teď sklízel, co zasel. Jeho život se změnil a její taky. Sláva, kterou získala, byla jen slabou náhražkou domova a dětí, po kterých toužila, a také lásky, kterou by dávala i dostávala.

„Nikdy jsi nebyla takhle sarkastická,” řekl klidně. „Bylas mírná a plachá.” „A hloupá a naivní,” dodala s ironickým úsměvem. „To mi zůstalo. Ale taky píšu knížky, které mají úspěch. Jsem slavná a bohatá. Teď už je mi jedno, že nejsem blonďatá sexbomba. Naučila jsem se žít s tím, jaká jsem.” „Opravdu?” Snažil se zachytit její pohled. „Naučila ses schovávat před lidmi a před celým světem, aby tě nemohli zranit. Obrnila ses proti citům. Zrovna dneska jsi vymyslela způsob, jak nebýt se Sárou ani chvilku. To byl jediný důvod celého toho výletu do knihovny. Ten zatracený průzkum jsi mohla udělat jindy, ale nechtělas zůstat v baráku, kde jsem já a Sára.” „Dobře, možná máš pravdu!” Zahnal ji do kouta. „Sára je milá a mohla bych ji mít ráda, ale v žádném případě nechci mít nic společného s tebou. Ani na Marsu bych si nepřipadala od tebe dost daleko!” Byl rád, že se naučil nedávat na sobě nic znát. Nemohla tušit, jak ho zasáhla tím, co právě řekla. Měla dost důvodů, proč se mu vyhnout a nenávidět ho. Ale on se jí nechtěl vyhýbat a nenávist bylo to poslední, co k ní teď cítil. „Takže Sára teď zaplatí za to, že nechceš vidět mě?” zaútočil. Rozzlobeně na něj pohlédla. „Ne já, ty za to můžeš,” odsekla. „Proč mi vyčítáš tu cestu do knihovny? Sára má tebe a paní Jacksonovou.” „Sára nemá ráda ani paní Jacksonovou, ani mě,” přerušil ji. „Má ráda tebe, pořád o tobě mluví.” Chystala se vystoupit. „Já nemůžu…” řekla nešťastně. „Mohlo to být naše dítě,” vyjelo mu. „Tvoje a moje. A to je to, co tě užírá, viď?” Nemohla uvěřit, že to řekl. Podívala se na něj očima plnýma slz. „Ty surovče!” „Vyčetl jsem to z tvého obličeje dnes ráno, když ses na ni dívala,” pokračoval neoblomně. „Ty se nebojíš mě, ty nechceš, aby ti Sára připomínala, o co všechno jsi v životě přišla!”

Vykřikla, jako kdyby ji uhodil do tváře. Otevřela dveře vozu a běžela ke vchodu do knihovny. Zastavila se až v hale, celá roztřesená a uplakaná. Naštěstí knihovník nebyl za svým pracovním pultem, měla čas se trochu uklidnit. Sáhla do kabelky, vytáhla kapesník a utřela si oči. Blake měl pravdu, snažila se vyhýbat Sáře kvůli bolesti, kterou jí působila. Ale vědomí pravdy jí nepomáhalo. Naopak, bylo to ještě horší, protože si to strašně vyčítala. Schovala kapesník, šla dozadu do čítárny a zahloubala se do svazků historie jihozápadu. Nevěděla, jak se dostane domů. Blake jistě odjel, a tak bude muset zavolat Elissu nebo Bess. Práce ji trochu uklidnila. O hodinu později vsunula svůj poznámkový blok zpět do kabelky, vrátila knihy do regálu a vyšla ven, hledat veřejný telefon. Blake se pohodlně opíral venku o zeď a čekal. „Tak půjdeme?” zeptal se, jako kdyby se vůbec nic nestalo. Překvapeně se na něj podívala. „Tys neodjel?” Pokrčil širokými rameny. „Je sobota,” řekl. „Obvykle v sobotu nedělám, když nemusím.” Přimhouřil oči a pohlédl na ni. „Jsi v pořádku?” dodal klidně. Přikývla s vyhýbavým pohledem.

„Už to nikdy neudělám, Meredith,” řekl hlubokým hlasem. „Nechtěl jsem tě rozrušit. Pojedeme.” Posadila se strnule vedle něj a bála se, že zase začne, ale Blake mlčel. Zapnul rádio a nechal ho hrát, dokud se nevrátili na příjezdovou cestu před dům Bess. „Můžeš spát klidně,” řekl rezignovaně, než vystoupil z auta. „Nebudu tě do vztahu se Sárou nutit. Já za ni jsem zodpovědný, ne ty.” A víc už nepadlo ani slovo. Meredith šla dovnitř a Blake jenom požádal Elissu a Bess, aby mu zavolaly, kdy má Sáru vyzvednout, a odjel pryč. Když odjížděl, nevěděl, co dál. Takovou reakci od Meredith vůbec nečekal. To, co jí řekl, byl jen výstřel do tmy, ale zasáhl do černého. Sára ji rozrušila. To dítě jí připomnělo jeho krutost a Meredith si za každou cenu chtěla od Sáry udržet odstup. Bude to pro ně pro obě smutné. Meredith je zahořklá a stáhla se do sebe. Vždyť také touží po troše pohody a dětského kouzla. A Sára zase potřebuje její něhu. Doufal, že ji znovu získá prostřednictvím Sáry, ale Meredith ho nechtěla ani vidět. Nenáviděla ho. Když přijel domů, zavřel se v pracovně se svými papíry a snažil se aspoň na chvíli zapomenout na Meredith a na její hněv. Dával vinu jen sobě. Jenom čas rozhodne, jestli mu někdy odpustí. O pár hodin později seděla Meredith s Bess a Elissou a sledovala děvčátka, jak si hrají. „Není to celý Blake?” usmála se Elissa, když pozorovala Sáru. „Myslím, že je to pro něj dost tvrdé, být na tu malou sám.” „Potřeboval by se znovu oženit,” souhlasila Bess. „No, bohatý je na to dost,” řekla s chladným nezájmem Meredith.

„Další Nina by byl jeho konec,” komentovala to Elissa. „Měl by myslet na Sáru. Ta potřebuje lásku jako sůl, ne aby byla stranou. Vypadá, jako kdyby ji nikdy nepocítila.” „S Blakem ji nepocítí,” řekla Meredith. „Ten neví, co je to, mít někoho rád.” Elissa na ni zvědavě pohlédla. „Když vezmeš, co prožil, ani mě to nepřekvapuje. Nikdo ho neměl opravdu rád, no ne? Strýc s ním jenom manipuloval a využil ho k udržení firmy. Blake byl vlastně vždycky cizí a tak trochu mimo. Nevěděl, co je to mít rád. Možná ho to Sára naučí. Není to žádná malá teroristka, jak by se mohlo zdát. Má v sobě něco moc něžného, zvlášť když mluví s Blakem. A všimli jste si, jak je nesobecká?” dodala. „Neprala se s Dankou, ani jí nebrala hračky a neničila je. Vůbec není taková, jaká se zdá.” „Taky jsem si toho všimla,” řekla Meredith váhavě. Podívala se na holčičku, která byla tolik podobná otci a tak málo své krásné, plavovlasé matce. Při pohledu na děvčátko, které mohlo být její dcerou, ji píchlo u srdce. Proč jim to spolu nevyšlo? Smutně se usmála. Proč? Sára vycítila ten upřený pohled, zdvihla se a šla k Meredith. Zvědavýma očima dítěte se zakoukala do těch ženských. „Umíš napsat knížku o holčičce, která má taťku a mámu, co ji mají rádi?” zeptala se. „A mohl by tam být i koníček a hodně panenek, jako má Dani?” Meredith se jemně dotkla malé, tmavovlasé hlavičky. „To bych uměla,” řekla vesele. „Mám tě ráda, Merry.” A vrátila se zpátky ke hře s Danielou. Meredith ji sledovala pohledem, plným lítosti a slz.

„Merry, mohla bys dát chvilku na děti pozor, skočíme jim s Elissou pro zmrzlinu,” zeptala se Bess a spiklenecky mrkla na Elissu. „Jistě,” souhlasila Meredith. „Budeme tu za chvilku,” slibovala Bess. „Dáš si taky?” „Proč ne? Prosím si čokoládovou.” „A já chci taky čokoládovou,” přidala se Sára. „Velikánskou.” „Já vanilkovou,” prohlásila Daniela. „Čtyřicet osm druhů a vy mlsáte pořád to samý,” povzdychla si Bess a zakroutila hlavou. „Dobře, čokoládovou a vanilkovou, jsme tu za minutu.” Samozřejmě to trvalo déle. Byly pryč skoro hodinu, a když se vrátily, seděla Meredith na koberci a pomáhala holčičkám s oblékáním panenek. Sára seděla, co možná nejblíže Meredith a její obvyklý zakaboněný kukuč byl pryč. Smála se a byla skoro krásná. Po zmrzlině a další hodině hraní Elissa řekla zklamaně, že už budou s Danielou muset jít. „Štve mě to, ale King přivede jednoho ze svých obchodních partnerů k nám na večeři a já musím Danielu vykoupat a dát ji spát, hned jak přijdeme domů,” řekla Elissa. „Ale můžeme to někdy zopáknout.” „Opravdu už musíš jít?” zeptala se Daniely smutně Sára. „Chtěla bych, abys mohla se mnou bydlet, abychom byly sestřičky.” „Já taky,” řekla Daniela. „Líbí se mi tvoje hračky. Myslím, že tě tvoje máma s taťkou mají moc rádi.” „Tvůj táta tě má taky rád, Sáro,” poznamenala jemně Meredith a vzala ji za ruku. „On jen nevěděl, že bys potřebovala hračky. Koupí ti je a ty budou jen tvoje.”

„Koupí? Opravdu?” vykulila Sára oči. „To se ví, že jo,” odpověděla Meredith a doufala, že se nemýlí. Dřív by se Blake o tyhle věci nestaral. Ale hodně se změnil. „Je to tak,” souhlasila Bess a usmála se na Sáru. „Tvůj taťka je bezva kamarád. My ho všichni máme rádi, no řekni, Meredith?” Meredith se na ni vztekle ohlédla. „Jistě, že máme,” procedila. „Je to princ.” I tohle Sára pozdě večer při jídle otci řekla. Když pro ni přijel, aby ji odvezl domů, bylo už auto Meredith pryč. Vyhýbala se mu, jak předpokládal. Sáru celou cestu domů poslouchal jen napůl ucha. Teď mu vykládala o tom, jak si spolu krásně hrály s panenkami. Přestal myslet na obchodní záležitosti a začal registrovat, co mu říká. „Cože dělala?” zeptal se. „Hrály jsme si spolu s panenkami,” řekla. „A povídala, že jsi princ. Znamená to, že jsi byl předtím žába, tati?” dodala. „Protože princezna dá pusu žábě a ta se promění v prince. Máma ti dávala pusu?” „Občas, ale žába jsem nebyl. Meredith si s tebou hrála?” zeptal se a cítil něco moc příjemného. „Ano, hrála.” Sára si vzdychla. „Mám ji ráda. Chtěla bych ji za maminku. Nemůže bydlet s námi?” To nešlo snadno vysvětlit. „Ne,” řekl stručně. „Radši se nachystej do postele.” „Ale tati…“ fňukala. „No tak, žádné odmlouvání.” „Tak jo,” durdila se, ale šla. Díval se s mírným úsměvem za ní. Byl to ďáblík, ale začínala se mu líbit. V neděli zůstal doma a vzal Sáru ven, podívat se na pasoucí se koně.

Jeden z mužů, starý, šedivý rejpal Manolo, pracoval v ohradě, kde zrovna krotil a pomalu, s citem sedlal koně. Blake s ním nebyl spokojen, protože mu to trvalo vždycky moc dlouho, zvláště když to dělal zjara, před sháněním stáda. Ostatní honáci měli koně upoutané, ale Manolo používal svou vlastní metodu volně pobíhajícího koně. Trval na tom, nechtěl špatně zacházet s koněm při jeho sedlání, ať už se to šéfovi líbilo nebo ne. Blake už ho nechával na pokoji, protože koně, které Manolo krotil a sedlal, byli vždycky klidní a snadno ovladatelní. Ale tenhle koník dával starému muži pěkně zabrat. Skákal a vzpínal se. Najednou Sára upustila krajkový kapesníček od Meredith a vítr ho odfoukl do ohrady. Hbitě prolezla kládami plotu a hnala se za kapesníčkem, právě v okamžiku, kdy frkající a vyhazující kůň si to od Manola namířil k ní. Blake se skokem dostal přes plot. Sára držela svůj kapesníček a bez hlesu zírala na přibližujícího se koně. Blake po ní rychle hrábl a prostrčil ji skrz škvíru v ohradě. Pak s námahou přelezl sám. Děkoval Bohu za svou sílu, která je oba zachránila před neštěstím. Sára se ho pevně chytila kolem krku, plakala a vzlykala. Přitiskl ji k sobě, zavřel oči a chvěl se po celém těle. Stačilo pár vteřin a na Sáru by mu zbyla už jen tragická vzpomínka. To pomyšlení bylo nesnesitelné. Navíc se mu vybavila stará vzpomínka na podobný malér. Dotkl se hubené tváře, na které se přes opálení jasně rýsovala jizva. Před kolika lety to bylo, kdy zachránil Meredith zrovna jako teď Sáru? Bylo to už dávno, dlouho před tím, než mu popletla hlavu.

Strach a nepříjemné vzpomínky ho rozzlobily. Odtáhl se od Sáry a podržel ji před sebou. Jeho oči metaly blesky. „To nevíš nic lepšího, než vlítnout do ohrady s divokým koněm?” vyštěkl. „Kdes nechala rozum, Sáro?” Kulila na něj oči, jako kdyby jí naplácal. Spodní ret se jí chvěl jako osika. „Chtěla jsem jen sebrat svůj kapesníček… tati.” Vytáhla ho. „Vidíš? Můj krásný kapesník, co mi dala Meredith.” Zatřásl s ní. „Příště se k žádné ohradě s koňmi nebo dobytkem nepřibližuj! Rozumíš?” řekl tak přísně, že se rozplakala. „Mohl tě zabít!” „Mě to tak moc mrzí,” zajíkala se. „To je dobře!” vyrazil prudce. „A teď jdi domů.” Rozplakala se ještě víc. „Ty mě nenávidíš,” fňukala. „Vím to. Křičíš na mě. Jsi zlý a ošklivý… a… nemám tě ráda!” „Teď zrovna tě taky nemám rád,” odsekl rozzlobeně, protože se mu ještě strachem a námahou podlamovaly nohy. „Jdi mi z očí!” „Ty ošklivý, starý taťko!” vykřikla. Otočila se a pádila k domu. Blake ji doprovázel vzteklým pohledem. „Je v pořádku, šéfe?” zeptal se Manolo od plotu. „Bože, to byl fofr! Ani jsem ji nepostřehl!” „Vždyť já taky ne,” svěřil se Blake. „Až když měla na mále. Nechtěl jsem na ni jít tak hrubě, ale musí si uvědomit, že koně a dobytek jsou nebezpečné. Chtěl jsem, aby si to pořádně zapamatovala.” „To si teda zapamatuje,” řekl Manolo smutně a otočil se dřív, než si šéf mohl všimnout jeho výrazu. Chudák dítě. Potřebuje spíš obejmout, než vynadat. Blake se šel, podíval, co s ní je, ale nemohl ji najít.

Paní Jacksonová ji slyšela přicházet, ale nevěděla o ní, protože zrovna něco dělala před domem. Prohledal Sářinu ložnici, ale nebyla ani tam. Pak si vzpomněl, že říkala, jak ji zavírali na záchod, když zlobila… Trhnutím otevřel dveře a uviděl ji, jak tam sedí, s rudou tvářičkou, mokrou od slz, vzlyká a vypadá, jako kdyby byla na světě úplně sama. „Jdi pryč,” popotahovala. Nemotorně si klekl na koleno. „Tady se udusíš.” „Nechci tě ani vidět.” „A já zase nechci, aby se ti něco stalo. Ten kůň tě mohl moc ošklivě zranit.” Otřela si zaprášeným, krajkovým kapesníkem zarudlé oči. „Křičel jsi na mě.” Zamračil se. „Vyděsilas mě,” zamumlal a podíval se stranou. „Bál jsem se, že se k tobě nedostanu včas.” Popotáhla a přetáhla si zplihlé šatičky přes kolena. „Tys nechtěl, aby mi ublížil?” „Jasně, že jsem to nechtěl,” řekl popuzeně a v zelených očích mu zablesklo. „Už zase na mě křičíš,” řekla a ohrnula nos. Naštvaně mlaskl. „Koukni, já už se asi nezměním. Budeš si muset na moji povahu zvyknout.” Sledoval ji napůl rozzlobeně. „Myslel jsem, že už tě trochu zvládám, ale ty si vlítneš přímo pod kopyta divokého koně a všechno je zase v háji.” „Všichni na mě křičeli, a pořád,” pronesla vážně. „Ale nebylo to proto, abych si neublížila. Neměli mě rádi.” „Ale já tě mám rád. Proto jsem křičel,” zamručel. Usmála se skrz slzy. „Na mou duši, na psí uši?” „Jo, a na kočičí svědomí.” Vstal. „Tak už pojď.” „Dostanu na zadek?” zeptala se. „Ne.” „Já už to víckrát neudělám.” „No to bych prosil.” Vzal ji za ruku a vedl po schodech dolů. Když paní Jacksonová zjistila, co se stalo, vyndala ze spíže kokosový dort, ukrojila z něj a nalila Sáře limonádu. Usmívala se. Sáře oschly oči a usmívala se také.

V pondělí si Blake přes poledne udělal dvě hodiny volna a šel do hračkářství. Koupil tam plnou náruč panenek a jiných holčičích hraček a přivezl je domů. Koupil jí to z radosti, že je v pořádku a tak trochu i proto, že na ni tak křičel. Seděla pak dole v obýváku se svými novými kamarády, včetně velkého plyšového medvěda, a mazlila se s nimi tak půvabně, že by se dojal i otrlý kriminálník. Objímala medvídka a pak objala i Blaka, který byl napůl v rozpacích a napůl v sedmém nebi. „Ty jsi ten nejmilejší táta na celém světě,” řekla Sára, s očima plnýma slz. Utřela si je oběma rukama. „Teď mám nového pana Kámoše a ten ti pomůže proti bubákům.” „Budu s ním počítat. Hezky si hraj a buď hodná.” Vyšel rychle ze dveří, protože mu bylo trochu smutno z toho, že jeho dcera je těmi hračkami tolik nadšená. Po cestě do práce si vzpomněl, že Sára mu vykládala, jak si spolu s Meredith hrály s panenkami. Jak to? Meredith si přece chtěla udržet Sáru od těla. Že by se mýlil? Že by špatně odhadl důvod, proč se chtěla Sáře vyhnout? Vybavoval si to všechno hrozně živě, ten pocit doteku měkkých, nevinných úst tehdy ve stáji a údiv v jejích očích, když jí zvedl hlavu a krátce se na ni podíval. A pak ztratil hlavu a vylekal ji. To už neměla v očích údiv, ale paniku. Nemohl snést pomyšlení na to, že ho milovala. Ještě, že má Sáru, která je mu čím dál bližší. Ale ta potřebuje víc, než jenom otce. Sára potřebuje matku. Někoho, kdo by jí četl pohádky, a hrál si s ní. Někoho, jako je Meredith. V duchu přímo viděl, jak Meredith dělá všechny tyhle věci spolu se Sárou. Moc by jim to slušelo. Časem by se třeba dalo zapomenout na minulost a začít se dívat dopředu. Možná, že by ho mohla mít zase ráda.

Jeho tělo při té myšlence prudce zareagovalo, ale jeho vědomí ji právě tak rychle odmítlo. Nechtěl, aby ho milovala. Cítil jen vinu a vyčítal si způsob, jakým s ní jednal. I když po ní pořád ještě toužil, slovo láska už v jeho slovníku nebylo. Pustit si ji blíž k tělu by bylo riskantní. Meredith má všechny důvody k tomu, aby se mu vyhnula. Zamračil se. Kdyby se rozhodl říct jí pravdu o tom, proč k ní byl tak surový, třeba by se mu potom už nechtěla mstít? On ji nepotřebuje, ujišťoval se. On ne, to Sára ji má ráda. Ale Meredith by do jeho domu stejně nevstoupila. Nechce, aby se jí on, nebo Sára dostali pod kůži, a to je ta hlavní překážka. Jak by se dala překonat? Ta myšlenka ho trápila celé dva dny, a pořád nemohl najít žádné řešení. Ale osud mu přál. Musel letět na jednodenní obchodní jednání do Dallasu, a když byl pryč, dostala jediná sestra paní Jacksonové srdeční záchvat. Její sousedé Amii telefonovali a prosili ji, aby přijela do Wichita v Kansasu a postarala se o ni. Hospodyně nemohla vzít dítě s sebou, ani ho nechat doma bez dozoru. Volala Elisse, ale celá jejich rodina byla mimo město. Bess by malou vzpurnou Sáru asi nezvládla a tak zbývala jediná osoba, která v celém městě přicházela do úvahy. Paní Jacksonová bez váhání zvedla telefon a zavolala Meredith Calhounovou.

PÁTÁ KAPITOLA

Když Meredith vstoupila do dveří, Sára skoro tančila radostí. Rozběhla se k ní s rozpřaženýma rukama a Meredith ji instinktivně zvedla do výšky a objala. Ozval se v ní mateřský cit. „Ne, abys dělala Meredith nějaké potíže, mladá dámo,” varovala Sáru paní Jacksonová vážně. „Meredith, tady je telefonní číslo mé sestry, ale já stejně zavolám hned, jak budu něco vědět. Spojím se i s panem Blakem. Doufám, že mu to celý nebude proti mysli.” „Ale to víte, že nebude,” řekla Meredith. „Je mi líto, že vaše sestra je nemocná, ale věřím, že se brzo uzdraví.” „Ano, musíme doufat,” řekla hospodyně se smutným úsměvem. „Už je tu můj taxík. Vrátím se hned, jak to půjde.” „Sbohem, paní Jacksonová,” zavolala Sára. Hospodyně se u dveří otočila a usmála se na děvčátko. „Sbohem, Sáro. Budeš mi chybět. A ještě jednou díky, Merry.” „Není zač,” zavolala za odcházející hospodyní Meredith. „Teď si můžeme hrát s panenkami, Merry,” řekla nadšeně Sára. A už vedla Meredith za ruku do obýváku. „Podívej, co mi koupil taťka!” Meredith měla radost a překvapilo ji, že vidí tolik panenek, muselo jich být snad přes dvacet a byly rozloženy do kruhu kolem mohutného, podivně chundelatého hnědého medvěda, který měl na střapaté hlavě jeden z Blakových klobouků.

