Diana Palmer

Podvedená

Co se stane, když se mladá dívka rozhodne vypátrat, kým je doopravdy její nový soused? Výsledky pátrání jsou překvapující, protože Maureen objevuje i dosud nepoznané rozkoše. Ale život nejsou jen noci plné lásky…

PRVNÍ KAPITOLA

Maureen Harrisová přišla do práce téměř o hodinu později. Všechno na světě se proti ní toho rána spiklo. V jejím malém bytě v dvojdomku na předměstí jí vytekla pračka, když si oblékala své poslední punčocháče, uteklo jí oko, pak někam založila klíčky od auta. Do kanceláře společnosti MacFaber utíkala naboso, uzel, který si na temeni stočila ze svých dlouhých vlasů, vypadal, že se každou chvíli rozletí, na sukni měla skvrnu od kávy, kterou si cestou koupila místo snídaně.

Když utíkala s šálkem kávy do vstupní haly, srazila se tam s vysokým statným mužem. Narazila do něj, až to zadunělo, spadla dozadu, šálek kávy se naklonil, část kávy vystříkla na koberec a několik skvrn se objevilo i na její sukni.

Seděla uprostřed té pohromy, rychle zvedla ze země nové moderní brýle s drátěnými obroučkami a posadila si je na nos. Nepřítomně a odevzdaně upírala své zelené oči na velmi zachmuřeného muže v šedé kombinéze. „Nezaplatila jsem včas účet za telefon,“ řekla bez zjevné souvislosti. „A telefonní společnost se dokáže pěkně pomstít, víte. Za to můžou oni, že mi vytekla pračka, utekla oka na punčocháčích, že jsem rozlila kafe a ubližuju cizím lidem.“

Jeho silné obočí vyletělo nahoru. Nebyl to žádný hezoun, vypadal spíš jako zápasník než jako mechanik, ale kombinézu, kterou měl na sobě, nosili docela určitě mechanici. Tmavé oči si ji zkoumavě prohlédly a jeho rty, jako z kamene vytesané, přelétl zvláštní prchavý úsměv. Měl pěkná mužná ústa, široká, sexy a rozvážná. Vypadal jako Říman, zejména jeho impozantní nos a přemýšlivé obočí. O přemýšlivém obočí věděla Maureen všechno; chodila kdysi do kursu umění a dlouhé hodiny strávila sněním o impozantních Římanech. Ale to už je dávno, pak se smířila s realitou a usadila se jako pomocná síla v sekretariátu MacFaberovy společnosti.

Muž nic neřekl, ani jí nenabídl pomoc, tak se namáhavě postavila a nešťastně se rozhlížela po politém koberci v barvě šampaňského. Odhrnula si vlasy dozadu. „Je mi moc líto, že jsem do vás vrazila. Já nerada. Teď fakt nevím, co mám dělat.“ Povzdechla si. „Asi bych měla zmizet dřív, než bude pozdě.“

„Kolik vám je?“ zeptal se muž, vyhlížející jako mechanik. Měl zastřený hlas, velmi hluboký a sametový.

„Je mi dvacet čtyři,“ řekla poněkud překvapeně. Myslel si snad, že je na zaměstnání moc mladá? „Ale normálně jsem dost šikovná.“

„Jak dlouho tu děláte?“ zeptal se podezřívavě.

„Teprve dva měsíce,“ přiznala se. „No, tady v té nové budově pracuju od té doby, co ji otevřeli. Ale pro společnost dělám už šest měsíců.“ A těsně po mém nástupu mi zemřeli rodiče, mohla dodat, ale nedodala. „Vybrali mě z korespondentek na místo jedné staré sekretářky. Jsem velice rychlá. Totiž, chci říct, že píšu velmi rychle. Ach jo. Myslíte, že bych měla doběhnout pro trochu písku a posypat ty skvrny na koberci, než si toho někdo všimne?“

„Zavolejte na to údržbáře. Jsou za to placení,“ řekl. „A vy jděte do práce. MacFaber si nepotrpí na líné zaměstnance. Alespoň jsem to slyšel,“ dodal chladným a vyrovnaným hlasem.

Povzdechla si. „Ten si nepotrpí asi na nikoho. Sem nestrčí ani nos, takže je dobře, že to tady funguje tak nějak samo. Prý sem vůbec nechodí.“

Husté obočí se nadzvedlo. „Co to povídáte? Já myslel, že pracuje v této budově.“

„To my taky,“ přitakala. „Jenže pak jsme se sem všichni přestěhovali ze staré budovy, když tuhle před třemi měsíci uvedli do provozu a když nabrali tolik nového personálu. Myslím tím sekretářky. I sekretářka pana MacFabera, Charlena, patří k těm novým, takže ho žádná sekretářka ještě ani okem nespatřila. A Charleně zadává práci výrobní náměstek, dělá jakéhosi poslíčka mezi ní a jejím velkým šéfem,“ dodala spiklenecky. „Máme takové podezření, že se asi přestrojil za to velké křeslo v zasedací místnosti správní rady.“

„Neuvěřitelné.“ Naklonil hlavu na stranu. „Vypadá to, jako by si ho někdo vymyslel, že?“ řekl zamyšleně a skoro se přitom usmál.

Zkoumavě si ho prohlédla. Evidentně nepatřil k lidem, kteří se příliš smějí. Byl vysoký, vlastně obrovský. Na to, jak byl statný, měl pěkně formovanou postavu, na širokém obličeji měl velice panovačný výraz a hluboce posazené tmavé oči. Měl rovné a husté vlasy černé jako uhel a stejně černými chloupky měl porostlé i zápěstí. Vycítila, že pro něj tímto záležitost skončila a s překvapením konstatovala, že ji zajímá. Obvykle se v přítomnosti mužů necítila příliš jistá. Byla poněkud nenápadná, ale v její povaze bylo něco zářivého a hezky se oblékala. Muži si jí moc nevšímali a příliš se to nezlepšilo, ani když si pořídila nový make-up za padesát dolarů.

„Vy jste tady nový?“ zeptala se plaše. „Vy jste mechanik, viďte?“ dodala a posunula si na nose brýle. Pomyslela si nešťastně, že si vybrala příšerné rámečky, pořád jí klouzaly dolů. Kdyby tak nemusela ty brýle nosit. Kdyby tak byla krásná a sexy…

„Tak nějak –“ odpověděl na tu první otázku, „a mám na sobě kombinézu mechaniků, abych odpověděl na vaši druhou otázku.“

„V tom případě jistě děláte na novém Faberově projektu proudového letadla,“ řekla s nadšením a zarazilo ji, že se jeho velké tělo najednou napjalo.

„Ano,“ řekl chladně. „Vy o tom něco víte?“

„Tak trochu,“ řekla s povzdechem. „Nikdo nemůže přijít na to, v čem je ten problém. U počítačů vypracovali jednu z těch velice drahých grafických metod projektu a podle ní by úpravy měly starý projekt Faberova proudového letadla prudce zlepšit. Ale první letecké testy dopadly velmi špatně. To je průšvih. Bude to asi velká příležitost pro Petersovu leteckou společnost.“ To byla konkurence, která se snažila vytlačit MacFabera vlastním novým projektem malého proudového letadla.

„Možná to pro ně bude velká příležitost, ale příliš bych na to nespoléhal,“ řekl chladně. „Neměla byste jít raději pracovat?“

Trochu se začervenala. Najednou vypadal velmi autoritativně. Asi byl ženatý a měl děti. Věk na to měl. Jak je asi starý? přemýšlela, když sbírala ze země svou kabelku a šálek od kávy. Třicet pět až čtyřicet, asi tak. Už měl pár šedých vlasů a v obličeji nějakou tu vrásku.

„Jmenuju se Maureen,“ řekla. Přešlápla z nohy na nohu a vykoukla na něj přes brýle. Přála si, aby byla tak výřečná jako Charlena. „Jak se jmenujete vy?“ zeptala se.

„Jake,“ odvětil úsečně. „Promiňte, mám už zpoždění.“

Jake. Na Jaka tedy nevypadal. Dívala se za ním. Byl prostě úžasný – velký a určitě šikovný. A měla vedle něj úplně jiný pocit. Cítila se téměř lehkomyslně. Už jen to, že s takovým mužem dokázala hovořit a zeptat se na jeho jméno. Měla ze sebe velkou radost. Třeba nebyla tak úplně ztracený případ. Bylo to něco jako mezník v jejím životě a byla teď ráda, že se rozhodla ve Wichitě zůstat. Myslela si tehdy, že jí změna prostředí pomůže vymanit se ze své ulity, že bude schopnější a samostatnější. Možná to funguje. Ale její nový známý nevypadal příliš nadšeně. Tomu se ani moc nedivila. U mužů neměla moc velký úspěch. Třeba to bylo v těch brýlích. Kdyby nebyla bez nich tak krátkozraká, mohla by je strčit zpátky do kabelky a riskovat, že začne mluvit na poličku s klobouky nebo na nějaký fíkus.

Vletěla udýchaně do kanceláře Arnolda M. Blaka a sedla si ke svému stolu. Rychle se podívala k telefonům. Jedna linka byla zapojená. Pánbůh zaplať. Pan Blake byl u svého stolu. Třeba si nevšiml, že přišla tak pozdě. Zapojila druhý telefon a zavolala údržbářům.

„Někdo vylil kafe na ten čistý koberec ve vstupní hale,“ oznámila s jistou rozverností. „Mohli byste to dát do pořádku?“

Na druhém konci si utrápený hlas povzdechl. „To je slečna Harrisová?“

Trochu polkla. „Ano.“

„To nic,“ konstatoval suše hlas. „Zase pozdě, že jo?“

Zrudla. „Vytekla mi doma pračka.“

„No, minule,“ řekl hlas přemítavě, „to byl myslím jahodový koktejl…“

„Strašně se omlouvám,“ zaúpěla Maureen. „To už je asi můj osud. Nejspíš jsem v předešlém životě utloukala lidi sekyrkou.“

„Ty skvrny dáme do pořádku, nemějte strach. A dík za tu oříškovou bonboniéru z New Orleansu,“ dodal hlas. „Moc nám chutnala.“

Posmutněle se usmála. Musela odjet na pár dní domů, aby zařídila prodej domu svých rodičů. Byl to poslední kontakt s bývalým životem. Rodiče se chtěli za ní přestěhovat do Wichity, ale přišli o život těsně předtím při tragické automobilové nehodě. Málem se tehdy vrátila zpět, ale usoudila, že nové prostředí by jí mohlo pomoci překonat bolest. Za peníze z prodeje majetku po rodičích koupila polovinu dvojdomku ve Wichitě a usadila se tam. Tehdy už pracovala u MacFaberovy společnosti, takže na běžná vydání peníze měla. Ta oříšková bonboniéra byl takový okamžitý nápad a teď byla ráda, že těm věčně proháněným údržbářům přinesla malou pozornost.

„Díky.“ Zavěsila a snažila se vyčistit skvrnu na sukni. Původní barva byla světle modrá. Ale skvrna nechtěla za žádnou cenu pustit.

„Tady vás mám,“ usmíval se na ni ve dveřích pan Blake. „Potřebuji od vás pár dopisů, slečno Harrisová.“

„Ano, pane Blaku.“ Popadla blok a tužku. „Je mi hrozně líto, že jsem přišla pozdě, ale vylila jsem kafe… všechno mi padalo z rukou…“

„To nic,“ uklidnil ji. „Tak už pojďte.“

Napsala několik dopisů, všechny se vztahovaly k novému projektu Faberova proudového letadla. Nad jejich obsahem se nikdy příliš nezamýšlela, jakmile došlo na technické termíny, bylo to pro ni příliš nesrozumitelné. U jednoho nebo dvou termínů se zeptala na pravopis, ale pan Blake to bral klidně a nikdy se nerozčilil.

Zato o Josephu MacFaberovi se říkalo, že když má špatnou náladu, řve jako poraněný medvěd. V takových případech se choval velmi hrubě a trval na svém. Většinu svého života se snažil přijít o život při svých všelijakých nebezpečných zálibách, alespoň to tak o něm Maureen slyšela, a nechal své podřízené, aby se za jeho nepřítomnosti starali o chod MacFaberovy společnosti. Jak slyšela, byl teď zrovna v Riu. Většinu roku byl pryč a snažil se vzpamatovat ze smrti své matky, tak se to o něm povídalo. Paní MacFaberová přišla o život při automobilové nehodě v Evropě a MacFaber to dosud těžce nesl. Řídil tehdy auto a tak ho pronásledovaly výčitky. S takovou věcí se člověk těžko vyrovnává.

Pan Blake přestal diktovat a Maureen se vrátila ke svému stolu, aby na elektrickém psacím stroji přepsala své poznámky. Jako by to bylo signálem pro telefon, který se ihned rozdrnčel, a pro dvě sekretářky, které se přišly na cosi ptát, co ona zase musela jít zjišťovat za panem Blakem.

Bylo už skoro poledne, když vyřídila všechny své resty a začala s korespondencí. Jenže to už byl pan Blake pryč a ona tam zůstala s hromadou dopisů, které nemohla bez něho vyřídit.

Na oběd chodila obvykle v poledne, ale cítila se dost provinile kvůli tomu, že přišla pozdě. Tak si skočila jenom vedle do kantýny na limonádu a čokoládové oplatky a sedla si sama k oknu. Moc zdravé jídlo to nebylo, ale zahnalo alespoň hlad. Zrovna dopíjela limonádu, když si k prostřednímu stolu sedl ten nový mechanik a otevřel si kastrůlek s jídlem.

Maureen si ho bezmyšlenkovitě prohlížela. Byl hrozně veliký. Neznala mnoho tak robustních mužů a nikdy na ně takhle nezírala. Ale tenhle byl skvělý. Povzdechla si zrovna v tom okamžiku, když nečekaně vzhlédl. Z jeho pohledu měla pocit, že ho její zájem rozčiluje, velice zrudla a zadívala se oknem ven. Bylo to trapné. Asi dělá pitomosti z přepracování. Dopila limonádu, vrátila láhev, a když šla kolem něj, lehce se usmála. Myslela to jako omluvu, ale setkala se s rozhněvanýma tmavýma očima.

Oči upřel do šálku s kávou a přestal si jí úplně všímat. Na hlavě měl pořád čepici naraženou tak, že mu z poloviny zakrývala obličej. Cítila se hrozně. Zřejmě si o ní myslel, že žádnému mužskému nedá pokoj, a jí se chtělo zalézt někam do kouta, aby ji nikdo neviděl. Velmi se jí dotklo, že se tak rozzlobil.

Všechny myšlenky na onoho mechanika od sebe zahnala a zbytek pracovní doby věnovala vyřizování korespondence. Pan Blake měl dlouhý hovor s nějakým úředníkem, a když skončil, chodil po kanceláři sem a tam skoro hodinu.

„Stalo se něco?“ zeptala se jemně Maureen.

Podíval se na ni a projel si rukou vlasy, kterých už mu na hlavě moc nezbývalo. „Cože? Ne, nic, děkuji, Maureen. Je to taková zamotaná záležitost. Abych nezapomněl, bude tady zítra ráno vládní kontrola. Přijďte včas, ano?“

„Týká se to změny v projektu Faberova proudového letadla?“ zeptala se.

Neradostně se zasmál. „Už to tak bude. Zítra bude v aviatickém oddělení asi dusno, chtějí totiž, aby jim to schválili.“

Pokývala hlavou. Pan Blake krátce poté odešel. Maureen odpovídala na dopisy do půl sedmé. Pak uklidila psací stroj a udělala na stole pořádek. V té době už většina zaměstnanců byla pryč. Když šla kolem kanceláře MacFabera k píchačkám, uslyšela za dveřmi nějaké zvuky a zastavila se.

Kdosi za dveřmi mluvil, byl sám, hlas zněl nejasně, ale byl to hlas hluboký, neústupný a panovačný. Ten člověk mluvil evidentně s někým telefonem. Maureen zauvažovala, jestli nepřijela osobně Jeho Výsosti J. MacFaber. Vrátil se možná předčasně z Ria. Zeptá se na to zítra Charleny. Šla rychle dál. Byl by to průšvih, kdyby ji někdo přistihl, že poslouchá za dveřmi velkého šéfa. Označila si na píchačkách hodinu, odevzdala kartu a vyšla z budovy.

Byl příjemný jarní den. Od průčelí budovy vedl světle zelený trávník. Ráda vdechovala vůni rašícího listí na stromech. Parkoviště bylo už téměř prázdné. Stála tam dost otlučená a prorezavělá dodávka. Pak už jenom Maureenin malý žlutý Volkswagen. Ta dodávka už toho hodně zažila, stejně jako její životem unavený „brouk“. Když se mu zachtělo, tak jel nádherně, ale byl dost náladový.

S dlouhým povzdechem usedla za volant. Měla za sebou těžký den. Otočila klíčkem v zapalování, ale nic se nestalo.

„Hrom aby do toho,“ zaúpěla. „To je ale dneska den!“

Vystoupila z auta, otevřela kapotu, aby se mohla podívat na motor. A už to viděla. Jeden kontakt baterie byl poleptaný kyselinou. Zaváhala, jestli na svých vysokých podpatcích dokáže auto pořádně roztlačit, aby to naskočilo.

Když to zvažovala, všimla si, že kousek opodál stojí ten velký tmavovlasý mechanik a zdálo se, že si ji zkoumavě prohlíží.

Podívala se směrem k němu, ale než mohla cokoli říct, přišel k ní. „To jsou ale náhody,“ řekl sarkasticky. „Nejdřív na mě vylejete kafe, teď máme zaparkovaná auta vedle sebe.“

Ta dodávka je jeho? To je už snad její osud. A teď tu ke všemu stojí ten vysoký tmavovlasý mechanik a myslí si, že to udělala schválně, aby upoutala jeho pozornost. Kdo ji nezná, může si o ní myslet, že má poněkud frivolní chování. A navíc se na něj dívala v kantýně.

„To je dobrý,“ řekla rychle. „Já si poradím.“

„Tak proč to nenastartujete,“ zeptal se a záhadně se na ni díval. Založil paže na širokém hrudníku. „A pro příště, nestojím o žádné nadbíhání. Žen můžu mít, kolik chci, a v žádném případě si nepřeju, abyste na mě tady každý den čekala. Jasné?“

Bylo to tvrdé, nezasloužené a docela to zabolelo. Do očí jí vyhrkly slzy, ale rychle je zatlačila zpátky. Vstala ze země a beze slova na něj hleděla. Nebyla už dávno tak sebevědomá jako kdysi. Ztráta obou rodičů jí strašně otřásla a ještě nebyla úplně v pořádku. Kromě toho ji do té doby svým způsobem chránili před ostrými hranami života. Prostě nečekala, že k ní budou lidé tak tvrdí. Že to přišlo od naprosto cizího člověka, bylo pro ni šokující.

„Asi jste si tím, co říkáte, hodně jistý,“ řekla tiše, „ale není to pravda. Nepokoušela jsem se vám… vám… nadbíhat. Dnes ráno to skutečně byla nehoda. A teď to zavinil jeden kontakt u baterie. Tak do toho praštím botou a ono to nastartuje. Neobtěžujte se, prosím.“

Obrátila se k motoru, ruce se jí třásly rozčilením a lítostí, sundala si botu a vztekle praštila do kontaktu u baterie. Zvedla se a málem vrazila do mechanika.

„Zdá se, že je to tam skutečně trochu zkorodované,“ řekl pomalu, se zjevným překvapením.

Nic mu na to neřekla. Ani se na něj nepodívala. Sedla si za volant, zabouchla dvířka a otočila klíčkem. Tentokrát to nastartovalo.

Celou cestu se ani jednou nepodívala dozadu a urputně se bránila slzám. Příšerný, arogantní, ješitný chlap, myslela si rozzuřeně a litovala, že mu to neřekla.

Maureen měla velkou fantazii. V duchu si představovala, že by se dokázala každému vyrovnat a nic by pro ni nebylo nemožné. Ale ve skutečnosti byla jenom stínem svých duševních představ. Ta vysněná Maureen by uměla bojovat ve slovních potyčkách a dokázala by poslat lidi k čertu. Ale skutečná Maureen se stahovala do pozadí a byla úplně jiná. Vztekala se a nadávala, ale na to, aby se hádala s lidmi, byla moc hodná. Vždycky vycouvala ze všech potyček. Vždycky.

Teď byla zpátky ve svém domečku, shodila dolů boty a natáhla se na odřenou pohovku. Nikdy snad nebyla tak vyčerpaná jako dnes. Ale takovou smůlu může mít každý, připomínala si. Jenže měla pocit, že to s ní jde od desíti k pěti.

Sarkastické poznámky toho nevychovaného mechanika byly poslední kapkou. V žádném případě neměl právo na ni takhle vyjet. Co si o sobě vlastně myslel? Nikoho, kdo ji skutečně znal, by o ní nic podobného nenapadlo. Smutně se usmála, když si uvědomila, že tady ji nikdo skutečně nezná. Své rodiče ztratila a nikoho jiného už neměla. Nenavazovala snadno přátelství, protože byla velmi plachá a uzavřená. Očekávala, že první krok udělají ti druzí. Ale ještě se to nestalo.

Oblékla si džíny a tričko, vykartáčovala si dlouhé vlasy a bosá šla do kuchyně, aby si tam udělala hamburger. Cestou málem zakopla o Bagwella, který vyletěl z klece a hrál si se lžičkami.

„Co tu, propána, děláš?“ sklonila se k němu dopáleně. „Copak jsem zase zapomněla zamknout klec?“

„Ahoj,“ broukl na ni mile velký zelený amazonský papoušek a roztáhl křídla na uvítanou. „Jak se má-ááš?“

„Prima, děkuju.“ Natáhla paži a on na ni usedl, pak ho vrátila zpět do klece, kde pobýval většinu dne. „Až vypnu sporák, tak tě zas pustím ven. Spálil by sis tam totiž křídla, kdybys přiletěl moc blízko.“

„Protivo,“ zabručel Bagwell a poskakoval kolem bidýlka se lžícemi v zobáku. Bylo mu téměř sedm let, kolem krku byl žlutě zbarvený a byl to výjimečně velký exemplář. Její rodiče si ho přivezli z Floridy, kde byli na dovolené, a brzo zjistili, že tento druh papoušků je velmi hlučný. Před dvěma roky ho dali Maureen, aby jí dělal společnost a všichni byli spokojeni. Jeden člověk, který přišel na večeři, málem přišel o všechny prsty. Už se nikdy nevrátil.

„Jsi zkáza mého společenského života,“ řekla Maureen velkému zelenému papouškovi zachmuřeně. „Kvůli tobě se mnou nebude nikdy nikdo bydlet.“

„Mám tě rrrád,“ řekl papoušek a spokojeně si přitom zachrčel.

„Lháři,“ odsekla mu. Opékala si hamburger a usmívala se na papouška.

„Dal by sis mrkev, Bagwelli?“ zeptala se papouška.

„Mrrrkev! Mrrrkev!“ opakoval po ní.

Vytáhla jednu z ledničky a ohřála ji na pokojovou teplotu v mikrovlnné troubě, pak mu ji položila do misky na jídlo. Vzal ji do zobáku a spokojeně do ní začal klovat.

„Nakonec jsi má jediná společnost,“ povzdechla si a naposledy otočila hamburger. „Jsem ráda, Bagwelli, že papoušci žijí okolo sedmdesáti let. Jestli se nevdám, tak budeme bydlet spolu.“

Bagwell na ni bez zájmu pohlédl a vrátil se ke své mrkvičce.

Před domem nastal nějaký rozruch a ječivý hlas začal vydávat povely. Normálně to bylo klidné místo a tyto rušivé zvuky Maureen znepokojily. Přestala si Bagwella všímat a šla do obývacího pokoje vykouknout z okna. Před druhou polovinou dvojdomku, která od té doby, co se odtud vystěhoval rockový fanoušek, nebyla obývána, stáli dva muži. Stávalo se dost často, že se tam dočasně ubytovali nějací lidé, protože majitel oné části dvojdomku odjížděl a byt pronajímal. Po rockovém fanouškovi se Maureen příliš nestýskalo a teď byla zvědavá, jaký bude příští nájemník.

Vzápětí se to dozvěděla a měla pocit nevyhnutelnosti osudu. Celý den nestál za moc, ale korunu všemu nasadil večer. Vysoký tmavý muž v červené prorezivělé dodávce zacouval na vedlejší cestu a začal vykládat pár kusů nábytku.

Rychle spustila záclonu, aby ji nezahlédl, a děkovala prozřetelnosti, že zaparkovala svého žlutého brouka mimo dohled, takže ji podle něj nemůže onen muž poznat. V okolí bylo mnoho domů a penziónů, ale všechny stály poněkud opodál a byly od malého dvojdomku odděleny hradbou stromů. Když se sem Maureen stěhovala, tak se jí to moc zamlouvalo, ale teď poněkud znejistěla. Ten dlouhán se jí už v žádném případě nelíbil a rozčililo ji, že se mu nebude moct vyhnout ani doma. No, snad se bude držet převážně uvnitř. V tom případě by snad mohla chodit pracovat na svou malou zahrádku, aniž by se s ním potkávala.

„AAAAAA!“ zaječel Bagwell. „AAAA!“

Utíkala do kuchyně a položila prst na ústa a snažila se křičícího ptáka utišit. Už byla skoro tma a Bagwell dokázal řvát až do setmění. Někteří amazonští papoušci si prý broukali tak dlouho, až z toho usnuli. Ale to nebyl Bagwellův případ. Ten v kleci předváděl, co dokáže, od ječení po lezení vzhůru nohama na stropě své klece a nepřestal, dokud na klec nepoložila přikrývku.