„To je jako můj taťka,” řekla Sára a ukázala na huňáče, „dokud bude táta pryč. Ale jinak to je pan Kámoš. Můj starej se ztratil a tak mi táta koupil nového.” Meredith si sedla na pohovku a usmívala se, když jí Sára představovala postupně všechny nové hračky. „Ten krásný kapesníček, co jsi mi dala, jsem upustila za ohradu,” vykládala Sára vzrušeně, „a pak na mě skoro skočil velikánskej kůň, ale taťka mě zachránil. Křičel na mě, já jsem plakala a schovala se na záchodě a on mě tam našel. Řekl, že už to nikdy nesmím udělat, protože mě má rád.” Zasmála se. „A potom šel do obchodu a přinesl mi tak moc hraček.” Meredith při té historce naskočila husí kůže. Dovedla si představit, jaký strach musel prožít Blake. Vzpomněla si na den, kdy zachránil ji před divokým koněm. Ráda by věděla, jestli si na to vzpomněl i on. Sára zvedla oči k Meredith. „Můj táta má hroznou povahu, Merry.” To věděla už dávno. Byl pruďas a rozpaky, strach nebo jakékoli ohrožení ho vždycky rozpálily do běla. Chápala, jak moc asi vyděsil svým hněvem Sáru. Zdá se, že ty hračky koupil i proto, aby mu odpustila. V duchu si za tu myšlenku vynadala. Uměl přece být také nečekaně laskavý, i když vypadal tak chladně a nepřístupně. Uvažovala, jestli se během krátkého manželství dokázal sblížit s Ninou. Pochybovala o tom. Meredith se pohodlně uvelebila na koberci a byla ráda, že si místo šatů vzala džíny a pohodlnou blůzu. Hezky dlouho strojily se Sárou panenky, až přišel čas se umýt, vklouznout do postýlky a pomodlit se. „A proč se musím modlit?” zeptala se Sára.

„Abys poděkovala Pánubohu za všechno hezké, co pro nás dělá,” usmála se Meredith. „Táta s Pánembohem mluví v jednom kuse,” řekla Sára. „Zvlášť, když něco vyvedu, nebo si ublížím.” Meredith se musela držet, aby nevybuchla smíchy. „To jsem zrovna nemyslela, miláčku. Teď si hezky hajni a budeme si povídat.” „Dobře, Merry.” Položila tmavou hlavičku na polštář. „Merry, máš mě ráda?” Meredith se podívala dolů na holčičku, která mohla být její. Smutně se usmála a pohladila něžně Sářiny tmavé vlasy. „Ano, mám tě moc ráda, Sáro,” odpověděla. „Já tebe taky.” Meredith se sklonila a políbila ten čistý, zářící obličejíček. „Chceš, abych ti něco přečetla? Máš nějaké knížky?” Tvářička posmutněla. „Ne, táta mi je zapomněl koupit.” „To nevadí, já jich pár znám nazpaměť.” Sedla si na postel a vyprávěla. Střídala při tom ladění a barvu hlasu a Sára se tomu šťastně chichotala. Byla právě tak uprostřed pohádky o třech medvídcích, když se Sára posadila a s úsměvem od ucha k uchu vykřikla: „Táta!” Meredith cítila, jak jí rudne tvář a buší srdce, když vstoupil Blake. Překvapeně na ni pohlédl a podával něco Sáře. „To je z Dallasu,’* řekl děvčátku. „Ten je bezva, tati!”

Byla to legrační postavička kačera, Sára ho popadla a Blake se otočil k Meredith. „Kde je Amie?” zeptal se. Všechno mu vysvětlila a dodala, že Amie zavolá, jakmile se něco dozví. „Nechtěla volat Bess a nikdo jiný tu nebyl, tak požádala mě.” „Měli jsme se moc prima, tati!” spustila Sára. „Hrály jsme si s panenkami a dívaly se na televizi!” „Díky za obětovaný čas,” řekl nepřátelsky. Celé dny myslel na tuhle zpropadenou ženskou! A ona si tu klidně sedí, studená jako psí čumák, bez kapky tepla v těch chladných, šedých očích. A jeho tělo se trápí při každém pohledu na ni, čím dál tím víc. Meredith vyhýbavě sklopila oči. „Rádo se stalo. Dobrou noc, Sáro,” řekla a nervózním pohybem si odhodila pramínek tmavých vlasů. „Dobrou noc, Merry. Přijdeš se na mě zase podívat?” „Když budu moct, miláčku,” odpověděla zamyšleně a nevšimla si, jak Blake na to láskyplné oslovení zareagoval. „Spi sladce.” „A teď už spi, mládě,” ozval se Blake. „Ale tati, co bubáci a strašidla?” ozvala se Sára, když chtěl zhasnout. Zarazil se a vypadal rozmrzele. Před Meredith se mu vyhánět bubáky zpod postele a ze záchodu nechtělo. Sára měla ten rituál ráda, ale i muž může mít své tajnosti. Odkašlal si. „Až doprovodím Meredith k autu, ano?” To Sáru uklidnilo. Usmála se. „Tak dobře, tati.” Podívala se na Meredith. „Zabíjí příšery a bubáky každý večer, aby mi neublížili. Je statečný a váží pět set tun!” Meredith se překvapeně podívala na Blaka a tvář jí zčervenala potlačovaným smíchem. Zamračeně se odmlčel. Vyšla rychle ven, do haly a chystala se odejít. Na schodišti ji dohonil a doprovázel ven na verandu.

„Mrzí mě, že tě Amie do toho namontovala,” řekl prudce. „Ale já jsem to udělala ráda.” „Nechtělas sem vůbec vkročit, tenhle dům tě nezajímá, nebo ano?” „Už ne,” řekla. „Napadají mě tu jen bolavé vzpomínky.” „Kde máš auto?” zeptal se a rozhlížel se po něm. „Přišla jsem pěšky. Byl krásný večer a je to jen kousek.” Upřeně se na ni zadíval. Byl o hlavu vyšší, než ona. V šedém obleku a perleťovém klobouku vypadal elegantně a důstojně. Kdyby se tak ještě občas usmál, pomyslela si a sledovala jeho tvrdé rysy ve světle, které dopadalo z oken na prostornou verandu. „Jestli hledáš krásu, jsi na špatné adrese,” řekl s posměšným úšklebkem. „Já jí moc nepobral a ta jizva tomu všemu dává korunu.” Bílá, dlouhá jizva se táhla jeho vyhublou tváří od lícní kosti až k čelisti. „Vzpomínám, kdy se to stalo,” řekla klidně. „A jak.” Zamračil se. „Nechci o tom mluvit.” „Já vím,” její oči pozorně bloumaly po jeho potemnělé tváři. „Ale pro mě jsi byl vždycky pěknej mužskej, i s tou jizvou,” pronesla zamyšleně a měla se k odchodu. „Dobrou noc… Blaku!” Prudce se k ní otočil a popadl ji za obě paže. Místa, kde se jeho prsty dotýkaly její olivově snědé pleti, pod tím tlakem zbělala.

„Já…” Uvolnil trochu stisk, ale nepustil ji. „Dodnes mě mrzí, co se tehdy stalo. Bojím se, že se toho strachu už nikdy nezbavíš a že je to všechno moje vina,” dodal a díval se jí do rozšířených očí. „Byl jsi můj první,” zašeptala a zčervenala. „A byl jsi… bylo to brutální.” „Pamatuju si to,” odpověděl. Hrdost mu nedovolila říct plnou pravdu, i když chtěl. Přál si, aby tu jeho tehdejší surovost pochopila. „Už je to dávno, jak jsi sám řekl.” Snažila se jemně vyprostit z jeho sevření. „Pět let není tak dlouho. Mělas potom někoho, Meredith? Musel tu být někdo, komu jsi neodolala.” „Neměla, protože jsem nikomu nevěřila,” řekla hořce. „Bála jsem se zase riskovat.” „Většina mužů není tak hrubá jako já,” konstatoval chladně. „Většina jich ale taky není tak mužná jako ty,” vydechla s přimhouřenýma očima a snažila se nevnímat mrazení, které cítila na páteři. Její odpověď povzbudila jeho mužskou pýchu. Líbí se jí ještě, nebo je to všechno jen vzpomínka na minulost, zlomek lásky, kterou on sám zabil? „Nejsem teď o moc jemnější, než jsem byl, Meredith,” řekl hlubokým hlasem a sklonil k ní hlavu. „Ale tentokrát tě nevyděsím…“ Otevřela ústa, aby protestovala, ale jeho rty se přitiskly na její. Ochutnával měkkou hebkost jejích úst a jeho štíhlé silné ruce ji hladily po tváři. Ztuhla, ale jen na chvilku. Rozkoší se jí zatočila hlava. Bylo to krásné, neměla sílu se vzepřít. Uvolnila se a prožívala jeho polibky. „Bože, to je sladké,” zašeptal a drtil její rty. Hlas se mu chvěl, ale bylo mu jedno, že to Meredith slyší. „Ach Bože, tak sladké!”

Tiskl svá ústa na její a jeho ruce ji hladily. Přitáhl si ji k sobě a cítil, jak se náhle celá napjala. Dovolil jí, aby se trochu odtáhla. „Nechtěl jsem to,” řekl mrzutě. „Nechtěl jsem ti dát najevo, jak mě vzrušuješ.” Odstoupila od něj a dotkla se lehce prsty svých úst. Bylo to vzrušující, slyšet ho tak horečně šeptat. Zrovna jako před lety ve stáji, když ji políbil a ona po něm tak bolestně toužila. „Musím už zpátky k Bess,” řekla váhavě. „Ještě chvilku.” Vzal ji za ruku a posunul trochu ke světlu. Viděl, že má v očích strach i touhu. „O co ti jde?” zeptala se chraplavě. „Ještě se mě bojíš?” řekl napjatě. „Promiň,” sklopila oči. „Nemůžu si pomoct.” „Já taky ne,” odpověděl hořce. „Nejsem v milování moc dobrej, když to chceš vědět,” procedil mezi zuby. Byla to pravda. Měl trpělivost, ale ne zkušenosti. Nina ho něco naučila, ale k jeho dotykům byla lhostejná, její reakce byly vlažné. Nevěděla, že byl panic, věděla jen, že byl nezkušený a ke konci jejich vztahu se mu za to posmívala. Byla to jedna z věcí, která ho trápila dodnes. Bude lepší, aby si Meredith myslela, že byl surový, než aby se dověděla, jaký byl zelenáč. Meredith to přiznání překvapilo. Vždycky ho měla za zkušeného. Ale jestli nebyl, vysvětluje to spoustu věcí. Tak proto je tak uzavřený! Přikročila k němu a lehce se dotkla jeho rukávu. „Všechno je fajn, Blaku,” řekla váhavě. „S ženskýma jsem na tom jako slon v porcelánu,” řekl upřímně a podíval se jí do očí. Dojalo ji, jak byl najednou sdílný. Takhle přístupný nikdy nebyl.

Trochu se ho ještě bála, ale zároveň toužila po jediné věci - vzdát se bez boje. Stoupla si na špičky a přitáhla si jeho hlavu k sobě. Ztuhl a ona ho pustila. „Ne!” zašeptal chraplavě, když se v rozpacích stáhla. „Pokračuj. Dělej se mnou, co chceš.” Nemohla uvěřit, že opravdu chce, aby ho políbila, ale všechno tomu nasvědčovalo. Moc to stejně neuměla, přestože líbání bylo to jediné, co kdy s muži dělala. Jemně a škádlivě se dotkla jeho pevných rtů. Její dech se chvěl těsně u jeho tváře, ruce mu svíraly hlavu a nepovolily. Prsty zajela do hustých vlasů v týlu a nehty se dotkly jeho kůže. Současně si její ústa něžně hrála s jeho. „To je sladké trápení,” šeptal zastřeně. Jeho ruce ji teď držely v bocích a ona už neprotestovala. „Pokračuj.” „Ještě ne,” zašeptala. Jemně vzala do zubů jeho spodní ret. Cítila, jak se celý chvěje, když mu jazykem přejížděla po horním rtu. „Meredith,” zasténal a jeho ruce ji bolestivě sevřely. „Dobře,” řekla. Věděla, co chce, co potřebuje. Otevřela pusu a vklouzla jazykem do jeho úst. Vykřikl. Jeho paže ji obemkly a tvrdě si ji přitiskly k hrudníku. Meredith byla pyšná, že ho tak snadno vzrušila. „Blaku,” šeptala se zavřenýma očima. Cítila jeho pohyb. Její záda teď byla opřená o zeď a to mu otevřelo cestu k celému jejímu tělu. Teď mohla naplno cítit sílu jeho vzrušení, ale už se nebála. Nespěchal a byl něžný a trpělivý. Jeho ruce klouzaly Meredith po bocích.

„Bojíš se ještě tak hrozně?” zeptal se chraplavě. „Nebolí to,” zašeptala. „A tentokrát jsem začala já.” Sklonil se k ní a to, co předtím dělala ona jemu, zopakoval teď on jí. „Líbí se ti to, Meredith?” šeptal jí. „Takhle se ti to líbí?” „Ano,” odpověděla hlasem zabarveným vzrušením a její dlaně cítily sálavé teplo skrz látku jeho košile. „Chtěl bych si sundat košili a ty abys mě hladila,” řekl šeptem. „Ale pak už asi nebudu tak trpělivý jako teď. Pojď, pár metrů odtud je dlouhý, pohodlný gauč.” Lákalo ji to. Cítila jeho pleť na své a toužila po něm, ale bála se, že chce jenom její tělo. „Nemůžu se s tebou milovat,” řekla ztrápeně, opřela si o něj hlavu a cítila jeho tělo na svém. „Blaku, nech mě,” zasténala. „Nebo se zblázním…” „Já taky.” Odtáhl se od ní a těžce oddychoval. Jeho tmavozelené oči se dívaly dolů do jejích. „Toužíš po mně,” řekl, jako kdyby si to uvědomil teprve teď. Začervenala se a zvedla k němu oči. „Nechápu, co ode mne chceš.” „Sára potřebuje ženskou ruku,” řekl napjatě. „Ale proto jsi mě snad nelíbal,” ozvala se. „Ne, proto ne.” Popošel na okraj verandy a opřel se o jeden z bílých sloupů. Jeho pohled klouzal po široké, rovinaté krajině. Kolem domu rostlo pár okrasných stromů, za nimi u potoka ještě několik vrb a keřů. Jinak se dokola rozkládala jen holá rovina. „Tak proč, Blaku?” „Víš, co je to posedlost, Meredith?” zeptal se po chvilce.

„Myslím, že vím.” „To je právě to, co k tobě cítím.” Natočil se tak, aby ji lépe viděl. „Jsem posedlý,” opakoval. „Nevím proč. Nejsi ani krásná, ani sexy. Ale vzrušuješ mě jako žádná jiná. S Ninou jsem nikdy nic takového nezažil.” Nepříjemně se zasmál. „Když mě opustila, neměl jsem žádnou jinou, nešlo to. Nechci nikoho, jen tebe.” To vyznání jí vyrazilo dech a málem se jí podlomily nohy. Bezmocně se na něj podívala. „Neviděls mě pět let,” řekla a snažila se uklidnit. „Viděl jsem tě každou noc,” zasténal. „Pokaždé, když jsem zavřel oči. Vzpomínáš, co jsem dělal v té stáji? Jak jsem tě svlékal…” Zavřel oči a chvěl se po celém těle. „Díval jsem se na tebe a dotýkal se tě, líbal tě. Bylas v mé posteli každou noc se mnou,” vzdychl. „Toužím po tobě k zbláznění.” Chytila se zábradlí a pevně ho svírala. Nemohla uvěřit svým vlastním uším. To snad není ani možné, aby muž cítil tak silnou a zběsilou touhu, pomyslela si. Ale Blake byl jiný. Jak říkala Elissa, nikdy nepoznal lásku, nevěděl, co to je. Ale sexuální touhu cítí každý muž. Nemusí milovat toho, po kom touží. „Neměj strach, do ničeho tě nebudu nutit. Jen jsem chtěl, abys věděla, jak mi bylo. A jestli ten malý polibek byl jen taková neškodná hra, bude líp, když pochopíš, jak je nebezpečná. Když se tě dotýkám, ztrácím hlavu. Nechci ti vědomě ublížit, ale k smrti po tobě toužím.” „To nebyla hra,” řekla sebevědomě. „Nebyla…” Zaváhala. „Tolik tě trápilo, že jsi byl ke mně hrubý, a tak jsem ti chtěla dát najevo, že se tě už nebojím.” „Nebojíš, opravdu?” řekl zamračeně. „Ani když jsem tě před chvílí k sobě tak silně přitiskl a cítilas, co to se mnou dělá?”

„Nemluv o tom,” řekla vyhýbavě. „A proč to mám tajit?” zeptal se. Přistoupil k ní povzbuzený její odpovědí a tím, že mu nic nevyčítá. „Měla bys vědět úplně všechno.” „Co všechno?” „Nina byla moje první v životě,” řekl bez obalu. „A jediná.” To jí vyrazilo dech. Opřela se o zábradlí a pátrala pohledem v jeho výrazné tváři. Nežertoval. Myslel to vážně. „Je to pravda,” řekl a pokýval hlavou. „Tenkrát ve stáji, jsem byl stejně nezkušený jako ty. Proto jsem byl hrubý. To nebylo úmyslně. Nevěděl jsem, jak se to dělá.” Pomalu vydechla. „Není divu…” zašeptala. „Ano, není divu.” Odstranil jí pramínek vlasů z tváře. „Proč se mi nesměješ? Nina se smála.” Cítila pod tou ironií bolest. Co to asi udělalo s jeho hrdostí! „Nina byla -” radši to slovo spolkla. Chladně se zasmál. „To tedy byla,” přitakal. „Posmívala se mi až do konce,” dodal zahořkle. „Nechtěl jsem znova riskovat výsměch, proto žádná další žena nebyla.” „Ach Blaku,” zašeptala se zavřenýma očima. „To mě moc mrzí!” „Nechci žádný soucit. Chtěl jsem, abys věděla pravdu. Máš právo vědět, co tě čeká, kdybys podlehla pokušení. Moc to neumím. Knížky a filmy, to není ono, a Nina nikdy nestála o to, aby mě něco naučila.” „Že jsem to nevěděla,” řekla chraplavě. „Že jsem to tenkrát nevěděla!” Podíval se na ni zpytavě, skrz husté řasy. „Proč?” „Nebránila bych se,” řekla prostě. „Myslela jsem, že jsi hrozně zkušený.” Sklopila oči. „Je mi to líto“.

Myslím, že jsem ti zranila sebevědomí zrovna tak, jako tys mě vyděsil.” Pozoroval ji v napjatém tichu. „Ty se nemáš za co omlouvat. Ale já ano.” Počkal, až zdvihla hlavu a zachytil její pohled. „Celý ten čas jsi nikoho nechtěla?” „Chtěla jsem tebe,” řekla upřímně. „K nikomu jinému jsem nic necítila. Radši se budu bát tebe, než bych žila s největším milovníkem.” Krátce se zasmála. „Tak si myslím, že jsme oba na stejné lodi.” Sáhla po kabelce. „Už opravdu musím jít,” řekla po chvíli, během které ji sledoval bez jediného slova. Šel za ní dolů po schodech z verandy. „Kousek tě doprovodím, Sára je v pořádku a dům je celou cestu v dohledu.” „Sára tě má moc ráda,” řekla. „Až moc.” Jeho prsty se při chůzi lehce dotýkaly jejích. Nevěděla, jestli je to náhoda nebo úmysl, ale uvědomovala si tím silněji jeho přítomnost. „Málem ji podupal kůň, když přelezla ohradu, aby nepřišla o kapesníček od tebe.” „Vyprávěla mi to. Musels být vzteklý.” „To je slabý slovo,” řekl. „Vybuchl jsem a vyděsil ji. Našel jsem ji pak schovanou na záchodě a cítil se pod psa. Druhý den jsem šel do města a koupil tam půlku hračkářství, jen aby zapomněla, jak jsem na ni ječel.” Vzdychl. „Vystrašila mě málem k smrti. Myslel jsem pořád na to, co by se stalo, mít jen trochu pomalejší reakce.” „Ale to ty nemáš.” Usmála se. „V nebezpečí jsi byl rychlý vždycky.” „Naštěstí pro tebe,” zamumlal a viděl, že zčervenala. „Víš, neměl jsem snadný život,” řekl po chvíli. „Musel jsem bejt tvrdej, abych přežil. Před tím, než si mě strýc vzal, to vůbec nebylo lehký. Musel jsem se hodně rvát, protože jsem byl nemanželský.”

„Nikdy jsi o tom nemluvil,” řekla. „Nemohl jsem.” Když se dostali do malého hájku a zastavili, jeho prsty už pevně svíraly její. „O moc věcech nemůžu mluvit, Meredith. Možná, že proto jsem tak zatraceně sám.” Podíval se směrem k domu Bess. Ona i Bobby už byli doma, protože jejich auto stálo na parkovišti vedle jejího. Zaváhala. Nechtěla Blaka opustit v tak vzácně povídavé náladě. „Máš teď Sáru,” připomněla mu klidně. „Je mi čím dál bližší,” svěřil se. „Bože, už ani nevím, co bych si počal, kdybych nemohl sedět v křesle s vycpanýma hračkama pod zadkem, nebo kdybych nevyháněl bubáky ze záchodu,” zašklebil se. „Bylo mi hrozně, když se rozplakala, jak jsem na ni křičel kvůli tomu koni.” „Je citlivá, i když se to na první pohled nezdá,” odpověděla. „Všimla jsem si toho hned první den, v tom dětském obchodě, a potom, když si hrála s Danielou. Připadá mi, že ji hodně zanedbávali před tím, než se k tobě dostala.” „Taky si to myslím. Když sem přišla, měla děsivý sny. Budila se nad ránem a křičela jako pominutá. A když jsem se jí ptal, co se jí zdálo, řekla, že ji nechtěli pustit ze záchodu.” Zatvářil se nelítostně. „Mám sto chutí poštvat na tu hospodyni svoje právníky.” „Ta zlá ženská si peklo udělá sama,” řekla Meredith. „Tak podlí lidé nikdy neuniknou trestu.” „Jako se to stalo mně?” zeptal se s neveselým smíchem. „Zranil jsem tě, vyhnal, oženil se s Ninou v naději na radosti manželství a podívej, kam to vedlo.” „Máš přece všechno,” oponovala mu. „Peníze, moc, postavení a sladkou malou dceru.”

„Kromě Sáry nemám nic,” řekl stručně. Jeho zelené oči se zablýskly v slabém světle. „Myslel jsem, že až budu mít peníze a vliv, že mě lidi budou brát. Ale neberou mě víc, než když jsem byl chudej a nemanželskej. Jsem teď jenom bohatší.” „To, že lidi někoho přijímají a někoho ne, není otázka peněz. Ty nejsi zrovna lev salónů a moc se neusmíváš. Odrazuješ lidi, bojí se tě. A to je důvod, proč se s tebou moc nekamarádí. Nežijeme ve středověku. Lidi už tolik významu okolnostem narození nepřikládají. Tahle společnost je už mnohem otevřenější než dřív.” „Hnusná společnost,” řekl chladně. „Ženské dělají návrhy mužským, zanedbávají a trápí děti a…” „Ale čarodějnice se už neupalují,” zašeptala rozpustile. Nechtěně se pousmál. „Dobrá, jedna nula pro tebe.” „Kdo ti dělal návrhy?” zeptala se. „Ale - jedna v Dallasu. Nevěřil jsem tomu, dokud nepoložila svůj klíč od pokoje vedle mého šálku kafe.” „Co jsi udělal?” vyzvídala. „Vrátil jsem jí ho.” Přejel jemně dlouhými prsty po její tváři. „Na verandě jsem ti přece řekl, že nechci žádnou kromě tebe.” Uhnula pohledem. „Já nemůžu, Blaku.” „Neprosím se tě o to.” Jeho ruka se odtáhla od její. „Jsem trochu staromódní a panny nesvádím.” Představa milování s ním ji rozpalovala. Bylo vzrušující vědět, jak moc po ní touží. Ale její vědomí s tím nesouhlasilo a on to věděl. „Myslím, že bys byl radši, aby už bylo po autogramiádě a já vypadla z města…” začala. Vzal ji za bradu, aby jí mohl lépe vidět do tváře.

„Jdeme se Sárou v sobotu na piknik. Půjdeš s námi?” „V sobotu? „Zastavíme se pro tebe v devět. A vezmi si džíny. Taky si je vezmu.” Zvedla k němu oči. „Blaku…” „Mám rád jasno, a proto nebudou žádná nedorozumění,” řekl jednoduše. „Toužím po tobě a ty po mně. Ale tím to končí. To, co teď bylo na verandě, by se nemělo opakovat. Nebudu se na tebe lepit a Sára bude šťastná. Má tě ráda,” dodal klidně. „Ty ji myslím taky. Mohla bys mít pár hezkých vzpomínek, než se zase vrátíš do San Antonia.” Jako by ji někdo polil ledovou vodou. Touží po ní, ale nic pro to nehodlá udělat. Chce ji, ale ne kvůli sobě, kvůli Sáře. Zaváhala. „Myslíš, že je moudré, aby si na mě zvykla?” zeptala se a v jejím hlase bylo znát zklamání. „Proč ne?” odpověděl. „Když odjedu, bude to pro ni potom těžší,” řekla. Lehounce jí přejížděl palcem po rtech. „Jak dlouho zůstaneš?” „Do prvního. Autogramiádu mám od soboty za týden.” Pustil její ruku zrovna ve chvíli, kdy se k němu chtěla přitulit a nechat se políbit. „Tak to s námi můžeš ještě chvíli pobýt, než odjedeš. Už tě nebudu tlačit do kouta a pomůžeme Sáře, aby se trochu postavila na nohy.” „Proč vlastně chceš, abych byla s vámi?” „Bůh ví,” zamumlal, „ale chci to.” Vůbec se jí nechtělo od něj odejít. „Nepřemýšlej o tom,” řekl. Neusmál se, ale všimla si, že v jeho pohledu se objevilo něco nového. „Ber věci tak, jak jsou, a nerozpitvávej to.”

„Dobře, zkusím to.” Přála si, aby bylo lépe vidět na její úsměv. „Dobrou noc, Blaku.” „Tak už jdi, budu se za tebou dívat.” Nechala ho tam stát, běžela dolů k domu a srdce jí skákalo radostí. Když jde o Blaka, žádné riziko není příliš velké. Teď pochopila, proč to všechno udělal. A když nebude pospíchat a chtít nemožné, tak jednoho dne ji bude milovat. S touhle myšlenkou ulehla a měla tak živé sny, že se probudila celá zrůžovělá.

ŠESTÁ KAPITOLA

Byla sobota, osm hodin ráno. Meredith se probudila, oblékla a zjistila, že jí zbývá ještě celá hodina, než ji Blake se Sárou vyzvednou. Bess, také ranní ptáče, připravovala snídani a potutelně se na kamarádku usmívala. „To musí být zvláštní pocit, po tolika letech si vyjít s Blakem.” „To je pravda. Ale nedělám si iluze, že to je z velké lásky ke mně,” řekla a zatajila, jak strašně moc po něm touží. Při pouhé vzpomínce na jeho polibky se celá rozechvěla. Bylo to jejich tajemství a byla si jistá, že ani on to nikomu nesvěřil. I tohle jí dávalo trochu naděje. Ale zatím mu ještě příliš nevěřila. Chce to čas, zvyknout si na nového Blaka. „Nebyla jsem na pikniku léta, ale moc se na to těším,” svěřila se s úsměvem, „i když mě chce s sebou hlavně kvůli Sáře.” „Sára je bystrá holčička,” podotkla Bess. „Chtěli bychom s Bobbym založit rodinu, ale nemohu otěhotnět. Jednou se nám to určitě povede. Budeš něco jíst?” „Ne, díky,” jsem příliš rozrušená,” řekla upřímně Meredith. Měla ještě plnou hlavu vzpomínek na nedávný večer. „Doufám, že jsem se oblékla správně.” Bess po ní přejela očima. Džíny, tenisky, bílá blůza bez rukávů, která dávala vyniknout opálené pleti a zdůrazňovala plná ňadra a tmavé vlasy, padající na ramena.

„Vypadáš skvěle,” řekla. „Žádný déšť nepředpovídají, tak si to pěkně užijete.” „Měla jsem spát déle, jsem jak uzlíček nervů…” Drnčení telefonu ji polekalo a Bess se jen usmála. „Kdybych si potrpěla na sázení, hned bych si s tebou plácla, že Blake je stejně nervózní a netrpělivý jako ty,” řekla a šla k telefonu. Zvedla sluchátko a pobaveně pohlédla na Meredith, která měla srdce až v krku. „Ano, je připravená a můžeš klidně přijít dřív, než mi prošoupe koberec. Řeknu jí to, tak ahoj.” „Jak jsi to mohla říct?” zlobila se Meredith. „Moje nejlepší kamarádka a prodá mě nepříteli!” „To není žádný nepřítel a zaslouží si, aby se mu pomohlo,” zvážněla Bess. „Vždyť je tak osamělý, Meredith. Zbláznil se do Niny a nechal se vtáhnout do manželství. Nepochopil, že ona chce jen jeho peníze. Za tu chybu už zaplatil dost, nemyslíš?” „Je tu pár věcí, které nevíš,” řekla Meredith. „Tak ať, ale jestli ho máš ráda, byla bys blázen, kdybys riskovala svou budoucnost kvůli nějaké zášti a pomstě.” Meredith se chabě usmála. „Na žádnou pomstu nemám sílu,” odpověděla. „Ještě dlouho po tom, co jsem odtud odešla, jsem si s ním chtěla vyrovnat účty. Ale když ho zase vidím…”, pokrčila rameny. „Je to jako tenkrát. Když je blízko mě, přestane mi pracovat mozek a hned se celá rozklepu. Neměla jsem se vracet. Když mu dám možnost, znovu mi ublíží. Po tom, co mu provedla Nina, pro žádnou ženu nebude snadné se k němu přiblížit. A já bych to měla ze všech nejtěžší.” „Jen to zkus, kdo se bojí, nesmí do lesa. Já dostala lekci v kompromisech před pár lety, když to vypadalo, že se s Bobbym rozvedeme. Pochopila jsem, že hrdost je špatný rádce.”

„Jsem ráda, že vám to zase klape.” „Já taky. Na čas jsem se zbláznila do jeho sexy bratra, ale naštěstí zasáhla Elissa a pomohla mi moje problémy vyřešit,” svěřovala se Bess. „Nebo si vezmi Kinga Ropera. Je to strašný pruďas, já bych mu oponovat nedokázala, ale Elissa mu neustoupila ani o milimetr. Možná, že spolu přímo neválčili, ale začátek měli taky těžký.” „Ona je bezvadná,” zamumlala Meredith. „Líbila se mi hned na první pohled.” „Tak, jako nám všem. A King by pro ni i umřel.” Tahle slova ještě zněla Meredith v hlavě, když seděla v autě vedle Blaka a Sára štěbetala na zadním sedadle. Podívala se na jeho ostrý profil a představovala si, jak by to bylo krásné, kdyby pro ni byl schopen obětovat život. Všiml si, že je smutná. „Co je ti?” zeptal se. „To nic.” Usmála se na Sáru, která vypadala trochu zaraženě. „Ještě jsem se asi pořádně neprobudila.” „To je tím, že jsi byla vzhůru a oblečená už v osm, i když jsme se dohodli na devátou.” „Nemohla jsem spát,” řekla tiše. „Já taky ne,” odpověděl. „Sára byla jako u vytržení a nevydržela v posteli,” dodal zrovna v okamžiku, když zvažovala, jestli nemohl spát kvůli vzpomínce na její polibky. „Jsem tak ráda, že jsi jela s námi,” prohlásila Sára a objala nového pana Kámoše. „Bude legrace! Táta říkal, že tam je houpačka!” „Spousta houpaček,” ozval se. „Ten nový park postavili až po tvém odjezdu,” obrátil se k Meredith. „Jsou tam houpačky, pískoviště a prolézačky. Sedneme si na lavičku a můžeme se dívat na Sáru.

Je tam i hodně stolků, myslel jsem, že bude nejlepší si koupit něco k obědu v těch stáncích, protože nám Amie nemohla připravit žádné jídlo s sebou.” „Volala?” „Ano. Sestra se už uzdravuje, ale bude to trvat ještě nejmíň čtrnáct dní, než se vrátí.” „Jak to zvládáš?” „Nic moc,” přiznal se. „Nejsem žádný kuchař a některé věci, co dělala Amie, prostě nezvládnu.” „Táta mě nechce koupat,” vypálila Sára. „Říká, že neví, jak se to dělá.” Blake zrudl a Meredith chápala jeho rozpaky. Není to lehké pro muže, který byl tak málo mezi ženami a nikdy neměl na starost malou holčičku. „Mohla bych…” Meredith zaváhala, když na sobě cítila jeho ostrý pohled, ale pokračovala. „Mohla bych tě dnes večer vykoupat já…” „Jé, Merry! Šlo by to?” nadchla se Sára. „Když to tvému tátovi nevadí,” pokračovala a podívala se na Blaka. „Já souhlasím,” ozval se a nespustil oči ze silnice. „A budeš mi zase vyprávět pohádku, Merry? Nejradši mám o ošklivém kočátku.” „Káčátku,” opravil ji Blake s úsměvem. „Myslím, že tahle historka nám padne jako ulitá.” „Nesouhlasím,” přerušila ho Meredith. „Oba máte charakter a pevnou vůli a to má větší cenu, než nějaká super krása.” „Taťka má jizvu,” pípla Sára. Meredith se na ni usmála. „To je znamení odvahy,” vysvětlila. „A tvému otci to odjakživa slušelo, takže to vůbec nevadí.” Blake se otočil a zadíval se jí upřeně do očí, takže se jen taktak stačil vyhnout příkopu.

Promiň,” zamumlala Meredith. „To nic.” Zahnul dolů ulicí, která vedla k městskému parku, a zastavil na prázdném parkovišti. „To je nádhera,” řekla Meredith a dívala se na velké dětské hřiště s čistými pískovišti a dřevěným altánem. Byla tu i kašna s vodotryskem. V tuhle denní dobu tu bylo ještě prázdno. Když šli přes trávník k lavičkám, Meredith cítila, jak jí tenisky vlhnou rosou. „Ty máš mokré nohy,” smála se Sára, „ale já ne, mám kovbojské boty!” „Můžeme tomu pomoct,” zamumlal Blake. Dřív, než pochopila, co zamýšlí, sehnul se, vzal ji do náruče a naprosto bez námahy ji nesl. „Jůůů, ty máš sílu, tati!” vykřikla Sára. „Vždycky ji měl,” ujelo Meredith. Cítila se tak krásně slabá a bezmocná. Beze slova ji opatrně postavil zpátky na chodníček a posadil se na lavičku. Opřel se a zkřížil nohy ve vysokých kovbojských botách. „Sedni si,” řekl netrpělivě. „Sáro, běž si hrát, dokud to jde, za hodinu tu možná bude plno.” „Dobře, tati!” řekla Sára a běžela k houpačkám. Meredith si sedla vedle něj. Pořád ještě cítila dotyk jeho náruče. „Už je úplně jiná.” Meredith pozorovala děvčátko, jak se snaží drobnýma nohama rozhoupat houpačku. „Trochu se uklidnila,” souhlasil. Sundal si klobouk a položil ho vedle sebe na lavičku, pak si prohrábl rukou husté vlasy. „Ale úplně bezpečně se ještě necítí. Mívá občas ty noční můry a já mám na ni v poslední době málo času. Obchody kvetou a na mém rozhodnutí závisí dost lidí, nemůžu se na všechno vykašlat a sedět pořád doma.”

„Sára má Amii ráda, ne?” zeptala se Meredith. „Amie tu několik týdnů nebude, Meredith,” řekl neklidně. „Toho se obávám. V pondělí ráno mám schůzi rady. Co udělám se Sárou, mám ji snad vzít s sebou?” „To chápu,” vzdychla Meredith a přejela si prstem po hodinkách. „No… Mohla bych se o ni postarat já.” „Vážně bys mohla?” zeptal se a otočil se k ní tázavě. „Kromě podepisování nemám na práci nic,” řekla. „A to je až příští sobotu. Jinak mám prázdniny.” „Ale musela bys u nás bydlet. Já často chodím domů až večer. Je přece hloupost budit Bobbyho a Bess kvůli pár hodinám spánku, no ne?” Zrudla. „Blaku, nemůžu se k tobě jen tak nastěhovat…” „Já tě nebudu svádět. Řekl jsem ti to už ve středu a myslím to vážně.” Zčervenala ještě víc. Uhnula pohledem a srdce se jí rozbušilo. „Vím, že dodržíš slovo, ale co si pomyslí lidi?” zašeptala. „No jo, jsi slavná spisovatelka, nedej bože, abych ti zkazil pověst.” „Nezačínej zase.” Vstala z lavičky. „Tohle není dobrý nápad, neměla jsem sem chodit!” „Promiň,” odsekl, „nikdy jsem se moc nezajímal o to, co si kdo myslí, ale asi na tom něco bude. Chyba je v tom, že jsem se od začátku na tebe díval svrchu.” „Já jsem se tak na tebe nedívala nikdy,” odpověděla. „Teď už to vím,” řekl chraplavě a přitáhl si její ruku na prsa. Sledoval její půvabné dlouhé prsty.

„A tys to nesnášel,” dodala se smutným úsměvem. „Vždycky to vypadalo, že tě k šílenství doháním já…” „Vždyť jsem ti řekl,” přerušil ji, „že jsem po tobě hrozně toužil, ale nevěděl jsem, co s tím. Uvědomoval jsem si, že jsi pro mě ztracená a dal jsem své slovo Nině.” Pokrčil rameny. „To v té stáji bylo jako ve snu. Pak, když jsem si to nechal projít hlavou, myslel jsem, že pro tebe bude možná snadnější, když mě budeš nenávidět.” Podíval se jí s klidnou upřímností do očí. Cítila, jak jí hoří tváře. „Ano, takhle to myslím bylo, ale zdeptalo mi to sebedůvěru. Nevěřila jsem pak žádnému muži, že mě opravdu má rád.” „To je moje velká výhoda,” zašeptal s lehkým úsměvem, „že jsi neměla odvahu to vyzkoušet s někým jiným. Já budu tvůj první, Meredith.” Srdce se jí divoce rozbušilo. „Teď mluvíš povýšeně, jako pán tvorstva.” Umlčel ji. Mírně sklonil hlavu tak, že se jejich rty skoro dotýkaly. Ucítila jeho kávou vonící dech. „Jsem povýšený a panovačný. A tvrdý jako ocel. S tím se nedá nic dělat. Neměl jsem to lehké, alespoň donedávna.” Uchopil ji za ramena a zadíval se na ni tak, že se jí zastavil dech. „Sára…” vyjekla. „Dívá se na druhou stranu a vzadu oči nemá,” zadrmolil. „Dej mi pusu, moje malá, a uvidíš, že když chci, umím být jemný.” Ucítil, jak ho její ústa přijala a tělo se k němu přimklo. Zavřel oči, aby víc vychutnal to objetí. Objala ho pod rameny a celá zvláčněla. Po strachu už nebylo ani stopy. Nepokusila se odtáhnout, ani když ucítila jeho vzrušenou reakci.

Hladil jí vlasy a líbal ji. Tolik let o tom snila, ale skutečnost byla mnohem krásnější. Jemně mu přejížděla po zádech prsty a cítila přitom vlnění jeho svalů. Jejich ústa se na chvíli vzdálila a Blake zašeptal: „Kdo tě to naučil?” „Nikdo, myslím, že mi to jde samo,” odpověděla stejně tiše. Pohladil ji po zádech až k vlasům a něžně ji cuchal. „Máš tak hebkou pusu, voní kávou a mátou,” řekl. „Měla jsem irskou, mentolovou,” odpověděla. „Tati, koukni, jak jsem vysoko,” ozval se dětský hlásek. Blake neochotně pustil Meredith. „Já tě vidím,” zavolal. Sára se smála a houpala se pěkně vysoko. „Už jsem skoro v nebi!” volala. „To je legrační, já taky,” zamumlal a podíval se na vážnou Meredith. „Kašli na svou pověst,” řekl drsně. „Přestěhuj se na pár týdnů k nám. Nikdo o tom nebude vědět, jen Bess a Bobby a ti tě soudit nebudou.” Moc to chtěla. Podívala se na něj nerozhodně. „Tvoje firma je stará a konzervativní. A správní radě se to vůbec nebude líbit.” „Správní rada mi nebude mluvit do soukromí,” oponoval. „Seděli bychom vedle sebe na pohovce a dívali se večer se Sárou na televizi. V kuchyni můžeme společně snídat. Kdyby se v noci probudila ze zlého snu, mohla by za tebou přijít. Četla bys jí pohádky a já bych taky poslouchal.” Usmál se pobaveně. „Nevzpomínám si, že by mi někdo četl, Meredith. Strýc na to nebyl. Vyrůstal jsem bez pohádek a šťastných konců. Možná proto jsem tak divnej. Nechci, aby Sára dopadla jako já.”

„Vidíš se až moc pesimisticky,” řekla jemně. „Myslím, že ses dost změnil.” Mohutná ruka se dotkla jejích vlasů. „Nikdy jsem k tobě nechtěl být tak krutý. Nebýt Sáry, těžko by ses ke mně kdy přiblížila, no ne?” zeptal se. Sklopila oči. „Nevím,” řekla upřímně. „Bylo to ještě ve mně a trochu jsem se tě bála, když jsem se vrátila. Ale jak jsem tě uviděla se Sárou…” Zvedla oči. „Možná si to ani neuvědomuješ, ale když je s tebou, tak jsi jiný.” „Ona je taková zvláštní. Ale ne díky Nině,” dodal stroze. „Bůh ví, proč si to dítě nechala, když ho tak nechtěla.” „Možná, že to chtěl její manžel.” „To tedy pěkně rychle obrátil, když zjistil, že je moje. Úplně se na ni vykašlal. Já bych to na mou duši dítěti neudělal,” řekl mrazivě. „Každý nemá smysl pro čest,” ozvala se Meredith. „Ale ty ano, odjakživa.” „A to se nezměnilo,” řekl, sedl si na lavičku, posadil si ji vedle sebe a přitáhl blíž. Sára se přestala houpat a odběhla k pískovišti. „Tak, půlku toho písku si přinese domů,” řekl nespokojeně Blake. „To z ní opadá,” uklidnila ho Meredith. Usmál se. „Máš pravdu.” Opřel si záda a položil jí ruku na rameno. „Je do tebe blázen.” „Mám ji taky ráda, je moc prima.” „Doufám, že ti to vydrží i potom, až ti předvede jeden ze svých vzteklých výstupů.” „To dělá většina dětí,” připomněla mu. Najednou zvedla ruku a lehce se dotkla jizvy na jeho tváři. „Nezmizela,” řekla s něžným úsměvem. „To, co jsem řekla Sáře o té odvaze, je pravda. Máš tu jizvu kvůli mně, byla to moje vina.” Vzal ji za ruku a přiložil ji zpátky na jizvu. „To bylo něco jiného, než se Sárou,” zavzpomínal.