Maureen se vyděsila, že z toho křiku její nový soused usoudí, že tu někoho týrá a půjde jí vyrazit dveře, tak na klec bleskově hodila jakousi látku. Jakmile Bagwell přestal vřískat a vystrkovat svou papouščí hlavu, uklidila zbytky mrkve a napustila do misky čistou vodu.

S pocitem úlevy se opřela o zeď. Vtom spatřila za oknem stín. Kolena se jí rozklepala. To byl jistě on. Velký stín se objevil u kuchyňského okna, což by znamenalo, že si mohl povšimnout jejího žlutého brouka, který parkoval za dvojdomkem.

Stála ztuhlá strachy, co se bude dít. Ale stín vzápětí zmizel a nikdo nezaklepal na dveře.

Maureen se ještě pár minut nehýbala, pak se šla podívat okýnkem zadních dveří, ale nikoho tam neviděla. Díky bohu, žádné problémy dnes nebudou.

Ale jestli si potrpěl na ticho, tak by mohly nastat problémy s Bagwellem. Poslední nájemník byl sice velmi hlučný, ale na Bagwella si chodil stěžovat v jednom kuse. Maureen se obávala, že nový nájemník příliš hlučný nebude a hlasitou hudbu si už vůbec nebude pouštět. Na obzoru se rýsovaly potíže.

Vzala si sendvič a trochu kafe a nakonec sundala Bagwellovi z klece pokrývku. Poklimbával, oči zavřené, pírka načepýřená a jednu nohu pokrčenou.

„Ty jeden křikloune,“ zašeptala. Pobroukával si a trochu si jakoby prozpěvoval, což se strašně líbilo jejímu minulému příteli do té doby, než se ho Bagwell pokusil připravit o všechny prsty.

Dopila kafe a uvažovala, co si teď počne, když se její nepřítel stal jejím sousedem. Bylo to dost mrzuté. Taková nepříjemná shoda okolností, že si ze všech volných bytů v celém městě musel vybrat zrovna ten vedle ní. Chvíli si pohrávala s myšlenkou, že by na něj zazvonila a obvinila ho, že ji pronásleduje. Ale dobře věděla, že na to nemá. Jak se ale o tomto prázdném domku mohl dozvědět a věděl vůbec, že tu bydlí? Byla to záhada.

Než se šla dívat na televizi, uklidila Bagwellovi v kleci a zase ho tam vrátila. Program ji moc nezaujal a už byla dost unavená. Šla si tedy brzy lehnout a navlékla si na sebe pánský kabátek od pyžama, ve kterém si zvykla spávat. Jednou ho prodávali v obchodním domě a jí vyhovovalo, že byl volný a příjemně se nosil.

DRUHÁ KAPITOLA

Druhý den ráno na sebe měla Maureen zlost, že dřív než vyšla ze dveří, šla se kouknout za roh. Nejméně ze všeho se chtěla srazit se svým novým sousedem, i když v zaměstnání se s ním stejně asi uvidí.

Nastoupila do svého žlutého brouka, zkřížila prsty pro štěstí a podařilo se jí nastartovat hned napoprvé. Vycouvala na silnici a rozjela se s úlevou, že na druhé straně silnice už dodávka nebyla. Asi odjel do práce.

Jak se dalo očekávat, když dojela k MacFaberově společnosti, červená dodávka tam už byla. Maureen rychle vletěla za neustálého rozhlížení se do budovy a do kanceláře, kterou sdílela společně s panem Blakem. Ale díky bohu svého nového souseda nikde nezahlédla.

Když panu Blakovi podávala poštu, zíral na ni poněkud nepřítomně.

„Tady je vaše pošta, pane Blaku,“ řekla Maureen a položila dopisy do chaosu, který panoval na jeho stole.

„Ano, jistě,“ pronesl. Zdálo se jí, že se zase dívá přes ni, což se stávalo, když byl velmi přepracován.

„Stalo se něco, pane Blaku?“ zeptala se znepokojeně.

„Ne, ne, vůbec nic,“ ujišťoval ji, ale moc přesvědčivě to neznělo. Věděla, že jeho švagr onemocněl hned po neúspěšných testech Faberova nového projektu proudového letadla. Možná si dělá o něj starosti, je to už přece jenom starší člověk.

„Jak to vypadá s vaším švagrem?“ zeptala se.

Rychle se na ni podezíravě podíval.

„Děláte si jistě o něj starosti,“ řekla jemně. „Doufám, že je už v pořádku.“

„Už je na tom mnohem lépe, Maureen, děkuju za optání,“ řekl koženě. „Myslím, že se zase brzy vrátí do práce.“ Nervózně poposedl, jako by ho debata o osobních věcech vyváděla z míry. „Doneste mi, prosím vás, ten Radleyho fascikl.“

„Hned, pane Blaku.“ Usmála se na něj. Měla svého šéfa ráda, ale poslední dobou nebyl nějak ve své kůži. Asi by si potřeboval pořádně odpočinout, řekla si a už se tím dál nezabývala. Jeho švagr, pan Jameson, byl mnohem menší suchar než její šéf, dělal mechanika a povahu měl téměř lehkomyslnou, ale zarytě se stavěl na odpor proti jakémukoli nařizování a proti novinkám. Usmála se pro sebe při pomyšlení, že se pan Jameson a onen nový mechanik asi velice brzy střetnou. Její problematický nový soused jí neustále ležel v hlavě.

Donesla panu Blakovi fascikl a vrátila se ke své běžné práci. Dělala ji ráda, ale když přišlo na návštěvu vedení nebo nějaká vládní komise, byla z toho neklidná. Neúspěšný první letový test Faberova proudového letadla byl ve středu zájmu a možná, že byl pan Blake nervózní i kvůli tomu. Ke kontrolám kvality docházelo, když se vyskytly nějaké problémy a zejména u nových projektů, a když projekční oddělení mohlo prokázat, že u nich k chybě nedošlo. V tu chvíli se Maureenin šéf a celé oddělení pro kontrolu kvality dostalo do ostré palby.

Projekční oddělení už bylo prověřeno, předvedli své počítačové grafy pro nový projekt. Letadlo by mělo létat bez problémů. Teď si skoro každý začínal myslet, že k závadám došlo v důsledku sabotáže a ne v důsledku špatného projektu. MacFaber měl nepřátele. Tak jak to už u těch nejúspěšnějších společností a jejich šéfů bývá. Zejména jedna konkurenční firma, Peters Aviation, chtěla Faberovu společnost nedávno koupit. Ale jak se dalo od MacFabera očekávat, nechal o návrhu hlasovat a nakonec všem vypálil rybník. Tři hlasy rozhodly o jeho vítězství a firma Peters odtáhla rozzuřeně s prázdnýma rukama. Ale kdyby se nový projekt neuskutečnil a Petersovi by to dokázali, možná by správní rada odhlasovala MacFaberovi ztrátu důvěry a koupě by se uskutečnila. Byla to situace na ostří nože.

Maureen i ostatní personál byli zvědaví, jak dopadne první let nového typu Faberova proudového letadla. Sabotáž se zdála velmi nepravděpodobná, ale všechno tomu nasvědčovalo. Bylo to dost podivné, že kvůli těmto potížím pan MacFaber nevyváděl v závodě jako pominutý. Nejspíš ho upoutala nějaká firma v Riu.

„Tak bych chtěla jednou někoho upoutat,“ pomyslela si, když vkládala do počítače disketu s Faberovým proudovým letadlem a začala psát zprávu od pana Blaka.

Zazvonil jeden z domácích telefonů a přerušil její úvahy.

„Slečno Harrisová.“

„Prosím, pane Blaku?“

„Jděte prosím dolů do kanceláře pana MacFabera a vezměte si u Charleny poslední údaje o překročení nákladů při úpravách Faberova proudového letadla,“ řekl.

„Hned tam skočím.“

Přerušila práci u počítače a utíkala dolů do oné velké kanceláře, která byla sídlem pana MacFabera, když tu zrovna byl. Charlena, hezká blondýnka, strnule hleděla na monitor počítače a nadávala.

„Nenávidím počítače,“ říkala a upírala zrak na obrazovku. „Nenávidím počítače, nenávidím společnosti, které s počítači pracují, a vůbec všechny lidi, kteří počítače vyrábějí!“

„Ale jdi ty,“ řekla Maureen. „Vyděsíš ho a ještě z tebe dostane horečku.“

„To bych byla jenom ráda. Kdyby tak umřel! Právě mi spolkl práci za celé dopoledne a nechce mi ji vrátit!“

„Počkej, něco s tím uděláme. Pusť mě tam!“ Maureen na ni mrkla, posadila se k počítači a během pěti minut vyvolala záložní kopii programu, okopírovala ji a pustila Charlenu zpátky na židli.

Charlena se na ni podezíravě koukala. „Lidem, kteří umějí takové věci, moc nedůvěřuji. Co kdybys byla cizí nepřátelský agent nebo něco podobného?“

„Nic takového být nemůžu, protože nevlastním ten správný nepromokavý plášť,“ řekla Maureen logicky. „Pan Blake potřebuje poslední údaje o překročení nákladů na Faberovo letadlo.“

Charlena si povzdechla. „No tak dobře.“

Chvíli bezradně tápala ve své panensky nedotčené kartotéce, než spisy našla, a pak je podala Maureen. „Neztratit a nespustit z očí. Kdyby se to ztratilo, tak by mě pan Johnston zabil.“

„Ty moc dobře víš, že výrobní ředitel přímo zbožňuje zemi, po které chodíš.“

Charlena se polichoceně usmála. „To tedy vím. Jestli si nedá dobrý pozor, tak bude za chvíli stát se mnou před knězem. Je sexy.“

„Já vím, jenže každá nemůže vypadat jako ty,“ řekla Maureen. „Některé bohužel musejí vypadat tak jako já.“

„Ale ten nový účes ti sluší a máš dobrý make-up,“ řekla jí Charlena přívětivě.

„Jenže doma bydlím pořád sama.“ Maureen pokrčila rameny. „Třeba se na mě jednou usměje štěstí.“ Rozhlédla se po přepychově zařízené kanceláři s krásným kobercem. „Už jsi někdy viděla svého šéfa?“

„Jednou ano, ale to tady byl zrovna děsný fofr, těsně po mém povýšení před několika měsíci. Bombardovali mě memorandy a telefonáty s různými zprávami. Nevypadá zase tak špatně, alespoň si to myslím. Na můj vkus trochu starý. Na spáncích pár šedivých vlasů a má pár kil navíc. Asi si žije moc dobře.“ Svraštila obočí. „I když to mohl dělat ten široký kabát, co měl na sobě.“ Pokrčila rameny. „Měl tmavé brýle a klobouk, no, na policejní předváděčce bych ho nepoznala.“

„Myslíš, že by se tu dala najít nějaká jeho fotografie, když je to rodinná společnost,“ poznamenala Maureen.

„Nějaká fotografie se tu kdysi vyskytovala, ale nejspíš zůstala ve staré budově, bůh ví proč.“ Charlena si zavzdychala. „Až ten spis nebudete potřebovat, tak mi ho přines, ano?“

„Jistě. Dík.“

Předala spisy panu Blakovi a sedla si zase k počítači. Měla takový divný pocit, že některá čísla jsou jiná než předtím. Zkontrolovala si to podle seznamu, ze kterého čísla přepisovala, ale bylo to správně. Pokrčila udiveně rameny a pokračovala v práci.

Když přišla do kantýny, bylo tam už plno. Po dlouhém uvažování si řekla, že cesta do restaurace by byla ztrátou času a ta strašná dopravní špička by ji naprosto odrovnala. Jídlo v kantýně sice nemělo skoro žádnou chuť, ale zase to bylo blízko a moc to nestálo.

Koupila si sendvič se studeným masem, dietní limonádu a sedla si co nejblíž k oknu. Cítila se poněkud nesvá z takové spousty lidí, většinou to byli samí muži. Neoblékala se vůbec vyzývavě. Měla na sobě béžový kostýmek a růžovou blůzku, vlasy stočené na krku do uzlu. Vypadala mladě a elegantně a nebyla tak nepohledná, jak si o sobě myslela. Byla dobře nalíčená, jenže ty brýle všechno kazily. Zkoušela kontaktní čočky, ale byla na ně alergická a dostala nějakou oční infekci, takže to vzdala. Stejně nikdy nestála o to, být nějakou oslňující kráskou. Jako by na tom záleželo. Nikdo z těch mužů, co seděli kolem, se stejně na ni ani nepodíval.

Ukusovala ze sendviče, dívala se, jak dovádějí veverky na velkém stromě vedle kantýny a usmála se tomu. Trvalo jí víc jak minutu, než si uvědomila, že už nesedí sama. Padl na ni stín tmavovlasého dlouhána, který si sedl o dvě židle dál se svým kastrůlkem a chladně se na ni díval.

Ona se na něj nepodívala. Měla už dost té jeho arogance. Ale sendvič najednou dostal příchuť lepenkové krabice. Snažila se to nedat najevo.

„Vy pracujete u Blaka, že?“ zeptal se.

Zabodla oči do sendviče. „Ano.“

Svůj sendvič si strčil do sáčku na stole a otevřel termosku, ze které si něco naléval do hrnku. „Platí vám tam dobře?“

„Ujde to.“ Každou minutu byla více nervózní. Ruka se sendvičem se jí třásla a on si toho všiml a svraštil obočí. Hleděl na ni svýma černočernýma očima tak pronikavě, že měla pocit, že vidí každý pór v její pokožce. „To bych řekl,“ řekl na to. „Neoblékáte se jako chudičká sekretářka.“

Znělo to dost urážlivě. Skoro mu řekla, že si šaty koupila nedaleko v jednom nově otevřeném obchodě, kde se snažili prodávat kvalitní věci za co nejnižší ceny, ale co mu bylo do toho. Byl to nevychovaný a arogantní cizí člověk a jeho narážky se jí nelíbily.

„Omluvte mě, prosím, budu se muset vrátit do práce,“ prohodila a ani se na něj nepodívala.

„A co vlastně děláte v tom kontrolním oddělení?“ zeptal se nepříjemně a pozoroval ji při tom. „Kdyby to za něco stálo, tak by při prvním zkušebním testu nebyla celá společnost vzhůru nohama.“

Trochu se začervenala a přála si co možná nejrychleji zmizet. Připadala si, že za to může ona a téměř se začala omlouvat. Ze všech mužů, které kdy poznala, ji tento děsil nejvíce. „Pan… pan Blake své práci rozumí,“ protestovala. „Co když to byl mechanický problém,“ prohodila s předstíranou lehkostí. „A vy jste přece mechanik, viďte?“

Nemluvila nijak hlasitě, ale on se přesto kolem sebe rozhlížel. Když zjistil, že nikdo nebyl tak blízko, aby něco slyšel, obrátil se zase k Maureen.

Oči se mu zúžily. „Tak proto mě překvapil váš prostinký pokus předstírat přede mnou, že máte něco s motorem,“ řekl.

„Už jsem vám povídala, že jsem měla zkorodovaný kontakt u baterie. Viděl jste to přece sám.“ Sevřela nervózně ruce. „Mám takový dojem, že si toho o sobě moc myslíte…“

To ho pořádně nadzvedlo, pomyslela si a fascinovaně hleděla na temný záblesk v jeho očích.

„Už na mě jednou takhle šli, že je špatná baterie,“ odsekl.

Chtěla už odejít. „Já na nikoho takhle nechodím. Kromě toho si umím vyměnit olej a svíčky, eventuelně i převodový řemen, když to musí být.“

„Přímo vzor všech žen,“ řekl. Odhadoval ji přivřenýma očima. „Vy se trochu vyznáte v motorech?“

„Jedině u Volkswagenů,“ řekla. „Můj strýček dělal dlouhá léta hlavního mechanika v jejich prodejně. Něco mě naučil.“ Vystrčila bradičku. Vyprovokoval ji do té míry, že ani nevěděla, že dokáže být tak odvážná. Cítila, že jí tváře hoří a jak se jí třesou ruce, ale už nedokázala být zticha. „A abych pravdu řekla, myslím si, že máte zrovna tolik sexappealu jako tenhle sendvič.“ A vrazila mu ho pod nos.

Povytáhl obočí a jeho široká, ostře řezaná ústa vypadala na chvíli skoro citlivě. „Skutečně? Bylo mi řečeno, že jsem podstatně lepší.“

Nevěděla, jestli si z ní dělá legraci, nebo ne. Asi ne. Vůbec se nesmál a v obličeji měl kamenný výraz. Ale jí to nevadilo, už ho měla po krk. Otočila se a odešla rychle z kantýny na podlamujících se nohách. Zkazil jí oběd a zbytek dne. Nikdy s nikým tak dopáleně nehovořila. Pomyslela si, že v ní provokuje ty nejhorší stránky její povahy a téměř se usmála tomu, jak byla jedovatá. Otec s matkou by z toho měli legraci. Opět posmutněla. Rozběhla se rychleji do kanceláře.

Pan Blake měl pro ni tolik korespondence, že to za odpoledne nemohla stihnout a z kanceláře odcházela opět pozdě. Ale červená dodávka tam už díky bohu neparkovala, tak si spokojeně vlezla do svého autíčka a jela domů.

Bagwell si hrál s lávovým kamínkem, ale jakmile ji uviděl v zadních dveřích, hned ho pustil a začal před ní tancovat, poskakovat a broukal si při tom.

„Krrrasavice!“ vítal ji. „Krrrasavice! Ahoj!“

„Ahoj, Bagwelli!“ Smála se na něj a šla ke kleci, otevřela ji a pustila papouška ven. Vyskočil na bidýlko, čechral si tam peříčka a vydržel na své hlavě její láskyplné laskání slabou minutu, načež si z jejích prstů pokusil udělat oběd.

„Ty potvoro,“ postěžovala si vesele. „Chceš sníst ruku, která tě krmí? Dal by sis jablko?“

„Jab-bko,“ přitakal papoušek. „Jab-bko.“

Sundala si kabelku, shodila boty a rozdělila se s ním o sušenku. „Bagwelli, dny se stále prodlužují. Asi bych potřebovala nějakou změnu.“

„Dobrrrré jab-bko,“ podotkl papoušek a zabýval se plátkem jablka, které držel ve svých drápech.

„Ty neumíš myslet na nic jiného,“ řekla mu. Vstala a šla se podívat do komory, jestli najde něco k jídlu. „Takže zítra musím jít nakoupit, kamaráde,“ řekla s protaženým obličejem, když spatřila ty skrovné zásoby jídla. „Buď si dáme vločky nebo sendvič.“

Papoušek se stále zabýval svým jablkem a Maureen si oblékla džíny a tričko. Pak si uvařila konev kávy, vytáhla boloňský salám a hořčici, aby si udělala sendvič. Zapnula televizi a snažila se najít něco jiného, než místní a celostátní zprávy. V zoufalství si pustila video s nějakou sci-fi, kterou jí koupili rodiče předminulé vánoce.

Bagwell si bohužel liboval ve zvucích zbraní z fantastických filmů a dokázal je výtečně imitovat. Jenže film se dal vypnout a Bagwell ne. Neustále vřískal, střílel a bouchal.

„Nenávidím papoušky,“ řekla Maureen a vypnula z pudu sebezáchovy film.

Sletěl z bidýlka a chodil kolem pohovky, pak se pomocí svého zobáku vysoukal na opěradlo.

„Jsem hezký,“ řekl.

Poškrábala ho láskyplně po hlavě. „Jsi fešák, to víš,“ usmála se.

Otevřela novu knížku o Tudorovcích, zejména o Jindřichovi VIII., a popíjela přitom černou kávu. Její nový soused se jí neustále zaplétal do myšlenek. Znervózňoval ji ze všech lidí, co znala, nejvíc. V té kantýně s ní mluvil vysloveně urážlivě a to ji dopálilo. Nikdy netušila, jak je to nepříjemné mít nepřítele. Ještě žádného neměla. Ani nevěděla, čím ho tak dráždí.

Vzala klec s Bagwellem do ložnice jako obvykle, aby nezačal křičet, až zhasne světlo.

„Miluju tě!“ hulákal a dělal v kleci strašný randál než ho uklidnila a zase zakryla. Pak se uložila sama, ale nemohla usnout, pořád se převalovala a otáčela z jednoho boku na druhý, než usnula. Byl to pro ni dost náročný den a těšila se, že během víkendu nabere nových sil.

Druhý den byla sobota. Víkendy byly v Maureenina životě velmi důležité, protože ráda pracovala na své zahrádce a pokud možno byla co nejvíce venku. Jenže teď už to nešlo. Teď nechtěla, aby ji viděl její soused. Kdykoli šla k popelnici vynést smetí nebo věšet prádlo na šňůru, cítila v zádech jeho pohled. Začala okopávat záhonek pro macešky, ale v těch džínách a triku se tam cítila skoro jako nahá. Položila nářadí a šla dovnitř dělat nějaké domácí práce.

Kolem poledne odjel. Uslyšela, jak couvá s dodávkou, a s radostným výkřikem vyběhla ven a začala zuřivě okopávat. Než se dodávka vrátila, stihla okopat dva řádky, pohnojit je a zasít nějaká semena. Hotovo, pomyslela si vítězně, když sbírala nářadí. Svou zahrádku si udržím, i kdybych na ni měla chodit pracovat v noci.

Zbytek dne prožila jako obvykle. Dívala se na nějaký film a šla si brzo lehnout. V neděli ráno vstala, nasnídala se a šla do kostela. Za normálních okolností by ležela celé dopoledne venku na sluníčku, ale teď nechtěla. Dodávka se nehnula z cesty celý den. Ale z jeho bytu žádné zvuky neslyšela, a když se stmívalo, přijelo k sousedovým dveřím nějaké auto. Vyhlédla přes záclonky a viděla, jak tmavovlasý dlouhán vystupuje z mercedesu, který hned odjel.

Tentokrát nebyl oblečený jako mechanik. Měl na sobě velmi drahý světle hnědý oblek a košile vypadala jako hedvábná. Odskočila od okna, protože se podíval jejím směrem. Ale, ale, pomyslela si. To je něco! Nedávno do ní rýpal, že se obléká nákladně, a co on!

Se zúženýma očima začala přemýšlet. Co když to je sabotér? Srdce se jí rozbušilo. Ve společnosti byl nový. Nikdo ho neznal. Vydával se za mechanika, ale oblékal se jako člověk s náročným vkusem. A sabotéři mají přece spoustu peněz. Mohl si ho najmout někdo, kdo si nepřál, aby letadlo bylo úspěšné. Pan Peters to určitě nebyl. Shodou okolností patřil pan Peters do společenství farnosti, do které náležela i ona, a Maureen věděla, že by nebyl schopen žádné špinavosti, aby potopil konkurenční projekt. Ale spousta jiných tyto zábrany neměla, například dva prodejní členové MacFaberovy správní rady, kteří si přáli, aby MacFaberovu společnost koupil Peters, a které rozzuřilo, když jim MacFaber zkřížil plány.

Oči jí svítily vzrušením, když si uvědomila, co by mohla podniknout. Měla skvělou příležitost svého souseda sledovat. Mohla by zjistit, kdo jsou jeho společníci, kam chodí, co dělá. Maureen Harrisová – tajný agent. Zachichotala se. Měla by si pořídit nepromokavý plášť.

Najednou zapochybovala, jestli to byla jenom náhoda, že se nastěhoval do jejího dvojdomku. Třeba to už věděl, že je sekretářkou u pana Blaka a napadlo ho, že by se mohl od ní dozvědět nějaké údaje o novém letadle. Ale moc pravděpodobné to není, usoudila s povzdechem. Co tak mohla vědět o leteckých projektech? Jednou tam sice viděla nějaké plány, ale její práce se skládala z mnohem nudnějších věcí, než jsou nové projekty letadel.

Zamyšleně sevřela rty. Třeba je její soused skutečně mechanik, ale má bohaté přátele, jestli má brát to auto jako důkaz. Šla nakrmit Bagwella a měla plnou hlavu nepromokavých plášťů, skrytých fotoaparátů a špiónů. To je tím, že žiju tak obyčejný život, řekla si. Jednou má to přivede do maléru.

Příští týden uplynul velmi rychle, celý ho věnovala sledování svého souseda. Různými cestičkami zjistila, že se jmenuje Jake Edwards a pochází z Arkansasu. Doporučení měl výborná, ale byl dost samotář a nikdo o něm nic nevěděl.

Měla z toho vyzvídání špatný pocit, ale na druhé straně byla na sebe pyšná, že toho tolik dokázala zjistit. Její špatné svědomí a to, že ji mechanik očividně těžko snášel, vedlo k tomu, že se mu všemožně vyhýbala. Vždyť ji koneckonců obvinil z toho, že mu nadbíhá. Bože chraň, nechtěla navenek projevit ani špetku zájmu.

Začala si nosit oběd do kanceláře, aby se s ním nesrazila v kantýně. Příští víkend vypadal stejně jako ten předešlý. Na zahrádku se plížila, když nebyl doma, v opačném případě se neodvážila vyjít.

K jediné nepříjemnosti došlo, když se brzy ráno v neděli vykradla ven s odpadky, vlasy jen tak rozpuštěné kolem ramen, na sobě volný kabátek od pánského pyžama, který jí sahal až ke kolenům. Strašně se lekla, když uviděla svého souseda u popelnice, jak na ni bezostyšně civí. Dostala se do takových rozpaků, že ani nepípla. Vletěla jako střela do svého bytu a zabouchla za sebou dveře. Když se vrátila z kostela, ani jednou se neodvážila vyjít ven. Strávila s Bagwellem celý den u televize, dívali se spolu na staré válečné filmy.

Smutně přemýšlela o tom, že stráví zbytek svého života vyhýbáním se svému sousedovi. Měla pocit, že si toho ani nevšiml, nebo mu to bylo jedno. Druhého dne, v pondělí, ji čekal šok, když její soused vrazil v polední přestávce do její kanceláře, zrovna když jedla misku chilli guláše z kantýny s houskami, které si přinesla z domova, a připíjela k tomu kávu z termosky. Vytřeštila na něho oči a lžíce jí zůstala trčet na půl cesty k ústům.

Hleděl na ni upřeně. Takhle zblízka se jí zdál ještě větší. Ale jeho tělo bylo samý sval. Ruce měl jako lopaty a Maureen si pomyslela, že kdyby byla muž, tak by se s ním nerada o něco přela.

„Snad jste se neuložila k zimnímu spánku?“ zeptal se jí. Zkřížil ruce na širokém hrudníku a opřel se o dveře s nedbalostí člověka, který o sobě ani na okamžik nezapochyboval.

Vyplašeně zamrkala očima: „Co to říkáte?“

„Velmi důsledně jste se mi vyhýbala po celé dva týdny,“ řekl. „Což zase není tak snadné, uvážíme-li, že bydlím ve vedlejších dveřích.“

„Nevěděla jsem, že jste si toho všiml,“ vykoktala.

„Vaše žluté auto se dá těžko přehlédnout,“ odpověděl. „Práce na vaší zahrádce se zřejmě udělá mávnutím kouzelného proutku. Šaty na šňůru na prádlo věší a zase sundávají neviditelné ruce. Nevidím vás, ani neslyším, leda náhodou.“

Odstrčila svůj chilli guláš. „Bůh je mi svědkem,“ řekla, „že těžko snáším, když mi někdo, kdo se nastěhuje do domu až po mně, tvrdí, že mu nadbíhám.“

„Jste z toho celá červená,“ podotkl se záhadným výrazem.

„Znervózňujete mě,“ řekla. Nedívala se na něj. „Ten minulý nájemník byl doma málokdy, a když přišel, dělal takový randál svou rockovou hudbou, že nemohl absolutně slyšet nic jiného.“ Stísněně povzdychla. „Mám pořád strach, že vám bude vadit Bagwell.“

„Váš zdomácnělý milenec,“ přikývl. „Sice jsem ho nikdy neviděl, ale zato jsem ho slyšel,“ řekl a opovržlivě se přitom ušklíbl.

Takový úsměv těžko snášela. Zčervenala ještě víc. „Milenec, myslíte? To je totiž papoušek. Amazonský papoušek,“ zajíkla se. „Dělá rámus od rána do večera ale… ale… nikoho jiného nemám.“ Podívala se na něj úzkostlivě: „Nemám peníze na to, abych se mohla přestěhovat, a jestli si budete stěžovat, tak s tím budu mít asi dost potíží. A nechci dát Bagwella pryč. Mám ho od té doby, co jsem skončila vysokou školu.“

Zamračil se a řekl: „Tak to je papoušek?“

„Se žlutým krkem, Amazoňan, má sedm let a umí moc dobře mluvit. Dokonce i trochu zpívá.“

Tmavé oči pomalu přejížděly její obličej, jakoby ho předtím nikdy neviděly. „Jste velmi mladá.“

To ji trochu nadzvedlo. „To zase nejsem. Je mi už čtyřiadvacet.“

„Mně je třicet sedm,“ řekl.

Nevypadal na ně, ale to mu zase říct nechtěla. „To je dost značný rozdíl,“ špitla, ale ve skutečnosti si to nemyslela. „Za takových okolností je snad jasné, že jsem vám nenadbíhala,“ dodala vítězně.

Zamračil se. Dost ho rozčilovala. I když ji v jistém smyslu podezíral, přece jen mu tehdy zalichotilo, když si myslel, že mu nadbíhá. Nebyla sice přímo romantická kráska, ale měla skvělou postavu. Kupodivu si toho všiml, přestože posledních několik let ho ženy nijak zvlášť nezajímaly.

„Já vím, že to není pravda,“ odpověděl jí mnohem pokorněji, než měl v úmyslu. Zase o tolik starší než ona nebyl, tak mu to nemusela tak předhazovat. „Poslední dobu jste se mi vyhýbala, jak jste jen mohla.“

„To snad ani ne,“ podotkla ostýchavě. „Já totiž… kdybych byla často v kantýně, nebo v jednom kuse pracovala na zahradě… prostě jsem vám nechtěla chodit moc na oči. Už tu jednou byla řeč o tom nadbíhání, což nebyla pravda, a já chtěla mít klid.“

„Když budete chtít pracovat na zahradě, tak nemusíte zrovna o půlnoci,“ zažertoval. „Zřejmě vás ta práce těší. Kvůli mně se jí nemusíte vzdávat.“

„Díky,“ řekla dojatě. „Fakt mi to okopávání a sázení scházelo.“

Cítil se provinile. I když vlastně neměl proč. Pořád tu ještě byla možnost, že v tom má nějak prsty. I když na druhé straně o tom nemusela nic vědět.

Opřel se o dveře. „Mě si nevšímejte. Já nebudu moc často o víkendech ve svém bytě. A ten papoušek mi nevadí.“

„Díky,“ řekla a nervózně se usmála. Trochu se ho přece jen bála.

Podíval se na ni od dveří a úsměv mu zmizel z tváře. „Kam chodíte v neděli dopoledne?“ zeptal se najednou.

Pokrčila rameny. „Do kostela.“

„To jsem si mohl myslet.“ Nic k tomu nedodal a odešel.

Po téhle rozmluvě se Maureen cítila o trochu lépe a měla doma pocit větší svobody. Pomyslela si, že ho teď může vlastně lépe sledovat. Pak ji ta myšlenka zamrzela, protože se jí vlastně omlouval za to, že si kvůli němu netroufala jít ven. Není asi tak špatný, i když je to průmyslový špión, nebo co vlastně je.

V sobotu žádné sledování nebylo, protože se vrhla na práci na zahrádce. Byla tam od svítání a vrtala se v hlíně, hnojila, rozhazovala semínka, všude po trávě leželo pohozené různé náčiní.

Byl krásný den s azurově modrou oblohou a vál lehký větřík. V takové dny se to pečuje o kytičky. Když měla práci asi z poloviny hotovou, posadila se na malý chodníček, který vedl kolem domku, a popíjela limonádu. Svého tmavého souseda spatřila, až když stál skoro u ní.

„Úplně si zničíte ruce,“ konstatoval.

Tak strašně se lekla, že téměř vylila limonádu.

„Promiňte,“ omluvil se a dřepl si na chodníček vedle ní. Byl navoněný drahou kolínskou a kožené mokasíny, kouřově šedé denimové kalhoty a pěkně střižená košile, o odstín světlejší než kalhoty, vypadaly luxusně. Vlasy měl pečlivě vykartáčované a byl čerstvě oholen. Vypadal úplně jinak, než ho vídala v práci v kombinéze, a její podezření zesílilo. Žádný mechanik se nemohl tak nákladně oblékat.

„Myslela jsem, že jste na víkend odjel,“ podotkla.

Pokrčil rameny a vytáhl z kapsy cigaretu. Zapálil si ji zlatým zapalovačem. „Měl jsem pocit, že musím jeden den vypnout.“ Zvědavě si ji prohlížel, její šmouhy od hlíny po celém těle i její ruce. „Ulámete si nehty. Proč nenosíte rukavice?“

„Já jsem taková přízemní bytost,“ zhodnotila se při pohledu na své ruce. „Ráda se hrabu v hlíně rukama. Rukavice nesnáším.“

„Jak dlouho tu už bydlíte?“ pokračoval v rozhovoru.

„Téměř šest měsíců,“ řekla. „Nastěhovala jsem se hned po smrti mých rodičů,“ dodala a žasla, proč se svěřuje cizímu člověku.

Přišlo mu jí líto a tento pocit ho zarazil. „Vím, co je to nemít rodiče,“ řekl. „Moji rodiče jsou taky mrtví, ale nepřišel jsem o ně najednou. Máte sourozence?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou. „Nemám. Jsem úplně sama.“ Nebyla si jistá, jestli se ho taky může takhle vyptávat.

„Já jsem taky sám,“ řekl, než se ho stačila zeptat. Strčil si do svých ostře řezaných úst cigaretu. „Naučil jsem se s tím docela dobře žít.“

„Mně by se samotné dobře nežilo,“ řekla nepřítomně a pozorovala oblohu.

„Že ne?“ lehce se na ni usmál, když se překvapeně otočila. „Kromě neděle vůbec nechodíte ven. A v práci jste taky pořád sama.“

„Tak jsem to ale nemyslela – proboha!“

Vyletěla a rozběhla se beze slova do svého bytu. Na stole seděl Bagwell a poskakoval od jednoho kusu ovoce k druhému a z každého kousek uštípl. Podíval se na ni a ze zobáku mu visel kousek hrušky a kus ovoce držel i ve svém pařátu. „Dobrrré!“ pochválil ji.

„Ty jsi ale hrozný,“ vykřikla. „Takové to bylo krásné ovoce!“

Zaslechla za sebou slabé nadechnutí, které se změnilo ve výbuch hurónského smíchu.

„Představuji vám Bagwella,“ řekla svému sousedovi.

„Ahoj, Bagwelle,“ pozdravil a šel ke stolu.

„Nedávejte mu prst,“ upozorňovala ho. „Považoval by to za pozvání na oběd.“

„Dám si na to pozor.“ Usmíval se na dovádění velkého zeleného ptáka, kterému pozornost zalichotila a začal předvádět svá ocasní péra.

„Muže má strašně rád,“ podotkla Maureen. „Někdy si myslím, že to musí být samička.“

„Je krásný,“ pochválil ho.

„Krrrásný!“ souhlasil s ním Bagwell. „Ahoj! Ahoj!“

Jake se rozesmál. „Ten je ale chytrý!“

„Rozhodně si to o sobě myslí,“ souhlasila. Plaše na dlouhána pohlédla. „Chcete se něčeho napít? Něco nealkoholického, nebo můžu udělat kafe.“

„Umíte dělat dobrou kávu?“ popíchl ji. „Instantní nemám rád.“ Zdálo se jí, že si trochu moc poroučí, ale byla dost osamělá.

„Umím,“ ujistila ho. Našla plechovku s kávou a nastavila automatický kávovar na konev čerstvé kávy. „Máte ještě nějaké jméno kromě Jake?“ zeptala se ho nedbale a předstírala, že jeho příjmení nezná.

„Jake Edwards,“ řekl. Přisunul si křeslo a sedl si. „Vy asi nekouříte?“

„Ne, ale nevadí mi, když si zapálíte.“ Zapnula kávovar a přisunula mu velký modrý popelník. „Prosím. To mi jednou dal otec na vánoce, aby měl do čeho klepat popel.“ Obličejem jí přelétl stín. Byly to zrovna ty vánoce, po kterých oba dva ztratila.

Jeho zvědavé a klidné oči sledovaly výraz v jejím obličeji. „Díky.“ Opřel se v křesle dozadu a nechtě tak upoutal její pozornost na svůj široký hrudník a svalnaté paže. Košili u krku měl rozepnutou a bylo vidět spoustu černých chlupů, které se slévaly pod košilí ve skvělý prales. Tělem jí stoupla vlna tepla. Byl sexy. Pracovní kombinéza postavu skrývala, ale když ho viděla v dlouhých přiléhavých kalhotách, jeho svalnaté nohy a úzké boky a v košili, která těsně obepínala jeho široký hrudník, vnímala ho daleko intenzivněji, než všechny muže předtím.

Její protějšek se zabýval stejnou činností. Připadala mu velice atraktivní, od dlouhých vlasů až k malinko větším nohám, než je průměr. Měla půvabné chování a nakažlivý úsměv. Dlouho se už nesmál, ani nepocítil takovou radost. Ale její blízkost na něj působila uklidňujícím dojmem. Vzrušovala ho. Živě si vzpomínal, jak ji nedávno zahlédl v dlouhém pyžamovém kabátku i dlouhé opálené nohy, plná ňadra, vlasy do pasu. Zdálo se mu o ní celou noc, což ho překvapilo. V posledních letech se o ženy příliš nestaral. Celým jeho životem byla práce. Lásku a něžnost mu nahradily pracovní problémy. Měl moc práce, než aby se zabýval vztahy s ostatními lidmi. Ani s ženami to nebylo jiné. Kdyby se s ní ale spřátelil, mohl by se více dozvědět o tom, jak dalece je zapletena do potíží s Faberovým letadlem. Podezříval Blaka a ona pro něj pracovala. Mohla by být článkem v řetězu.

Nepřítomně si vložil cigaretu mezi rty. „Onehdy ráno jste měla na sobě pánské pyžamo,“ řekl nahlas. Tmavé oči se zúžily a ostře se na ni podívaly. „Máte milence?“

TŘETÍ KAPITOLA

Maureen na něj vytřeštila oči. „Já a milence?“ Trpce se zasmála. „To je nápad!“

Zmátlo ho to. „Nerozumím vám,“ řekl.

„Tak si mě prohlédněte,“ řekla nešťastně. „Mám brýle, jsem moc vysoká, mám asi takové kouzlo jako utěrka na prach a i v těch nejmódnějších věcech vypadám jako něčí staropanenská tetička. Dokážete si mě představit, jak se v hedvábí, saténu a krajkách vyjímám na posteli s nebesy?“

Zasmála se tomu, ale jemu se to směšné nezdálo. On si ji tak dokázal představit a byla to představa vzrušující.

„Dokážu,“ řekl tiše. „A nemluvte tak o sobě. Nejste vůbec žádná chudinka. Když nevěříte mně, zeptejte se u údržbářů.“

Cítila, jak se červená. „Ach jo, já jim přidělávám tolik práce. Dovedu si představit, co o mně asi povídali.“

Jemně se pousmál. Byl to velice příjemný smích. „Přesto přese všechno,“ odpověděl, „nezapomněli na ty drobnosti, které jim nosíte. Bonboniéru z New Orleansu, cukroví ze slavnosti, jak jste jim vařila polévku, když tehdy po Novém roce napadl sníh… Můžete vylévat kafe na koberec celý rok a oni se přetrhnou, aby to po vás mohli vyčistit. Jsou do vás celí pryč.“

Byla už celá červená. „Když já jsem tak pitomá,“ zamumlala.

„Pan Wyman ze závodní stráže je vaším dalším ctitelem,“ pokračoval, vypouštěl z úst tenký proužek kouře a sledoval přitom Bagwella, který právě dorážel poslední kousek hrušky. „Byla jste u jeho ženy, když musela rychle odjet na operaci slepého střeva.“

Odkašlala si. „Neměla tu žádného příbuzného. Oba dva jsou z Virginie…“

„Miss Amerika možná nejste, ale zato máte dobré srdce, slečno Harrisová,“ znovu se na ni zadíval. „Právě takovou, jaká jste, vás lidi mají rádi.“

Sevřela ruce mezi koleny. V té chvíli ji nenapadlo zeptat se, jak to, že toho o ní tolik ví. „Jsem k ničemu a celý můj život je k ničemu a většinou nudím lidi až k smrti. Já bych chtěla být jako Joseph MacFaber,“ řekla s rozzářeným pohledem, takže nepostřehla reakci svého společníka. „Víte přece, že ten celý rok létá na sportovních letadlech. Účastní se závodů Grand Prix ve Francii a létá si v balónu pobřežní hlídky. Jezdí na archeologické výpravy do Peru, Mexika a Střední Ameriky. Na Bahamách se účastnil jedné z Cousteauových expedicí pro amatérské potápění a žije na dobytkářské farmě v Austrálii. Leze na hory, jezdí na safari v Africe a –“

„Pane bože, nechte toho!“ zaúpěl. „Unavujete mě tím.“

„Ale chápete, ne?“ zeptala se a v zelených očích za brýlemi byl toužebný nepřítomný výraz. „Tak bych si přála žít. A přitom je pro mě maximálním, dobrodružstvím, že se pokouším nakrmit Bagwella grepem a nepřijít přitom o prsty.“ Povzdychla si. „Je mi dvacet čtyři let a nikdy jsem nic dobrodružného nezažila. Celý můj život mi připadá jako miska želatiny. Jenom si tak leží a tuhne.“

Vyprskl. „Vy máte ale nápady.“

„Ale vždyť to tak přesně je,“ posteskla si. „Myslela jsem si, že se můj život tady v Kansasu nějak změní, ale nic se nestalo. Pořád jsem taková jako v New Orleansu. Akorát je trochu jiné okolí. Jsem stejně k ničemu jako tam.“

„Proč byste chtěla do hor a na safari?“ zeptal se.

Pokrčila rameny. „Chtěla bych vědět, jaké to tam je. Chtěla bych vypadnout z tohoto života. Jednoho dne umřu a přitom jsem ani nežila.“ Pohrdavě si povzdechla. „Největší romantika, kterou jsem zažila s mužem, byla výměna pneumatiky.“ Sevřela ruce. „Ani jeden muž, který mě zná, neměl nikdy odvahu se mnou někam jít!“

Nevěřícně se zasmál. „Nevím proč. Já bych vás vzal.“

Pohlédla na něj. „Tak to tedy ne, žádnou lítost nepotřebuji.“

„To jistě ne,“ souhlasil. „Taky žádnou ode mě nečekejte. Vy máte sebelítosti za dva.“

Podívala se na něj. „To není žádná sebelítost, ale prostá realita.“

Pokrčil rameny. „No dobře. Co takhle do kina? Chodím rád na scifi, dobrodružné a kriminální filmy. A vy?“

Trochu se pousmála. „To já taky.“

„Nemáte náhodou noviny?“

„Bohužel,“ zalitovala. „Já si kupuju jenom týdeník. Deníky jsou pro mě moc drahé.“

„Mně taky ještě žádné nechodí. Tak se někam zajdeme podívat na plakáty.“

Připadala si jako královna krásy. „Na odpolední představení?“

„Proč ne. To není jenom pro děti. Nerad chodím do kina večer, všude kolem jsou zamilované dvojice. Strašně vzdychají a já pak špatně slyším.“

„Cyniku,“ popíchla ho zkusmo Maureen.

Vstal a usmál se na ni. „A co s vaším zeleným přítelem?“

„Můj milý Bagwelli, dneska půjdeš brzo spát,“ řekla papouškovi.

„Jab-bko,“ řekl Bagwell a vydal pokřik indiánského válečníka, když se ho pokoušela nacpat do klece. Začal ječet.

„Ale, ale,“ tišila ho Maureen, když mu čistila klec, dávala čerstvou vodu a vitamínové přípravky.

„Je to hezký pták,“ poznamenal Jake.

„Viďte. Moje jediná společnost,“ zavřela klec. „Nedokázala bych bez něj být. Je to můj nejlepší přítel.“

Trochu se mu sevřelo srdce. Věděl o ní, že v podniku patří k samotářům, ale nevěděl, že v soukromí je to stejné. Zamračeně sledoval, jak pobíhá po svém bytě. Pak se omluvila a šla se převléct do letních bílých šatů a černé vlasy si svázala stuhou.

Původně ji podezíral, že má něco společného s tím podrazem ohledně Faberova letadla, a ještě pořád v její nevinu úplně nevěřil. Ale nějak se mu na představu sabotéra nehodila. Pak si zase řekl, že sabotér většinou jako sabotér nevypadá. Přemýšlel, že si v této fázi nemůže dovolit nějak se s ní zaplést. Nejdřív se musí o ní něco víc dozvědět. Ale na to je zase nejlepší recept více se s ní sblížit.

„Já jsem hotová,“ řekla udýchaně a stála před ním skoro hezká na vysokých jehlových podpatcích, v bílých letních šatech s malým výstřihem a ve vlasech s bílou stuhou. Ani s těmi brýlemi nevypadala špatně a měla skvělé nohy.

„Tak jdeme.“

Posadil ji do dodávky a podivil se, že si nestěžuje na ošoupaná sedadla a rozhrkaný motor. Usmívala se na něj, jako by ji vezl v Rolls-Roycu. Měl trochu výčitky svědomí. Věděl jistě, že žádná žena na světě by se na něj neusmála, kdyby ji pozval na rande v této starodávné a rozklepané hromadě železa. Ale Maureen z toho měla evidentně radost a v jejím úsměvu nebylo naprosto nic trpitelského.

„Nevadí vám ta dodávka?“ zeptal se.

Zasmála se. „Vůbec ne! Otec měl taky takovou. Jenže byla ještě horší. Jezdili jsme na ryby a pruty jsme dávali do kufru, kde byla lednice.“ Měla nepřítomný výraz. „Strávila jsem s ním a s mou matkou spoustu dní v létě, kdy jsme jezdili do zátoky, a já jsem nemusela nic dělat. Když jsem byla malá, neměli jsme moc peněz, ale nikdy to nevadilo, protože jsme spolu užili spoustu legrace. Moji rodiče byli učitelé,“ vysvětlila trochu opožděně. „Což hodně napovídá o jejich příjmech.“

„To jistě.“ Už skoro dokouřil cigaretu. „Je směšné, že popelářům ve městě platíme víc, než lidem, kteří vychovávají naše děti a spoluvytvářejí tak budoucnost. Fotbalisté dostávají milióny za to, že dokážou honit míč po celém stadiónu, ale učitelé jsou placeni jenom jako úschovna pro děti.“

„Teď jste zrovna nemluvil jako fotbalový fanoušek,“ řekla.

„Já mám raději hokej,“ připustil. „A evropskou kopanou.“

„Ale postavu byste na fotbalistu měl,“ podotkla plaše.

Mrkl na ni s úsměvem. „Věřte nebo ne, ale tam, kam jsem chodil do školy, jsme neměli ani fotbalové družstvo. Otec nechtěl, abych měl něco společného s touto, podle něj, školní džunglí.“

„Žádný sport jste nikdy nedělal?“ nedala pokoj.

„Jeden čas jsem zápasil,“ trochu se zašklebil. „Po dva roky jsem byl školním šampiónem a vyšel jsem ze školy neporažený.“

Sjela očima jeho svalnaté tělo. „Tomu se ani nedivím.“

„Proti sportu nic nemám,“ pokračoval. „Pro děti je to dobré. Naučí se tam sportovnímu chování.“

Trochu zaváhala. „Jste ženatý…?“

Jeho obočí vyskočilo nahoru. „Copak bych na to měl čas?“ odpověděl naprosto upřímně a pak si uvědomil, že v roli muže, za kterého se vydával, to zní poněkud podivně. „Chci tím říct,“ opravil se, „že pro práci jsem na nic jiného neměl ani pomyšlení.“

„Aha. Napadlo mě to, když jste mluvil o dětech, skoro jako byste měl nějaké vlastní,“ řekla.

Zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem se nesetkal s žádnou, se kterou bych chtěl mít dítě,“ odpověděl a oči se mu zúžily, když si vzpomněl na ty superelegantní přemoudřelé ženy, do jejichž životních představ rozhodně dětské plínky a bryndáčky nepatřily.

„To je smůla.“

„A co vy?“ zeptal se.

„Já mám děti ráda,“ řekla klidně. „Teda nepředpokládám, že bych někdy měla nějaké vlastní, ale cizí děti ráda mám.“

„Proč byste neměla mít své vlastní?“

„Na to se musíte vdát, ne?“ řekla.

„Dnes snad ani ne.“

Bleskla po něm svýma zelenýma očima. „Třeba je to něčí životní styl, ale můj ne. Moji rodiče byli nábožensky založení. A mě vychovali tak, že první je svatba a pak má přijít teprve dítě.“

„První může být taky něco jiného,“ podotkl s potměšilým výrazem.

Pokrčila rameny. „Asi se do tohoto století nehodím. Třeba jsem se měla narodit v jiné době a spletla jsem si století. Jsem v podstatě buřič, ale tyhle moderní metody mi nesedí.“

Cigareta mu v ústech dohořela. Hodil ji do popelníku. „Všechny moderní názory nejsou zase tak moderní. Odjakživa lidé porušovali konvenci. Jisté procento lidí se chová konvenčně, ten zbytek ne.“ Podíval se na ni. „Měla byste dělat to, co vám vyhovuje. Nepleťte si buřičství s nekonformností.“

„To zní chytře,“ řekla mile.

„Opravdu?“ Zajel do malého nákupního centra, které hrdě oznamovalo, že uvnitř má kryté kino. „Jestli chcete být za každou cenu rebel, měla byste provést něco skutečně neobvyklého.“

„Jako třeba?“ usmála se.

„Na něco už přijdeme,“ odpověděl suše. Zaparkoval dodávku, vypnul motor a kývl hlavou směrem ke stanu. „Zajímalo by vás to?“

„Je to scifi thriller. Další možnost je jakýsi špionážní film,“ zajiskřilo jí v očích, když si uvědomila, jak vnikli špióni do jejího vlastního života.

Zavrtěl hlavou. „Scifi mi vyhovuje.“

Vystoupil z auta a otevřel jí dvorně dveře. Uvolněné péro ze sedadla se jí zachytlo za punčocháče a roztrhlo je.

„Zatraceně,“ řekl dopáleně a vymotával jí pružinu z kotníku. „To mě mrzí…“

„Já mám spotřebu jeden pár punčocháčů denně,“ řekla lehce. Dotkla se jemně jeho ruky. „Nic se neděje, opravdu,“ usmála se.

Vyváděla ho z míry. Vzpomněl si, jak si jednou při schůzce jeho dívka natrhla punčocháče o růžový keř před jejich domem a jak uspořádala takovou scénu, že jí musí koupit nové punčocháče, když tyhle zničil. Ale Maureen byla jiná. Naprosto.