„Tys vlítla do ohrady s mustangem kvůli kotěti, ne kvůli kapesníčku. Tebe jsem stačil popadnout, ale pak jsem zakopl o tu zatracenou plechovku.” „Klel jsi tak, že jsem to před tím a ani potom už nikdy neslyšela,” ozvala se krotce. „Zasloužila jsem si to. Ale ošetřit ses ode mě nechal,” řekla nepřítomně a uhnula pohledem. Zkoumal její tvář. „Netušila jsi, co jsem prožíval. Ten den byl nabitý elektřinou. Musel jsem zatínat zuby, abych se na tebe nedíval. Držel jsem se, abych neudělal, co jsem strašně chtěl.” „A co?” zeptala se zvědavě a připomněla si jeho vztek. „Chtěl jsem tě popadnout do náruče a celou tě zlíbat,” řekl zastřeně. „Mělas bavlněnou blůzku a nic pod ní. A já viděl obrysy tvých prsů a tak strašně toužil se jich dotknout, až jsem se samou dychtivostí chvěl. Pár dní na to jsme se potkali v té stáji. Tys to nevěděla?” „Ne,” řekla polohlasně. „Neměla jsem nejmenší tušení. Já se chvěla taky a snažila se to před tebou skrýt.” „Celou noc jsem nespal a myslel na to, jak vypadáš, mluvíš, voníš.” Podíval se na Sáru, jak staví pískový hrad a zapichuje větvičky v místech oken a dveří. „Vstal jsem z postele celý bolavý. A potom za nějaký čas četli tu závěť a mně ujely nervy. Nina se na mě lepila a já měl zmatek v tom, co jsem cítil k ní a k tobě.” Pokrčil rameny. „Zbláznil jsem se. Proto, jsem byl na tebe surový. Tak hrozně jsem tě chtěl, copak jsem mohl nevyužít poslední šance tě obejmout? Tak jsem tě políbil.” „Za to jsem tě opravdu nenáviděla. Myslela jsem, že se mně mstíš za tu závěť, za to, co chtěl udělat tvůj strýc. Nikdy jsem si neuvědomila, že po mě toužíš,” usmála se.

„Myslíš si, že muž může touhu předstírat?” Zrudnula a vyhnula se jeho pohledu. „Ne.” „Aspoň teď vím, že jsem ještě schopný tu touhu cítit,” řekl rozhodně a podíval se znovu směrem k Sáře. „Byl jsem jako na poušti. Nemohl jsem snést pomyšlení, že by se mi zase nějaká ženská vysmívala tak, jako Nina. Sám nejlíp vím, že v posteli nejsem nejlepší.” „Myslím, že to záleží hlavně na tom, s kým tam jsi,” řekla a dívala se na jeho rozhalenou košili. „Když se dva lidi mají rádi, může to být kouzelné, i když ani jeden z nich nemá zkušenosti.” „Pro nás to kouzelné nebylo, i když jsme oba byli nezkušení.” „To je pravda, ale tehdy jsem se ti bránila, nechápala jsem, co se stalo,” přiznala. Pozoroval její skloněnou hlavu. „Myslíš, že teď, když jsme o pět let zralejší, by to mohlo být jiné?” „Nevím,” řekla. Jeho štíhlá ruka se nesměle dotkla jejích vlasů a sjela jí dolů po tváři až k ústům. „O moc zkušenější nejsem,” ozval se klidně, hlubokým hlasem. „A ty mě tak snadno přivádíš do varu, že bych tě mohl zase vyděsit.” Zdálo se, že ho ta myšlenka trápí. Zdvihla k němu oči. „Ale ne,” řekla mírně, „neublížil bys mi.” „Můžeš se ještě se mnou milovat?” „Neptej se mě, Blaku,” vyhnula se upřenému pohledu jeho zelených očí. „Třeba ano, ale nenáviděla bych potom sebe i tebe. Celá ta léta přísné výchovy nejdou vygumovat. Nemůžu žít jen tak nadivoko, ani s tebou ne.” To znělo, jako kdyby byl výjimka z pravidla a potěšilo to jeho chlapskou ješitnost.

Chtěla ho. Pousmál se. Všechno se tím zjednodušilo. Ale pevnost ještě nebyla dobytá. Její zábrany mu to ztíží a jeho svědomí a čest mu brání, aby ji svedl. „Myslím, že jsem podobný případ. Jestli to chceš vědět, ty a já jsme druh na vymření, miláčku.” Poslouchala to vyznání a uvědomila si, že poprvé vychutnává tohle nádherné oslovení. „Tati, koukni se na můj pískový hrad!” zavolala Sára. „Že je krásný? Ale já už mám hlad a chtěla bych se umýt.” Blake se musel usmát. „Dobře, mládě, tak půjdeme.” Odsunul se trochu od Meredith. „Nevydrží dlouho na místě. Je těkavá jako kobylka v trávě.” „Vždyť je ještě malá,” usmála se Meredith, poklekla a rozevřela náruč, do které Sára vběhla. „Ty krásně voníš,” řekla Meredith. „Co je to?” „To je tátova voňavka,” prozradila a Blake obrátil oči v sloup. „Měl to na stole a tak jsem si trochu vzala. Že je to prima? Táta vždycky hezky voní.” „Ano, to je pravda.” Meredith se marně snažila tvářit vážně. Pak se podívala na ztuhlého Blaka a vyprskla smíchy. „Tak proto mi to tak ubývá,” zabrumlal, přičichl k Sáře a pokrčil nos. „Ty mrně, tohle je pro mužský a ne pro malé holky.” „Chci být jako ty, tati,” řekla Sára a oči se jí rozzářily. Blake se na ni poprvé široce usmál a bílé zuby se mu blýskly v opálené tváři. „Dobře, tak to tě musím naučit jezdit na koni a zacházet s lasem.” „Hurá!” souhlasila Sára. „Můžu jezdit na koni a chytat všechno do lasa, viď, Merry?” Meredith chtěla přitakat, ale Blake na ni zamrkal.

„Bude lepší, když ještě trochu počkáš, aby tě to táta mohl naučit pořádně,” řekla opatrně a Blake souhlasně pokýval hlavou. „Nemám ráda čekání,” zamručela Sára. „To nemá rád nikdo,” zamumlal Blake a zamířil k autu. „Pojďme si koupit něco na zub.” Po pár kilometrech jízdy našli malý obchůdek, ve kterém nakoupili obložené chleby, brambůrky, kávu a limonády. Blake je odvezl zpátky do parku, který se začal plnit návštěvníky. „Znám lepší místo, než tohle,” ozval se. „Chtěla by ses brodit v řece, Sáro?” „Jéé,” vykřikla radostí. Usmál se na Meredith a ona zas na něj. „Tak jedem, dámy. Vyberte si mezi Kanadskou a Severokanadskou řekou.” „Já jsem pro Severokanadskou,” řekla Meredith. Otočil auto a vyrazili. Sára pokládala stovky otázek o řekách, Oklahomě, Indiánech a o modrém nebi. Meredith seděla klidně vedle Blaka a s obdivem sledovala jeho štíhlé ruce na volantu a lehkost, s jakou projížděl městem ven, do rovinatých plání prérie. Při řízení nemluvil a dobře věděl proč. Sára by je stejně nepustila ke slovu. Meredith využila Sářino štěbetání k tomu, aby mohla přemýšlet o jeho neočekávaném návrhu. Přestěhovat se k němu bylo víc než lákavé, ale musela taky brát v úvahu, jak moc může ztratit. Tady šlo o víc, než o jejich pověst. Byla to její volba. Dokáže říct ne? Blake byl staromódní, nebo spíš tradiční muž a ona nevěděla, co by následovalo, kdyby se mu odevzdala. Určitě by se cítil zavázaný k tomu, aby jí potom nabídl manželství. Ale to by všechno zničilo. Takové manželství nechtěla. Kdyby ji začal mít rád, kdyby ji chtěl kvůli sobě, ne kvůli Sáře… Vrátila se do přítomnosti. Není dobře myslet moc dopředu. Nezáleží na tom, co si myslí ona, teď záleží na něm. Aby byla šťastná, musel by chtít víc než její tělo.

SEDMÁ KAPITOLA

Blake přejel most, spojující břehy Kanadské řeky, ale nezastavil. O něco dál odbočil na polní cestu. Zaparkoval pod starým dubem a pomohl Sáře a Meredith vystoupit do jeho stínu. „Kde to jsme?” zeptala se dezorientovaná Meredith. Usmál se. „Pojď a uvidíš.” Vzal Sáru za ruku a vedl je mezi stromy k obrovské vodní ploše. „Teď už víš, kde jsme?” zeptal se. Rozesmála se. „Jezero Thunderbird!” vykřikla. „Ale to není ani jedna z Kanadských řek, jsme někde mezi nimi!” „To máš přece jedno! Řekni, není to ideální místo na piknik? Je tu klid, pohoda i stín.” „Komu to tady patří?” „Je to vlastně část země, kterou jsem zdědil po strýci. Je to jen patnáct akrů, ale mně se tu hrozně líbí,” rozhlížel se nadšenýma očima po překrásném, zalesněném areálu. „Když si něco potřebuju promyslet, jedu sem. Proto jsem tu nikdy nestavěl. Mám to rád tak, jak to je.” „Ano, to chápu,” souhlasila. Kolem dokola zpívali ptáci a vítr si jemně pohrával s šumícím listím. Zavřela oči a nechala si vánkem cuchat vlasy. Blake a Sára byli vedle ní a Meredith se cítila šťastná, jako nikdy.

„Sáro, nechoď k té vodě moc blízko,” ozval se Blake. „Ale tys řekl, že se budu moct brodit!” protestovala. „Ano, ale ne tady. Až se najíme, půjdeme kousek dál a tam už můžeš, ano?” Pár vteřin se zdálo, že bude odmlouvat, ale nakonec to vzdala. „Tak jo,” řekla. Blake vyndal jídlo a pití a rozprostřel na trávě deku. Mlčky jedli a Sára fascinovaně nabízela drobky mravencům a dalším miniaturním obyvatelům lesa. „Už jsi někdy viděla hmyz a broučky, Sáro?” zeptala se Meredith. „Víš, že ne? Máma říkala, že jsou hnusný a zabíjela je. Ale jeden pán v televizi povídal, že jsou prospě… prospě…” „Prospěšný,” pomohl jí Blake. „Ale já bych se s tím televizním pánem asi hádal, zvlášť když se ty zvířátka zabydlí v mém domě.” Meredith se na něj usmála a on jí úsměv vrátil. V jejich pohledech byla vzájemná přitažlivost a ona cítila, jak taje. Tohle jiskření nezažila s nikým jiným. Zadívala se na deku s jídlem. „Ještě jeden chlebíček?” zeptala se. Po jídle je Blake dovezl k malému potoku, u kterého si Sára rychle stáhla kovbojské boty a brodila se ve vlnkách. Vzduchem třepetavě poletovali motýli a usedali na vlhký písek podél břehu. Blake vychutnával pohled na bosonohé, malé děvčátko. Pohodlně se opřel o kapotu auta. „Když jsem byl kluk, měl jsem tohle moc rád. Děti z měst přicházejí o moc.” „Ano, vzpomínám si na tyhle hry taky. Nabírali jsme vodu do sudů, když bylo sucho,” přidala se zamyšleně Meredith. „Byli jsme hrozně chudí, ale já to nevěděla. Uvědomila jsem si to, až když mě pozvali na narozeniny spolužačky a viděla jsem, jak žijí jiné děti. Nikdy jsem našim neřekla, jak se mě to hrozně dotklo, ale tenkrát jsem si poprvé uvědomila, co znamenají peníze.”

„Nezdá se, že by tě moc změnily, Meredith.” Díval se na ni klidně a zahloubaně. „Jsi o něco sebejistější než dřív, ale nejsi žádný snob.” „Díky,” otočila neklidně malým zlatým prstýnkem. „Ale kam se hrabu na tebe. Vycházím s penězi a to je všechno.” „Ten, kdo vychází s penězi, nejezdí v takovém sporťáku jako ty.” „To byl jen takový úlet. Chtěla jsem se trochu vytáhnout, tak je to,” svěřovala se. „Koupila jsem si ho, abych se cítila jistější.” „Všichni občas potřebujeme zdvihnout sebevědomí,” odpověděl klidně. Zadíval se na Sáru. „Pomalu zapomíná na to, co bylo. Hrozně rád se dívám, když se směje. V těch prvních dnech se vůbec nezasmála.” „Asi se bála,” řekla Meredith. „Možná si dřív moc klidu a bezpečí neužila.” „Teď ho má. Dokud budu naživu, postarám se o ni.” Hrdost a sebevědomí v jeho hlase na ni zapůsobily. Představila si, jaké by to bylo, kdyby to řekl o ní, a začervenala se. Blake může být citlivý a milovat malé dítě, ale co se týče lásky k ženě, měla vážné pochyby. Nina ho příliš poznamenala. Po chvíli Sára prohlásila, že potřebuje na velký záchod a tak je Blake naložil a zajel k benzínové pumpě. Pak jeli dál a rozhlíželi se po krajině, na kterou zvolna padal soumrak. Když se dostali domů, Meredith Sáru vykoupala, pak se posadila vedle její postýlky a vyprávěla jí před spaním pohádky.

Byla asi v půlce Šípkové Růženky, když Blake přišel do pokoje a sedl si do křesla pod oknem. Přehodil nohu přes nohu a poslouchal. Nejdřív ji to trochu rušilo, ale Sářin smích jí vrátil pohodu a za chvíli zas byla v kouzelném světě fantazie. Po dalších dvou pohádkách začaly Sáře padat víčka. Když začala se Sněhovou královnou, holčička už oddychovala v klidném spánku. Meredith vstala, urovnala přikrývku a políbila ji na dobrou noc. „Tohle jí taky chybí,” ozval se Blake tiše, když přistoupil k postýlce. „Pusa na dobrou noc.” Naklonil se, ruce v kapsách, a díval se na svou spící dceru. „Neumím dávat najevo city, strýc na to taky nebyl.” Pousmál se. „Vzpomínáš si, viď?” Tiše se zasmála. „Vzpomínám. Byl prima, ale nesnášel doteky.” „Taky se nerad někoho dotýkám,” odpověděl a díval se jí do tváře, „kromě tebe,” dodal mírně. „Když jsi mně ošetřovala tu ránu, bylo mi blaze. Dodnes cítím ty tvoje měkké a opatrné ruce,” otočil se. „Radši pojď pryč, ať ji nevzbudíme.” Překvapilo ji, že na to nezapomněl. Usmála se. „Proč se usmíváš?” zeptal se ostře. „Myslím na to, jak je to legrační. Já ti málem měla radost z toho, že se ti něco stalo a že jsem tě mohla ošetřit. Jen tak jsem se k tobě mohla přiblížit.” „To je srandovní, jak jsme byli oba zelení. Když vezmeš, kolik nám bylo. Nebyli jsme už děti.” „To ne.” Ve vteřině tu zase bylo to jiskřící napětí. „Jak to, že si pamatuješ ty pohádky?” zeptal se, aby se toho napětí zbavil.

„Nevím. To je cvik. Ale určitě bys jí měl koupit nějaké dětské knížky,” řekla. „Budeš je muset vybrat sama,” odpověděl. „Nemám tušení, co děti v jejím věku čtou.” „Tak dobře, podívám se, jestli najdu něco u paní Donaldsonové. Všimla jsem si, že tam vzadu nějaké má, ale nebyl čas se na ně podívat.” „Díky ti, že jsi mi dnes večer pomohla,” ozval se. „Některé věci jako rodič nezvládám, třeba to spodní prádlo a koupání.” Opřel se o zeď a očima pomalu bloudil po její dokonalé postavě v dobře padnoucích džínech. „Jsi hrozně mateřská.” „Mám ráda děti. Nemohli bychom jít dolů,” dodala nervózně, protože cítila jeho pohled na svých prsou. „Proč? Bojíš se, že tě zatáhnu do ložnice a zamknu dveře?” „Jistěže ne,” řekla až příliš rychle. „Škoda,” prohodil a přestal se opírat o zeď. „Protože přesně tohle teď udělám!” A udělal to rychle a hladce. Dřív, než mohla něco říct, už byla v jeho pokoji. Zamkl dveře a položil ji doprostřed širokánské postele. Ležela překvapením bez dechu, on se k ní skláněl a štíhlá ruka ji hladila po hlavě. „Bojíš se mě moc, Meredith?” ptal se klidně. „Když se s tebou začnu milovat, budeš kopat a křičet o pomoc?” Pootevřela rty a dívala se na něj. Vůbec se ho nebála. Během dne se s nimi oběma něco stalo. Po tom společně stráveném dni si byli najednou bližší. Teď už o něm věděla víc, než kdykoli předtím, a stále jasněji si uvědomovala, jak ho milovala a miluje. Oči jí sjely na jeho pevná ústa. Toužila po nich. Toužila po něm hrozně.

„Ne, nebojím se,” řekla, „protože vím, že mi neublížíš ani neuděláš něco, co nechci. Řekl jsi to.” „To je pravda a to platí.” Oči mu klouzaly po jejích dokonalých ňadrech, oblých bocích a dlouhých nohách. „Neumíš si představit, cos pro mě celý ten čas znamenala. Víš ty vůbec, jak jsi přitažlivá?” „Já?” zeptala se s půvabným úsměvem. „Ty.” Podíval se jí do očí. „A teď tu se mnou zůstaneš.” Cítila po celém těle horečné mrazení a bylo to božské. Sklonil se k ní tak, že jejich prsa se skoro dotýkala a mezi oběma ústy byla jen nepatrná vzdálenost. „Zůstaneš tady,” šeptal. Objala ho kolem krku a zadívala se mu do tváře. Voněl kolínskou a ona cítila jeho ramena a svalnatá záda pod tenkou košilí. Když vnímala teplo jeho těla a kávou vonící dech na svých ústech, zrychlil se jí dech. „Jen klid,” zašeptal, když se lehounce dotýkal svými ústy jejích. „Neublížím ti.” Rukama mu vklouzla do hustých vlasů a vnímala teplou tíhu jeho hrudníku na svém těle. Jeho ústa byla pomalá a vyhladovělá, ale když se začala dobývat do jejích, neprotestovala. Nikdy se s nikým kromě Blaka takhle nelíbala a připadalo jí to báječné. Ústa přivítala jeho jazyk a vášnivý oheň jí cuchal nervy a uvolňoval tělo. Vrátila mu políbení a vychutnávala jeho horkou vyprahlost. Jednou rukou jí podpíral hlavu, druhou sjel kolem ramen a zastavil se na ňadrech. Zvedla hlavu a zrychlila dech, ale ruku mu neodtáhla. „Teď jsi už žena,” šeptal. „A tohle jsme už spolu jednou přeci dělali. Už nejsem tak nezkušený.”

„Ano.” Lehce se dotkla jeho prstů a s rostoucím vzrušením se mu podívala do roztoužených očí. Pootevřela naběhlé rty. „Mohl bys to rozepnout…” zašeptala rozechvěle. „Nic pod tím nemám.” Začervenala se a on si uvědomil, co ji to stálo odhodlání, nabídnout mu tohle. Chtěla dokázat, že mu věří, nebo byla stejně vyhladovělá jako on? Jeho prsty pomalu rozepínaly knoflíky. Dívali se jeden druhému do očí. „Proč vlastně pod tím nic nenosíš?” zeptal se, když uvolnil poslední knoflík. „Opravdu to nevíš, Blaku?” šeptala roztouženě. Mírně vypnula tělo do oblouku. Ta výzva byla naprosto jednoznačná. Pomalu odhrnul okraje halenky z jejích pevných, plných ňader a díval se na ně. Byla stejně krásná jako před pěti lety, jen trochu plnější. Mají barvu mořských mušlí a plátků růží, pomyslel si a okouzleně pozoroval jejich touhou naběhlé, tvrdé hroty. „Dovolila jsi už někomu jinému, aby tě takhle viděl?” zeptal se zvědavě. „Jen tobě… jak bych mohla někomu jinému…” šeptala zastřeně. „Meredith, jsi překrásná,” vydechl a zlehýnka se sotva dotkl jejího dokonalého prsu. Vykřikla. Zarazil se a podíval se na ni překvapeně. „Neublížil jsem ti?” zeptal se něžně. „Vím, že tam jsi citlivá, nechci být hrubý.” Zvědavě na něho koukala, kousala se do spodního rtu a řekla váhavě: „Blaku… to nebolelo.” „Vykřikla jsi,” podivil se a v očích měl nelíčenou obavu. „Ano,” souhlasila s lehkým ruměncem na tváři. Položil opatrně znovu ruku na její prsa a začal palci jemně třít jejich tvrdé hroty. Slabě sténala, pak vykřikla a její tělo se pod ním chvělo a vzpínalo.

„Prokletá Nina,” zašeptal drsně. Meredith ho zprvu nevnímala. „Co?” „To je jedno,” ozval se chraplavě. „Ach Bože, Meredith…” Jeho ústa sklouzla k jejím ňadrům a ona sténala, prohnutá do oblouku. Ty zvuky a chvění ho doháněly k šílenství. Líbal každý kousíček kůže nad jejími boky, vychutnával ňadra a krémovou hebkost břicha. Jeho ruce ji při tom zbožně hladily. Nemohl se jí nabažit. Slyšel, jak pláče a prosí ho, aby jí dal ještě víc. Podíval se do těch oddaných očí a tváře. Byl to úchvatný pohled. Její tvář byla zrůžovělá sladkým utrpením. Přitahovala si jeho hlavu a prosila o polibek. Sténala rozkoší. „Chceš mě?” šeptal. „Ano.” „Hodně?” ptal se. „Strašně!” Dlaněmi se dotýkal ňader a ona se chvěla. „Nikdy jsem si nepředstavoval, že žena může takhle mluvit. Nikdy jsem nevědě…” Přiklonil se k ní a políbil ji na ústa. „Bože můj, ona po mně toužila a já to nevěděl.” „Co?” Posadil se, a když se chtěla zakrýt, vzal ji za zápěstí. „Nedělej to,” řekl prosebně. „Jsi to nejkrásnější, co jsem kdy v životě viděl. Neublížím ti.” „Já vím, já se jen… stydím,” zčervenala. „To bys neměla,” řekl pevně. „Jsi první žena, ke které jsem se takhle důvěrně přiblížil a já zase tvůj první milenec. Vím, jak vypadáš. Viděl jsem tě každou noc ve snu.” Trochu se uvolnila a položila se zpět na postel. „Je to příliš nové,” pokusila se o vysvětlení.

„Ano, já vím.” Zlehýnka přejel bříšky prstů po jejích prsou a potěšeně sledoval, jak se zachvěla. „To je nádherné,” vydechl. „Tak zatraceně nádherné, Meredith.”