„Koupím vám nové, opravdu,“ nabídl jí.

„To ne. Jistě si nemůžete dovolit peníze jen tak rozhazovat,“ řekla tiše. „A mě další pár nezruinuje.“

Její laskavost jenom prohlubovala jeho výčitky svědomí, protože před ní předstíral, že je někdo naprosto jiný. Ale zjistit pravdu o letadle prostě musel. Byla to jeho povinnost.

„Dáte si trochu pražené kukuřice?“ zeptal se, když koupil lístky a ocitli se v hale.

„To bych docela ráda. Jeden sáček bude stačit oběma,“ podotkla.

„Ale tu praženou na másle nechci.“ Zašklebil se. „Shodil jsem asi dvacet kil a nechci je hned zase nabrat.“

„Souhlasím. A malou kolu, prosím.“

Přinesl, co si přála a pak šli spolu tmavou chodbou do hlediště. Film právě začínal.

Maureen uždibovala kukuřici a po očku okouzleně hleděla na toho dlouhána, který seděl vedle ní. Najednou ucítila, jak svou velkou ruku položil na její. Vnímala teplo, které sálalo z jeho drsné ruky na její, a nebyla schopná jediné myšlenky.

Později si nemohla vzpomenout ani na jednu scénu z filmu. Doprovodil ji až ke dveřím, protože se setmělo, když si předtím zašli do jedné restaurace na hamburgra.

„Moc se mi to líbilo,“ řekla plaše. „Děkuju vám, že jste mě do toho kina vzal.“

„Mně se to také líbilo,“ odpověděl. Myslel to vážně. Nevzpomínal si, že by se na nějaké schůzce cítil tak příjemně. „Hrajete ráda kuželky?“

„Když já… jsem je ještě nehrála,“ přiznala se.

„Tak příští sobotu budete.“

Oči jí zazářily. Myslela si, že se snad přeslechla. Bylo to jako sen. Musí se mu líbit, když ji pozval rovnou dvakrát za sebou! Normálně ji ostatní dovedli ke dveřím a za mlhavých příslibů rychle mizeli ve tmě. Měla z jeho pozvání takovou radost, že úplně zapomněla na svou roli špiónky.

„Už se těším,“ řekla a měla pocit, že se jí nedostává dechu.

Usmál se na ni. Velkou rukou se dotkl její tváře, velmi jemně. „Dlouho už jsem nebyl v kině,“ řekl. „Málem jsem se posledních pár let upracoval k smrti.“

„A já jsem se posledních pár let pokoušela rozbít tu železnou klec, ve které žiju.“ Povzdechla si. „Víte, já vlastně žiju jenom ve své vlastní fantazii. V mém vysněném světě jsem plná života, odvahy a ničeho se neleknu.“ Rychle se jí zdvíhala ramena. „To jenom v tom skutečném světě jsem samý problém.“

„Ten skutečný svět není zas tak špatný,“ řekl jí. „A změnit vlastní život můžete snadněji, než si myslíte. Můžete udělat všechno, co jen chcete. Jenom se musíte odhodlat k prvnímu kroku.“

„S mým štěstím by to byl krok do louže,“ zapochybovala.

„Vidíte to moc černě,“ řekl. „V tom dělají lidé nejčastěji chybu. Jestliže očekáváte nějaký průšvih, tak se opravdu přihodí. Musíte na věci hledět optimisticky.“

„Mně tedy optimismus většinou dost schází,“ řekla. „Třeba jsem přinesla smůlu i tomu Faberovu letadlu, už jen tím, že se vyskytuju u nich v podniku.“

„Neříkejte hlouposti,“ řekl, ale oči měl najednou pozorné a zvědavé.

Ustaraně na něj pohlédla. „Stejně mi je divné, že pan MacFaber s tím něco neudělá, třeba že to někdo nevyšetřuje.“

„Snad prý najal nějakého soukromého detektiva,“ informoval ji. „Něco podobného jsem už slyšel. Nejspíš mu to dělá starosti.“

Srdce jí poskočilo. Takže ten starý pán nesložil ruce do klína. Přemýšlela, kdo by ten detektiv tak mohl být a jestli ho zná i Jake. A zároveň zneklidněla, aby její nový přítel neskončil ve vězení.

„Tak… se uvidíme v pondělí,“ začala, aby nemusela říct přímo dobrou noc.

„Proč ne zítra?“ využil hned příležitosti. Ale jenom proto, jak se sám ujišťoval, aby ji mohl lépe sledovat, ne proto, že by snad s ní chtěl být. „Jdete někam?“

„Jenom do kostela.“

„Nebude vám vadit, když se k vám přidám?“

Nemělo ji to zaskočit, ale zaskočilo. Nevypadal na to, že by chodil do kostela.

Zatvářila se tak, že se rozesmál. „Prohlédla jste mě,“ připustil. „Nebyl jsem v kostele ani nepamatuju. Aspoň to pro mě bude změna. Ke které církvi patříte?“

„Episkopální,“ řekla.

Přikývl. „Mě vychovali jako presbyteriána, ale všichni patříme k protestantům. Kdy tam půjdete?“

„V půl jedenácté. Za chvilinku jsem tam. Není to daleko,“ řekla nadšeně.

„Fajn.“ Prohlížel si ji ve světle, které vycházelo z jejího bytu, protože už stála ve dveřích. „Máte uvnitř na práci něco hodně naléhavého?“ Pokývl směrem k jejímu bytu.

„Ne…“

„Tak proč nezůstanete u mě a nepolíbíte mě?“ zeptal se a žasl sám nad sebou, protože to vůbec říct nechtěl. Měla moc hezkou postavu a její něžná, pěkně tvarovaná ústa ho celý večer lákala. Kromě toho byl zvědavý, jestli má nějakou zkušenost. Sama o sobě tvrdila, že žádnou. Chtěl si to vyzkoušet.

Cítila, jak jí páteří probíhají elektrické výboje.

„P-políbit?“ vydechla.

„Občas se to dělá,“ zamumlal a objal ji. Jeho velká ruka ji chytila v pase a přitáhla ji k sobě. „Nebo jste to myslela tehdy vážně, když jste říkala, že jsem pro vás moc starý?“ řekl zvědavě a napjatě.

Sotva stála, jak se jí třásly nohy. „To ne,“ řekla rozklepaně. „To jenom proto, abyste si nemyslel, že vám nějak nadbíhám.“

„Vy nejste ten typ,“ řekl tiše. Jeho ruce ji jemně držely a hlavou se skláněl k její.

„To já vím,“ zakoktala. Cítila na svých ústech jeho teplý dech a přestala vnímat okolní svět. „Nikdy jsem si nebyla natolik jistá sama sebou!“

„Šššš,“ zašeptal u jejích rtů. Jeho rty se jejích dotýkaly velmi jemně. Nespěchal na ni. Byl pomalý a něžný a nedělal nic, co by ji mohlo polekat. Asi za minutu ucítil, jak jejím tělem proběhlo zachvění. Ruce měli opřeny o jeho košili a cítil, jak se chvějí.

Zvedl hlavu a zadíval se do jejích široce rozevřených jasných očí. Nervozitu nepředstírala, na to by se vsadil. Trochu se ho asi bála. „Ty nevíš jak, viď?“ zeptal se.

„N-ne,“ přiznala se zoufale.

„To nic,“ řekl a lehce se usmál a sklopil k ní hlavu. „Všechno tě, Maureen, naučím,“ zašeptal jí.

Ta slova jí projela zároveň s vlnou radosti. Cítila, jak se jí dotýká svými ústy krátkými a provokativními doteky. Jeho ruce klouzaly po jejích bocích a začaly ji k sobě přitahovat a odtahovat a ten pohyb ji strašní vzrušoval. Měl mnoho zkušeností, to bylo jasné a stejně jasné bylo, že ona nemá žádné.

„Jaku,“ vydechla a v jejím hlase zazněl strach.

„Poddej se tomu,“ zašeptal jí. „Nemusíš se bát. Neudělám ti nic, co by tě nějak zranilo nebo vyděsilo. Polib mě, Maureen. Trochu pootevři ústa a přitiskni je na má… Ano, ještě, tak… Teď víc… víc…!“ Vnímala divoký náraz jeho úst s úžasnou radostí. Jeho ústa chutnala kávou a kouřem a jeho rty byly prostě úžasné. Její ruce vklouzly pod jeho a objaly ho, ucítila jeho pevné svaly. Přitiskla se k němu rozechvělá vzrušením, které ji polekalo, když si jeho pevná ústa brala z jejích všechno, co chtěla.

Když zvedl hlavu, její rty ho následovaly, ale on ji držel kolem ramen a díval se na ni se záhadným výrazem.

„Celá se třeseš,“ řekl tiše.

„Já… Takhle mě… ještě nikdo nelíbal,“ zajíkala se a styděla se, že má sama tak málo zkušeností.

Jeho oči potemněly. Ještě před týdnem by si nedokázal představit, že by se v celé zemi mohla najít jediná žena, která by neměla minimálně jednoho milence. Žasl nad tím, že měl takové štěstí s Maureen. Lehce přejížděl svýma velkýma rukama po jejích bocích, její útlé tělo se mu líbilo a vnímal třesoucí se ruce na své košili. Když na ni hleděl, vytratily se mu z hlavy všechny pracovní problémy. Líbání nevzrušilo jenom Maureen.

„Nechci toho zneužívat,“ řekl přidušeně. „Moc se mi líbíš,“ dodal chraplavě a jemně jí přejížděl rty přes čelo. „Strašně moc.“

Povzdychla si a přitiskla se k němu. „Musím ti připadat děsně pitomá,“ zašeptala. „Je mi to líto.“

Vzal ji za ruce a lehce jí houpal ze strany na stranu. „Čeho ti je líto?“ zeptal se. „To tě nenapadlo, že muže nevinnost vzrušuje?“

„Těch pár, kteří mě někam pozvali, si to nemyslelo. Považovali mě za beznadějný případ.“

„Jejich chyba. A moje výhra.“ Mluvil k ní lehounce, ale jeho hluboký hlas zněl jako samet.

Vzhlédla, její oči se tiše zahleděly do jeho širokého obličeje s hluboce posazenýma tmavýma očima, s velkým nosem a hranatou bradou. Měl velmi mužnou tvář, která vyzařovala autoritu a sílu. Není to tvář mechanika, pomyslela si zasněně. „Ty jsi odjakživa mechanik?“ zeptala se nepřítomně.

Podíval se na ni a projel jím nepříjemný pocit, zatnul ruce v pěst. „Ne. Odjakživa ne.“ Pustil ji. „Už jdi spát. Ráno se uvidíme.“

„Ano.“ Byl najednou hodně daleko a ona přemýšlela, proč. Zapálil si cigaretu a z chodníku se na ni podíval. „Jíš ke snídani vločky nebo si něco uvaříš?“ zeptal se podivně.

Překvapil ji. „Normálně rohlíky s vajíčkem a párek. A co ty?“

Zatvářil se neradostně. „Já jsem věrný obligátním vločkám.“

„Tak přijď na snídani ke mně,“ nabídla se poněkud nuceně.

Jedno tmavé obočí pobaveně vyskočilo. „Můžu?“

„Mám toho dost. Bagwell toho moc nesní,“ zasmála se.

„A kdy?“

Nemohla popadnout dech. Pak vydechla a měla pocit, že se vznáší. „V devět.“

Přikývl. „Tak v devět.“

Rozechvěle se za ním dívala. To nebyl sen. Byla to pravda. To si tedy před týdnem nepředstavovala, že se z jejího největšího nepřítele může stát přítel. Ale stalo se to. Nepřemýšlela o tom, kdo to vlastně je. Její záměr něco vyslídit nějak ztratil na půvabu. Teď o něj začínala mít spíš starost.

Vstala ráno v šest, chtěla se hlavně ujistit, že jí zbyly ještě nějaké rohlíky. Potom opekla párečky a slaninu a musela se ovládat, aby už nezačala smažit vajíčka.

Ale jen co skončila, na sobě ještě svůj oblíbený modrý pyžamový kabátek, naboso, dlouhé vlasy rozpuštěny, ozvalo se u zadních dveří zaťukání.

Roztřásla se předtuchou, odhrnula záclonku a vyhlédla ven. Byl to on, oblečený v šedivém, sice starším, ale pořád moderním obleku, vestu nedbale zapnutou přes jeden knoflík, v bílé košili a kravatě. Zvědavě si pomyslela, proč si asi nevzal na sebe ten luxusní oblek, ve kterém ho onehdy zahlédla. Třeba proto, že vytušil její podezření a snažil se ho rozptýlit?

Otevřela mu dveře a hned zrudla, když jeho oči sklouzly automaticky k jejím dlouhým nohám a do prohlubně mezi jejími plnými prsy.

„Já… já jsem se nestačila ještě obléct,“ zakoktala v rozpacích.

Podíval se jí do očí. „Máš krásné tělo,“ řekl tiše. „Oblečená jsi dost a já nejsem žádný násilník.“

„Tak jsem to zrovna nemyslela,“ řekla nešťastně. „Jenom…“

Vešel dovnitř a zavřel dveře, přehodil si sako přes židli a šel k ní, oči upřené na její tvář. Téměř couvla, ale vzal její tvář do rukou.

„Nemusíš ode mě utíkat,“ řekl tiše. „Nikdy ti neublížím.“

„Já se tě nebojím.“

Usmál se a sklonil se k ní, svá pevná ústa přiblížil k jejím a něžně ji políbil, dokud se neuvolnila a on nepocítil váhavý pohyb k sobě. Opojený její plachou odevzdaností ji objal kolem pasu a jemně ji k sobě přitiskl. Strašně ho vzrušovalo, když ucítil její prsy proti svému hrudníku přes tenkou látku své košile a jejího pyžama a když věděl, že je pod ním naprosto nahá.

„Pojď blíž,“ zašeptal do jejích rozevřených rtů. „Obejmi mě.“

„Já nejsem… oblečená,“ zasténala a snažila se zachovat si chladnou hlavu.

„Pane bože, to já vím!“ ovládal se. Držel ji pevně rukama na lopatkách a tiskl k sobě. Zasténal.

„Co je?“ zašeptala a naklonila se dozadu, aby viděla do jeho tmavých zářících očí. „Něco jsem snad pokazila?“

Zaťal zuby a spolkl slova, která měl na jazyku. Vůbec se nepodobala ženám, které znal. Nemohl jí říct, že ho tak vzrušuje, že by ji nejraději hodil na pohovku a vzal si ji. Vzrušením měla oči rozšířené a nepřítomné. Rty jí trochu naběhly po jeho tvrdých polibcích. Cítila se jako žena na prahu prvního milování a on se zoufale cítil jako muž. První muž. A jediný.

Držel ji rukama kolem pasu, žasl, jak je útlý, a přes napnutou látku jejího kabátku sledoval téměř vysíleně její ostře vystupující bradavky. Ona si zřejmě nebyla vědoma, co ji prozrazuje a jeho přivádí k šílenství.

„Běž si něco obléct,“ řekl tiše a jeho potemnělé oči se vrátily k jejím. „Vůbec nevíš, jak strašně mě přitahuješ.“

Její obličej se rozzářil. Když ji pustil, něžně se usmála. „Opravdu?“

Odvrátil se, obličej napjatý, a sáhl po cigaretě. „Už jsi udělala kafe?“ zeptal se chraptivě.

Nerozuměla příliš změně jeho nálady. Třeba se ještě pořádně neprobudil. „Ano. Vezmi si. Hned se vrátím.“ Šla do ložnice a zavřela dveře a ještě se třásla z jeho prudkého, hladového objetí. Bylo to krásné, když ji tak líbal, a zároveň se ho trochu bála. Cítila závratnou slabost a tělem jí probíhala nepoznaná rozechvělá bolest. To je mi po tom polibku nějak divně, pomyslela si a tápavě si oblékla punčocháče a bílé šaty a pak se velice střídmě nalíčila a učesala se. Povzdychla si sama nad sebou, nasadila si na nos své klouzající brýle a vrátila se do obýváku. Vzala si ještě bílé lodičky na vysokém podpatku a sváteční kabelku.

Jake popíjel kávu a usmál se na ni na uvítanou. Vypadala tak nažehleně a nedotčeně, že dostal chuť jí pocuchat vlasy a pomačkat šaty.

Začervenala se a usmála se na něj. „Ujde to?“

„To víš,“ odpověděl, „že to ujde.“

„Udělám jenom vajíčka,“ řekla a uvázala si zástěru. Sledoval lenošně její rychlé pohyby a žasl, jak útulnou atmosféru dokáže vytvořit. Ještě nikdy nesledoval žádnou ženu při vaření. Nedokázal z ní spustit oči. Byla skvělá.

„Tohle jsem ještě nezažil,“ řekl najednou. „Nikdy jsem ještě nezažil vedle žádné ženy takový pocit klidu a radosti jako s tebou.“

Otočila se k němu a v očích měla radost a něhu. „Skutečně?“

„Opravdu. Jsi skvělá.“

Sklopila oči k vajíčkům. „Jsem s tebou ráda, Jaku.“

Měl nepříjemný pocit, když mu říkala nepravým jménem. Poposedl na židli. „Jak se ti líbí u Blaka?“ zeptal se najednou.

„Moc,“ konstatovala. „Jenže pan Blake si dělá moc starosti,“ dodala. „Minulý týden vypadal na zhroucení. To u něj není normální.“ Pokrčila rameny, aniž si uvědomovala podivně upřený pohled svého přítele. „Možná si tak bere to Faberovo letadlo. Všichni jsme z toho trochu z míry.“ Podívala se na něj. „Napadlo tě, jestli to není sabotáž?“

ČTVRTÁ KAPITOLA

„Snad ses neopařil?“ vykřikla. Rozběhla se pro papírové ručníky a Jake zatím sykal bolestí, protože si ruku polil vřelou kávou.

Její otázka ohledně sabotáže ho tak vyvedla z míry, že se málem prozradil, jak sebou trhl. Ale když sledoval její vážnou tvář a rychlé a obratné pohyby jejích útlých rukou, když mu utírala zápěstí a hřbet ruky s popáleninami, zapomněl na bolest.

Bylo to tak dávno, co se o něj takhle někdo staral. Nezdálo se, že by svou péčí na něj chtěla udělat dojem. Postarala se o něj přirozeně, protože si ublížil.

Nakláněla se k němu, oči pozorné a ruce jemně potíraly popáleniny chladivou mastí. „Moc mě to mrzí,“ řekla. „To jsem určitě zase vrazila do stolu. Já jsem tak nešikovná…“

„Do toho hrnku jsem vrazil sám,“ opravil ji. „To s tebou nemělo nic společného. Co mi to tam dáváš?“ zeptal se a zamračil se na její prsty s jakousi mastí.

„To je mast s antibiotikem,“ vysvětlila. „Je to hlavně na různé rány a včelí bodnutí, ale nic jiného nemám a třeba to taky pomůže.“

„Ty se ráda staráš o lidi?“ zeptal se suše.

Podívala se na něj. „Ano,“ přikývla. „Já jsem chtěla být původně zdravotní sestra, ale nesnesla jsem pohled na krev.“ Povzdechla si a sedla si vedle něj. „Na nikoho to neuhraju. Nikdy nedokážu být jiná. Mám jenom bojácnou duši. Jsem totiž od hlavy až k patě zbabělec.“

„Neměla jsi prostě příležitost, vždyť jsem ti to říkal,“ usmál se na ni. Jeho oči se zahleděly do dálky. „Když jsem byl ve tvých letech, dal jsem se najmout na toulavou loď a rozjel se na Kanárské ostrovy, pak na Fiji a Havaj,“ řekl a v očích mu zajiskřilo vzpomínkou, „pracoval jsem na třtinových plantážích na Havaji, pak jako administrativní síla u jedné letecké společnosti. Naučil jsem se tam surfovat v příboji. Docela dobře, na mou tělesnou konstrukci,“ podotkl úsečně, když si všiml, jak dává na každé jeho slovo pozor. „Pak mě jeden pilot naučil létat a už jsem byl v tom.“

„Tak tam ses dostal k letadlům?“ zeptala se zvědavě a jemně.

Trochu zaváhal. „Ano. Zrovna tam.“

„To muselo být děsně vzrušující. A co na to tvoji rodiče?“ zeptala se.

„Málem se postavili na hlavu,“ zavzpomínal. „Ale já byl zvyklý si prosadit svou. Chtěl jsem vyzkoušet, co dokážu vlastními silami… Asi jsem je zaskočil zrovna tak, jako sám sebe.“ Jeho tmavé oči zvážněly. „Podívej, Maureen, nemůžeš po něčem jenom toužit. Musíš taky pro to něco udělat. Je pěkné o něčem snít, ale musí to vést k něčemu konkrétnímu.“

„Chceš mi tím říct, že když se mi naskytne nějaká šance, nesmím váhat,“ řekla.

„Částečně. Kromě toho musíš svým snům něco obětovat…“ dodal zamyšleně. „Někdy toho musíš obětovat poměrně dost. Celý svůj dospělý život jsem jenom dělal –“ málem řekl peníze „– na letadlech. Pak jsem jednoho krásného dne zjistil, že mi v životě už na nic jiného nezbylo místo. Žádný soukromý život, nic.“ Jeho ramena se pod lehkou látkou košile napjala. „Pokusil jsem se to nějak změnit. Chtěl jsem se vrátit k tomu všemu, co jsem dělal před tím, než mě práce celého pohltila. Nic nemůže nahradit člověka, víš?“

„To vím,“ řekla něžně. Oči jí spočinuly na jeho hrudníku, kde se pod jeho košilí rýsoval tmavý stín. Dívala se na něj s pootevřenými rty a toužila vědět, co je pod tou košilí. Překvapilo ji to, u nikoho jiného ji nic podobného nezajímalo.

Uviděl jí v očích její přání a sám pro sebe se smutně pousmál. Tak takhle tedy na něj myslí? Najednou mu bylo líto, že jí nemůže dát to, po čem touží. Ale nechtěl se s ní za žádných okolností zaplést, ani nastálo, ani nakrátko. I kdyby to všechno skončilo, těžko by se hodila do jeho světa. Byla milá a sladká, ale musela by mít povahu barracudy, aby v jeho světě dokázala žít. Nemělo cenu si začít něco, co by stejně muselo skončit.

Přesto mu její oči nedaly pokoj. Dívala se na něj tak, že mu srdce začalo bít jako zvon. Zejména když jí viděl na očích, na co myslí.

„Mám tam spoustu chlupů,“ řekl tiše a sledoval, jak se její oči vyděsily. „A nejenom tam.“ Upíral na ni pohled a naklonil se k ní. „Všude, Maureen.“

Červenala se od krku nahoru ke tvářím a až k vlasům. Podívala se jinam a začala se zvedat. „Musím ještě umýt nádobí…“

Jeho ruce ji chytily a nepustily, protože ho to hned začalo mrzet. Sarkasmus a arogance k němu patřily. Byly to jeho zbraně, jak udržet pořádek na pracovišti, a ženy držel těmito zbraněmi v šachu. Ale Maureen nechtěl ublížit.

„To byla rána pod pás,“ řekl omluvně. „Nechtěl jsem tě uvést do rozpaků.“ Zhluboka se nadechl. „Podívej, kočičko, když se na mě tak díváš, dělá mi to problémy, víš?“ řekl skoro pravdivě. „Ty nepatříš k ženám, které bych zanesl do postele a pobavil se s nimi. Tak mi to neztěžuj. Buď hodná holka a neupírej na mě své žhavé oči.“

„Žhavé?“ Její obočí vyletělo nahoru.

Bezmocně se tomu zasmál. „To nic, Popelko moje. Běž umýt to nádobí. Já si dám s Bagwellem to kafe. Mám ho nakrmit?“

„To si udělám sama, díky.“ Čistila Bagwellovi klec, měnila mu vodu a dala mu krmení a přemýšlela o tom, co jí Jake řekl. Tak ona mu dělá problémy. A má žhavé oči. Potají se tomu usmála. Asi nechtěl jít za jisté hranice, ale ona měla velkou radost, že ho tolik přitahuje.

Šli do kostela a po bohoslužbě zašli k MacDonaldům na hamburgra a hranolky.

„To se mi líbí,“ řekl. „Totiž chodit do kostela. Už pár let jsem se nedostal s církví do styku. Neměl jsem čas.“

„Co jsi dělal mezi Havají a MacFaberem?“ zeptala se.

Zcela běžná otázka, ale on musel rychle a usilovně přemýšlet, co říct. „Lockheed v Georgii,“ řekl. „Docela fajn lidi. Je to kousek na sever od Atlanty v Mariettě.“ Ve skutečnosti tam předváděl nákladní letadlo C5A Galaxy. Ale trošku si pamatoval, jak to tam vypadá.

„Divím se, že jsem tě nepotkala už dřív,“ podivila se. „K nám do kantýny chodí spousta mechaniků.“

„Ještě minulý měsíc jsem dělal v konstrukci v Kansas City,“ řekl jí. To byla naprostá pravda. Pěkně jim to tam pročistil. „Tam připravují nové modely Faberova letadla,“ dodal.

„Ano, my ty ostatní divize taky známe, ale nikdy jsme tam nebyli,“ přitakala Maureen. „Tohle je velká společnost, viď? Jak si myslíš, že se s tím vším MacFaber vypořádá? Člověk by si myslel, že když má takové problémy s letadlem, že tu bude lítat jako tornádo, ale on si místo toho běhá po horách nebo plachtí na kluzácích,“ dodala a s překvapením hleděla na zvláštní výraz na jeho širokém obličeji.

„Třeba nikomu nedůvěřuje,“ nadhodil.