Přerývaně vzdychala. „Blaku…” „Co bys chtěla?” zeptal se, protože v jejích očích četl váhavou zvědavost. „Řekni, udělám všechno, co chceš.” „Mohl by sis… rozepnout košili a ukázat se mi?” zašeptala. Cítil, jak mu krev stoupá do hlavy. Rozepnul si vzrušeně knoflíčky a roztáhl košili na prsou. Když viděl, jakou radost jí udělal pohled na jeho porostlý svalnatý hrudník, strhl ze sebe košili a hodil ji na podlahu. Rozpřáhla náruč a on ji pevně objal. „Blaku,” sténala, svírala ho a její rty hledaly jeho. Když je našly, políbila ho z celého srdce a cítila, jak se chvěje narůstající touhou. Uchopil ji za boky a rytmicky se o ně třel, až cítila sílu jeho vášně. Tiše sténala a on si uvědomil, že ztrácí nad sebou kontrolu. Ještě, několik vteřin a … „Ne!” vykřikl a odtrhl se od ní. Bylo jí do pláče, protože věděla, že něco není v pořádku. „Promiň, za to můžu já,” vzlykla. „Ne, to ne,” zašeptal. Odpočíval a v duchu bojoval s touhou překulit se k ní, svléknout ji a ponořit se do toho hebkého, teplého těla. „Nechtěla jsem tě přerušit,” hlesla. „Já vím.” Posadil se a prohrábl si rukama zpocené vlasy. „Zapni se,” řekl jemně a nemohl se vynadívat na její krásu, „nebo zase ztratím hlavu.” Pokusila se o úsměv, zapínala si halenku a prsty se jí chvěly. „Díky tobě se cítím pěkná,” zašeptala. „Pro boha, vždyť jsi,” odpověděl a podíval se jí do očí. „Neumíš si představit, co se mnou dělaly ty krásný sladký zvuky, které jsi vydávala. Nevěděl jsem, že existuje žena, která se takhle projevuje při milování.” „Nerozumím,” podívala se na něj. „Meredith,” začal neochotně, „Nina se smála, i během toho, pořád. Smála se.” Chvíli trvalo, než pochopila, pak zbrunátněla. „Ne!” „Když jsem si bral Ninu, jiné zkušenosti jsem neměl, tak jsem si myslel, že všechny ženy se při tom smějí,” ušklíbl se smutně. „Ale teď už vím, jak to je, viď?” Její tvář se rozhořela. „Nemohla jsem si pomoct,” svěřila se. „Ani ve snu mě nenapadlo, že doteky muže mohou být tak příjemné.”

Vzal ji za ruku a přitiskl si její měkkou dlaň na ústa. „Já to cítím úplně stejně,” řekl s láskyplným pohledem, „a málem jsem to pokazil. Bylo to k zbláznění krásný, když se naše boky k sobě přitiskly.” „Nezlob se,” řekla jemně. „Měla jsem se odtáhnout.” „To bylo nad lidské síly, já taky nemohl přestat. Když jsme spolu, hoříme jako oheň. Nic v životě nechci víc, než cítit tě vedle sebe, pod sebou, tvou pleť na mé, tvoje ústa na svých, chci se v tobě rozplynout.” „Chci se s tebou milovat,” zašeptal. „Tady. Teď. Na téhle posteli.” „Nemůžu,” zavřela oči. „Nechtěj to po mně, prosím tě.” „Ale vždyť po tom taky toužíš, tak proč ne? Máš zábrany?” Smutně přikývla. „Ty přece víš, jak jsem byla vychovaná, Blaku. I když to chci hrozně moc, nemůžu se přes noc zbavit toho, co se ve mně za celý život nastřádalo.” „Tak se pojď vzít, Meredith.” Vykulila na něj oči. „Co?” „Je nám spolu dobře. Máš ráda Sáru. Chceš mě. Máš svou práci a úspěchy. Vím, že nepotřebuješ moje peníze a ty zase víš, že já nechci tvoje. Žilo by se nám spolu dobře.” Sledoval její překvapení a údiv. „Vím, že nejsem pro manželství ten nejlepší typ. Jsem vznětlivý, netrpělivý a umím být bezohledný. Ale to nejhorší o mně už víš. Potom tě už nic nemůže překvapit.”

„Nevím…” „Ty to všechno vidíš hrozně romanticky,” pokývl hlavou, „ale někdy člověk musí uvažovat prakticky. Řekni mi, jestli chceš se mnou žít, Meredith,” řekl vyzývavě. „Ano, chtěla bych s tebou žít a mám, Sáru Jane moc ráda, starala bych se o ni. Ale tobě nejde o city, uvažuješ o nás jako o výhodném obchodu, no řekni,” odpověděla. „Toužíš po mně, ale to je taky všechno, co nabízíš.” „Pro muže to je strašně důležitý,” řekl a hledal slova. „Já toho moc o lásce nevím, žádnou jsem nikdy nepoznal. Jestli se to dá naučit, buď moje učitelka.” Bylo jí smutno, když si pomyslela, že jí možná nikdy nebude schopen dát víc. Jeho city byly uzavřeny na zámek a nikdo k němu neměl klíč. Pohnul se a naklonil se k ní. „Nemysli už na to,” zašeptal. Políbil ji na spodní ret a vychutnával jeho lahodnost. Dlaní jí hladil přes látku teplé ňadro, jednu nohu vklínil mezi její. „To není fér,” šeptala vzrušeně. „Já vím. Rozepni se zas,” říkal tiše a líčil jí, co přesně udělá, až se odhalí. Její tělo bylo v jednom ohni. Toužila po něm a odevzdaně sténala.

Cítil to a srdce mu poskočilo radostí, když si uvolnila poslední knoflík. „Teď už nepřestaneš… teď… ano?” „To záleží na tobě,” řekl zvláštním hutným hlasem. „Nikdy tě nebudu nutit.” „Vím to.” Bojovala sama se sebou. Něco jí říkalo, že dělá chybu, ale tolik let už po něm toužila, snila o tom, být v jeho náručí a milovat ho. Ruka mu sjela níž, k jejím džínsům, nadzvedl se, aby jí viděl do očí. „Jestli začnu, tak to musím dokončit,” řekl jemně. „Všechno, nebo nic. Rozhodni se.” „Já nevím,” zašeptala. „Blaku, bojím se, že to bude bolet…!” „Jen trochu,” zašeptal. „Budu něžný jak nejvíc budu moct a udělám všechno, aby ti bylo hezky.” Jemně ji políbil. „Meredith, chceš poznat všechna tajemství?” ptal se zastřeně. „Chceš vědět, jestli si můžeme dát navzájem rozkoš? Bože můj, vždyť stačí, když tě líbám, a už jsem celý v jednom ohni. A když budeš moje…” sténal a líbal ji, „když budeš moje… bude to k nevydržení nádherné.” „Pro mě taky.” Sevřela ho kolem krku, zabořila tvář do jeho mužně porostlého hrudníku a cítila jeho vůni. Laskal ji na bocích a potom, opatrně, aby ji nevyděsil, položil se na ni celým tělem. Líbal ji s velikou touhou a něhou. „Takhle moc po tobě toužím,” šeptal a s citem se na ní pohyboval. Cítila jeho vzrušení i rozechvělou reakci svého těla. „Blaku… musíme být opatrní, ale já nevím, jak…” „Jestli je to pro tebe důležitý, vezmu si něco.” Hořela. Zaťala mu nehty do zad a slyšela svůj vlastní divoký křik, když k němu vzepjala tělo. Viděla, jak mu ztmavly oči, a ztuhla tvář. „Měli bychom…” sténala. „Ano,” šeptal. Ale jeho rty byly stále žádostivější a poslední, co mu blesklo hlavou, bylo, že mít s Meredith dítě je něco tak přirozeného, jako brodit se potokem nebo procházet parkem. Zavřel oči v bolavé touze spojit své tělo s jejím a dát jí stejně sladkou rozkoš, jakou cítil sám.

OSMÁ KAPITOLA

Meredith se chvěla napůl oslepená rozkoší. Jeho ústa byla stále náročnější a ona cítila tu nádhernou tíhu jeho těla a ruce, které ji svlékaly. „Světlo,” šeptla zastřeně. Dotkl se něžně jejích úst. „Vím,” řekl hlubokým hlasem a natáhl se k lampičce. V pokoji se setmělo, světlo měsíce prosakovalo skrze záclony. Hladil jí ňadra a nemohl se nabažit jejich plnosti. „Meredith,” zašeptal. „Copak?” zeptala se. „Neodpověděla jsi na mou otázku. Jeden z nás musí něco podniknout, abys neotěhotněla.” Cítil, jak jí hoří tváře. Polkla. „Neberu žádné prášky,” přiznala. „Chceš, abych se o to postaral?” Pohladila ho lehce po tváři a mimoděk se dotkla jizvy. V duchu viděla sama sebe se synem v náruči. Jak strašně po tom touží! „Jak chceš, nebojím se ničeho,” odpověděla. Panebože, povzdychl si v duchu a zabořil jí tvář do důlku mezi ramenem a šíjí. V jejích slovech bylo něco vznešeného. Jaké to bude štěstí, až ji uvidí s dítětem v náručí. „Blaku?” zašeptala nejisté. „Taky se nebojím,” řekl. „Pojď ke mně.”

Přitáhl si ji ještě blíž a začal se mazlit s jejími ňadry. V prstech cítil napětí ženského těla a horkost její pleti. Laskal ji a její touha se stupňovala, až ho sama uchopila za zápěstí, aby nepřestával. A on nepřestával, vzrušený její reakcí. Vzpínala se, oddávala se jeho teplým, laskavým rukám. Musí mě mít ráda, pomyslel si s pocitem závratného štěstí, když ji opatrně svlékal. Nespěchal. Záměrně nespěchal. Byl trpělivý, jako nikdy. Byl užaslý z těch něžných, šeptaných vzdechů, které vydávala, hořel pod jejími doteky. Zamiloval se do její pleti a do zvuků jejího dechu, který se vzrušením zrychloval až k temnému sípotu. Ztrácím rozum, blesklo mu hlavou. Ale silnější než strach bylo přání, aby i ona cítila tak báječnou rozkoš jako on. Rozkoš z každého dalšího doteku a polibku. Chtěl víc, víc než rychlé ukojení, chtěl se mazlit s celým jejím tělem, spojit se s ní a cítit to splynutí dvou milujících těl a duší. Lehce přejížděl po jejích rtech, jeho ruce jemně a něžně zkoumaly místa, kterých se ještě nikdo nedotkl. Těžce dýchala a on byl rád, že si něco o pannách přečetl, protože před tím o tom nevěděl nic. „To bude dobrý, Meredith,” šeptal něžně. „Budu moc jemný. Postarám se, aby to bolelo jen maličko, víš?” „Já se nebojím, Blaku,” zašeptala něžně. „Dám ti všechno.” „Já tobě taky, Meredith. Udělám všechno, aby ti bylo dobře, i kdybych měl zapomenout na vlastní rozkoš.” Ne, to přece nemůže být jen chtivost, pomyslela si. V tom jemném tlaku těla a pomalých pohybech jeho rukou bylo mnohem víc. Byl vyhladovělý, to cítila, ale nechtěl dosáhnout vlastní rozkoše na její úkor.

Když si uvědomila, jak neuvěřitelně dlouho byl bez ženy, bylo jí najednou do pláče. Musel ji přece mít trochu rád! Přitulila se k němu a beze slov mu řekla, že to, co cítila, je rozkoš, ne bolest. Jemně vnikl jazykem mezi její rty a omámeně si uvědomil, jak moc ji má rád. Chvěla se a jemný šepot vzrušení, to sladké sténání, zaplnilo ticho ložnice. Její tělo na něj čekalo. Byl na sebe pyšný. Nevěřil, že ji dokáže takhle rozohnit. Rychle se svlékl a lehl si vedle ní. Objal ji a líbal její tělo s ještě větší vášní. „Pojď.” Podařilo se jí vyslovit jen to jedno jediné slůvko. „Taky tě moc chci, miláčku,” vydechl, „moc tě chci.” Vzepřel se na loktech a zalehl ji celým tělem, cítil měkké teplo jejích nohou, které se proplétaly s jeho. Ucítila první, nerozhodný pokus a zachvěla se. Snažila se maximálně uvolnit. Uchopil její hlavu, líbal a cítil na svých rtech slzy. Jemně tlačil na závoj jejího ženství. Pak už to bylo snadné. Napětí v jejím těle povolovalo, slyšel slabé sténání. „Teď už tě to bolet nebude,” zamumlal. „Nezlob se, poprvé to tak bývá.” „Nebylo to tak strašné,” zašeptala a pohladila ho po vlasech. „Blaku,” vydechla, „Blaku, bylo to nádherný.” „Ano.” Dlaní jí přikryl oči, líbal ji po tvářích a po čele. Jeho tělo se stále ještě něžně pohybovalo a to jim oběma dávalo báječný pocit splynutí. Vášnivě ho líbala a on se do ní nořil stále hlouběji. Jemně sténala a on silně vnímal její voňavý dech. Chňapala po něm něžnými ústy, ale jeho vzrušení bylo už tak silné, že to necítil.

Pevně sevřel její tělo, vykřikl její jméno a otřásl se ve vysvobozující křeči vyvrcholení. Když se probral ze smyslového opojení, uslyšel, že i Meredith volá jeho jméno. S námahou zvedl hlavu a podíval se jí do očí. „Meredith,” zašeptal, „nebolelo to moc?” „Ne.” Přitulila se k jeho hrudi a líbala ho všude, kam její vděčná ústa dosáhla. „Blaku,” vydechla a sevřela ho ještě pevněji. Její tělo se chvělo v nenaplněné touze. Vycítil to a znovu zrychlil rytmus svých pohybů. I tentokrát to bylo stejně krásné, ale ještě něžnější, pomalejší a uvolněnější. Nikdy by ho nenapadlo, že muž se vydrží milovat tak dlouho. Hladil ji rukama i ústy, a když vykřikla, laskal ji dál dlouhými, táhlými pohyby celého těla. Nezadržitelně se rozplakala. Ležela v jeho objetí a tiskla tvář k jeho hrudi. Nedokázala se od něj odtrhnout. Vycítil to a pevně ji objal. Jemně jí odhrnoval vlasy z tváří, zrůžovělých vzrušením. „Myslela jsem si, že muži jsou drsní a suroví,” řekla. „Copak můžu být na tebe surový? S tebou to nejde dělat rychle, mám tě přece rád.” „Jsem ráda, že jsi byl můj první, že jsem na tebe počkala. Jsem moc ráda, že to nebylo s někým jiným, ze zvědavosti a bez citu. Ty jsi báječný.” Přitáhl si její ústa ke svým a vášnivě ji políbil. „Ty taky,” zašeptal. „Do dneška jsem nevěděl, co je to milování. Nevěděl jsem, jaká to může být rozkoš.” „Myslela jsem, že muži cítí rozkoš s každou ženou,” odpověděla. „Asi jak kdo, protože já nikdy předtím nic podobného nezažil.” Když to řekl, uvědomil si, že s Ninou opravdu sotva kdy něco cítil.

Ale hebké, mladé tělo Meredith způsobilo, že upadl do sladkého zapomnění, a laskání, které jeden druhému dávali, bylo přirozené a samozřejmé. Bylo to milování, ne sex nebo uspokojení potřeby. A nemohl si představit, že by to dělal s někým jiným. Takhle ne. S takovou ohromující něhou nikdy. Vždyť ani netušil, že je toho schopen. „Nebyl jsem si jist, jestli na tebe dokážu počkat, bylo ti hezky?” Horká vzpomínka jí projela celým tělem, vděčně ho políbila. „Ano. A… tobě?” zeptala se s obavou v hlase. „Mně taky,” přiznal a v těch dvou slovech byla celá jeho nevýslovná radost. Zdálo se jí, že se stáhl do sebe. Ukojil snad svou touhu a hledá teď východisko z trapné situace? Lituje toho, co udělal? Má přece na sex staromódní názory. Ona sice taky, ale zapomněla na ně, když ji začal líbat. Nebyla to chyba, že mu podlehla? „Blaku, nemyslíš si teď, že jsem lehkomyslná?” „Bože můj!” vykřikl, natáhl se a rozsvítil světlo, které ji oslepilo. Vyděšeně sáhla po přikrývce, ale on její ruku zadržel. „Ne,” řekl mírně, „podívej se mi do očí, Meredith. A nech mě, abych se na tebe koukal.” „Nejsem žádné monstrum,” řekl měkce. „Jsem jen muž. Člověk z masa a krve jako ty. Tady se nemáš čeho bát.” Tentokrát neuhnula pohledem a po prvním úleku jí teď připadal v celé své mužnosti báječný. Hleděl jí do očí a v hlavě se mu mísily sladké vzpomínky s dnešní skutečností. „Rozkvetla jsi,” řekl po chvíli a v jeho hlase nebylo ani stopy po škádlivém posmívání. „Jsi pro mě krásnější než Venuše, Meredith,” přiznal chraplavě.

„Když tě takhle vidím, vyráží mi to dech.” „Říkáš to tak přirozeně,” ozvala se užasle. „No a proč ne?” zeptal se. „Milovali jsme se, znám teď tvoje tělo jako svoje vlastní. Dotýkali jsme se tak důvěrně, že jsi teď část mě. To je přece normální, že chci vidět milovaný tělo, které mi je tak blízké.” S úsměvem se začervenala. „Máš pravdu.” „A abych ti odpověděl na tvou otázku, Meredith, nemyslím si, že jsi lehkomyslná.” Odhrnul jí pramínek tmavých vlasů z tváře. „Oba jsme přece věděli, že to nebylo náhodné setkání. Věděl jsem, že jsi panna.” Přitiskl si její ruku ke rtům a něžně ji políbil do dlaně. „Vezmeme se a budeme žít spolu. Proto jsem tu s tebou. Kdyby mi šlo jen o sex, mohl jsem toho dosáhnout už dávno. Nestál jsem o to, abych tě bezcitně svedl jen pro svoje potěšení.” Pohlédla mu do očí. „Nechceš se se mnou oženit jen kvůli Sáře nebo jen kvůli sexu?” Umlčel ji polibkem. „Moc mluvíš a moc se bojíš. Chci si tě vzít.” Zvedl hlavu. „Vezmeš si mě?” Oči jí zazářily. „Ano.” „Tak už o tom přestaň přemýšlet.” Vstal, lenivě se protáhl a ona ho napůl stydlivě a napůl fascinovaně pozorovala. Vytáhl z prádelníku hedvábný pyžamový komplet. Svalnatýma nohama vklouzl do kalhot a pomohl sedící Meredith do rukávů kabátku. „Podělíme se,” zabrumlal, když viděl její nechápavý výraz. „Zvykl jsem si spát nahý, ale co je tu Sára, musím něco nosit. Ale hořejšek si neberu nikdy.” Podíval se dolů na hebký pár plných ňader, sklonil se a pomalu po nich lehounce přejížděl rty, až jejich hroty krásně ztvrdly. „Nikdy jsem se necítil víc mužem, než teď, když se tě dotýkám.”

Podržela si jeho tmavovlasou hlavu v úrovni obličeje a vnímala teplo jeho úst. „Budeme spát spolu?” zeptala se. „Musíme,” zamumlal. „Nedovolím, abys odešla.” „Ale co Sára?” „Sára bude první, kdo se dozví, že se chceme brát,” řekl pevně. „Zajdu na matriku. V pondělí ráno si necháme udělat krevní testy a za dva dny můžeme jít do kostela. Stačí ti ten čas na likvidaci bytu v San Antoniu a na vyřízení změny adresy?” „Ano.” Jeho netrpělivost jí vyrážela dech. Ale vůbec jí to nevadilo. Chtěla s ním žít, čím dřív, tím líp. Nepřežila by, kdyby všechno to, co řekl, byl jen momentální nápad horké hlavy. Všiml si strachu v jejích očích. „Nerozmyslím si to, není to tak, že bych ukojil svou touhu a už tě nepotřeboval. Chci tě, Meredith,” zdůraznil. „Chci s tebou žít jako manžel. Žít s někým, to je pro mě otázka vlastní cti, a i když je to v téhle společnosti dost zprofanované slovo, pro mě znamená pořád hodně. Stojím o to, abych ti dal svoje jméno.” „Budu se snažit, abych ti byla dobrou ženou,” řekla vážně. „Nevadí ti, když se takhle občas na tebe podívám?” Zvedl k ní oči. „Máš mě ráda?” Odtrhla upřený pohled od jeho nahého hrudníku. Rty se jí chvěly. „Dobře, nebudu to z tebe páčit.” Přitáhl si její čelo k ústům a cítil, že ho miluje. Viděl to v jejích očích a cítil to v jejím těle. Opravdová láska překoná i nejkrutější věci. Kdysi jí moc ublížil. Někdo jiný by se z toho už nikdy nevzpamatoval. Zavřel oči a ponořil tvář do hebkých tmavých vlasů. „Celý svůj život tě budu chránit,” sliboval. „Neboj se.” Měla trochu strach, aby svého rozhodnutí nelitoval.

A co když se časem zamiluje do nějaké jiné, co bych pak dělala? Musela bych ho nechat odejít… Přišlo to všechno tak rychle, až moc rychle. Zaváhala. „Blaku, možná bychom se měli jenom zasnoubit,” začala nejisté. Zvedl hlavu a jeho oči hledaly její. „Ne.” „Ale-” Položil jí ukazovák na rty. „Vzpomeň si, co jsme říkali před tím o ochraně…” Zčervenala. „Já vím.” „Manželství a děti jsou pro mě jedno a to samý,” řekl klidně. „Myslím si, že pro tebe taky. Jsem nemanželskej, Meredith. Nechci, aby moje dítě na tom bylo stejně.” „Opravdu tě to tak moc trápí?” „Přinejmenším bych rád věděl, kdo byl můj otec. Co bych za to dal, vědět, kdo to byl. Vždyť Sáře o něm nemůžu říct vůbec nic, až se jednou zeptá.” „Pochopí to,” řekla. „Je to výjimečné děvčátko a je ti ve všem podobná.” „Mohli bychom mít další dceru nebo syna,” řekl. Dotkl se hladkého, plochého bříška pod rozepnutým pyžamovým kabátkem. Pohled, kterým sledoval tuhnoucí vrcholky jejích ňader, jí rozbušil srdce. Pokusila se je zakrýt, ale zadržel jemně její ruce. „Ne,” řekl. „Neumíš si představit, jaká je to slast vidět tě takhle.” „Je to pro mě těžké.” „Já vím. Věř nebo ne, ale pro mě to taky nebylo lehké. Ale nechal jsem tě na sebe dívat a nestyděl jsem se.” Slabě se usmál. „Ninu jsem nenechal.” Narovnala se a políbila ho. „Jsem ráda,” řekla. Přivinul ji k sobě, rozhrnul kabátek pyžama tak, že se její prsa dotýkala chloupků na jeho hrudi. Přerývaně vzdychala a vychutnávala to sladké šimrání.

„Můžeme se toho spolu ještě tolik naučit,” dodal něžně. Přitakala. Dotkla se jeho úst, hrdla a lícní kosti. Uchopil ji lehce za hlavu, navedl její rty ke svým bradavkám, a když cítil vlhké sání milovaných úst, zasténal rozkoší. „Bože, to je nádhera!” vyrazil ze sebe a přitáhl ji k sobě ještě blíž. „Svlíkneme se a budeme ještě chvíli experimentovat,” navrhla provokativně. „Ty nemravo!” obořil se na ni naoko. „Začal jsi s tím sám,” smála se. „A nedokážu přestat.” Podíval se na její ňadra a zapnul kabátek. „Ještě je brzy,” odpověděl na její tázavý pohled. „Nic ti neuteče. Na takové pokusy ještě nejsi zralá.” „Jak to víš?” „To je jednoduchý,” dotkl se jejích rtů. „Něco jsem o tom četl,” přiznal. „Rád bych o tom věděl ještě víc, abych tě zase nevyděsil.” „Ach, Blaku,” objala ho pevně a přitulila se k němu, „zbožňuju tě!” Radostí se mu rozbušilo srdce. „Lehni si sem ke mně, usneme si v náručí.” Upravil pokrývku, zhasl světlo a položil se vedle ní. Přitáhl ji k sobě a dlouze políbil. „Dobrou noc, maličká,” zašeptal. „Dobrou noc, Blaku.” Zavřel oči s pocitem, že nikdy v životě nebyl šťastnější. Druhý den ráno, když se vedle spící Meredith probudil, byla jeho včerejší dobrá nálada pryč. Při pohledu na ni si uvědomil své touhou rozbolavělé tělo. Hlad, o kterém se domníval, že ho utišil, jen vzrostl.

Díval se na její spící tělo a cítil, že po ní touží víc, než kdy před tím. Vyděsilo ho to. Ještě nikdy v životě se necítil tak zranitelný. Nina ho nikdy nedokázala takhle vyvést z míry. Ale Meredith ano. Byla sluncem jeho života. Když se teď na ni díval, zalila ho vlna něhy. Toužil po tom, aby byli neustále spolu, aby se mohl o ni starat a chránit ji. Připadal si jako pomatený. Byl přece rozhodnutý žádnou další ženu do svého života nepustit, ale včera v noci svou přísahu porušil. Horoucí lásku noci vystřídal chladný strach střízlivého rána. Nevěřil žádné ženě a v tuhle chvíli ani Meredith. Dokud si myslel, že manželství je v první řadě věc tělesné lásky a přitažlivosti, nevadilo mu. Ale dnešní ráno změnilo úplně všechno. Ještě pár takových nocí a bude po ní šílet. Může se klidně stát, že pro ni udělá všechno, jen aby cítil její objetí. Tahle myšlenka mu nahnala strach. Pak se může klidně stát, že ztratí svou hrdost, svou nezávislost. Bál se toho, že začíná milovat a nevěřil jí ještě tak, aby se jí úplně vydal. Co když bude jako Nina? Co se stane, když to zjistí příliš pozdě? Byl jako zvíře v pasti, chtělo se mu prchnout pryč a všechno si ještě promyslet. Vstal a oblékl se. Znovu se dlouze podíval na spící Meredith a vyšel ze dveří. V noci, než se jí poprvé dotkl, bylo všechno tak jednoduché. Ale teď v tom lítal až po uši. Nevěděl, co má dělat. Má snad přinést Meredith náruč růží? Není to směšné? To bude asi první stádium šílenství, pomyslel si, když vycházel z domu.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Meredith se pomalu probouzela a uvědomila si, že světlo přichází odjinud, než byla zvyklá. Pohnula se a už věděla, že to světlo nebyl jediný rozdíl. Posadila se. Byla v jeho ložnici, v jeho posteli a měla na sobě kabátek od jeho pyžama. Zrudla. Uvědomila si průběh noci. Nepravidelně oddychovala a cítila rozbolavělé tělo. Rozhlédla se kolem sebe a napadlo ji, že Blake je asi v koupelně. Ale v nohách lůžka leželo pyžamo a vysoké boty už tu taky neměl. V noci přece stály vedle křesla. Trochu mátožně a pomalu vstala z postele. Vzpomněla si, jak včera telefonovala Bess, že stráví večer u Blaka, aby mu pomohla se Sárou. Ta se bude tvářit, až tam teď ráno přijdu, pomyslela si. Oblékla se, natáhla tenisky a učesala si vlasy. V zrcadle viděla na polštářích otisky své a jeho hlavy. Bylo pozdě něčeho litovat. Řekl, že se vezmou, tak se teď musí vyrovnat s novou rolí v jeho životě. Jedno je jisté - zoufale ho miluje a tělesně jim to také klape. Snad se jednou naučí jí tu lásku vracet. Změnil se. Byla si jistá, že se to stalo díky Sáře. Otevřela dveře a šla do Sářina pokoje, ale ten byl prázdný. „Jestli jsi vzhůru, snídaně je hotová,” volal zespoda Blake. Podívala se na něj, jak tam stál, vysoký, tmavovlasý, ve sportovním, světle hnědém saku a šedých kalhotách. Pruhovaná kravata ladila s oblečením, takže vypadal elegantně, až trochu upjatě.

To nevěstilo nic dobrého. Málem šlápla vedle, když zahanbeně a nervózně sestupovala ze schodů. Byla celá rudá a vyhýbala se jeho pohledu. „Pojď sem,” řekl mírně, „něco pro tebe mám.” Jeho velká štíhlá ruka ji majetnicky uchopila a vedla do haly, kde na křesle, zabalená do papíru, ležela obrovská kytice malých růžových růží. Voněly jako silný parfém. „To je pro mě?” vydechla překvapením. „Pro tebe. Nařezal jsem je dnes ráno na zahradě.” Zvedla květiny a přičichla k nim. „Ach, Blaku,” řekla tiše a oči se jí šťastně rozzářily. Byl rád, že dostal ten bláznivý nápad a přinesl jí kytici. Sklonil se k ní a políbil ji na čelo. „Myslel jsem, že by se ti mohly líbit,” zamumlal. „Vypadají panensky, jako ty včera večer.” Cítila, jak ji pálí tvář. „Ale už nejsem,” odpověděla váhavě. Pomalu se usmál. „Na tu noc do smrti nezapomenu, Meredith,” řekl chraplavě. „Byla kouzelná.” Usmála se do svých růží a bylo jí blaze. „Nelituješ, že jsem ti nedal na vybranou?” zeptal se nečekaně a díval se na ni vážně. „Donesl jsem tě k sobě do pokoje a neměla jsi šanci odejít.” „A to si myslíš, že bych se pryč nedostala, kdybych opravdu chtěla?” zeptala se. Usmál se na ni. „Ne.” Dotkla se plátků růže. „No co, mohla jsem odejít. K ničemu jsi mě nenutil.” „Neměli jsme žádnou ochranu. Nechci tě nutit do manželství pod hrozbou těhotenství.” Zamrkala. „Nutit? Tak to není. Dítě je… to nejsladší na světě.”

Srdce se mu rozbušilo. „Já si to myslím taky,” řekl. „A proto jsem se nedržel zpátky. A taky proto, že to prostě ani nešlo. Po tolika letech abstinence je pro mužského moc těžký zachovat si klidnou hlavu.” „Opravdu to bylo tak dlouho?” podívala se na něj. Přikývl. „Teď jsem rád,” svěřil se. „I proto je to s tebou tak silný.” Vzal ji oběma štíhlýma rukama za hlavu, sklonil se k ní a vychutnával polibek. „Tak intenzivní,” šeptal, „že to chci zas a znovu. Když se na tebe podívám, mám tělo v jednom ohni!” „Já taky,” zašeptala a objala ho kolem krku. „Blaku,” mumlala. „Bože můj,” zasténal a tiskl se k ní stále víc. Ani si nevšimli, že se otevřely dveře. „Tati? Meredith? Kde jste?” Odtrhli se od sebe. Kytice byla mírně pomuchlaná. „Tady jsem,” zavolal duchapřítomně Blake. „Za chvíli jsme u tebe, Sáro. Jen jsem dával Meredith růže.” „Ty jsou krásné, viď, Merry?” „Ano, miláčku,” zadrmolila nepřítomně a dívala se na Blaka. Sára odešla zpět do kuchyně. „Večer tu zase zůstaneš,” řekl rozhodně. „Jednou tě mám a už tě nepustím, na klepy kašlu. Zítra půjdu na matriku a vyřídím krevní testy. Zavolám ti dopoledne z kanceláře. Ty zatím můžeš zajít za Bess a převléknout se.” „Co jí mám říct?” zeptala se nejisté. „Že se budeme brát a že se postaráš o Sáru, dokud bude paní Jacksonová pryč,” řekl prostě. Políbil ji a dodal: „Sára a já můžeme jít s tebou, aby to mělo váhu. Ale napřed se nasnídáme, ano?” vlastně se na něj podívala. „Ale ještě budu, muset zajet do bytu v San Antoniu dodala.

„Vezmu si dva dny volna a v úterý pojedu s tebou. Sára může jet s námi. Chci tě mít pořád na očích, abys mi třeba neutekla.” „To se pěkně podceňuješ, jestli to myslíš vážně,” zašeptala a přitulila se k němu. „Nemůžu bez tebe žít.” „Bolí tě to ještě?” zeptal se důvěrně. Přitulila se k němu. „Blaku…” „Je to zlý?” Váhavě se na něj podívala. „Řekni mi pravdu. Bylo by to pro oba nepříjemný, kdybychom se začali milovat a pak museli přestat,” vysvětlil. „Ještě nejsem úplně fit,” svěřila se a vyhýbavě uhnula pohledem. Vzal ji za bradu a podíval se jí do očí. „Mezi námi nebude žádný tajemství,” řekl. „Nikdy. Chci vědět pravdu, i kdyby mě to mělo bolet. A ani já před tebou nebudu nic skrývat.” „Dobře, já to chci taky tak,” odpověděla. „Bez toho make-upu ti to moc sluší, jsi jako ty růže.” Podíval se na ně a zamračil se. „Trošku jsme je pocuchali.” „Oni nám to odpustí,” ozvala se a jemně ho políbila. „A nebude vadit, že si vezmeš dva dny volna v jednom týdnu?” zeptala se. „Pět let jsem si nevzal ani den, tak co?” Pustil ji. „Dáme si snídani a pak se půjdeme podívat za Bobbym a Bess.” S kytkou nádherných růží v ruce se nechala odvést ke stolu. V kuchyni bylo útulně. Blake z ní nespustil oči a Meredith se chtělo radostí zpívat, když viděla, jak se na ni dívá. Možná, že ji ještě nemiluje, ale už mu určitě patří. Časem snad přijde i láska.

„Meredith a já se budeme brát, Sáro,” začal Blake. „Bude s námi žít, starat se o tebe a psát knížky.” Sáře se dychtivě rozsvítily oči. „Je to pravda, Merry? Budeš moje maminka?” ptala se, jako kdyby jí dávali celý svět. „Ano,” usmála se Meredith. „Budu tvoje máma, co objímá, líbá a vypravuje pohádky… a - ach!” Sára se na ni vrhla s takovou rychlostí a silou, že jí málem vyrazila dech. Najednou se rozplakala a v pláči drmolila něco, čemu Meredith nerozuměla. „Copak je, miláčku?” ptal se Blake starostlivě. Hladil děvčátko po tmavých vlasech. „Tak copak je?” opakoval. „Můžu tu zůstat, viď tati?” ptala se a měla oči červené od pláče. „Nemusím jít pryč? Merry s námi bude bydlet a já budu taky její, že jo?” „Samozřejmě, že tu zůstaneš,” řekl pevně. „To je přece jasná věc a vždycky byla.” „Když jsem ale přišla,” připomněla mu, „říkals, že bych mohla jít do nějakého… domova!” „Že já pitomec jsem si radši neukousl jazyk!” utrhl se na sebe. Vstal a vzal Sáru do náruče. Pevně ji svíral a díval se jí zblízka do očí. „Nikdy nebudeš žít v žádném jiném domově, než je můj,” řekl dojatě. „Jsi z mé krve, moje vlastní dcera. Já…” hledal slova. „Já… se o tebe postarám, ve všem.” Malá si přes svůj věk uvědomila, že pro něj vůbec nebylo lehké ta slova vyslovit. Přitulila tvářičku k jeho rameni a usmála se skrz slzy. „Taky tě mám ráda, tati,” řekla. Málem se rozplakal. Držel Sáru v náručí a natočil se s ní tak, aby mu Meredith neviděla do tváře. Byl dojatý jako nikdy před tím. „Nedáme si ještě trochu kávy?” zeptala se Meredith taktně. „Já ji připravím, ano?” Šla ke sporáku, aby přelila kávu do konvice.

Měla v očích slzy. Vzalo ji u srdce, jak je Blake citlivý a jak věří ve společnou budoucnost. Když je schopen mít rád Sáru, může mít rád i jiné. Zázraky se dějí. Když se Meredith vrátila zpátky ke stolu, seděla mu Sára na klíně a už byla v pohodě. Blake vypadal pyšně. „Co tvoje práce?” zeptal se, když dojedli a Sára se šla dívat na televizi. „Potřebovala bych místo, kam dám svůj počítač,” řekla Merry. „Jaký máš?” „Normální pécéčko,” řekla, „se dvěma mechanikami a velkým diskem. A laserovou tiskárnu, modem a různé textové editory.” „Pojď, ukážu ti svůj.” Vzal ji za ruku a odvedl do své pracovny. „Ale ty máš úplně ten samý!” vyrazila ze sebe, když viděla, co stojí na pracovním stole. Usmál se na ni. „Dobrý znamení?” „To je paráda!” „Můžeš tu pracovat, když budu pryč. A jestli sem do rohu chceš dát ten svůj, objednáme další stůl a nějaké skříňky.” „A nebudu tě tady rušit?” zeptala se pochybovačně. „Pracuju nepravidelně. Někdy, když to na mě přijde, sedím nad textem třeba až do rána.” „Beru si tě za ženu se vším všudy, to znamená i s tvou prací, zvláštnostmi i zlozvyky. Akceptuji to, co děláš. Máš právo zůstat sama sebou a uskutečnit svoje sny.” „Myslela jsem si, že jsi ten typ, co se považuje za pána tvorstva a podceňuje ženy. To by nebylo nic pro mě. Bála jsem se, že mě nenecháš pracovat a že budeš chtít, aby se všechno točilo kolem tebe.”

„Tak jo, jestli ti to tak vyhovuje,” zvedl výsměšně obočí. Potutelně do něj šťouchla. „Nikdy! Beru tvůj první návrh.” Natáhla se a vzala ho kolem krku. „Sára říká, že ji můžu objímat a líbat. A co ty? Taky se necháš?” zeptala se výbojně. „Myslím, že jo,” odpověděl zaskočeně. „Měl bys projevit víc nadšení,” oznámila. Sklonil k ní hlavu a zašeptal: „Nemůžu, ještě tě to bolí.” Zrudla a otevřela ústa k protestu, ale on ji něžně umlčel polibkem. „To bylo fajn,” řekla roztouženě. „Pro mě taky,” souhlasil a rychle ji pustil. „Zamluvím na úterý letenky do San Antonia a tvůj nábytek si necháme poslat.” „Ten nábytek není můj,” usmála se. „Všecko, co mám, je moje oblečení, halda rukopisů a počítač.” „Tak dobře, ať ti to všechno pošlou.” „Blaku, jsi si jistý…?” zeptala se vážně. „A ty snad ne?” odpověděl. „Nech už toho přemýšlení. Zítra zařídím matriku a krevní test. K doktorovi Sára může jít s tebou, to zabere jen chvilku.” „Tak jo. Panečku, to bude den,” vzdychla. „S tebou je každej den pěknej, Meredith,” řekl s lehkou ironií. Když už se chystali jít k Bess, objevil se nějaký Blakův známý a tak Meredith nechala Sáru s tátou a šla za Bess sama. Ta byla z těch novinek úplně vykolejená. „Gratuluju!” smála se. „To je to nejlepší, co jste mohli udělat. Budete mít dobré manželství, uvidíš.” „Taky doufám. Udělám proto všechno. Blake se mi líbí, to přinejmenším.” „Přinejmenším?” opakovala Bess a smála se.

„Jestli budeš potřebovat svědky, Bobby a já se hlásíme dobrovolně. Elissa a King určitě taky.” „Musíte přijít všichni, budu potřebovat morální podporu.” Nevěřícně potřásla hlavou. „Je to jako v krásném snu. Doufám jenom, že se neprobudím. Raději si sbalím a vrátím se tam. Tobě to snad nevadí, viď? On mě nechce až do středečního obřadu pustit z dohledu.” „To je sprinter, viď?” Bess svou kamarádku přátelsky objala. „Jsem moc šťastná a přeju ti to, Merry. I Blakovi a Sáře. Budete bezvadná rodina.” Meredith vytáhla z auta svůj jediný kufr, sbalila se a předjela před svůj nový domov. „Tak co říkala?” zeptal se Blake, když ji se Sárou vítal u dveří. „Co na to řekla?” „Gratulovala nám,” smála se Meredith. „Že prý budeme bezvadná rodinka.” „Jasně, že budeme,” zamumlal. „Merry, můžu jít za družičku?” zeptala se jí za zády Sára. „Samozřejmě, že můžeš,” slíbila Meredith a klekla si k ní, aby ji objala. „Poneseš plnou náruč růžiček.” „Ale Merry, vždyť jsou všechny polámané!” „Taťka nařeže jiné,” řekla a významně se podívala na Blaka. Další dva dny proběhly v neskutečném shonu. Domluvili se, že svatební obřad bude v baptistickém kostele, kam chodili její rodiče. Blake ji nastěhoval do pokoje pro hosty, kde měla bydlet až do svatby. Choval se k ní hezky, ale nespal s ní. Nerozuměla tomu, ale myslela si, že je to kvůli té první noci, po které nebyla ještě úplně fit. Obřad se konal ve středu odpoledne a za svědky šli King a Elissa Roperovi a Bobby s Bess. Meredith řekla svoje „ano” se sladkým pocitem u srdce a slzami štěstí v očích. Na tu slávu si koupila bílé, nadýchané šaty a malý krajkový klobouček. Když jí Blake navlékl prstýnek a zvedl závoj, aby ji políbil, bylo jí nádherně. Připadala si jako Šípková Růženka. Léta a léta spala a teď se probudila do báječného života. Hostina se konala za městem, ve velkém, bílém domě Roperových. Sára s Danielou si hezky hrály a dospělí se věnovali vybraným dobrotám a šampaňskému. „Neměls krucinál tak hrozně moc utrácet,” bručel na hostitele Blake. „Musel jsem, když ses rozhodl do toho praštit. To se přece musí oslavit!” ozval se King vesele.

„Meredith je rozkošná,” pokračoval po chvíli, „a my všichni víme, jak jí bylo, když musela odejít. Nestojí to za nic, když člověk žije sám. Žena a děti všechno změní. Já to vím nejlíp.” „Sára ji miluje,” odpověděl Blake a zadíval se na Meredith pohledem plným lásky. „Je to rozená máma.” King se usmál. „Přemýšlíš o větší rodině?” „Nech toho, vždyť jsem se teprve dneska oženil.” „A co takhle svatební cesta?” „Já bych jel rád,” přiznal Blake, „ale ani Meredith ani já nechceme nechat Sáru samotnou. A kromě toho má Meredith v sobotu autogramiádu. Nechce ji odříct a zklamat lidi.” „Vždycky byla prima,” dodal King. „Pamatuju si ji, když ještě jako holka pomáhala své mámě nosit do hokynářství vajíčka na prodej. Těžká práce jí nikdy nevadila, v tom je ti podobná.” Blake se usmál. „Neměl jsem na vybranou. Musel jsem buď dřít, nebo umřít hlady, no a teď jsem si na to zvykl tak, že už bez práce nemůžu žít.” King se na něj podíval vážným pohledem. „Ale Sára a Meredith jsou důležitější než práce, víš? Bobby na to málem dojel, než si to uvědomil.” Blake se podíval na Meredith. „Vždyť já vím. Pro mě jsou opravdu nejdůležitější. Ale my už budeme muset jít, rezervoval jsem si na šestou stůl v restauraci. Vážně vám nebude vadit, když tu Sára zůstane na noc?” „To víš, že ne. Je celá nadšená, že bude spát v pokoji s Danielou,” ujistil ho King. „Když po tobě bude moc toužit, určitě zavolám, třeba i ve dvě v noci. Bereš to?” „Díky.” Blake a Meredith se rozloučili, políbili Sáru na dobrou noc a odešli do restaurace na svatební večeři. „Já tomu pořád ještě nemůžu věřit,” stěžovala si Meredith s úsměvem svému manželovi, když usedli ke stolu. „Že jsme muž a žena,” dodala. „Rozumím ti,” řekl klidně. „Když Nina odešla, přísahal jsem, že se už nikdy neožením, ale s tebou to je ta nejpřirozenější věc na světě.” Usmála se. „Doufám, že tě nezklamu. Umím vařit a uklízet, ale nejsem žádná domácí putička, a když píšu, jsem strašně roztržitá. Všechno pak popletu, jsem jako tělo bez duše.”

„Stačí, když si na mě vzpomeneš alespoň občas, já si nebudu stěžovat,” sliboval. „A dojez ten pohár, než se ti rozteče.” „Sára byla tak šťastná,” vzdychla Meredith. „Ty jsi pro ni sluníčko,” usrkával kávu a díval se na ni upřeně. „Sluníčko pro nás oba.” Meredith si po celý zbytek večeře připadala jako v ráji. Dlouho tančili a domů se jí vůbec nechtělo. „Díky za svatební cestu,” řekla šibalsky, když stáli v hale svého domu. „Byla báječná.” „Jen se neboj, užijeme si i tu opravdovou. Pojedeme na pár dní do Evropy, nebo na Karibské ostrovy.” „Ne, radši poletíme do Austrálie a budeme bydlet na ranči,” navrhla. „Psala jsem o jednom ve své poslední knize, myslím, že by se nám tam líbilo.” „Ty nejsi moc zcestovalá, že ne?” zeptal se. „Byla jsem jenom na Bahamách a v Mexiku, ale nikde to není ono, když tam jsi sám.” „To je pravda.” Přitáhl si ji k sobě a políbil. „Chutnáš po zmrzlině,” zamumlal a znovu jí dal pusu. „A ty po kafi.” Dala mu ruce kolem krku a usmála se. „Chci se tě na něco zeptat. Přijdeš za mnou? Nebo máš něco proti milování po sňatku?” „Ne,” usmál se. „Nemám žádné zábrany. Přemýšlíš o tom, jak mě svést?” „Ano, ale zatím jsem na to ještě nepřišla,” ujistila ho rozpustile. „Mohl bys mi trošku poradit?” Sehnul se a vzal ji do náruče. „Asi ti s tím pomůžu,” řekl. Stoupal po schodech a zlehounka ji líbal. „Ale bude to chvíli trvat,” dodal šeptem. „Jsi pro? Nemáš domluvený nějaký interview…?”