Pokrčila rameny. „Nemůžeš mu to mít za zlé. Jestli skutečně někdo jeho nový model sabotuje, tak je to od něj jenom moudré.“ Sevřela rty. „Nejspíš asi podezírá pana Peterse, ne?“ dodala zamyšleně. „Ale to bych si moc divila, kdyby pan Peters něco podobného prováděl. Já sice vím, že má o naši společnost zájem, ale připadá mi jako solidní člověk.“

Zadržel dech.

„Ty sis ho dneska ráno nevšiml?“ zeptala se. „Chodí do našeho kostela.“

Sice si ho nevšiml, ale hlava se mu zatočila. „Viděl nás?“

„Ne, já myslím, že ne. Seděl v předních lavicích a my jsme odešli o něco dřív. Měla bych vás seznámit,“ řekla s úsměvem. „Je moc milý.“

No, pomyslel si s úlevou, to by bylo teda seznámení. Ale plynou z toho pro něj další otázky. Jestliže chodí do stejného kostela jako Peters a zná ho…

„Něco tě trápí,“ řekla. „Stalo se něco?“

„Ne. Dopij to kafe. Už abychom šli.“

Nechápala, co se děje. Dovedl ji k jejímu bytu a prohodil cosi o tom, že se uvidí zítra, ani se neusmál a zmizel.

Je zvláštní a má nepředvídatelné nálady, pomyslela si ustaraně. Co ho mohlo tak naštvat? Myslel si snad, že je to vůči společnosti neloajální, když má tak dobrá mínění o panu Petersovi? Ale on je skutečně fajn člověk. Sice ambiciózní, ale to je spousta lidí. Uvažovala, jestli snad pana Peterse nezná a nebojí se, že by ho pan Peters mohl poznat. Dělalo jí to starosti. Všechno kolem jejího nového přítele jí dělalo starosti. Nechtěla ho už podezírat, protože se stal součástí jejího života. Ale neměl něco s tou sabotáží? Kdyby tak jenom se sabotáží, pomyslela si s nadějí.

V pondělí ráno šla Maureen do práce, ale Jake byl už pryč. Doufala, že ji pozve, aby se s ním svezla, ale žádné pozvání se nekonalo. Vlastně ani neviděla v neděli večer v jeho bytě žádné světlo, i když tam dodávka tehdy stála.

Přišla do kanceláře pana Blaka s nuceným úsměvem na tváři. Její šéf neklidně přecházel kanceláří.

„Dobré ráno?“ neúmyslně udělala z pozdravu otázku.

„To v žádném případě,“ zabručel. „Můj pitomý švagříček mě jednou přivede do hrobu!“

„Přitížilo se mu?“ řekla váhavě, protože o něm dřív nechtěl příliš hovořit.

Dopáleně si povzdechl a rukou zajel tam, kde měl kdysi tmavé vlasy. „Ne, nepřitížilo se mu. Ještě ne,“ dodal. Podíval se na ni. „Slyšela jste už od Charleny o tom vyšetřování?“ dodal nerozhodně, jako by se nechtěl pouštět do drbů.

„No… od Charleny zrovna ne,“ odpověděla, aby z toho mohla Jaka vynechat. „Ale kolují jakési řeči, že si pan MacFaber najal soukromého vyšetřovatele, aby prověřil možnou sabotáž.“

Blake přikývl. Seděl na židli a uvolnil si vázanku. „Ano, slyšel jsem něco podobného. Ten si nedá pokoj, dokud na to nepřijde. Ten by prý svého nepřítele pronásledovat i do pekla. A já tomu už začínám věřit. Pokud se jedná o jeho společnost, nezná žádné ohledy.“

„Nemůžete se moc divit, pane Blaku,“ konstatovala Maureen. „Když jsou podobné problémy s novým modelem, musí to přijít na ohromné peníze.“

„Na větší, než si umíme představit.“ Neklidnou rukou ťukl do stolu. „Uvidíte, že to skončí někde u mechaniků, dejte na má slova,“ zabručel nepřítomně.

Maureen se silně rozbušilo srdce. Ne, nesmí to být Jake! To by asi nevydržela, aby byl ve vězení, usvědčený!

„Raději se dáme do práce,“ řekl rázně a narovnal se. „Vezměte si blok, Maureen, a nejdříve vyřídíme korespondenci.“

„Ano, pane Blaku.“

V poledne šla do kantýny, ale ať se po Jakovi rozhlížela, jak chtěla, nikde ho nezahlédla. Šla se podívat na parkoviště a jeho dodávka tam byla.

Ani odpoledne se nikde neobjevil, a když přišla Maureen domů a doufala, že ho tam najde, nebyl ani tam. Uplynuly dva nekonečné dny a Maureen si byla stále více jistá tím, že od ní utekl. Neviděla ho ani u MacFaberů, a přesto, že jeho dodávka stála celou dobu na parkovišti, byla si naprosto jistá, že nechodí do práce. Měla moc velký strach, aby se zeptala, jestli ho nevyhodili. Nechtěla slyšet, že ho nepolapitelný pan MacFaber polapil.

Ve středu večer šla domů, v televizi dávali film, na který se obzvlášť těšila. Seděla před obrazovkou u vlastnoručně upražené kukuřice, v tom se k ní přidal i Bagwell, a soustředila se na děj. Záhada na obrazovce ji natolik upoutala, že přeslechla klepání na dveře a uslyšela až to druhé.

Srdce se jí rozbušilo, když vyskočila a běžela otevřít. Jediná osoba k ní mohla v takovou pozdní hodinu jít. Učesala se a proklela nedostatek půvabu. Měla na sobě džíny a utahanou modrou vestičku a nebyla ani trochu nalíčená. Ale co. Tolik ho chtěla uvidět, že jí bylo jedno, jak vypadá.

S rozpálenou tváří a zářícíma očima běžela otevřít dveře. Jake tam stál v manšestrácích a žluté košili. Obličej měl unavený a vypadal, jako by několik dnů nespal.

„Máš tu nějaké kafe?“ zeptal se s unaveným úsměvem.

Rozesmála se. „To mám,“ řekla. „Pojď dál!“

Šel za ní do kuchyně, černé oči měl projasněné jejím nadšením a její evidentní radostí, že ho vidí.

Možná má s tou sabotáží něco společného, ale byl s ní rád. Probudila v něm vlastnosti, o kterých neměl ani tušení. Nutkání ochránit ji. Pocit, že k ní patří. Rád s ní mluvil a radoval se z prostých věcí. Minulé dny jenom doufal, že je tak bez viny, jak se zdála. Příští týden se dozví pravdu, takovou či onakou.

„Stýskalo se ti?“ zeptal se a strašně potřeboval slyšet, že ano, i když si odpověď mohl přečíst na její tváři.

„Ano,“ řekla. Její oči hledaly jeho hladově a bezmocně. „Myslela jsem, že jsi byl… že jsi přišel o práci,“ opravila se.

„Poslali mě na pár dní na jinou fabriku,“ řekl. Skoro to byla i pravda. „Nečekal jsem, že se to tak protáhne.“

„A teď tu už budeš?“ Musela to vědět. „Nechtějí tě tam přeložit?“

Odkašlal si. „Myslím, že mi nic podobného nehrozí.“

Usmála se. „To jsem ráda.“ Její ruce neklidně poletovaly po okraji vestičky. „Pojď, dám ti to kafe.“

„Kde je Bagwell?“ zeptal se, když uviděl prázdnou klec. „Dívá se na televizi,“ řekla. „Láduje se kukuřicí a nejspíš z ní už nic nezbylo. Strašně se mu líbí detektivky. Když tam někoho vraždí, řve současně s tou obětí,“ rozesmála se.

Nakoukl do obýváku. „Žasnu, že zůstane na místě. Většina ptáků přeletuje sem a tam.“

„Amazoňané jsou šplhaví ptáci, ne letci. A Bagwell není žádný dobrodruh. Bojí se červených věcí.“

Nalila kávu do hrnečku, málem přelila a podala mu ho. „Budeš sedět tady nebo se s námi dodíváš na ten film?“

„Sice jsem to už viděl, ale můžu se podívat ještě jednou.“ Šel za ní do obývacího pokoje a sedl si vedle ní na pohovku.

Bagwell se pochechtával a poskakoval po polštářích, protože se chystal k výpadu na hosta.

„Pozor, kouše,“ vykřikla Maureen.

Ale Jake natáhl ruku a nechal na ní Bagwella vyšplhat. Pak ruku přiložil k opěradlu pohovky a papoušek slezl. „Tady zůstaň,“ řekl mu s takovou dávkou autority, jakou Maureen málokdy za život uslyšela.

Bagwell dokázal poznat, kdy má poslechnout. Usadil se na opěradlu s kouskem kukuřice a zůstal sedět.

„Jak se ti to podařilo?“ zírala na něj Maureen užasle.

Položil jí ruku kolem ramen tak samozřejmě, jako by se znali odjakživa. „Léta praxe s podřízenými,“ prohlásil a podíval se na ni. „Párkrát jsem dělal vedoucího v prodejně,“ dodal, aby předešel dalším dotazům. „Co se děje u tebe v práci?“ zeptal se během další reklamy.

„Celkem to ujde,“ řekla. Dívala se na něj tichýma a něžnýma očima. Má tak mužný obličej a vypadá tak rozhodně, myslela si zasněně.

„Nějaké novinky?“ naléhal.

„Pořád se hledá, co je vlastně s tím novým Faberovým letadlem,“ řekla. „Charlena mi řekla, že si jeden z viceprezidentů myslí, že se MacFaber už vrací. Nejspíš si chce došlápnout na toho svého soukromého detektiva.“

Jake vypadal zamyšleně. „To by byl nápad.“

„A pan Blake si myslí, že… by to mohl být někdo z mechaniků,“ řekla nerozhodně a zaobaleně.

Záhadně se na ni podíval. „To si myslím já taky.“

Odkašlala si. „Dáš si ještě kávu?“

„Jestli kvůli tomu nemusíš vařit novou,“ souhlasil. Podíval se na zápěstí. „Musím jít o půl jedenácté. Čekám telefon.“

Teď už bylo skoro čtvrt na jedenáct, jak si Maureen smutně povšimla. Trochu ji to zklamalo, ale zato něco uviděla na jeho zápěstí. Vstala a snažila se, aby na ní nebylo vidět nervozitu. Nalévala kávu do hrnečků, ale moc na to nemyslela. Myslela totiž na hodinky, které měl na ruce. Když jednou člověk viděl nějaké rolexky, pamatoval si, jak vypadají, a ona věděla, jakou mají cenu. Na takové hodinky by mu plat mechanika nestačil.

Teď už věděla skoro najisto, že je kromě MacFaberů ještě na výplatní listině někoho jiného. Hlavou jí bleskl jeden skvělý nápad, a sice že by mohl být tím MacFaberovým soukromým detektivem. Ti přece mají dost peněz!

Přemýšlela a pozorovala ho u televize. Díval by se detektiv na detektivku?

Vzala si kafe a sedla si vedle něj. Začalo se to zamotávat.

„Ty máš detektivky rád?“ zeptala se ho v jedné méně napínavé chvíli.

„Hrozně,“ přiznal se. Usmál se na ni. „Strašně rád hádám, kdo je vrah.“

„To já taky. Já jsem si vždycky přála být tajným agentem.“

Černé oči se zúžily. „Opravdu?“

„Jenže se mi to nikdy nepovedlo, to je jasné,“ posteskla si. „Jako všechno, zůstalo pouze u představ.“

Pohlédl na ni a bleskově zauvažoval. Musí o ní zjistit pravdu. Strašně se mu po ní v minulých dnech stýskalo. U ní se cítil jako doma.

Pokoušela se soustředit na film, ale pořád sledovala, kolik už je hodin a jak málo času jí zbývá. Co když taky zapomněl, že ji má v sobotu vzít na kuželky. Třeba se mu už nechce.

Velká ruka přikryla její malou a při závěrečné akci filmu ji stiskla. Vůbec se na obrazovku nedívala. Upírala oči na jeho hranatý obličej a žasla, jaká síla z něj vyzařuje.

„Proč prosím tě nebereš večer ten svůj zatracený telefon?“

Rozbušilo se jí srdce. Telefon vždycky v devět vypnula, aby se mohla dívat na televizi a aby ji nikdo neobtěžoval pitomostmi. Ani ve snu by jí nenapadlo, že jí bude volat Jake.

„Já ho pokaždé v devět vypínám,“ řekla trochu nejistě.

„Každý večer jsem ti volal v jedenáct,“ odpověděl. „Z práce jsem volat nemohl, byl jsem tam uvázán až skoro do noci.“

„Ty jsi mi volal?“ zajíkla se.

„Proč ten úžas,“ utrousil. „To snad ani nepoznáš, že má nějaký muž o tebe zájem?“

Sklopila oči. „Bála jsem se stavět si vzdušné zámky,“ řekla nevýrazně.

„Taky si žádné stavět nemusíš.“

Jeho ruka, velká a teplá, ji začala jemně hladit. Měl drsné dlaně a to ji překvapilo. Věděla, že tak mozolnaté dlaně mají lidi, kteří se soustavně věnují nějakému sportu.

„Víš, že musíš využít šanci, jestliže chceš v tomto životě něčeho dosáhnout,“ pokračoval.

„Já vím.“ Její oči za brýlemi smutně zazářily. „Ale já se vždycky leknu.“

„Opravdu?“ Jeho ruka opustila její a vzala ji kolem krku tak, až se její ústa pomalu a důvěrně setkala s tvrdým tlakem jeho rtů.

Poddala se téměř okamžitě. Když ji líbal, probíhaly jejím tělem ohnivé vlny radosti. Žádný polibek nebyl stejný. Tento byl pomalý a dlouhý a trochu drsný. Nebyl tak vynalézavý jako ty předchozí, téměř jako by Jake přestal experimentovat a myslel to nyní smrtelně vážně. „Bagwell…“ pípla.

„Čert ho vem. Pojď za mnou.“ Přitiskl ji proti svému klínu jediným pohybem a jeho ústa se stále tvrdě tiskla na její, aby nemohla protestovat.

Jeho silné paže ji k sobě těsně přitiskly. Její hrudník se dotýkal jeho a silná ruka ji v kříži pevně tiskla k sobě, když se v panice pokoušela odtáhnout.

Nepocítila dosud na svém těle tak plně vzrušení muže a byla velmi zmatená. Ale když se chtěla bránit, začalo na ni tělo muže tvrdě naléhat a velice zneklidněla, když tiskl její rty a prudce sténal.

S obavami se poddala. Nechtěla mu ublížit. Taky by se mohlo stát, pomyslela si hořce, že by mě už nikdo nikdy tak neobjal. A tento velký tichý muž začínal být pro ni příliš drahým, než aby ho chtěla ztratit.

Vsunula svou útlou ruku mezi sebe a jeho košili, omámená jeho hlubokým dechem a příjemným teplem, které ji zahřívalo přes látku.

Když se svými prsty začala dotýkat jeho hrudníku, srdce se mu rozbušilo. „Rozepni to,“ zašeptal do jejích úst.

Zalila ji vlna nadšení. Myslel to vážně? Opravdu jí dovolí, aby byl její, aby se ho dotýkala? Nikdy se předtím nedotýkala žádného muže pod košilí, ale Jake byl výjimka.

Spočívala mu na hrudníku, a zatímco horečně přemítala, jestli to má udělat, cítila záchvěvy jeho těla. Nedokázala vzdorovat záplavě štěstí z vůně jeho kolínské, z tlukotu srdce pod její rukou a z velkého těla, pevně, horečně a důvěrně ji objímajícího. Pohlédla do jeho vzrušených očí a přestala váhat.

Její nejisté prsty rozepnuly jeden po druhém horní tři knoflíky a odhalily tak černou kudrnatou houštinu. Pak zaváhala a její oči prozradily pochybnosti.

„Nepřestávej,“ řekl jí tiše. „Strašně si teď přeju, abych na sobě cítil tvé ruce.“

PÁTÁ KAPITOLA

Maureen se podívala na Jaka a v očích se odrážely její myšlenky. Byl moc milý a ona se s ním cítila jako žena, když ji líbal. Ale teď na ní chtěl něco, na co zřejmě ještě nebyla připravená. Potřebovala čas.

Vnímal její nejistotu. U kritického čtvrtého knoflíku košile vzal její ruce do svých. „Nechci po tobě, abys byla mou,“ řekl tiše. „Chci, aby ses mě dotýkala. Ale jenom, pokud to chceš ty taky.“

Její k prasknutí napjaté nervy se uklidnily. Opírala se o něj, otírala si tvář o jeho porostlou hruď v místech, kde rozepnula košili, a cítila, jak se napjal. „Nemůžu jít s tebou do postele,“ zašeptala nejistě.

Vzal ji jemně za vlasy. „Potom půjdeš,“ řekl. „Ale nebudeme spěchat. Polib mě prosím, za pět minut musím jít.“

„Moc mi nelichotíš,“ zmohla se na nervózní úsměv. „Ty celou dobu sleduješ hodinky?“

„Musím. Pamatuj si, že jsem především obchodník,“ konstatoval suše. Naklonil se k ní a přiložil své rty na její a tiskl ji jemně k sobě tak dlouho, dokud nezlomil její plachost a nevzepnula se k němu. Položila mu ruce kolem krku a přitiskla se k jeho rtům.

„Tak tohle se ti líbí?“ řekl chraplavě a držel ji za hlavu. Polibek byl dlouhý, pomalý a strašně vzrušující. Nerozepínal jí šaty, ani se jí důvěrně nedotýkal. Jenom si přiložil její ruku na hrudník a tiskl ji silně k svému srdci, zatímco se jeho ústa vpíjela do jejích stále vášnivěji. Zkrocená divokost v jeho polibku ji vyprovokovala k tomu, že se k němu pevně přitiskla, ale v tu chvíli ji najednou pustil.

„Musím už jít,“ řekl stručně.

Pane bože, pomyslela si, to je konec. Teď odejde a nikdy se už nevrátí…

Pak se k ní obrátil a ona spatřila jeho obličej potemnělý nenaplněnou vášní a touhou. Věděla v tu chvíli, že nechce odejít navždycky. Byl zasažen, tak jako ona. I když se mu to možná nelíbilo, ale oba dva byli stejně bezmocní. Jiskření mezi nimi bylo natolik intenzívni že se nedalo ignorovat.

Najednou pocítila radost nad tím, že je pouhý mechanik a ne nějaký zazobanec, kterému by šlo jenom o to, jak ji připravit o panenství. V každém případě, i kdyby ho náhodou platil navíc i Peters, nepatří k žádné smetánce.

„Starosti, Maureen?“ zeptal se tiše.

„Jsem moc ráda, že jsi jenom mechanik,“ řekla něžně. „Prostě obyčejný člověk. Jsem ráda, jaký jsi.“

Zacukalo mu v obličeji. „Třeba nejsem ten, za kterého mě máš,“ řekl dojat jejím vyznáním.

Přemýšlela, jestli měla celou dobu pravdu a on byl skutečně tím sabotérem. Ale už jí to bylo jedno. „Nezáleží mi na tom, kdo jsi,“ prohlásila lehkomyslně. „Vždyť je to jedno.“

„Podivila by ses, ale někdy to zase tak jedno není,“ řekl a v jeho očích se zablesklo. Podíval se na hodinky a v duchu zaklel. „Musím už jít. Uvidíme se zítra v práci.“

„Tak dobře.“ Stála na nejistých nohách, vlasy rozcuchané a rty rozbolavělé, ale stále toužící po jeho.

Vzal ji za ruku a šli ke dveřím, tam jí na její pootevřená ústa vtiskl kouřem vonící polibek.

„Jsi sladká na líbání,“ zašeptal. Vášnivě ji políbil na spodní ret. „Trochu se vyspi. Dobrou noc.“

„Dobrou noc.“

Než mohla něco dodat, byl pryč. Připravila Bagwella na spaní, položila na něj přikrývku a šla taky spát. Ale usnout nemohla. Za zdí slyšela Jakův hluboký hlas. Slovům sice nerozuměla, ale zněla dost rozzlobeně a hovořil velmi dlouho. Jeho hlas k ní doléhal z velké dálky, když už usínala, plná starostí o Jakovu budoucnost. Jestli je opravdu sabotér, musí ho nějak před MacFaberem zachránit. Jak, to nevěděla, ale nějak to musí dokázat. Nic se mu nesmí stát.

Druhý den bylo v práci všechno vzhůru nohama. Pan Blake, který nikdy nepřišel pozdě, za svým stolem neseděl. Maureen jako obvykle vyřizovala poštu a telefonáty, ale na technickou korespondenci si netroufala. Tak tedy seděla u stolu, čekala a připadalo jí, že sedí na nevybouchnuté náloži.

Už bylo skoro poledne a šéf nikde. To už bylo na pováženou. První ji napadl Jake. Třeba už na něj přišli! Už ho dostali!

Šla se najíst do kantýny a doufala, že ho tam někde uvidí, ale nikde nebyl. V zoufalství se stavila v MacFaberově kanceláři a chtěla zjistit, co o tom ví jeho sekretářka.

„Děje se něco?“ zeptala se Charleny.

„Co se plašíš?“

„Pan Blake nedorazil do práce.“

„Jasně. MacFaber je to, co se děje,“ zašeptala jí důvěrně. „Už je tu a dychtí po krvi. Prý si pozval celé vedení na kobereček do jednoho motelu za městem a tam jim dává co proto.“

„Už někoho chytili?“ zeptala se Maureen s potlačovanou nervozitou.

„Koho měli chytat?“ vyjevila se Charlena.

„No toho, kdo se podepsal na tom Faberově letadlu.“

„Aha.“ Charlena se ušklíbla. „Tak toho už nejspíš mají, ale nikdo nechce říct, kdo to je. Ale z důvěrných zdrojů mám, že příští týden budou další testy. Pak se ukáže.“

Maureenino srdce tlouklo jako splašené. „Žádná jména nepadla?“

Charlena potřásla hlavou. „Ani náhodou. A nějak to na sabotáž ani nevypadá. Akorát ti můžu říct, že včera večer tu tvůj Blake hledal MacFabera, což jsem se dozvěděla z místních drbů, a dnes ráno se konala ta náhlá schůze.“ Ztlumila hlas. „Ten MacFaberův soukromý detektiv odvedl prý prvotřídní práci. Jak se tady inkognito poflakoval, vyčenichal ten důvod, proč testy dopadly tak špatně. Co jsem slyšela, tak to má skutečně někdo na svědomí. Někdo z mechaniků.“

Maureen se udělalo nevolno. Pak se zamyslela nad tím detektivem a rozsvítilo se jí. Co když byl Jake ten MacFaberův soukromý detektiv? To byla nadějná myšlenka. Aspoň nějakou šanci měla, že není jenom špión. A řekl jí přece, že je možná někdo jiný, než za koho se vydává. Její špatná nálada se přece jen trochu zlepšila.

„Není ti něco? Jsi bílá jako stěna.“

Maureen se vrátila do přítomnosti. „To je dobré.“ Vyčerpaně se usmála, nasadila si rovně brýle a šla k sobě do kanceláře. Seděla tam ještě dlouho sama a přemýšlela o svém mechanikovi. Z přemýšlení ji vyrušil až pan Blake, který přišel bledý vyčerpáním.

„Na žádné otázky neodpovídám.“ Zvedl na obranu ruce, když začala Maureen mluvit. „Vezměte si blok, Maureen, dáme se do pošty.“

Ztěžka dosedl za svůj stůl a Maureen provedla to, co po ní chtěl, a dusila v sobě nevyslovené otázky.

Domů šla, aniž Jaka koutkem oka zahlédla. Snad ho nezavřeli!

Doma si udělala k večeři jednoduché šunkové sendviče, trochu na ní vyloudil Bagwell, a přes slzy skoro neviděla. To byl konec jejího života. Jaka už nikdy neuvidí. Už je jistě ve vězení…

Najednou někdo ostře zaklepal na dveře. Běžela otevřít a byl to on. Vypadal unaveně a nezdravě. Ale pro Maureen to byl nejkrásnější dárek za celý den.

Zavzlykala a vlítla mu do náruče.

„Co se děje?“ zašeptal jí do spánku. „Copak je to s tebou?“

„Byl jsi to ty?“ ptala se a podívala se na něj zoufalýma očima. „Byla ta velká schůze a já tě nemohla nikde najít. Myslela jsem… já si myslela, že tě možná zavřeli za tu sabotáž, nebo co to bylo!“

Klidně se na ni díval. Jeho ruce ji objímaly kolem ramen. „Ty sis myslela, že jsem to já?“ zeptal se jí konsternovaně.

„No, jsi tu nový,“ řekla ztěžka. „A říkalo se, že to bude někdo z mechaniků, a nebyla jsem si jistá, jestli náhodou nepracuješ pro pana Peterse…“ Odtáhla se trochu a podívala se do jeho ohromené tváře. „Moc mě to mrzí, je mi strašně líto, že jsem si něco takového mohla o tobě myslet. Taky mě napadlo, že bys mohl být ten MacFaberův soukromý detektiv.“ Byla to spíš otázka a Maureen se na něj tázavě dívala a čekala, co jí řekne. Ale neřekl na to nic. Tvářil se tak nevzrušeně, jako by sledoval v televizi zprávu o počasí.

Napadlo ho, co by asi řekla, kdyby věděla, že on zase podezíral ji. Teď si už byl jistý, že se mýlil. Nebo skoro jistý. Od zítřka za týden bude hodina pravdy, letadlo buď poletí, nebo nepoletí. Navíc se neodvažoval před ní své podezření rozebírat. V této chvíli to bylo moc riskantní.