„Jenom jedno. S tebou,” zašeptala, přitiskla hladově svá ústa k jeho a chvěla se rozkoší, když jeho jazyk něžně prozkoumával vnitřek jejích úst. Sténala touhou. Odtáhl malinko rty. „Tohle mám rád,” přiznal tiše, zastřeným hlasem. „Naříkej nahlas. Kromě nás dvou tady nikdo není.” Něžně se zakousla do jeho spodního rtu. Obdarovala ho pomalým, dlouhým stenem, po kterém jeho polibky o zlomek zdrsněly. Zvedl hlavu, aby viděl výraz její tváře a přesvědčil se, jestli nepředstírá svoje city, jak to dělávala Nina. Když se jí podíval do očí, všechny jeho pochyby padly a znovu ji hladově políbil.

V životě neviděl v něžných ženských očích tak horečnatou touhu… Tentokrát nechal rozsvíceno. Nesmírně pomalu ji svlékal a líbal každý nově odhalený kousíček toho krásného těla. Meredith cítila sladkou závrať. Když byla nahá, jeho rty se zamilovaně soustředily na nádherná ňadra, horká a sametová. Jeho instinkt byl neomylný. Zdálo se, že vůbec nezáleží na tom, jak je v milování obratný. Ty chybějící znalosti byly v jeho srdci. Když se svlékal on, oči jí zářily horkým obdivem a tělo se jí rozechvělo sladkým očekáváním. Cítil se jako osamělý cestovatel, který se konečně vrací domů. Tohle nemělo nic společného s nezájmem, který projevovala Nina, když se jí dotkl. Podíval se na milovaný obličej Meredith. Netoužil v životě už po ničem, jen po jejím objetí. Zvedla k němu roztoužený pohled, ale on nespěchal. Drsnými ústy jemně šimral její a ruce s úctou hladily celé její tělo. Meredith byla jeho žena a chtěla ho. „Merry, miluj mě, měj mě ráda.” Cítila, jak se jí tělo chvěje rozkoší očekávání. Jestlipak si uvědomil, jak krásná slova jí právě řekl, pomyslela si omámeně. Už nikdy nebude sám… Objala ho a vracela mu vyprahlé polibky, ochotná dát všechnu něhu a lásku, co měla. „Ty mě… mučíš,” zasténala po chvíli, když jeho pomalé, báječné laskání bylo už skoro nesnesitelné. „Lhářko,” ozval se s úsměvem skrz clonu své vlastní touhy. Pohnul se a sledoval její rozšířené oči, cítil to vláčné tělo. „Pomoz mi,” žadonil. „Ukaž mi, co máš ráda, maličká. Nech mě… tě milovat,” sténal, když se k němu vzpínala.

Společně prožívaná vášeň je oslepovala. Meredith ho líbala silou všech těch osamělých let a potlačované lásky. Cítila záchvěvy silného, mužského těla. Když je v horečném, zmítajícím se objetí zalila vlna naplnění, nezadržitelně vykřikla rozkoší. „Miláčku,” šeptala. Líbala ho na tváře, na ústa i hrdlo, orosené potem. „Miláčku, miláčku.“ Vracel jí něžně polibky, hladil ji po nahém těle a sladkých, milovaných křivkách. Cítil, že jeho ruce jsou ve srovnání s její pletí až příliš drsné. Vychutnával horkou hedvábnost té pleti, její vůni a těsnou blízkost… Přisál se k její šíji a hladově ji líbal. Touha prolomila všechny zábrany. Přitiskl si ji na zarostlou hruď a stehna a cítil, že mu patří. Ústy se jemně dotýkal jejího čela a zavřených očí. Napětí rozkoše v jejich tělech pomalu ustupovalo. „Celý život jsem byl sám,” řekl klidně a vážně. „Nikdy jsem si neuvědomil, jak jsem promrznul, dokud jsi mě nezahřála.” Oči se jí zalily slzami. „Budu tě hřát celý život, když budeš chtít,” ubezpečila ho. „Ohřej mě teď,” šeptal a hladil jí boky. Slyšel, jak říká, že ho má ráda. Bylo to upřímné. Později, když spolu leželi stočení do klubíčka a světlo bylo dávno zhasnuté, nemohl usnout. Pořád nemohl uvěřit tomu, co se to s jeho životem stalo. Byl sám a teď má najednou dceru i milující ženu. Stalo se něco nepochopitelného. To nebylo jen ukojení tělesné touhy. Tohle bylo něco mnohem hlubšího, byla v tom obrovská úcta a něha, kterou si dávali navzájem. Meredith ho měla ve své moci a on se toho najednou zalekl. Může jí opravdu věřit, že s ním nechce hrát falešnou hru jako Nina? Když se do ní tolik zamiloval, nezradí ho? Podíval se na tu spící tvář a i v šeru viděl její teplou zář. Nedůvěra se vytratila. Když se dva mají rádi, zvládne se všechno. Může se dál věnovat svému povolání a přitom se starat o Sáru. Psaní jim v manželství nebude vadit.

DESÁTÁ KAPITOLA

Ale práce Meredith jim do manželství zasahovala. Její autogramiáda to jasně naznačila, Blake se Sárou se šli podívat a Blake žasl, kolik lidí přišlo, aby získali do svých knih autorčin podpis. Meredith byla oblečená do slušivého bílo-zeleného kostýmku s velkým bílým kloboukem a vypadala jako úspěšná spisovatelka z velkého světa. Najednou mluvila řečí, které nerozuměl. Sám se lidí spíše stranil a nevyhledával je. Jestli je vážně tak společenská, jak se zdá, bude přijímat pozvánky na večírky a zvát si hosty na víkendy. To by mohlo špatně dopadnout. Jak se však ukázalo, večírky ji nezajímaly. Musela ale kvůli své poslední knížce hodně cestovat. Blake málem proskočil stropem, když mu oznámila už třetí propagační cestu v několika posledních týdnech. „Už toho mám dost!” řekl jí stroze. „Jak to?” ohradila se Meredith, „říkals přece, když jsme se brali, že nemáš nic proti tomu, abych pracovala.” „Taky že nemám, ale to není práce, to je lítání letadlem,” protestoval. „Vždyť tu sakra vůbec nejsi! Amie se stará o Sáru skoro sama, protože ty věčně sedíš v nějakém zatraceném éroplánu!” „Já vím,” řekla, smutně. „A mrzí mě to. Ale tu smlouvu o reklamě na moji novou knihu jsem uzavřela ještě před svatbou. Nikdo, ani ty, mě nedonutí, abych nedodržela slovo.”

„Ani já?” řekl a vypadal jako ten starý, hrdý a nepřístupný Blake Donavan. „Zůstaň doma, Meredith.” „A co když ne?” vyjela. Nechtěla, aby jí rozkazoval jako Sáře. „Co se mnou uděláš, přivážeš mě před domem ke stromu?” „Dobře, drahá. Když o tu svou práci tak moc stojíš, dělej si ji. Ale dokud nepochopíš, že tohle je manželství, budu spát v pokoji pro hosty.” „Jak chceš,” řekla tvrdě. „Mně je to jedno. Já tu nebudu!” Otočila se a šla si zabalit věci. A od té chvíle to bylo mezi nimi čím dál tím horší. Občas měla pocit viny, že se Blake vrátil do své chladné a nepřístupné podoby. Byl k ní zdvořilý, ale nic víc. Nedotýkal se jí, ani na ni nemluvil. Choval se, jako kdyby byla host. Byla to děsivá změna ve srovnání s prvními dny jejich manželství, kdy každou noc spolu prožívali vzrušující dobrodružství. Byla si jistá, že se do ní už napůl zamiloval. Proto mu její cestování tolik vadilo. Byl teď jako cizí a Meredith se každou noc převracela a zmítala sama ve velké posteli. Její sebevědomí nahlodávalo i to, že zatím nedokázala otěhotnět. Blake byl stále chladnější. Jen v přítomnosti Sáry se choval jako vyměněný. Meredith dojímalo, když viděla, jak malá za ním chodí jako ocásek. Byla mu v patách celé víkendy. Sledovala, jak se baví se svými kovboji, sedávala u něj, když vyřizoval účty, vyjížděla s ním, když kontroloval pole, ploty a dobytek. Byla jako jeho stín a Blake se při Sářiných pokusech napodobit jeho dlouhé kroky, strkání rukou do kapes a kolíbání na patách chápavě usmíval.

Jednou už Meredith chtěla s Blakem promluvit, aby pochopil, že takhle to dál nejde, ale odešel dřív, než začala. „Poznamenejte si to do notesu, paní Donavanová, třeba to vaše čtenáře zaujme,” řekl ironicky. Nezajímalo ho to. Spolkla slzy a posadila se k počítači, aby pokračovala v práci na knížce. Trvalo jí to mnohem déle, než předpokládala. Ovzduší citového napětí ji brzdilo ve všem. Nebylo lehké se vcítit do psaní romantických a zamilovaných scén, když se jí vlastní muž odmítal dotknout. „Ty hubneš,” řekla jí jednoho dne Bess při obědě. Meredith přijala její pozvání, aby se vyhnula studenému tichu domova. „To mě ani nepřekvapuje,” vzdychla Meredith. „Jíst tam, to je pro mě trest. Blake se na mě buď upřeně dívá, nebo mě ignoruje. Zkusila jsem mu vysvětlit, že to nebude pokaždé, když vydám novou knížku, ale nechtěl mě poslouchat.” „Možná, že se toho bojí,” ozvala se moudře Bess. „Byl dlouho sám a ženským v podstatě nevěří. Možná, že se stáhl, aby v tom nebyl až po uši, a v tom případě,” na tváři se jí objevil úsměv, „to je dobré znamení. Co když se do tebe zamiloval a brání se tomu?”

„Žádný normální mužský přece takhle nevyvádí,” posteskla si Meredith. „Ale jo. Bobbyho to taky bralo a Kinga, podle toho, co říkala Elissa, taky. Chlapi jsou divný stvoření, když se zaláskujou.” Zvedla blonďatou hlavu a upřeně se podívala na Meredith. „Oblíkni si sexy košilku a dej mu zabrat.” „To je nápad. Bojím se ale, že mě za to prohodí oknem.” „Podceňuješ se.”

„To je pořád dokola. Já chci, aby mě měl rád. Nestačí mi jenom postel,” řekla smutně Meredith. „Vždycky po mě toužil, ale já chci víc. Asi jsem nenasytná, ale chci, aby mě miloval.” „To chce čas. Dočkáš se.” „Zatím jsem na tom bledě. Ještě, že si rozumí se Sárou,” řekla Meredith. „Ti dva se od sebe nehnou.” „To je jenom divadélko,” ozvala se Bess. „Dělá to proto, aby si udržel odstup.” „To není možné.” „Jsi naivní,” povzdechla si Bess. „Vezmi rozum do hrsti.” „To kdybych uměla,” Meredith se zvedla. „Musím už jít. Ráno letím do Bostonu, podepisovat. Ještě jsem to doma neřekla,” ušklíbla se. „Byl teď čtrnáct dní dost vynervovaný, tak jsem se ho bála.” „A opravdu tam musíš?” Přikývla. „Je to poslední cesta, slíbila jsem to, majitelka knihkupectví je moje známá, nemůžu ji podrazit.” „To radši zklameš Blaka? Když se to tak vezme, přijde mi, že z toho vztahu utíkáte oba. Vážně musíš tolik cestovat, nebo mu to děláš naschvál? Nedokazuješ si tím svou nezávislost?” „Nestrpím, aby mě vlastnil,” vyjela Meredith tvrdohlavě. „To ti slouží ke cti, ale ani on se ti nechce vydat všanc. Jestli si ho chceš udržet, musíš udělat kompromis.” Meredith cítila, že bledne. „Co tím myslíš, jestli si ho chci udržet?” „To, že může od tebe odejít. Není jako ostatní muži. Nikdy to neměl lehké a jeho hrdost už další urážky nesnese. Pro tebe jsou ty cesty jednoduše tím, čím jsou, ale Blake to bere tak, že práce je ti přednější než on,” vysvětlovala Bess. Meredith se cítila hrozně. „To snad ne…” „Věř mi, já měla to samý s Bobbym,” řekla Bess. „Bylo mi jasný, že by šel do práce i přes moji mrtvolu a málem jsem ho proto opustila. Nesnesla jsem, že nejsem pro něj jednička. Ani Blake to nesnese, tak je to.”

„Byla jsem slepá,” ozvala se Meredith. „Myslela jsem, že je důležitý nenechat se ochočit a tak jsem bojovala za svou nezávislost.” Zavřela oči. „Ani ve snu by mě nenapadlo, že si myslí, že práce je pro mě důležitější než on.” „Jestli ti můžu radit, tak mu to řekni, dokud je čas,” navrhla Bess. Meredith objala svou světlovlasou kamarádku. „Díky,” řekla dojatě. „Mám ho moc ráda a byl to pro mě splněný sen, když si mě vzal. Možná, že jsem se bála ukázat, jak jsem s ním šťastná, bála jsem se, že mi zase ublíží, že ho ztratím. Myslím, že jsem ztratila naději.” „A Blake asi ze stejného důvodu taky. Jdi tam a bojuj, dokud není pozdě.” „Myslíš, že se mám dát k armádě?” zamumlala Meredith na odchodu. „U tebe bych měla ale vojnu jako řemen!” „A víš, že námořní pěchota mě už verbovala? Hádej, proč to padlo - musela bych se sprchovat s mužskýma,” smála se Bess. „To by Bobby vylítl z kůže!”

Meredith se smála a mávala kamarádce ještě cestou k autu. V duchu žehnala Bess, že jí pomohla si to všechno ujasnit. Teď už by to mělo být v pořádku. Řekne mu pravý důvod, proč tolik trvala na těch cestách a napětí snad povolí.

Vystoupila z auta a pospíchala do domu, ale ten byl podivně tichý. Sára si jistě hraje v obýváku, pomyslela si. Šla do kuchyně, ale tam byla jenom Amie. „Kde jsou všichni?” zeptala se překvapeně. Amie se na ni podívala soucitně. „Blake ti to jistě řekl, Merry,” začala váhavě. Meredith překvapeně zamrkala. „Co mi měl říct?” „Že vzal Sáru na pár dní na Bahamy,” řekla hospodyně. Spadlo to na ni jako bomba. Cítila, že bledne, ale přesto se pokusila o úsměv. „Ano, jistě. Zapomněla jsem na to.” „Ty pláčeš!” Amie si sundala zástěru a vzala Meredith do náručí. „Chudinko malá,” šeptala, „on ti to neřekl, viď?” „Ne.” „To mě mrzí.” „Dobře mi tak, byla jsem na něj zlá,” vyrážela Meredith mezi hlubokými vzlyky. „Musím ráno letět do Bostonu, ale až se vrátím, bude s tím cestováním konec. Už nikam nepojedu.” „Nedělej to,” ozvala se Amie nečekaně. „Co?” „Nedělej to. Jestli mu teď dáš za pravdu a dovolíš, aby ti dirigoval život, už nikdy nebudeš sama sebou,” řekla Amie. „Má spoustu dobrých vlastností, ale je hrozně panovačný. Když mu ustoupíš, bude tě mít na povel. Vím, že s ním chceš vycházet po dobrém, ale nesmíš tomu obětovat svou svobodu.” Tohle ji mátlo. Bess jí radila, aby se přizpůsobila a Amie říká pravý opak. Kdo má pravdu? Co má dělat? Nervózně házela věci do kufru. Manželství začalo tak báječně a teď se jim sype pod rukama. Byla to částečně její chyba, ale Blake na tom měl taky svůj podíl. Bude schopný to přiznat?

Boston byl prima. Podepisovala a zůstala o jeden den déle, aby se podívala po městě a strávila pár hodin v místní knihovně. Ale srdce ji bolelo. Blake odjel bez ní, ani se jí nezeptal, jestli by nechtěla s ním. Domů se vracela skoro nerada. Obědvala společně s Amie a pořád myslela na to, co asi dělají Sára a Blake. Často se ptala sama sebe, jestli se mu nestýská po ženě, která by byla doma a pečovala o děti. Nechala psaní a s hlavou v dlaních snila o tom, jaké by to bylo mít s Blakem dítě. To by je mohlo dát zase dohromady. Ale jestli se rozhodl, že ji opustí, bude lepší, když se žádné dítě nenarodí. Život bez Blaka? To byla hrozná představa. Tolik ho milovala, tolik jí chyběl. Rozplakala se. Jen kdyby ji taky miloval… Blake a zářící Sára obdivovali na okružní jízdě mikrobusem New Providence a její báječné květiny neuvěřitelně pestrých barev i oceán s bílými písečnými plážemi. Kdyby s nimi byla Meredith, bylo by to jako v ráji. Meredith, pomyslel si. Nedal jí jedinou šanci. Její cestování ho strašně vytočilo. Zanevřel na ni, protože se ho odmítla vzdát. Bylo mu hrozně, když mu dala najevo, že je nic ve srovnání s její kariérou. To ho zranilo víc než zrada Niny, protože tu nemiloval. Tyhle neveselé myšlenky ho pronásledovaly. Jel sem se Sárou vlastně proto, aby to Meredith vrátil. Asi plakala, když jí Amie řekla, že odjeli. Tu ránu pod pás mu asi hned tak neodpustí. Teď litoval, že to udělal. Chtěl jí to oplatit, ale teď mu to všechno připadalo směšné a malicherné. Zatím o soužití v manželství nevěděl skoro nic, ale až se vrátí, něco s tím bude muset udělat. Musí, protože ztrátu Meredith by nepřežil. Těch posledních pár týdnů mu udělalo ze života peklo, zvlášť v noci. Chybělo mu její hebké tělo a její klidný dech. Postrádal její melodický smích a ospalé noční povídání. Stýskalo se mu moc. Doufal, že ještě není pozdě.

„Sáro, co bys tomu říkala, kdybychom zítra vyrazili domů?” „To by bylo príma, tati!” zajásala. „Strašně se těším na Merry!” „Já taky,” zamumlal skoro neslyšitelně. Meredith v brýlích na čtení právě seděla u počítače, když zaslechla zvuk otevíraných domovních dveří. „Merry!” vykřikla Sára, běžela k ní a skočila jí kolem krku, „Merry, proč jsi s námi nejela? Bylo to bezva, ale bez tebe nám bylo smutno!” „Mně bez tebe taky, dítě,” vzdychla Meredith a pevně holčičku sevřela. Uslyšela zvuk mužských kroků v hale a rozbušilo se jí srdce. Ale oči nezvedla, ublížil jí přece dost. Jen ať začne sám. „Ahoj, Meredith,” pozdravil klidně. Zvedla k němu chladné, šedé oči. „Ahoj, Blaku. Doufám, že ses bavil dobře.” Přešlápl z nohy na nohu. Byl lehce opálený, ale vypadal dost ustaraně. Uvědomila si, že jejich studená válka ho přichází pěkně draho. „Bylo to dobrý,” ozval se lhostejně. „Jak ses měla ty?” „Božsky,” řekla nervózně, aby zakryla nejistotu. Usmála se na Sáru. „Podepisovala jsem v Bostonu a hledala materiály pro novou knihu.” Zarazil se. Představoval si, jak sedí doma a pláče a ona si klidně letí do Bostonu a pracuje na další zatracený knize. Otočil se na patě a beze slova odešel. „A já budu mít večírek, Merry! Táta mi to slíbil!” sdělovala vzrušeně Sára. Moc jí to slušelo. Byla pečlivě učesaná a měla na sobě lehounké bavlněné šatičky s červeno-béžovým vzorem. Blake jí dokonce dal do vlasů i mašli. „Večírek?” opakovala Meredith, protože před tím poslouchala jen na půl ucha. „Budu mít narozeniny, Merry,” oznamovala Sára dychtivě. „To je pravda, už brzy,” souhlasila Meredith. „A bude večírek a může přijít Dani a ty a táta a budeme mít dort.” „A zmrzlinu,” doplnila vesele Meredith. „Mohli bychom taky sehnat balónky a pozvat klauna. Líbilo by se ti to?” „Ano!” „A kdy to oslavíme?” zeptala se Meredith.

„Příští sobotu,” hlásila Sára. „Dobře, tak uvidíme, co se dá dělat.” Sundala si brýle, které si Sára hned nasadila na nos, i když skrz ně skoro nic neviděla. Paní Jacksonová chystala velký narozeninový dort s Myšákem Mickeym uprostřed. Meredith zařídila, aby děti přišel pobavit místní klaun. Pozvala Dani a pár jejích kamarádů. Tušila, že to bude pěkný blázinec, ale když budou jíst v kuchyni, projde to snad bez problémů. „Proč by měli jíst v kuchyni?” divil se odměřeně Blake. „Jsou to děti a ne zvířata. Můžou jíst v jídelně.” Meredith přikývla a usmála se. „Ano, pane. Vaše přání je mi rozkazem,” řekla. „To není moc vtipný,” odsekl. Odkráčel z pokoje a Meredith za ním vyplázla jazyk. „Návrat do dětství?” šlehla po ní hospodyně kritickým pohledem. „Myslím, že jo. Naštval mě! Říká, že to musí být tady, v jídelně. Copak neví, že děti z toho udělají kůlničku na dříví?”