Dotkl se jejích vlasů. „Ty si myslíš, že to sabotuju já?“ zeptal se s úsměvem, trochu cynickým. „A nevadí ti to?“

„Jsi přece můj přítel,“ řekla prostě. Obličej se jí stáhl. „Udělej, co chceš. Můžeš jít a nikdy se nevrátit. Já vím, že si to zasloužím.“

Neodešel. Tmavé oči se pod hustým obočím zkoumavě přivřely. „Proč ses se mnou stýkala?“ zeptal se.

„Nejdřív, abych tě měla pod dohledem,“ zašeptala plaše. „A pak…“ Když se jejich oči setkaly, usmála se. „Nejsi v tom namočený, viď?“ zeptala se chraplavě. „Byla bych tvou korunní svědkyní, kdybys to potřeboval. Pomohla bych ti, jak bych nejlépe uměla.“

„Ano?“ Zatahal ji za pramínek vlasů. „Myslíš to vážně, nebo jsi přišla na něco víc, než jenom na problémy s Faberovým letadlem?“ promluvily z něj špatné životní zkušenosti s ženami.

Nechápavě se na něj podívala. „Tomu ale nerozumím.“

Povzdechl si. Opravdu asi nevěděla, o čem mluví. Nevěděla, kdo je ve skutečnosti. „To nic. Máš něco k jídlu? Mám hlad jako vlk!“

Zatvářila se lítostivě. „Mám tu pár šunkových sendvičů a pomerančový džem.“

Protáhl obličej. „Hoď na sebe něco a zajdeme si někam na palačinky.“

„Vždyť je hrozně pozdě,“ řekla. „A kromě toho za mě nemůžeš utrácet.“ Připadala si ohromně statečná, a protože se tak vzorně chovala, zavrtala se hlouběji do jeho náruče a se zavřenýma očima hluboce vdechovala jemnou vůni jeho kolínské. „Jsem tak ráda, že to nejsi ty.“

Dvě velké ruce ji pohladily po zádech. Žasl nad tím, že ho něco nutí tuto ženu ochraňovat. Nebyla krásná. Neměla peníze. Nijak zvlášť vzdělaná taky nebyla a nepocházela ani z městské smetánky. Ani z jeho kruhů nepocházela. Tak proč mu s ní bylo tak dobře?

„Pan Blake mi nechtěl nic říct a Charlena nemohla,“ šeptala do jeho košile. „Ale něco se chystá, prostě to cítím. Prý se na toho MacFaberova soukromého detektiva usmálo štěstí.“

„Taky jsem něco slyšel.“

„To mu přeju, tomu starouškovi MacFaberovi…“

„Proč si myslíš, že je tak starý?“ řekl překvapeně.

„No, Charlena říkala, že je mu minimálně čtyřicet let,“ vysvětlovala. „A má nadváhu a je šedivý. Asi se tak zruinoval s jihoamerickými bohatými dědičkami a sportem pro bohaté.“

Trochu mu zaskočilo. „No možná. Ale těm bohatým jihoamerickým dědičkám bych moc nevěřil. Já si myslím, že MacFaber na ženské moc není. Co jsem tak slyšel, není to ten typ.“

„Opravdu?“ Zvedla hlavu a podívala se na něj. „To bude kolem jeho kanceláře ležet zlomených srdcí.“ Potichu se zasmála. „Všechny holky už tam dělají válečné přípravy, aby na něj udělaly dojem. Jeho pověst ho předběhla. Každá si myslí, že to bude ten pravý. A to dokonce i dvě vdané! To bude rána, až se objeví.“

„To tedy bude.“ Pustil ji a šel pozdravit papouška. „Ahoj Bagwelle.“

Velký papoušek se na něj bez zájmu koukl a věnoval se dál uždibování chleba a šunky.

„Kolik jich sníš?“ zeptala se Maureen, když rozbalovala chleba.

„Myslíš papoušků? Tak to nevím,“ řekl. „Umíš připravit Bagwella v sýrové omáčce?“

„Papoušek v sýrové omáčce nebude,“ rozesmála se, „jenom obyčejné sendviče. A šunka. A sýr a salát a majonéza.“

„A hořčice,“ dodal. „Sním dva.“

„Tak dobře.“

Dívala se na něj a těšilo ji, že sedí u ní v kuchyni u stolu, jako by tam odedávna patřil. Když dělala sendviče, sundal si sako a vázanku a přehodil je přes prázdnou židli mimo Bagwellův dosah. Natáhl dlouhé nohy a rozepjal si košili u krku. Byla to drahá košile. Vypadala jako hedvábná. Přemýšlela, kam šel, že na to musel být takhle oblečený, ale nic neřekla.

„To je pohoda,“ podotkl, když mu nalévala kávu. „Ani nepamatuju, kdy mi naposled nějaká žena připravovala večeři.“

„Předpokládám, že tvoje matka.“

Zúžené oči si ji ostražitě měřily.

„Co ty víš o mé matce?“

„Co bych tak asi o ní mohla vědět při tom, jak tě krátce znám?“ namítla logicky. „Ale moje matka mi večeři dělala a tak si myslím, že i tvá matka ji dělala tobě.“

Zvedl hrneček s kávou ke svým ostře řezaným ústům. „Moje matka totiž neuměla vařit. Vůbec to nebyl domácí typ.“

„Máš nějaké sourozence?“

Zavrtěl hlavou. „Nemám nikoho.“

„To je mi líto.“

„Proč. Ty jsi taky sama, ne?“

„Však víš.“ Sedla si proti němu, Bagwellovi nabídla kousek svého sendviče a ten svůj narychlo snědla. Uvědomovala si, že má na sobě příliš těsné triko. Ale její host si toho nevšímal, vyjma okamžiku, kdy jeho tmavé oči spočinuly na pouhou zdvořilost příliš dlouho na obrysech jejích ňader, zejména v místech, kde se rýsovaly jejich hroty.

„Proč se tak češeš?“ komentoval její vlasy stažené do ohonu. „To ti vůbec nesluší.“

„Děkuju za poklonu!“

„Mně se líbí, když je máš rozpuštěné.“ Černé oči se potkaly s jejími a zajiskřilo se v nich. „Když si ten ohon rozčešeš, budu tě milovat.“

Srdce se jí rozbušilo. „Ale,“ pokusila se zažertovat. „Říkal jsi, že s pannou žádný sex neprovozuješ.“

„Řekl jsem milovat,“ zašeptal, černé oči se smály na zelené. „Ne spát.“

Zrůžověla, ale oči nesklopila. „Jaký je v tom rozdíl?“

„Tak se může ptát jenom panna.“ Dojedl sendviče a opřel se dozadu s hrnečkem kávy. „Bylo to dobré.“

„Dík,“ řekla a žasla, jak lehce dokáže muž přejít z lásky na šunkové sendviče.

Dojídal a pozorně si ji prohlížel. „Jaký byl dneska tvůj šéf?“ zeptal se zničehonic.

„Pan Blake?“ řekla nepřítomně a krmila přitom Bagwella hranolkem. „Ten byl dneska v jednom kole. Chtěla jsem, aby mi něco o té sabotáži řekl, ale mlčel jako hrob. Asi s ním pan MacFaber pěkně zatočil,“ usmála se. „Charlena říkala, že dal celému vedení co proto.“

„Však si to taky zasloužili,“ podotkl. „Celý ten zatracený projekt mohl přijít nazmar kvůli tomu, že se jeden člověk choval jako pitomec.“

Užasla. „Co ty o tom víš?“

„Mechanici vždycky vědí všechno,“ řekl pohotově.

Vstala a nalila mu kávu. „Ale ty vypadáš dost unaveně.“

„A taky jsem.“ Opřel se dozadu a zavřel oči. „Už jsem na takový život moc starý, víš, Maureen? Musím zřejmě trochu zvolnit.“

„Ale to je hloupost. Člověk je starý, jak se cítí.“ Lehce se dotkla jeho hustých tmavých vlasů. „Měl by ses jít vyspat,“ řekla něžně.

Chytil ji za ruku a otevřel oči. „Pojď se mnou.“

Začervenala se. „Ne.“

„Jenom si se mnou lehnout,“ pousmál se. „Na nic jiného bych se stejně nezmohl.“

„To není moc dobrý nápad,“ řekla a nenáviděla se za své zábrany, protože si nic nepřála tolik, jako ležet s ním v posteli a cítit, jak ji ve tmě objímá. Ale mohlo by to špatně skončit.

„Proč ne?“ naléhal.

„Mohlo by se něco stát.“ Oči těkaly k němu a kolem něj. „Já ani, Jaku, nevím, jak se mám chránit.“

Zachmuřeně sledoval její utrápený výraz. Byla jako z jiného století. A on je k ní tak připoután, tak moc ji má rád. Zasnil se, jaké by to bylo, kdyby se s ní miloval. Jaké by to bylo, kdyby nosila jeho dítě.

Takové úvahy ho dopálily. Musí toho nechat. „Máš pravdu. Něco by se stát mohlo a na to je ještě brzo.“ Natáhl nohy a líně se protáhl. „Z těch kuželek bohužel nic nebude,“ řekl najednou. „Ale co zítra večer? Půjdem někam do nějaké čínské restaurace a potom třeba na kuželky.“

Srdce jí poskočilo. „Zítra večer?“

„Ano.“

Zazářila. „To bych strašně ráda.“

„Přijdu pro tebe v šest.“ Podrbal Bagwella přátelsky na hlavě. „Už si na mě zvyká.“

„Zdá se,“ usmála se na něj.

Podíval se na ni. „A co ty, taky si na mě zvykáš?“

„Mám strach, že ano,“ řekla chvějícím se hlasem.

Přišel k ní, jeho velké ruce ji obejmuly v pasu a lehce ji k sobě přitiskl. „S těmi věcmi v práci si nedělej hlavu,“ řekl a sklonil se k ní. „To se všechno spraví. Teď mě polib.“

Políbila ho a vychutnávala ten pocit, jak jeho pevné rty naléhaly na její, protože po tom toužila od chvíle, kdy slyšela za dveřmi jeho kroky. Ale polibek nebyl tak vášnivý, jak by si přála. Byl velmi krátký a skoro přátelský. Hned ji pustil a ona zůstala stát se svou nenaplněnou touhou. Chtěla, aby ji líbal tak hladově jako naposledy. Chtěla, aby se jí dotýkal a díval se na ni. Ale on se něžně usmál a pustil ji. Zaťala zuby, aby si neřekla ještě o polibek. „Doufám, že ti čínská kuchyně chutná,“ poznamenal, když šel ke dveřím.

„Hrozně,“ řekla trochu udýchaně. Byla to pravda, ale kdyby jí nabídl, že spolu půjdou na sekané kopřivy s octem, byla by stejně nadšená.

„Fajn.“ Tiše si ji prohlížel. Vypadala neuspokojeně, jako kdyby jí přátelské políbení nestačilo. Jemu také ne, ale něco víc by mohlo dneska mít osudné následky. Nebyla ještě připravená na nic závazného a on v podstatě taky ne. A nechtělo se mu zneužít její touhy k jednorázové záležitosti. Toužil po ní, ale nechtěl ženu jako je Maureen takto zneužít.

„Zamkni si za mnou,“ připomněl jí, protože měl pořád pocit, že ji musí chránit.

„Zamknu. Dobrou noc,“ řekla mírně.

Když odešel, cítila se strašně osamělá. Nevěděla, co si počít. Strašně se jí chtělo někam utéct. Chtěl se s ní vyspat. Věděla to, ale nevěděla, jestli dokáže takto žít sama se sebou. Zoufale po něm toužila. Málem se nad sebou rozbrečela, jak může být ve svém věku s muži tak nemožná.

Oblékla se do svého oblíbeného kabátku od pyžama a šla si lehnout, ale převracela se z jednoho boku na druhý. Bagwell se už dávno ubroukal ke spaní.

Když už to nemohla vydržet, šla si do kuchyně udělat hrneček čokolády. Ale i pak se nemohla uklidnit. Vyčerpaná si lehla do postele a téměř okamžitě usnula.

Ale její myšlenky ji pronásledovaly i ve spánku a stále se jí zdálo o Jakovi. Ve spánku ji svlékal, velmi pomalu, a líbal ji. Jeho oči cítila na těch místech svého těla, která dosud žádný muž neviděl. Líbal ji hladově, že téměř cítila na svých prsou jeho dotek. Sténala ze spaní.

Byl to velmi živý sen a ona přímo cítila na svém těle jeho velké ruce a jejich něžné doteky. Jeho jazyk vnikl vášnivě do jejích úst a ona se vypjala do oblouku ve vlně rozkoše a hlasitě vykřikla. Vyděšeně se probudila a posadila v posteli, pokrytá potem a roztřesená horečkou erotického snu.

Na nejistých nohou šla do kuchyně a podívala se na hodiny. Bylo teprve pět, ale věděla, že by už stejně neusnula. Zapomněla si vzít brýle a bez nich si nedokázala udělat ani kafe, ale když se pro ně vracela, uslyšela prudké zaklepání na dveře.

Trochu váhavě šla ke dveřím. „Kdo je?“ nervózně zavolala.

„Prosím tě, kdo by to tak asi mohl být?“ ozvalo se na druhé straně dveří.

Sundala řetěz a úplně zapomněla, že má na sobě jenom dlouhý sexy kabátek od pyžama.

Když otevřela dveře i bez brýlí uviděla, že taky není oblečený přímo na návštěvu. Měl na sobě jenom letní kalhoty, jinak nic. Byl bosý a hrudník měl zakrytý jenom temnou houštinou. Byl velmi snědý a měl silnou kostru, od krku přes hrudník k úzkému pasu se vinul černý porost, který končil pod pásem jeho kalhot. Paže měl svalnaté jako profesionální zápasník. Věděla, že na něj bezmocně zírá, ale nedokázala se ani pohnout.

Všiml si jejího mlhavého pohledu a toho, že nemá brýle. Věděl, jak je krátkozraká. Vydechl. „Tak co?“ zeptal se stručně.

„Co tak co?“ odpověděla vyjeveně.

„Slyšel jsem, jak křičíš.“

Začervenala se jako ředkvička. Díval se na ni zčervenalýma očima a nevypadal příliš přátelsky. „Já, totiž… se mi něco zdálo,“ vykoktala.

Všiml si, že zrudla. „To se ti něco muselo zdát.“

Už přímo hořela. „No, zdálo.“ Sklopila oči na jeho hrudník, ale to bylo ještě horší. Chtěla být u něj blízko a chtěla, aby z ní strhl její kabátek a přitiskl své nahé tělo na její. Sama se nad sebou zhrozila.

„Já myslel, že ses něčeho lekla,“ zašeptal a díval se na ni. „Ale člověk křičí stejně strachem jako vášní, viď?“

„Já toho o vášni zas tolik nevím…“

Přišel těsně k ní a začal ji hladit po ramenou. Její dech narážel na jeho hrudník a ona si zoufale přála, aby ji silně k sobě přitiskl, až by jí zabolely prsy od tlaku mohutných svalů jeho hrudníku…

„Povídej, co to bylo za sen,“ šeptal jí do vlasů. Jeho rty hladily její spánky a klouzaly na oční víčka a k jejímu nosu a tvářím. „Pověz, proč jsi tak křičela.“

„Ty… ses mě… dotýkal,“ říkala přiškrceným hlasem, zatímco jeho ruce ji vzaly kolem pasu a přitiskly něžně proti sobě.

Strašně se mu rozbušilo srdce. Prsty cítil pod jemnou látkou její pokožku. „Kde jsem se tě dotýkal?“ šeptal.

Přitiskla si tvář na jeho hrudník a vychutnávala drsnou pružnost jeho chloupků, vůni jeho těla. „To nemůžu…!“

„Voníš růžemi, Maureen.“ Trochu zaváhal, ale pak jeho ruce pomalu našly její boky a přitiskly je jemně proti svým.

Prudce vydechla, ale ucítila jeho vzrušené tělo a snažila se odtáhnout, ale jeho ruce nepovolily.

„Muži jsou bezmocní vůči ženám,“ zašeptal jí do vlasů. „Bez ohledu na jejich sílu bývají slabí. Tak proč se tak bojíš, když právě tohle k tobě cítím?“

„Nikdy jsem… žádného muže takhle nepoznala,“ řekla trochu strnule.

„Ani ve svých horkých snech?“ šeptal chraplavě.

Křečovitě sevřela víčka. „Mně se ještě nikdy nic takového nezdálo,“ přiznala.

„Slyšel jsem tě přes zeď,“ zašeptal. „Křičela jsi.“ Jeho ruce vedly něžně její boky do intimnějšího objetí a cítil přitom, jak se chvěje. „Ten úžasný pocit, který jsi měla ve snu, můžeš mít zase se mnou, ve skutečnosti. Budu se tě dotýkat rukama a líbat a budeš zase tak křičet.“

Při vzpomínce na svůj sen se zase rozechvěla. Její ruce se zaťaly do jeho svalnatých paží. „To je ještě moc brzo,“ dokázala ze sebe vypravit, ale její tělo zoufale volalo po jeho dotycích.

„Víš to určitě?“

Polkla a zaťala zuby. Nohy se jí třásly a on to cítil. „Ano, vím,“ zašeptala.

Jeho ruce sklouzly k jejímu pasu. Trhaně dýchal a Maureen se zdálo, že slyší, jak mu tluče srdce.

„Není to pravda, viď?“ pousmál se. „Ale já tě ještě tentokrát pustím.“ Podíval se na její pyžamový kabátek do míst, kde látka obepínala její prsy. „I když vím, jak moc chceš, abych se tě dotýkal.“

Její oči k němu plaše zaletěly. „Jak to… můžeš vědět?“ zašeptala rozpačitě.

„Podle toho,“ díval se jí upřeně do očí a něžně přejel prstem po jejích ztvrdlých bradavkách. Ucítil, jak se její tělo napnulo neočekávanou rozkoší. „Cítíš to?“ zeptal se tiše. „Tohle jsem ti dělal v tvém snu?“

„Sundal… sundal jsi mi košili…“ vypravila ze sebe přerývaně. Zelené oči se rozšířily a zamlžily, když jí přejížděl rukou po ňadrech.

„Takhle?“ řekl pomalu a jeho prsty rozepínaly jeden knoflík za druhým, dokud před ním nestála naprosto bezbranná s obnaženými prsy jen o něco světlejšími než hedvábné růžové kalhotky, které měla na sobě pod kabátkem.

ŠESTÁ KAPITOLA

Když zjistila, jak se na ni dívá, byl to pro ni šok. Hořely jí tváře při myšlence na vlastní nemravnost a třesoucíma se rukama se ho snažila odstrčit, aby kabátek zase zvedla.

Ale on ji něžně tiskl ke svému velkému, hřejícímu tělu a Maureen viděla, jak jí prsty mizí v hustém porostu na jeho svalnaté hrudi.

„Takhle tě můžu držet celé dopoledne a neztratím přitom hlavu,“ řekl tiše a díval se jí do tváře. „Tak se neboj a nebojuj se mnou o svou poctivost. Já vím, že nechceš jít až do konce a já to po tobě ani nechci. Jenom mě obejmi. Chci cítit tvá krásná prsa, jenom chvíli, a pak tě nechám.“

Připadala si proti němu strašně nemožná. Objala ho roztřesenýma rukama a přitiskla se k němu tak pevně, jak o tom v dlouhých osamělých nocích snila. Když ucítila dotek jejich těl v jeho pevném objetí, když se její prsy jemně otíraly o drsný porost jeho hrudníku, slabě zasténala. Rozechvěle si opřela svou tvář o jeho hruď.

„Jako poprvé?“ zašeptal jí do vlasů a jí se podařilo přikývnout. Přitiskl ji pevně k sobě a vydechl radostí nad tím, jak prudce její tělo reagovalo na jeho.

„Jaku!“ vykřikla vyděšeně.

Jeho ruce vyletěly od jejího pasu pod ramena a něžně začaly hladit její plné prsy. „Za chvilinku toho necháme,“ řekl přesvědčivě. „Neomdlívej…“

Jeho ruce ji pevně objaly a hlavu sklonil k ní. „Přitiskni se ke mně, holčičko,“ zašeptal přerývaně. Ucítil její bezmocný odpor a pak byla najednou pod jeho ústy, v jeho ústech, a on horečně laskal její jemnou pokožku. Jemně ji sál a cítil, jak se přitom třese. Chvíli se s ní takhle mazlil a pak ji jeho velké ruce přitiskly proti jeho vzrušenému klínu.

Jeho odhodlání nenechat si přerůst věci přes hlavu bylo stále slabší. Maureen na něj působila tak, že jeho touha prudce rostla. Tiskla své prsy na jeho ústa a při jejich něžném laskání se rytmicky pohybovala… až Jakova touha vzrostla natolik, že ji nedokázal zvládnout. Sice jí slíbil, že v žádném případě neztratí hlavu, mnohokrát předtím to už dokázal, ale tohle byl jiný případ. Nic podobného ještě neprožil a pochopil, že bude pro něj strašně nesnadné přestat.

Zvedl hlavu a díval se do tváře, kterou téměř nepoznával. Měla zakloněnou hlavu, vlasy jí sahaly skoro do pasu, oči měla přivřené, tváře jí hořely a ústa měla zarudlá.

Jakový černé oči ztemněly touhou a ruce okolo jejího pasu se třásly. „Potřebuji tě,“ řekl chraplavě. „A ty mě taky. Pojď se mnou do postele.“

„Mohla bych otěhotnět, Jaku,“ zašeptala vyděšeně. Velice po něm toužila, ale podle jejích zásad to nebylo možné a začala ho v panice odstrkávat. „Pusť mě, prosím, já nemůžu…!“

„Stůj klidně, proboha!“ zasténal a roztřásl se při její nechtěné provokaci. Pevně ji držel, uklidňoval ji a se sklopenou hlavou se snažil zvládnout neklidný dech, svou prudkou touhu a bolest z jejího nenaplnění.

„Je mi to moc líto,“ omlouvala se bláhově.

Znovu se roztřásl. Zvedl hlavu a zadíval se pevně do jejích očí. „Nic se ti nestane,“ řekl drsně. „Mám v kapse něco na ochranu.“

Chtěla ho. Potřebovala ho. Ale její výchova v ní vytvořila bariéry, vlastní představy o hodnotách. Věděla, že ji k tomu nechce donutit, ale z vlastní vůle s ním jít nedokázala. Nejmíň ze všeho stála o nějaké jednorázové dobrodružství a už vůbec ne s Jakem.

Její zatvrzelost ho rozběsnila. Klidně vydechl, ale velmi trpěl. Cloumala s ním zuřivost. „Lákáš mne do pasti?“ zeptal se opovržlivě. „Myslíš, že ze mě vymámíš snubní prsten, viď?“ Cynicky se zasmál a chladně ji od sebe odstrčil. Sebral ze země její kabátek a hodil ho po ní. „Dej si pohov, děvenko. Takových už bylo. Žádná ženská mi nestojí za to, abych si ji kvůli pár minutám skotačení v posteli vzal.“

Bylo to hrozně sprosté. Sklopila oči, roztřásla se hnusem a třesoucími se prsty si oblékla kabátek. Byla ráda, že alespoň nemá brýle. Nevydržela by jeho pohled plný opovržení. Ale to, co říkal, pravda nebyla. Nechtěla ho vůbec za každou cenu přitáhnout k oltáři. Měla jenom strach, že z jeho strany to není láska, ale přechodná vášeň.

Jake strašně zuřil. Maureen vypadala tak zdrceně, jako by ji uhodil. Zatínal zuby. Neměl to nechat dojít tak daleko a ani jí nic podobného neměl říkat. Vlastně jí sliboval, že celou situaci dokáže hravě zvládnout, jenže to nedokázal. Ale pohled na ni v jejím pyžamovém kabátku ho naprosto vyvedl z míry. Voněla po růžích a to ho šíleně vzrušovalo.

„Musím se jít obléct,“ řekla plaše. Vešla do ložnice, zavřela dveře, opřela se o ně a po tvářích jí začaly proudit slzy. Už ho nikdy nechtěla vidět. Netušila, že by ji něco v životě mohlo tak bolet. Tak na ni byl něžný a najednou jí řekne tohle. Stál jenom o její tělo, její duše a srdce ho vůbec nezajímají. Chtěl ji prostě dostat do postele!

„Maureen.“

Přidusila pláč a zamkla dveře do ložnice. Nepromluvila, nechtěla, aby poznal z jejího hlasu, jak je jí mizerně.

Věděl to. Uslyšel přidušený pláč. Těžce vydechl a opřel se čelem o dveře. „Přijdu dnes večer,“ řekl. „Teď už musím jít.“

Podařilo se jí zvládnout hlas. „Nikam s tebou večer nepůjdu, Jaku,“ řekla hrdě. „Ale děkuju ti za… za pozvání. Na shledanou.“

Chvíli zaváhal. Pak se otočil, v tmavých očích zlost, neuspokojení a vztek. „Když nechceš, tak nemusíš. Copak si myslíš, že není nic lepšího na světě, než přemlouvat jednu starou pannu?“

Když uslyšela, jak se od dveří ložnice vzdalují hněvivé kroky, zavřela oči. Práskly dveře. Stála tam opřená o dveře a slzy jí tekly proudem. Tak teď ví, co si o ní ve skutečnosti myslí. Ale má, co chtěla. Neměla mu dovolit, aby se jí dotýkal. Teď je tedy pryč a už ho nikdy neuvidí. Měla na sebe strašný vztek. A ještě větší na něj.