„Zatím ne,” odpověděla Amie, „ale ono mu to dojde.” Meredith se na ni spiklenecky usmála. „Jo, to mu tedy určitě dojde.” A tak oslava probíhala v jídelně. Přišlo sedm čtyřletých capartů. Někdy mezi dortem a zmrzlinou vypukla šlehačková bitva. Než mohly Meredith a Elissa, zaměstnané přípravou dobrot, zasáhnout, vypadala jídelna jako v grotesce s Laurelem a Hardym. Zmrzlina byla na koberci, na příborníku, na ubruse i na elegantním, křišťálovém lustru. Křesla byla zmazaná vanilkovým dortem a čokoládou a pod stolem bylo jídla pro regiment myší. „To je legrace, Merry!” vykřikovala Sára Jane s čokoládou kolem pusy a šlehačkou ve vlasech. „Ano, miláčku,” souhlasila Meredith srdečně. „Legrační to je, jen jsem zvědavá, co tomu řekne tvůj táta.” Jen co to dořekla, Blake se objevil ve dveřích a ztuhl, jako když ho praští polenem. S otevřenou pusou zíral na stůl a děti, jako kdyby je viděl poprvé v životě. Zvedl prst a otočil se k Meredith, aby jí něco řekl. „No není to legrace?” zeptala se vesele Meredith. „Byla tu velká, dortová bitva a pak čokoládová válka. Tvůj lustr to trochu schytal, ale stejně už potřeboval umýt…” Tvář mu zrudla, vrhl na Meredith vražedný pohled a zmizel do kuchyně. Za pár vteřin bylo slyšet, jak dává kázání hospodyni a pak už jenom mohutné prásknutí dveřmi, až se celý dům málem zachvěl. Elissa a Meredith se na sebe podívaly. „Copak netrval na tom, aby to bylo v jídelně? Kam myslíš, že šel?

„Sehnat hadici, aby umyl lustr,” ozvala se Meredith a vybuchla smíchem. Krátce po tom, když byly všechny děti umyté, přišel klaun a bavil je v obýváku. Meredith a Amie se ujaly nadlidského úkolu dát jídelnu do původního stavu. Meredith klečela a čistila vlhkou houbou koberec, když najednou vešel Blake v doprovodu dvou robustních chlapíků v montérkách. Beze slova jí vzal z ruky houbu a podal ji jednomu z mužů. Pak ji odvedl do obýváku a mlčky odešel. Příliš pozdě si uvědomila, že sehnal ty muže na velký úklid, aby ulehčil práci právě jí. Bylo jí do pláče. Myslel na ni a na Amie. Za chvilku přivedl do obýváku i hospodyni. Podívala se na Meredith a pokrčila rameny. Pak se usmála a sedla si mezi děti, které bavil klaun. Jak řekla, Sára Jane, když hosté odešli domů, byla to nejlepší oslava na světě. „Mám pět nových kamarádů, Merry, a mají mě rádi!” „Každý tě má rád, miláčku,” řekla Meredith a v kleku ji objala, i když její bílo-růžové šatičky byly potřísněné ovocem a čokoládou. „A já nejvíc,” dodala a vlepila Sáře velkou pusu. Dítě ji pevně sevřelo. „Miluju tě, Merry,” vzdychla. „Chtěla bych…” „Co bys chtěla, broučku?” „Chtěla bych, aby tě taťka měl rád,” řekla se smutným pohledem velkých, zelených očí. Meredith si překvapeně uvědomila, jak je Sára vnímavá. Pokusila se o úsměv. „S dospěláky je to někdy těžké, Sáro,” řekla konečně. „Tvůj táta a já se prostě v některých věcech neshodneme, to je všechno.”

„Proč jí neřekneš pravdu,” zasáhl Blake od dveří. „Proč neřekneš, že tvoje psaní je ti přednější, než ona nebo já a že nestojíš o to být doma?” „To není pravda!” Meredith se zvedla a zajiskřilo jí v očích. „To ty mě nechceš vyslechnout!” „Škoda času,” zasmál se pohrdavě. Nikdo z nich si nevšiml, jak Sára zalapala po dechu. Malá tvářička jí zbledla strachy. Neviděli slzy, které se jí hromadily v očích a stékaly po tvářích. Nikdo z nich si neuvědomil, jaké trauma prožívá při jejich hádce, která jí připomíná výstupy mezi matkou a nevlastním otcem i násilí, které už prožila. Tiše vzlykala a najednou rychle zmizela z pokoje po schodech do patra. „Ta tvoje pýcha nám rozbije manželství,” ozvala se Meredith hněvivě. „Nechceš se smířit s tím, abych pracovala a měla vůbec nějakou svobodu. Chceš, abych seděla doma, starala se o Sáru a měla děti.” „Spisovatelky děti nemívají,” řekl drsně. „Je to moc náročný a omezuje je to.” „To jsem nikdy neřekla,” odpověděla. „A chci mít děti.” Sklopila oči, aby skryla slzy. „Já jenom nemůžu… nemůžu otěhotnět.” Tak krutý být nechtěl. Tohle bylo na ni asi moc. Zdá se, že dítě opravdu chce, pomyslel si dojatě. Pohnul se trochu dopředu, aby ji pohladil po vlasech. „Já to tak nemyslel,” řekl neohrabaně. Zvedla k němu pohled, plný slz. „Blaku,” zašeptala a zvedla k němu ruce. Proklínal vlastní slabost, ale přitiskl se k ní a pevně ji objal. „Neplač, moje malá,” šeptal jí do ucha, když vzlykala nad svým trápením a opuštěností.

„Se mnou… něco se mnou není v pořádku,” naříkala. „Ne, ty jsi v pořádku,” otíral si tvář o její uplakaný obličej. „Jenom si nesmíš myslet, že jsem pyšnej náfuka. Máš pravdu, cítil jsem se opomíjený, ale vím, že nemůžeš pořád sedět doma. Holt máš muže, který je přecitlivělý, když jde o čest.” „Já jsem ty cesty slíbila,” ozvala se podrážděně Meredith. „Nestála jsem o ně. Ale když jsem pořád nemohla otěhotnět, nechtělo se mi sedět doma a myslet jenom na to.” Objala ho kolem krku. „Chtěla jsem ti dát syna…” Tak proto tolik cestovala! Ani ve snu ho nenapadlo, že tolik touží po dítěti. „Vždyť jsme se vzali teprve nedávno,” zašeptal jí do ucha. „A až na pár nocí jsem přece spal jinde,” usmál se. „K tomu, aby se narodilo děťátko, musejí být dva, sama to nezvládneš.” Jemně se zasmála a zvuk jejího smíchu byl pro něj jako balzám. Tak dlouho už ho neslyšel! „Jestli chcete přijít do jiného stavu, paní Donavanová, potřebujete s tím trošku pomoct.” „A mohl byste to pro mě udělat?” zašeptala rozpustile. „Vím, že to bude od vás oběť, ale byla bych vám móóóóc vděčná.” Teď už se smál i Blake. Je báječná, pomyslel si. Byla mu tak blízká. Ne, víc než blízká, mnohem víc. Miloval ji… „Dej mi pusu,” řekl a sklonil se k ní. „Tak dlouho to trvalo, miláčku!” Nedočkavě ji políbil a Meredith cítila, jak celé její tělo odpovídá na jeho dotyk. Zasténala a jeho polibky byly čím dál vášnivější. „Merry!” zavolala najednou paní Jacksonová z haly.

Blake a Meredith se od sebe zklamaně odtrhli. V obvykle klidném hlase hospodyně byl nezvyklý odstín strachu. Meredith šla ke dveřím a otevřela je. „Copak je, Amie?” zeptala se a okamžitě si uvědomila, že bylo otevřeno, když tu s nimi ještě byla Sára. „Kde je Sára?” vyrazila ze sebe. Blake zbledl, jakmile si vzpomněl na hádku. Sára ji určitě slyšela. „Nevím, kde je. Nemůžu ji najít,” řekla hospodyně. „Ve svém pokoji není a venku prší.” Zahřmělo a byla skoro tma. Neztráceli čas a vyběhli halou ven z domu do deště. Spěchali hledat Sáru, kterou nechtěně vypudili do bouřlivého večera.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Blake šílel. Spolu s Meredith prohledali stáj a všechny kouty venkovních budov. Déšť zesílil a blesky prudce osvětlovaly oblohu. „Kde jen může být?” naříkala Meredith, když se zastavila mezi dveřmi stodoly a vyhlížela ven do tmy. „Nemám zdání,” řekl Blake smutně. „Bože, já jsem přece vůl!” Chytila ho pevně za ruku. „Je to zrovna tak moje vina,” řekla klidně. „Byla jsem taky tvrdohlavá a pyšná. Hrozně mě to všechno mrzí. Nikdy jsem se na to nedokázala podívat tvýma očima.” „V tomhle lítáme oba,” ozval se a políbil ji na čelo. „Měli jsme si uvědomit, že Sára je v pokoji. Měla hrozný sny z těch hádek mezi matkou a otčímem. Scény a výstupy ji děsí, jako každý násilí. Když jsem na ni ječel kvůli tomu maléru v ohradě…” zarazil se uprostřed věty. Něco ho napadlo. Zazářil. „Ne, to snad ne. To by bylo až moc jednoduchý…” „Co by bylo jednoduchý?” ptala se Meredith. „Pojď!” Rozběhl se k domu a táhl ji za sebou. Byli promočení na kost. Meredith měla blůzku přilepenou na tělo a vlasy jí v mokrých chuchvalcích visely přes obličej. Blake na tom nebyl lip, nasáklou košilí mu prosvítaly chlupy na prsou.

„Našli jste ji?” ptala se vylekaná Amie od dřezu, kde myla nádobí. „Já už asi vím, kde je,” ozval se Blake a táhl Meredith po schodech nahoru. Otevřel dveře Sářina pokoje a šel přímo na záchod. Byla tam a tiše vzlykala v nejvzdálenějším rohu na zemi. „Nemáte se rádi,” prohlásila trhaně, v pláči, „jako máma a taťka Brad. Musím odtud pryč!” naříkala. Blake ji popadl do náruče a nesl do přízemí. Z košile mu kapala voda, ale Sáře to vůbec nevadilo. Držela se ho pevně jako klíště. „Miluju tě, holčičko moje,” šeptal jí do ucha. „Kam bys chodila, tady jsi přece doma.” „Ale vy jste se hádali!” namítala Sára. „My jsme to nemysleli ve zlém,” vysvětlovala Meredith a hladila ji po vlasech. „Sáro, jak by se ti líbilo mít sestřičku nebo bratříčka?” Přestala plakat a vykulila oči. „Opravdickýho živýho brášku nebo ségru?” „Opravdu živé miminko,” ujišťovala ji Meredith. „Protože my to chceme, viď, Blaku?” „Čím dřív, tím lip,” souhlasil. „To by bylo krásný,” vydechla Sára. „Pomohla bych ti, Merry. Mohly bychom mu nachystat výbavičku, já umím šít, můžu dělat všechno.” „Ano, miláčku,” přitakala shovívavě Meredith. „A Meredith už nikam nepojede,” doplnil Blake. „Stejně jako ty, mladá dámo,” zachechtal se a postavil ji na zem. „Nemůžu se přece obejít bez mého největšího pomocníka. Kdo by se mnou chodil o víkendech krmit koně? A pomáhal mi promluvit s chlapama, kdybys odešla?” Sára přikývla. „Ano, tati.”

„A kdo mi pomůže jíst vanilkovou zmrzlinu, kterou má paní Jacksonová v mrazáku?” doplnil šeptem. Oči jí zazářily. „Vanilkovou?” „Jasně, zbyla z oslavy tvých narozenin. Chtěla bys?” „Blaku, už je příliš pozdě,” začala Meredith. „Není, má narozeniny, a když chce, může ji mít.” „Děkuju, tati,” zazubila se Sára. „Narozeniny jsou jen jednou za rok,” souhlasila Meredith. „Tak já jdu a připravím to, ale dort taky.” „Amie to udělá,” řekl a díval se na její mokré šaty, „my dva se musíme převlíknout, abychom si užili večírek, jak se patří. Kvůli tobě jsme promokli. Hledali jsme tě málem v polích.” „Ale to bych neudělala, tati,” ozvala se věcně Sára, „promočila bych si přeci sváteční šaty.” Blake se šťastně rozesmál. „To mě taky mohlo napadnout.” „Sáro, jsem moc ráda, že jsi v pořádku,” ozvala se paní Jacksonová. „Měla jsem o tebe strach.” „Vy jste tak hodná, paní Jacksonová,” odpověděla Sára. „Ty taky, děvenko. Pomůžeš mi připravit zmrzlinu a zákusky, než se maminka a taťka převléknou? A uděláme ještě nějaké dobroty, když budeš chtít. Vždyť není tak pozdě, jen jestli to táta dovolí,” dodala a podívala se na Blaka. „Prosím tě, tati!” žadonila Sára. „Tak dobrá,” svolil. „Maminka a já se na ně budeme těšit. Jen se vysprchujeme a přijdeme za tebou.” Sára se rozesmála. „Nachystáme toho spoustu,” slíbila. Pak vzala paní Jacksonovou za ruku a odešla.

„My ale vypadáme,” řekla Meredith, když zkontrolovala pohledem svoje šaty. „Mluv za sebe,” protestoval. „Mně to jako vodníkovi docela sluší.” Uličnicky se podívala na svaly pod jeho mokrou košilí. „Alespoň je na co koukat.” Vzal ji za ruku. „Pojď, provedeme společnou očistu.” Šla a čekala, že ji u dveří ložnice propustí, ale mýlila se. Vtáhnul ji do koupelny a zamknul zevnitř. Rozbušilo se jí srdce. „Co chceš dělat?” ozvala se. „Musíme se přece vysprchovat,” řekl něžně a jeho ruce se dotkly mokré blůzky. „Jen žádnou paniku,” šeptal a sklonil se, aby ji políbil. „Už jsme se přece viděli.” „Ano, ale…” „No tak, holčičko,” vydechl a blížil se k jejím vyprahlým rtům. Byla vyhladovělá. Nebyli spolu tak dlouho. Tak dlouho… Táhle zasténala, až cítil, jak se mu krev hrne do hlavy. „Udělej to ještě,” zašeptal vzrušeně. „Co?” „Tvůj hlas mě šíleně vzrušuje!” Cítil pod rukama její prsa a Meredith sténala.

Natáhl se ke kohoutku sprchy, pustil vodu a s roztouženým pohledem svlékl nejdřív ji, potom i sebe.

Celou ji zlíbal a pak namydlil. Meredith silně vzrušovala tahle nová, dosud nepoznaná důvěrnost dotyků. Mýdlo jí zvláčnělo a zjemnilo pleť, až byla jako hedvábí. Dotyky jeho rukou na nejtajnějších místech těla jí působily nesnesitelnou rozkoš. Blake osprchoval Meredith i sebe, zastavil vodu a sáhl po osušce. Nepoužil ji ale k osušení. Rozprostřel ji na kachlíkové podlaze koupelny. Pak uchopil Meredith v pase a přitáhl ji k sobě.

„Pomilujeme se tady, na zemi,” zašeptal. Zachvěla se při představě, která jí projela mozkem. „Ano,” zasténala a přivinula se k němu tak, že jeho svalnatý, porostlý hrudník jí zploštil dokonalá ňadra. Položil chvějící se tělo na měkkou osušku, lehl si na ni a pomalu a dobyvačně ji líbal. Cítila jeho lačné ruce, které ji svíraly a vzbuzovaly pocity, o kterých se jí dřív ani nesnilo. Otevřela široce oči, podívala se na něj a vykřikla. Nehty se zaťaly do jeho ramen a Meredith se vzepjala. „Ještě nikdy jsem tě nechtěl tak strašně moc,” šeptal. „Tentokrát se nechci ovládat.” „Já taky ne.” Vzala mu hlavu do dlaní. „Miluju tě,” řekla tiše a citlivě šimrala svými rty jeho ústa. „Miluju tě, Blaku.” Rukama sevřel její boky. Dívali se jeden druhému do očí a jejich těla začala splývat. „Miluju tě taky, lásko,” šeptal vzrušeně. Začala se k němu vzpínat, ale jeho ruce ji zklidnily. „Ne,” zamumlal, „Ne, nehýbej se… nespěchej. Bože!” Zavřel oči a zachvěl se. Cítila ho, dýchala ho, chutnala ho. Její tělo sladce prožívalo jeho nádherné pomalé pohyby. „Blaku… jestli si… nepospíšíš!” naříkala zmučeně. „Vydrž ještě,” šeptal jí do ucha. Jeho tělo naráželo do jejího jako příliv, líně a labužnicky pomalu. „To bude nádherný,” sténal. „Nádherný… tak nádherný… Meredith! Merry, teď!”

Cítila, jak oba skoro omdlévají. Oslepující horko výbuchu ji trhalo na kousky a po tvářích jí stékal proud slz. Jeho ruce ji konejšivě hladily po vlhkých pramenech vlasů. Líbal a osoušel jí slzy a odháněl od ní smutek vysílení. Otevřela oči a soustředila pohled na jeho tvář. Nemohla popadnout dech. „Postel by asi byla lepší,” prolomil ticho a líně ji šimral na puse. „Ale tohle bylo bezpečnější.” „Vždyť dělá zákusky,” ozvala se chabě. „U ní člověk nikdy neví,” jemně se dotkl nosem jejího. „Miluju tě,” vydechl a jeho oči potvrzovaly to, co říká. „Dodnes jsem tomu nevěřil, ale teď to cítím, Meredith. Cítím to, když se na tebe dívám, když jsi u mě. Nevěděl jsem, co to je milovat, ale teď už vím.” „Já jsem to k tobě cítila vždycky,” šeptala vděčně. „Už od svých osmnácti. Možná ještě déle. Byls moje slunce, moc jsem po tobě toužila.” „Já po tobě taky. Ale nechápal jsem, proč tě tak hrozně chci.” Znovu ji políbil. „Stvořila jsi mě,” vydechl. „Celého jsi mě udělala.” „Taky to tak cítím. A bylo nutný mě takhle mučit?” zasmála se nesměle. „Ale bylo nám dobře, ne? Bylo to nádherný. Myslel jsem, že to nepřežiju. S tebou úplně ztrácím hlavu, letím ke slunci a exploduju.” „Ano, já taky. Ta podlaha je ale tvrdá.” „A postel zase nebezpečná.” Vzdychla si: „No co, noc máme pro sebe,” a trochu se odsunula. „Budeš spát se mnou?” „Ne, chtěl bych jít spát ke koním… au!” Vyjekl, když ho její pěst zasáhla do žaludku. „Sára Jane, chce brášku, nebo sestřičku.” „Při našem tempu nebude čekat dlouho, vždyť jsi v pořádku,” dodal důrazně. „Sára si na nás zatím ještě víc zvykne a bude se cítit v bezpečí, ano?” „Ano, už vás nebudu trápit,” slíbila. „Tak jo. A teď si dáme tu zmrzlinu, umírám hlady!” Chtěla mu říct něco o mužských a jejich divných chutích, ale s překvapením zjistila, že má taky hlad.

Dívala se na něj s obdivem. Tolik se toho stalo tuhle bouřlivou, bláznivou noc, pomyslila si. Miluje ji. Opravdu ji miluje. Usmála se nad novotou těch slov a vědomím, že je může svobodně říct nahlas. Její sen se splnil. Ne, splní se, až mu dá dítě. Ale teď na to musí přestat myslet. Blake přece řekl, že mají moře času.

EPILOG

Malý Carson Anthony Blake Donavan se narodil za devět měsíců. Meredith se při pohledu na jeho černovlasou hlavičku chtělo skákat radostí. Syn, pomyslela si, a je celý táta. Blake tiše a fascinovaně seděl u její nemocniční postele a sledoval, jak ho jeho první syn chytá za palec. Usmíval se na toho drobka. „Je to zázrak,” řekl něžně. „Kus nás. To nejlepší z nás.” Unaveně se na něj usmála a dotkla se palce, který tiskla dětská ručička. „Bude ti podobný,” řekla. „Taky doufám, když je to kluk,” vyrazil suše. Rozesmála se. Podívala se na něj s láskou. „Jsem moc šťastná, Blaku,” zašeptala. „Náš syn je světlo mého života. A jak jsem se bála, že ti nebudu moct dát dítě.” „Věděl jsem, že to hravě zvládneš,” řekl prostě. „My dva se máme příliš rádi, nemůžeme nemít dítě.” Sklonil se k ní a jemně ji políbil na ústa. „Sára chtěla taky přijít, ale vysvětlil jsem jí, že sem děti nepouštějí. Ale až se zítra vrátíš domů, užije si brášku, co hrdlo ráčí. Už pro něj vybarvuje pěkný obrázky.” „Těšila se na něj zrovna tak moc jako my,” ozvala se Meredith. „Je šťastná, že už nebude sama. To jí dodá pocit bezpečí. Zatím pořád ještě neuvěřila, že se jí nic nemůže stát a že ji máme rádi.”

„To chce čas,” řekl. „Ale i tak už je to s ní mnohem lepší.” „Ano.” Pohladila láskyplně chlapce po jemných vlasech. „No není skvělý, Blaku?” „Dokonalý,” souhlasil s úsměvem. „Jako jeho máma.” „Nelituješ něčeho?” zeptala se a podívala se mu do očí. Zakroutil hlavou. „Nikdo mě nikdy neměl rád, dokud ses neobjevila ty a Sára,” řekl klidně. „Nemůžu se s tím vyrovnat. Jsem jako Sára, i na štěstí si musí člověk zvyknout. Dala jsi mně celý svět, Meredith.” „Jen své srdce, miláčku,” řekla něžně, „ale tobě to asi stačilo.” Sklonil se a znovu ji políbil. „To je víc než dost,” odpověděl. Najednou se usmál. „Chtěl jsem ti říct, že jsem ve městě potkal Elissu a Danielu. Chystají pro tebe překvapení.” Zajiskřilo mu v očích. „Obchod byl plný lidí a Daniela na mě ukázala prstíkem a víš, co řekla?” Meredith se unaveně usmála. „Nevím, co?” „Řekla: Podívej mami, támhle, je táta Sáry Jane!” Zazubil se. „A řeknu ti, Merry, že jsem radši tátou než prezidentem.” Meredith se nadzvedla a s láskou se dotkla prstem jeho rtů. „Sára Jane, a malý Carson s tím budou na beton souhlasit.” Vzala jeho ruku do svojí a držela ji. „A já taky.” Podíval se dolů na svého syna a představil si, jak spolu budou hrát na dvorku košíkovou a v kuchyni na stole dámu a šachy, jak bude Sáře utírat slzy a pomáhat Meredith ošetřovat Carsonovy rány a boule. Budou spolu vychovávat děti a za dlouhých zimních večerů vzpomínat. Přitáhl si dlaň své ženy k ústům a upřeně se jí zadíval do vyrovnané tváře. Tady, v jejích šedých očích, byl začátek i konec jeho světa.