Oblékla se a snažila se nezahlédnout v zrcadle svůj ublížený obličej. Celý den Jaka nezahlédla a ani v noci nebyl doma. Bylo jí hrozně. Ale co vlastně čekala, vždyť ho sama poslala pryč.

V sobotu bylo venku tak krásně, že šla pracovat na svou zahrádku, plít a okopávat. Jenže na práci vůbec nemyslela. Dělala si výčitky, že Jakovi dovolila, aby se jí dotýkal. Pak to jinak nemohlo dopadnout. Kdyby tomu byla zabránila, mohli být dosud přáteli. Ale jeho doteky byly tak krásné, že se jich nedokázala vzdát.

Byla tak pohroužena do svých neveselých úvah, že si Jaka všimla, až když stál těsně vedle ní. Černé oči se dívaly na její bílou tvář a byly stejně provinilé jako její. Nedokázal od té doby pořádně spát, i když musel od ní odjet kvůli obchodním záležitostem. Také měl výčitky svědomí, ale ne kvůli tomu, kam až se dostali, ale kvůli tomu, co jí řekl.

„Mluvíme spolu?“ řekl s předstíranou lehkostí. „Nebo si budu muset sníst, co jsem si navařil?“

„Myslela jsem si, že už se mnou nikdy nepromluvíš,“ zašeptala nervózně. Rty se jí třásly tak, že je musela skousnout zuby. „Je mi to strašně líto, Jaku!“

Zatajil dech a prudce ji strhl k sobě a hladově ji objal velkými pažemi. Nikdy necítil potřebu některou ženu ochraňovat tak, jako ji. Nesnášel její pláč a nenáviděl se, když plakala kvůli němu. Přitiskl ji k sobě.

„Strašně se mi po tobě stýskalo,“ šeptal jí do vlasů. Položil si hlavu na její krk a líbal ji vášnivě a hladil ji přitom po zádech. „To, co jsem ti tehdy ráno říkal, nebyla vůbec pravda.“

Srdce jí poskočilo. Asi mu na ní přece jenom trochu záleží, když se vrátil. Zavřela oči a přitiskla se k němu. Když nic, alespoň se nemusí bát, že ji nenávidí.

„Já mám taky vinu,“ řekla. „Neměla jsem takové věci s tebou dělat. Chovala jsem se jako hloupá holka!“

„Ne!“ Přitiskl svou tvář na její. „Pane bože, nic takového vůbec nejsi!“

„Když jsem tě nechala, aby ses na mě tak díval…“ sklopila oči a začervenala se.

Zhluboka se nadechl. Nikdy se dosud nesetkal s takovými výčitkami. Ženy z jeho světa byly velmi rafinované a nedokázal si ani představit, že by si některá dělala něco z toho, kdyby ji muž uviděl nahou. Nikoho takového jako Maureen dosud nepotkal.

„Mluvili s tebou rodiče někdy o sexu?“ zeptal se jemně.

Sklopila oči. „Sex před svatbou je špatný,“ zašeptala. „Moji rodiče byli velmi nábožensky založení, Jaku, a já jsem taky taková.“ Podívala se na něj. „Za to, v co věřím, se nebudu omlouvat. Nenuť mě se měnit.“

Pousmál se. „Ani to po tobě nechci.“ Povzdechl si a jemně se prsty dotkl její tváře. „Ale to, co cítíš, když se tě dotýkám, je naprosto přirozené. To k ženě patří, jestliže nemáš radost, když muž přiloží své rty na tvé, a netěší tě ruce muže na tvém těle, žiješ jenom napůl.“ pohladil ji rukama po zádech. „Sex patří k člověku, bez něj bychom ani ty, ani já nebyli na světě.“

Takové řeči ji vyváděly z míry. Sklopila oči na jeho košili. Byla modrá a na kapse měla emblém a jí se líbilo, jak přiléhala k jeho širokému, mohutnému hrudníku a jak se napínala přes jeho svaly, když se jeho ruce natáhly k ní. „Netušila jsem, že jsou lidi tak bezmocní,“ přiznala se plaše.

„Nebo vášniví?“ mrkl na ni.

Usmála se. „Taky.“

„Musíš si prostě zapamatovat, že muži jsou už takoví, že se vzruší velmi snadno, ale zklidnění už tak snadno neprobíhá. Myslel jsem, že se můžu s chladnou hlavou na tebe dívat, ale nedokázal jsem to.“ Přitiskl špičku nosu k její. „To se mi stalo poprvé, že jsem si nedokázal poručit,“ zašeptal. „Tolik jsi mě vzrušila, že jsem málem přišel o rozum.“

Její oči se rozšířily údivem.

Pobaveně se usmál. „Ty nevíš, o co jde, viď?“ zeptal se jemně. „Tak ti to tedy povím.“

Pověděl jí to a ona reagovala nevěřícím úžasem, obličej v jednom ohni a kolena se jí roztřásla. Ještě nikdy nikdo s ní tak otevřeně nehovořil o tak intimních věcech.

„No tohle!“ vyhrkla a chtěla utéct.

Něžně a s rozvahou ji u sebe přidržel. „Musíš toho vědět trochu víc,“ řekl klidně a jeho oči se do jejích dívaly bez onoho uličnictví, které tam před chvilkou zablesklo. „Je to prostě nutné, protože příště už od tebe neodejdu. Moc mě to bolí, když nejsi se mnou. Nechceš se se mnou milovat a tak to budeme dělat podle tebe. A pokud mě nebudeš svádět v tom zatraceném pyžamu, tak to bezvadně zvládneme.“

„To kvůli tomu?“ zeptala se bez dechu.

Přikývl. „Taky se mi o tobě zdálo,“ řekl tiše. „Něco ti řeknu, zrovna teď mě málo co vzrušuje. Ale ty to dokážeš, i když jenom přejdeš přes pokoj.“

Rychle sklopila oči. „Měl by sis najít někoho bez problémů,“ řekla.

„Jenže já nechci nikoho bez problémů.“ Povzdechl si. „Já chci jenom tebe. A ve všem se ti podřídím. Jestli to jinak nepůjde, tak se nějak naučím žít s erotickými sny a pod studenou sprchou,“ usmál se žalostně. „Tak dlouho, pokud mě budeš líbat.“

„Cítím se hrozně provinile,“ řekla zoufale.

„To jsem ale vůbec nechtěl.“ Sklonil se k ní a jemně se svými rty dotýkal jejích a vnímal radostně jejich okamžitou reakci. „Tentokrát to snad zvládnu líp než minule, tak otevři ústa a já ti ukážu, jak moc jsem tě postrádal.“

Pomalu a zkušeně vnikl do jejích úst svým jazykem a vzbudil v ní touhu, jako tehdy ráno. Tajil se jí dech pod jeho naléhavými rty a cítila, jak ji jeho ruce objaly kolem boků a prakticky předvedly to, co jí teoreticky před několika minutami vysvětloval.

Otevřel oči a oddálil pomalu rty, ale rukama ji držel pevně. „Uvolni se,“ zašeptal. „Neublížím ti.“

„Já si s tím nevím rady,“ zanaříkala.

„Ty moje bezbranná holčičko,“ vydechl. Líbal ji na víčka a třel si tvář o její. „Já jsem asi největší pitomec pod sluncem. Od té doby, co jsem vyrostl, jsem se nikdy se žádnou ženou nechoval tak ctnostně a nikdy jsem žádnou neměl tak rád. Nekaz mi to.“

Přemáhala se, aby neutekla. Pomalu se uvolnila a plnou vahou se o něj opřela. Žasla, jak se jeho tělu přizpůsobila, jak bylo její tělo tvárné, když ji k sobě přitiskl. Nohy se jí trochu chvěly, ale jeho ruce jemně a něžně hladily její boky a ona se uvolnila.

„Božské,“ šeptal. „To je prostě božské.“

Opřela si ruce a čelo o jeho hrudník a dlouze a šťastně si vzdychla. Bylo to božské. Jeho tělo už ji neděsilo, protože po ní nic nechtěl. Začala si na něj zvykat, jako by k ní odjakživa patřil.

„Takhle to znáš, viď,“ řekl tiše.

„Trochu.“ Políbil ji na čelo velice něžně. „Chceš vědět, jak dlouho jsem neměl žádnou ženu?“

Zčervenala. „Ne!“

Usmál se na ni. „Skoro dva roky, Maureen.“

Překvapeně se na něj podívala. Ne, nevymýšlel si. Viděla to v jeho tmavých očích a poznala to z výrazu jeho obličeje. „Je to pravda?“ zeptala se.

Přikývl. „Neměl jsem na to čas. Z jednoho důvodu, který ti časem vysvětlím, pro mě už ženy nebyly tak důležité. Už jsem měl toho po krk, jak mě využívaly.“

Trochu se zamračila. „Proč tě ženy využívaly?“

To jí zrovna říct nemohl. Něžně otíral své rty o její. „Jsi tak měkoučká,“ šeptal. „To ráno, jak jsi byla se mnou bez toho kabátku, jsem cítil…“

Schovala tvář na jeho hrudi. „Přestaň.“

Otevřenými rty jemně přejížděl po její tváři. „Ta měkkost v mých rukou…“ zasténal a hledal její ústa.

Cítila ten polibek na svých ústech jako žhavé železo. Jeho tělo se ještě více napjalo, když prohloubil polibek a ruce mu klouzaly po jejím těle dolů, aby ji k sobě co nejtěsněji přitiskly. Dosud nic tak intimního nepocítila. Jako by se dotkla elektrického proudu. Vykřikla a zaryla do něj nehty, když s ní rytmicky pohyboval proti svému vzrušenému klínu.

Náhle se roztřásl a prudce se od ní odtrhl. Kousek poodešel, zapálil si cigaretu a nejistými prsty si ji vložil do úst. Nějaký hlásek mu cosi šeptal do ucha o ženáčích a v druhém uchu mu celou dobu, co objímal Maureen, zněla ukolébavka. Nejspíš se zbláznil. Když s ní nebyl, přímo ho to bolelo. Přál si být úplně jinde, aby ji už nikdy neviděl. Nehodila se k jeho životu, říkal si neustále, nechce se s ním milovat. Ale nemohl si pomoct. Moc ji chtěl. Nemohl odejít. A pokud mohl z její prudké reakce soudit, ona ho chtěla stejně zoufale.

„Co budeme dělat, Maureen?“ zeptal se zády k ní a šťastný, že je domek od ostatních tak oddělen, že ji může líbat v naprostém soukromí.

„Nevím,“ řekla zajíkavě. Zkřížila ruce na prsou, kterými projížděla bolest, a dívala se na rozrytou zemi na svých záhoncích. „Není to k tobě fér!“

Obrátil se k ní s tváří o trochu bledší než obvykle a se zapálenou cigaretou se k ní vracel. „Mám strach ze svatby,“ řekl jemně. „Mí rodiče spolu žili dvacet let a jen pár let bylo šťastných. Tvrdili, že se ze začátku milovali, ale na konci určitě ne.“ Zrychleně dýchal. „Nevím, jestli bych se dokázal přizpůsobit ve svém způsobu života někomu jinému. Bylo by jich možná i víc.“ Černé oči se setkaly s jejíma. „Na druhou stranu bych s tebou hrozně rád měl dítě,“ řekl chraplavě. „A to mě hrozně děsí, víš to?“

Roztřásla se pod tím přívalem slov. Nemluvil jako muž, který si chce jenom užít. Mluvil velmi rozvážně.

„Překvapilo tě to?“ usmál se na ni. „Mě taky. Žádné ženě jsem nic podobného ještě neřekl.“

Podívala se na něj a v očích se jí zrcadlilo celé její srdce. „To mne těší,“ zašeptala.

Povzdechl si a přímo slyšel, jak se kolem něho tkají hedvábné pavučiny. Nedalo se nic dělat, soudil. Dotkl se jejích tmavých vlasů. „Co kdybys chvíli zapomněla na ty motyčky a vzala si něco pořádného na sebe?“ zeptal se. „Mohli bychom vyrazit do Galvestonu na nějaké mořské speciality.“

Zasmála se. „Ty blázínku,“ řekla mu a přitiskla se k němu. „A poletíme tam tvým letadlem nebo třeba poplujeme na tvé jachtě a možná si ty mořské speciality nachystáme i sami.“ Neviděla mu do obličeje, který prudce zbledl. Rozesmála se a objala ho. „Mně se strašně líbí, když si děláš legraci. Ale já se klidně spokojím s obyčejným filé a hranolky. Povídej si chvíli s Bagwellem a já se jdu převléknout.“

Šla domů a on zamračeně za ní. Začínalo to být hodně komplikované. Po tom pátečním testu vyjde jeho tajemství určitě najevo. Nebude moci před ní utajit, kdo vlastně je. Kdyby to byla moderní žena s normálními názory na morálku, skončili by v posteli, a pak už by to bylo jako mnohokrát předtím. Ale o této ženě snil celý život a ten život chtěl prožívat vedle ní. Napadaly ho věci, jako nikdy dřív. To se mu se žádnou ženou ještě nepřihodilo. Jestli se s ní brzy na rovinu nedomluví, mohlo by to skončit tragicky.

Vzal ji do jedné restaurace, a když jedli, díval se kolem sebe se zájmem. Taková místa samozřejmě také znal, ale nepatřila určitě k jeho běžnému životnímu stylu. Pozoroval tam malé skupiny lidí. Páni v oblecích, dámy v kalhotových kostýmech, mládež v krátkých sukních a kraťasech. Starší lidé s tvářemi poznamenanými vráskami, které jim tam vepsal osud. Dělníci a farmáři, švadlenky, sekretářky a lidé z administrativy. Díval se na ně a měl najednou pocit, že mu ujel vlak. Prožil život plný dobrodružství a líbilo se mu to. Ale tito lidé žili na rozdíl od něho skutečný život.

„Starosti?“ zeptala se jemně.

„Spousta.“ Popíjel kávu. „Chodíš sem často?“ zajímalo ho.

„Asi tak jednou týdně. Někdy mají chilli guláš, někdy zase hamburgry, hlavně o víkendech. Já normálně jím v kantýně nebo si nosím jídlo z domova. Snažím se dodržovat přesně pracovní dobu,“ usmála se. „Jsem toho názoru, že musím být v práci nejmíň tak dlouho, za jak dlouho mě platí, i když to zní strašně staromódně.“

Zasmál se. „No s tím musím z celého srdce souhlasit,“ podotkl. „A MacFaber jistě taky.“

„Chudák stará,“ řekla soucitně. „Musí být hrozně opuštěný. Nikoho už nemá, víš, jeho matka umřela loni.“

Zahleděl se upřeně do kávy. „Je strašně bohatý. Ten si může lásku koupit.“

„Určitě ne pravou lásku. Jenom drahou náhražku.“ Váhavě se dotkla lehounce Jakovy ruky. Jejich oči se setkaly a ona se zachvěla hloubkou citu, který tam spatřila. „Nikdy jsem si neuměla představit, co je láska… předtím,“ řekla.

Nevnímal šustot konverzace okolo sebe. Slyšel jenom její hlas, viděl její tvář. Přemýšlel o tom, co mu řekla. Jeho ruka sevřela hladově její a ona se na něj podívala zbožňujícíma očima. Nejraději by vyskočil na stůl a začal radostí tancovat, ale jenom se na ni usmál.

Taková slova nikdy nikomu neřekl. Užasl, že moc nescházelo a řekl jí je. Ale zarazil se. Proběhlo jím neblahé tušení ohledně pátku. Bude jí to muset nějak do té doby vysvětlit.

Potom šli na odpolední představení, do obchodního centra, nakonec na kuželky. Ale bylo tam moc lidí, tak si objednali kafe, seděli, popíjeli a pozorovali.

Domů přišli pozdě, rozloučili se ve dveřích, kde ji hladově a vášnivě políbil.

„Ne, dovnitř s tebou nepůjdu, je to riziko,“ zašeptal a položil jí prst na rty.

Úzkostně na něj pohlédla. „Já bych, Jaku, možná…“

„Nechci tě znásilňovat, víš?“ řekl. „Pokud nebudeš chtít sama, tak bych na tebe nerad naléhal. Jdi teď spát. Ráno pro tebe přijdu a půjdeme spolu do kostela, ano?“

Usmála se. „Ano.“

Dotkl se její špičky nosu, mrkl na ni a s hvízdáním si odešel.

Ty další dny byly jako v pohádce. Chodili všude spolu, vyjma práce, kde ho nikdy ani okem nezahlédla. Ve čtvrtek odpoledne, když přišla z práce domů, se ho na to zeptala. Čekal na ni na dvorku, až přijde.

„Ty už nepracuješ v našem podniku?“ zeptala se ho, když vystoupila z auta.

Usmál se. „Mám teď prázdniny, to jsem ti neřekl?“ Něžně ji políbil. „A neboj se, nemám nic společného s problémy na Faberově letadle, jestli si pořád ještě o mě děláš starosti.“

Zavrtěla hlavou. „To ne,“ řekla jemně. „To jsem už tehdy věděla. Nevím jak, ale věděla jsem to.“ Podívala se na něj zbožňujícíma očima. „Nezáleží mi na tom, kdo jsi a čím jsi.“

Věděl to a měl z toho strašnou radost. Na druhé straně měl zase příšerné výčitky svědomí. Už ji dost poznal a věděl, že v ní není ani za mák vypočítavosti.

Sluníčko svítilo a Maureen vyskočily na čele krůpěje potu. „Pojď se se mnou na chvilku opalovat,“ řekl. „Ještě chvíli bude svítit, ale už nás to nespálí.“

Zaradovala se. „To mám strašně ráda. Mám dokonce nové bikiny, které jsem ještě nevyzkoušela.“ Trochu zrůžověla. „Jsou na můj vkus maličko odvážné…“ Znejistěla trochu. „Když o tom tak přemýšlím, asi bych si je neměla brát, viď?“

Jedno obočí mu vyletělo nahoru a komicky se ušklíbl. „Nelekej se. Nechci tě děsit, ale já, když se opaluji, tak si na sebe neberu nic. Nesnáším na těle bílé pruhy.“

Vyrazil jí tím dech. Strnule na něj hleděla.

„Nedívej se na mě tak. Omotám si kolem sebe ručník, když to musí být,“ přislíbil uličnicky. „Spokojená?“

„S nahým mužem jsem se ještě nikdy neopalovala…“

„Jednou se musí začít.“ Když viděl, jak se tváří, rozchechtal se. Šel do svého bytu. „Vrátím se za deset minut.“

Vzala si tedy na sebe černé bikinky, které si jednou z náhlého impulsu koupila a prohlížela se v zrcadle. Alespoň že měla dobrou postavu, skoro dokonalou. A když si vzpomněla, že onoho rána ji Jake viděl skoro celou, zrudla jako pivoňka. Už před ním neměla skoro co schovávat, jenže teď si chtěl sundat všechno zase on a to ji strašně vyvádělo z míry.

Vzala si ven starou deku, kterou používala na opalování, a sundala si brýle, aby neměla kolem nosu bílý proužek.

Znovu ocenila skutečnost, že dvorek byl od nepovolaných očí naprosto izolován spoustou stromů. Nikdo jim tam nemohl nahlížet, nejbližší budova byla navíc domov pro starší lidi a děti tam široko daleko žádné nebyly.

Ležela na břiše a za chvilku přišel Jake a kolem úzkých boků měl otočený ručník.

„Chceš snad jít po své svatební noci na psychoterapii?“ zeptal se výsměšně.

Všimla si dobře, že řekl „své“ svatební noci a ne „naší“ svatební noci. Mluvil přece o dítěti, takže to pro něj žádnou svatbu neznamenalo? Asi ne.

Váhavě otevřela oči, ale vyjma jeho snědého obličeje skoro nic neviděla. „Nevím,“ řekla zajíkavě. „Promiň.“

„Budeš si muset na mě zvyknout. Tady. Pomoz mi s tím.“

Než stačila něco říct, jeho štíhlé prsty rozvázaly všechny tkaničky a o pár vteřin později byla zrovna tak nahá jako on a ony dva kousky oblečení měla pod sebou. Strnula, ale když si lehla na záda a vydechla, zavřela oči, napětí z ní vyprchalo a ona poprvé ucítila, jak se sluneční paprsky dotýkají celého jejího těla.

„Pane Bože,“ zašeptala a cítila se zvláštně malátná a rozechvělá.

„Senza, viď?“ podotkl. „Taky jsem měl dřív spoustu zábran, co se takových věcí týče, ale byl jsem nějakou dobu na Riviéře a tam to prostě nejde, aby byli na jachtě všichni nazí a ty jediná cudně oblečená.“

Otočila se k němu s široce otevřenýma očima. „Co jsi dělal na Riviéře na jachtě?“ zeptala se pomalu.

Chvíli bylo ticho, v duchu si nadával, jak se mohl tak hloupě proříct. Dívala se na něj s jistým podezřením a on by si byl nejraději za to nafackoval. Tak dlouho mu to vycházelo. Co teď, aby ho okamžitě neusvědčila ze lži?

SEDMÁ KAPITOLA

„Ale ne!“ řekla Maureen s úsměvem. „Ty jsi pracoval jako mechanik při cestě po jižní Francii!“

„Správně,“ řekl, jak nejjemněji mohl. „Dobrý odhad.“

„Vždycky jsi se zajímal o techniku?“ nedala mu pokoj a snažila se přitom nevšímat si pevných, bezchybných linií mužského těla ležícího vedle ní. I nohy měl opálené jako celé tělo a na bocích neměl žádný bílý pruh. Vypadal silně, zdatně a neuvěřitelně přitažlivě.

„Když jsem byl malý, rád jsem rozebíral věci,“ zamumlal.

„Vsadím se, že se to rodičům moc nelíbilo.“

Slabě se zamračil. „Prosím?“

„No, rozebírat budíky, lampy a další věci.“

Trochu se zavrtěl. „Nebyl jsem doma. Byl jsem pryč, ve škole.“

Její oči pozorovaly jeho tvář. „V internátní škole?“ zeptala se váhavě.

„Byla to škola pro delikventní chlapce,“ řekl úsečně. „Dostal jsem se do rozporu se zákonem, když mi bylo asi třináct a rodiče mě vyhnali z domu.“

„Ach Jaku,“ zašeptala jemně. Natáhla ruku a něžně zmáčkla jeho zápěstí. Téměř cítila bolest, která vyzařovala z jeho vzpomínek.

„Pane bože, ty jsi mě donutila takhle mluvit,“ řekl přiškrceným hlasem. „To jsem ještě neřekl živé duši.“

„Pak je tedy v pořádku, když vypadám tak spokojeně,“ řekla s úsměvem.

Povzdechl si a přetočil se na bok, aby mohl sledovat její obličej a bavit se tím, jak se snažila se na něho nedívat. Vzdala to, a přesto, že viděla zastřeně, nemohla se dost vynadívat. Obrátila zrak zpět na jeho tvář a snažila se předstírat, že neví, že zčervenala.

„Pokračuj. Dívej se na mne, když chceš,“ řekl jemně. „Nejsem domýšlivý, alespoň jsem nebyl, dokud jsem neshodil dvacet kilo,“ podotkl.

„Nedovedu si tě představit tlustého,“ řekla.

„Byl jsem tlustý, miláčku.“ Přetočil se zpět na záda a líně se protáhl. Vychutnával slunce na svém těle. Zavřel oči a dal tak Maureen příležitost, aby se mohla bez zábran kochat jeho tělem. Usmál se při pomyšlení, že ho shledává fascinujícím.

Byla to pravda. Její oči se nemohly odtrhnout. Takové muže viděla v časopisech, které Charlena přinesla do práce, ale nikdy se s nimi nesetkala osobně. Jaké byl nádherně stavěný. Jeho očividná mužnost v ní vyvolávala slabost. Dovedla si představit, že v posteli je právě on tajným snem všech žen. Její tělo se začalo chvět, když nechala svůj zrak svobodně klouzat po jeho těle. Byl dost blízko ní, aby ho mohla bez obtíží sledovat a bylo pro ni poněkud šokující, když jeho tělo začalo zcela náhle reagovat na její upřímný obdiv.

Sledoval ji. Opřel se o předloktí, aby viděl její obličej. Dívala se mu do očí a uvědomovala si jen to, že je také opálený na předloktí a že on si prohlíží každý centimetr na jejím těle.

Podivné bylo, že si nechtěla lehnout zpět na deku nebo se přikrýt. Připadalo jí, že nejpřirozenější věcí na světě je být tu takto s ním.

„Tak pojď, maličká,“ řekl měkce. „Ať se to stane.“

Chvěla se, když ji jeho štíhlé ruce jemně přenesly na něj. Cítila, jak sevřel pevně její tělo v horoucím objetí a jak jeho drsné chlupy dráždí její jemnou pokožku, ale vzdala se bez jediného protestu.

Přitiskl svá ústa k jejím a líbal ji tak, jako nikdy před tím, s něžností i žhavou vřelostí. Jeho ruce ji hladily a zároveň svíraly svými pevnými svaly v objetí, které bylo šokující a sladké.

„Ano,“ šeptala chraptivě. Jeho ruce objaly její boky a držely ji proti němu v náznaku intimního spojení, zatímco se jeho pevná ústa jemně dotýkala jejích a doháněla ji k šílenství.

Nesměle vzala jeho tvář do svých rukou a vracela mu polibky se stejným hladem, jaký cítila z jeho mohutného těla.

Otočil ji na záda a díval se jí do očí, zatímco se jí dotýkal a kochal se jejími pevnými ňadry a plochým břichem. Pak se začal jeho dech zrychlovat a začal ji s nekonečnou důsledností laskat, až ho chytla za zápěstí a lapala po dechu.

„Za pár minut budeš moje,“ šeptal jí. „Musím vědět, jak mám být opatrný. Jen se uvolni.“ Uvolnila se a přitom se chvěla, když ji líbal a hovořil k ní. „Nechci, aby tě to moc bolelo,“ šeptal.

Otevřela oči, když se jeho ústa posunula dolů na její ňadra a donutila ji svíjet se ve sladkých smyslných mukách. Sténala a kousala se do rtů, aby potlačila vzdechy.

Někdy jí v mysli probleskl zbytek panenského strachu z toho, co se mělo stát, a nervozita z toho, že jsou zde takto na volném prostranství. Ale nikdo nemůže přijít, pomyslela si. Byli zcela skryti před zraky sousedů.

Pomalu ji líbal. Boky se začaly rytmicky pohybovat a nohy zaplétat do jejích. Jeho tělo se hýbalo společně s jejím a dávalo jí pocit rozkoše. Opět zasténala, neboť nejen jeho ústa, ale celé tělo – jeho ruce, nohy, boky – byly nástroji rozkoše a hrály si s ní s dokonalou zručností.

Jedna ruka jí proklouzla pod hlavu a nadzvedla ji. Jeho oči se dívaly přímo do jejích, když do ní pomalu pronikal. Pocítila slabý strach.

„Lež klidně,“ zašeptal. „Budu velmi, velmi opatrný.“

Pevně sevřela rty, pak lehce zalapala po dechu a cukla sebou bolestí.

„Ještě pár vteřin, miláčku,“ zašeptal. Ruka mu ztuhla pod její hlavou. „Nebraň se… Ano!“

Polkla a prudce dýchala. Cítila, jak ho její tělo přijalo s úlevou i úžasem. Oči se jí rozevřely. Takto si to nepředstavovala. Zdálo se, že on to ví, protože jeho ruce a ústa byly jemné a laskavé, když ji držel ve svém houpavém objetí.

„Nemám ochranu…,“ podařilo se jí ze sebe vypravit, když se v ní začal zvedat první záchvěv rozkoše.

„Vím,“ vydechl. Jeho zuby chytly její horní ret a jemně jej stiskly. Pak se jeho ústa dotkla jejích. „Já chci mít dítě,“ vypravil ze sebe.

Pevně sevřela víčka a viděla divoce vířící barevná kola. Začaly k ní doléhat divoké vzdechy. Slabé sténání vycházející z jejího hrdla, když se jí po celém těle začal šířit překvapující pocit rozkoše. Červená kola za víčky vířila rychleji a rychleji. A nad ní Jake s kamennou tváří, cílevědomý ve své vášni. Jeho ruce uchopily její a přitiskly je k zemi u její hlavy, zatímco se jeho svalnaté tělo pohybovalo s rostoucí divokostí a jeho váha ji tlačila do trávy.

Najednou vykřikla jeho jméno a pak začala vzlykat. Jejím tělem se začaly šířit vlny, které se vytrácely a vytrácely…

Něco zamumlal, sotva ho slyšela. Ztuhl a jeho dech se uvolnil. Poklesl na ni a šeptal její jméno.

Cítila jeho váhu, vlhkost jeho těla, krůpěje potu na své tváři. Uvědomovala si vyčerpanost a rozkoš, která v ní dosud doznívala.

Jeho ústa se jemně dotýkala jejího ucha, jejího krku.

„Vytvořili jsme hudební dílo,“ zamumlal. „Souznění dvou duší v extázi…“

Dotkla se jeho obličeje a podívala se mu do očí. „Miluji tě,“ zašeptala unaveně.

„Já vím,“ odpověděl. V jeho očích i úsměvu byl úžas. Sklonil se k ní a políbil její naběhlé rty. „Nyní si mne musíš vzít,“ řekl měkce. „Zkompromitovala jsi mě. Muž si musí chránit svou pověst. Nemohu si dovolit, aby si na mne ženy ukazovaly a šeptaly za mými zády, jak jsem prostomyslný.“

Radostně se zasmála a pevně ho objala. Zabořila obličej do jeho ramene. „Vzala bych si tě hned, kdybych mohla.“

„V pondělí,“ navrhl. „Necháme si udělat krevní test a seženeme povolení…“

„Budu muset požádat o dovolenou.“

„Ne, nebudeš.“ Opět ji dychtivě políbil. Krev mu začala opět kypět. Zvedl jí hlavu a přestal ji škádlit. „Pojď, vykoupeme jeden druhého. A pak tě chci v posteli, tentokrát pomalu.“

Zachvěla se při tom pomyšlení. „Znovu?“

„Ano.“ Zdvihl se a postavil se před ní v celé své mužné kráse. Sehnul se a zvedl ji. S očima obdivujícíma její tělo ji nesl ne do jejího, ale do svého bytu. Zavřel dveře.

Nakonec usnuli, když bylo dávno po půlnoci. Ráno vstala s bolestí ve svalech a s živými vzpomínkami na včerejší odpoledne a noc. Mohla sotva sedět, jak byla rozlámaná. Její zrak upoutal kus papíru na polštáři a škrábanice na něm.

„Bude v pořádku, když přijdeš do práce pozdě,“ napsal Jake. „Tvému šéfovi to nebude vadit. Uvidíme se po zkušebním letu. Sejdeme se v MacFaberově kanceláři. Jake.“

Usmála se a přitiskla papír k ústům. Všimla si, že je něco napsáno na rubu a otočila list. Co tam bylo napsáno, jí vyrazilo dech.

„Jestli teď nejsi těhotná, je to moje vina.“

Zasmála se. Takže to myslel vážně. Neřekl to tedy v návalu vášně, nebo aby zlomil její ostražitost. Protáhla se a šla se podívat do zrcadla, aby se podívala, zda vypadá jinak. Nevypadala, až na některé pozůstatky vášně na různých místech jejího těla. Začervenala se a šla si pro jeho župan. Pak se vrátila do svého bytu a oblékla se do práce.

Vždy si myslela, že by ji svědomí zahubilo, kdyby spala s mužem, za kterého není vdaná. Ale Jake si ji chtěl vzít. A ona ho milovala, i když neopětoval její city. Ale přece by nemohl být tak něžný, kdyby ji nemiloval!

Měli se vzít za tři dny a on s ní chtěl mít dítě. Všechno bude v pořádku. Bude paní Jake Edwardsovou.

Jakoby přitiskla tuto myšlenku na ňadra, rychle se oblékla a vděčně pohlédla na deku, která stále ještě ležela na trávníku, kde se milovali poprvé. Vyběhla a popadla deku, ručník a plavky a vzala je dovnitř.

Když přišla do práce, zkušební let již probíhal. Vládním úředníkům byl předváděn druhý zkušební let Faberova letounu a hlavní tribuna byla plná hodnostářů. Věděla, že někde v tom davu je sám tajemný MacFaber. Přemýšlela, zda tají dech, když se testuje jeho letadlo, a ona sama to s napětím sledovala z výhodného místa před svou kanceláří.

Pokud se tentokrát něco nepodaří, pro některé zaměstnance to bude konec. Dovedla si představit MacFabera s válečnou sekerou, jak dělá kravál a stíná hlavy. Zřejmě byl dole s ostatními.

„Tak jak to jde?“ zeptala se Charlena, sotva dechu popadala. Stoupla si hned vedle ní.

„Zatím všechno klape,“ řekla Maureen.

„Vypadáš dneska jako jarní vánek,“ řekla Charlena s úsměvem a ocenila její zelené šaty a dlouhý volný účes. „Jsi úplně oslňující.“

Maureen se plaše zasmála. „Úplně jsem se zbláznila do jednoho mechanika,“ přiznala se. „Budeme se brát!“

„Jednoho mechanika?“

„Je moc hezký a mně nebude vadit, když budu žít o hamburgrech a smažených brambůrkách,“ ujišťovala svou přítelkyni.

„Znělo to tak? Tak jsem to nemyslela,“ usmála se Charlena sladce. „Já jen, že jeden z mechaniků byl okamžitě propuštěn a pan Blake se dostal do nesnází. MacFaber byl dnes v kanceláři a zavolal si pana Blaka. Ne že bych poslouchala za dveřmi, vždyť víš, ale dveře byly pootevřeny…“

„No, tak povídej!“

„Švagr pana Blaka sám z vlastní vůle nevzal na vědomí změnu v projektu. Pracoval v závodě, kde se vyrábělo letadlo.“ Ušklíbla se. „Pan Blake to nakonec řekl MacFaberovi dříve, než se mohlo stát něco vážného. Byl sesazen a jeho švagr propuštěn.“

„A sakra,“ vyjekla Maureen se smíšenými pocity – se soucitem k panu Blakovi a s úlevou, že Jake nebyl zodpovědný za tyto problémy. „Není divu, že pan Blake vypadal tak znepokojeně.“ To jí připomnělo její vlastní situaci. „No, pro koho vlastně teď pracuji?“ zeptala se. „Mám ještě pořád práci?“

„Jasně, že máš. Ale nebudeš vědět, pro koho pracuješ, dokud MacFaber nepřijme někoho na jeho místo.“

„Viděla jsi opravdu pana MacFabera?“ zažertovala. „Myslím, jestli to není vymyšlená postava.“

„Jestli jsem ho viděla!“ Charlena se podívala vzhůru a hvízdla. „Kdybych tak nebyla zasnoubená…!“

„Ale říkala jsi, že je ošklivý,“ zamračila se Maureen.

„Když jsem ho viděla naposled, vypadal tak. Ale zeštíhlel a je opálený. Dokonce jedna dívka z písárny omdlela, když tudy procházel. Bůh ochraňuj zaměstnankyně. Vsadím se, že si dáma z Jižní Ameriky může vyplakat oči!“

„To zní fantasticky,“ řekla Maureen a zasmála se.

„On je fantastický, až na jeho povahu,“ řekla druhá dívka posmutněle. „Je ho slyšet o dvě kanceláře dál, když se rozzlobí, a je mu jedno, kdo ho poslouchá. Má docela slušný slovník, když se do toho pustí.“

„Je to jeho společnost,“ podotkla Maureen. „Myslím, že byl pěkně rozzlobený kvůli tomu, co se stalo s Faberovým letadlem.“

„On nebyl rozzlobený jen na švagra pana Blaka,“ zamumlala Charlena. „Byl rozzuřený na celou skupinu výstupní kontroly, na oddělení konstrukce, na výrobní sekci včetně dalších lidí.“

Maureen pozdvihla obočí. „Na příklad?“

„Na příklad na lidi, co tady sečou trávník, na malíře, co malují jeho kancelář, na pokladače koberců, na dva úplně neznámé lidi, kteří šli náhodou kolem jeho kanceláře, a na předsedu.“

„Pane bože. A ti všichni mohli za problémy s letadlem?“

„Když jsem ho tak poslouchala, tak mohli. Podívej!“

Ukázala na nebe, kde se vznášel malý model soukromého letadla jako stříbrný, krásný elegán, plně pod kontrolou svého zkušebního pilota.

„Hm,“ vzdychla Maureen, „myslím, že to bude hit.“

„Vypadá to tak,“ řekla Charlena a usmála se nad její reakcí.

„Díky bohu. To možná starého pána uklidní.“

„Je starý?“

„No, ke čtyřicítce, myslím.“

„Viděla jsi detektiva?“ zeptala se náhle Maureen.

„Jistě, viděla.“ Povzdechla si. „Vypadá to, že jsem obklopena samými pěknými muži. Je vysoký a snědý a velmi přitažlivý. Když se mnou mluví, naskakuje mi husí kůže. Ale já jsem, samozřejmě, zasnoubená,“ dodala vážně.

„To ale neznamená, že se nemůžeš podívat,“ řekla Maureen s úsměvem.

„To je pravda. Proč tě tak zajímá, jak vypadá soukromý detektiv?“

Maureen neodpověděla. Nemohla dost dobře Charleně říci, že si myslí, že si ji detektiv vezme. Ještě nebylo jisté, že Jake je onen tajný agent, ale měla podezření, že ano. S úsměvem zavrtěla hlavou na Charleninu otázku a obrátila oči k obloze. Bylo by vzrušující být ženou detektiva. Mohla by mu dokonce občas pomáhat. Tato myšlenka jí zlepšila náladu.

Charlena odešla, když letoun přistával. Maureen se dívala na stříbrného ptáka, který se ladně snášel k zemi, a tajila dech nad jeho elegancí a krásou. Díky bohu, že to tentokrát vyšlo.

Vrátila se zpět a doufala, že nepřijde o práci, když byl pan Blake odvolán. Najednou ji napadlo, že by pan MacFaber mohl vinit také ji. Vždyť si mohl myslet, že se jí pan Blake svěřil, a mohl ji obvinit z toho, že nikoho neinformovala.

V kanceláři neměla mnoho práce. Jake jí řekl, že se sejdou v MacFaberově kanceláři, ale bylo jí to divné. Každý bude přece na ploše s ostatními, všichni si budou gratulovat k úspěchu. Copak nebude Jake s MacFaberem?

Upravila se a srdce se jí rozbušilo. Po včerejší noci měla určité obavy z toho, zda bude schopna setkat se s Jakem, aniž by se červenala. Ale tento týden jí přece bude pětadvacet a je schopná žena. Pak přemýšlela, jak vysvětlí svou přítomnost v MacFaberově kanceláři. Když tam MacFaber přijde, řekne mu, že čeká na jeho detektiva. Konec konců ji přece nesní.

Upravila si make-up, prohrábla si hřebenem vlasy a chystala se odejít, když zazvonil telefon.

Vůbec tím nebyla nadšená, neboť musela vypsat nějaké údaje z počítače. Trvalo to dlouho, a když skončila a vypnula počítač, zjistila, že je dost pozdě.

Rychle vyběhla ze dveří, než ji zase někdo zastaví. Pospíchala celou cestu až k MacFaberově kanceláři. Potkala několik úředníků, kteří vypadali velmi spokojeně. Jeden z nich byl vysoký a pohledný. Podíval se na Maureen a trochu naklonil hlavu, ale neprojevil nějaký zájem.

Zlobně se zadívala na jeho záda. Mohl si všimnout, že jsem přitažlivá a krásná, řekla si. Jake si to myslel. Pak si představila Jaka z minulé noci a zčervenala. I kdyby teď musela zemřít, stálo jí to za to. Takový pocit ještě nezažila.

Zajímalo by ji, jestli Jake cítí totéž. Určitě ano, když si ji chce vzít a chce s ní mít dítě. Mysl jí zaplavily krásné sny. Mohli by bydlet v jeho bytě a začít spolu pracovat. Mohli by chodit do kina. Při práci na zahradě by se na ni díval. O víkendech by mohli jezdit na dlouhé projížďky a hrát si s Bagwellem. A až přijdou děti, bude pro ně Jake ten nejlepší otec. Byl tak dlouho sám a jeho rodiče ho asi nechtěli. Měl na dětství hořké vzpomínky. Nemohla se mu divit. Zrovna tehdy, když svoji rodinu potřeboval, odvrátila se od něj. Nedovedla si představit, že by toho byli schopni její rodiče. Ať udělala cokoli, vždy jí odpustili a stále ji milovali. Škoda, že se Jake s nimi nemohl setkat. Líbil by se jim. A naopak.

Zaklepala na dveře MacFaberovy kanceláře. Charlenin hlas zvolal: „Dále.“

Vešla dovnitř a ostýchavě pohlédla na Charlenino zvednuté obočí. „Máme se sejít tady,“ zašeptala a podívala se na zavřené dveře kanceláře Charlenina šéfa.

„S kým?“

„S mým snoubencem,“ připomněla druhé dívce. „Řekl mi, že mám za ním přijít do MacFaberovy kanceláře, až skončí zkušební let.“

„Ale!“ Charlena stále vypadala překvapeně. „Jsi si jistá?“

Maureen nervózně přistoupila blíže. „Je detektiv uvnitř?“ zeptala se nejistě.

Charlena se zazubila. „Ano. Alespoň tam byl, když jsem odcházela. Musela jsem na chvilku odběhnout. Takže toto je to tvoje velké tajemství. Detektiv. No ne?“

Maureeniny oči se za brýlemi zaleskly. „Je to báječný člověk. Můžeš přijít na svatbu. Bude v pondělí. Budeme mít velkou rodinu a budeme šťastni až do smrti.“

„To zní jako pohádka,“ řekla Charlena s úsměvem. „Vím, jak ti je,“ dodala. „Také mi tak bylo první dny mého zasnoubení. Nikdy jsem si nemyslela, že by se to mohlo stát. Ani na vteřinu.“

Zmáčkla knoflík. „Pane MacFabere, je tu jedna mladá dáma, která se chce setkat s detektivem. Říká, že se s ním má sejít zde.“

„Pošlete ji dovnitř.“

Hlas byl hluboký a tlumený. Maureen se zhluboka nadechla a pohlédla na Charlenu. „On nekouše,“ slíbila jí Charlena. A opět ji s úsměvem ujistila: „Bude se ti líbit. A teď jdi dovnitř a vyzvedni si svého vyvoleného. Odvahu, děvče!“

„No, tu zrovna nemám, ale pokusím se. Drž mi palce!“

„Budu.“

Maureen se natáhla po klice a pomalu ji stiskla a váhavě vstoupila do velké přepychové kanceláře pana MacFabera. Bylo to, jako by vstoupila do jiného světa. Ze všeho vyzařovalo bohatství a moc. Od leštěného dubového stolu a hlubokých kožených křesel až po hustý koberec s béžovohnědým vzorem, který působil velmi dekorativně.

Na stole byly umělecké předměty z celého světa a úhledná kupa papírů. Za ní byla mohutná kožená židle, otočená čelem k širokému oknu, které vedlo na zkušební plochu. Muže, který v ní seděl, neviděla.

„Ehm, omlouvám se, ale mám se zde setkat s Jakem Edwardsem, pane MacFabere,“ řekla pomalu uctivým hlasem, který automaticky používala pro výše postavené úředníky společnosti. „Doufám, že vám to nevadí. Charlena řekla, že je tady.“ Nervózně se rozhlížela, ale nikoho neviděla. „Myslím, že ho znáte pod jiným jménem. Je to váš detektiv… myslím.“

Bylo to horší, než si to představoval. Upřeně hleděl z okna, poslouchal její změněný hlas, vnímal její rostoucí nervozitu. Nebyla to ta žena, kterou poznal. Bylo to, jako kdyby ho jeho postavení posunulo z jejího dosahu, udělalo ho nedostupným. Ušklíbl se nad změnou jejího projevu, nad jejím chováním.

„Pan MacFaber?“ zeptala se znovu, stále nervóznější, protože ji nebral na vědomí.

„Ano,“ dolehl k ní unavený, známý hlas. „Jsem MacFaber.“

A židle, ve které seděl, se otočila.

OSMÁ KAPITOLA

Maureen cítila, jak jí krev mizí z obličeje. Určitě se mi to zdá, blesklo jí hlavou. Ten muž ve velké židli vypadal jako Jake Edwards, ale měl na sobě velmi drahý oblek s úzkým proužkem, bílou hedvábnou košili a květovanou kravatu. Vyzařovaly z něj autorita a moc.

„Myslím, že jsi překvapená,“ řekl potichu, bez úsměvu. „Ale pokusíme se s tím nějak vyrovnat.“

„Vyrovnat se… s tím?“

Vzal si z kovové dózy cigaretu a zapálil si zlatým zapalovačem. „Sedni si.“

Poslechla, protože se jí podlamovaly nohy. Srdce se jí divoce rozbušilo. Oči měla široce rozevřené, zděšené a zraněné.

„To přece nemůžeš být ty,“ zašeptala.

„Proč ne?“ pokrčil rameny. „Někdo se pokoušel sabotovat to moje zatracené letadlo. Nejdříve jsem si myslel, že o tom něco víš, takže jsem si tě vyhlédl a sledoval jsem tě.“ Potáhl z cigarety. „Ale brzy mi bylo jasné, že nejsi ta, co by se zapletla do něčeho tak nečestného.“

„Proč jsi se tedy se mnou dál setkával?“ zeptala se. Její svět se rozpadl a chtělo se jí křičet. Oddala se muži, který si bral ženy jako čokoládové bonbóny. Z jejích snů o budoucnosti zbyly trosky. Tento muž nebude chtít takovou ženu, jako je ona, ani za tisíc let. Určitě si vybere nějakou bohatou se společenským postavením. Někoho, kdo se může uplatnit v jeho světě. Určitě nebude chtít takovou nicku, jako je sekretářka, i když ztratila hlavu a vyspala se s ním. A proč si dělá takové starosti o následky, když si může dovolit tucty interrupcí – a ne jen tu jednu.

„Přirostla jsi mi k srdci,“ řekl tiše. „Zalíbilo se mi být s tebou. Dávala jsi mi hodiny cti, hrdosti a citu. Ještě nikdo v mém životě mě nepřijal jen pro to, co jsem, ale spíš pro to, co mám. Až jsi přišla ty.“

„Nevěděla jsem, kdo jsi,“ řekla s nejistým úsměvem.

„Mohl jsi mi to říci.“

„Chtěl jsem. Nemohl jsem ale riskovat. Mohla jsi něco prozradit Blakovi dřív, než jsem udeřil na jeho švagra.“

Vysunula bradu. „Ty jsi mi nevěřil!“

„Miláčku, ze zásady nevěřím nikomu,“ řekl s úšklebkem na rtech. „To udělá polepšovna z většiny třináctiletých chlapců. Ty jsi odkryla mou slabou stránku.“

Zavřela oči a bolestně vykřikla. „Doufám, že čas, který jste do mne investoval, vám stál za to, pane MacFabere.“

„Nejsem pan MacFaber.“

„Nejste ani Jake Edwards!“

„Jmenuji se Joseph,“ řekl. „Jake je přezdívka, kterou používal můj kamarád. Edwardsová bylo dívčí jméno mé matky.“

Nemohla plakat. Ani se neodvažovala.

Vstal ze židle, obešel stůl, hořící cigaretu v ruce. „Co se týče investovaného času,“ řekl chladně, „zní to dost lacině a mně se to nelíbí. Nikdy jsem tě nezneužil, ani jsem to neměl v úmyslu. A stále mám v úmyslu si tě vzít.“

Hleděla na něj s otevřenými ústy. „Určitě to nemyslíš vážně,“ zašeptala. „Pane bože, ty jsi…!“

„Jsem muž,“ řekl tiše a jeho tmavé oči hleděly do jejích. „Jsem sám a nelíbí se mi to. Ty jsi také sama. Proč bychom se nevzali?“

„Protože mě nemiluješ!“

„Že ne?“ zamyslel se. „Můžeš mi udat jediný důvod, proč jsem svedl pannu?“

Zčervenala a odvrátila zrak. „To byla chyba,“ řekla chroptivě. „Vím, že tě možná hryže svědomí, ale nedávám ti vinu. A pokud… myslím… jestli…“

„Jestli jsi těhotná?“ Vypustil obláček kouře a jeho pevná snědá tvář na okamžik ztvrdla. „Co bys měla v úmyslu?“

Polkla a zavřela oči. „Nevím. Ale ty si mě nemůžeš vzít jen proto, že mohu být těhotná!“

„Myslím, že si pamatuji dobře, o co jsem se snažil všech sil. A několikrát,“ zamumlal suše.

Vyskočila ze židle, ale on ji chytil za zápěstí a prudce ji přitáhl k sobě.

„Dnes odpoledne zařídím povolení k sňatku a na zítra ráno dojednám schůzku s mým osobním lékařem kvůli krevním zkouškám,“ řekl stroze. „V pondělí my dva vezmeme. A hotovo.“

„Nemůžeš mi tak rozkazovat!“

Zavřel jí ústa polibkem. Zaplavil ji žár, který ji donutil sténat pod jeho prudkostí.

„Pamatuješ si, co jsme dělali minule?“ šeptal jí a dusil její slabounké steny, doprovázející její chvění.

Když ji pustil, nemohla stát bez opory. Naklonila k němu. Chtěl ji. Věděla to. Ale nemyslela si, že by byl opravdu schopen ji milovat. Nebyl zranitelný. A člověk nemohl být více zranitelný, než když někoho miloval.

„Neměli bychom se brát.“

„Ale ano, měli,“ řekl jemně. „A každou noc tě budu uspávat. A za pár měsíců mi dáš dítě.“

Zvědavě se podívala do jeho tmavých očí. „Opravdu ho chceš tak moc?“

„Potřebuji dítě,“ řekl.

„Proč?“

„Na vysvětlování máme dost času, až budeme svoji.“ pustil ji. „Jdi a kup si svatební šaty. Zaplatím je, takže nešetři.“

„Je to tak rychlé,“ řekla chabě.

„Většina dobrých věcí se stává rychle. Jako když udeří blesk. Máš hlad? Půjdeme na oběd, odpoledne mám nabitý program. Musíme se také podívat po prstýnkách.“

Až se jí zatajil dech nad jeho panovačností. „Nikdy jsi nebyl tak zaneprázdněný…“

„Měl jsem dovolenou, kterou jsem moc potřeboval. Teď jsem zpátky a nenechám si vše znovu proklouznout mezi prsty. Ti zatracení ničemové moji společnost nezničí,“ řekl chladně.

Jako by to už nebyl on. Hovořil chladně, věcně, nemilosrdně. Roztřásla se.

„Pojďme,“ odložil cigaretu a uchopil ji za ruku a napůl ji vedl, napůl vlekl do přední kanceláře.

Charlena vzhlédla a prudce zdvihla obočí, když uviděla bledou Maureen v MacFaberově sevření.

„Jdeme ven na oběd,“ řekl Charleně. „Zavolejte Minnowovi a řekněte mu, že ho chci mít v kanceláři přesně v jednu. Zavolejte doktora Samsona a řekněte mu, že k němu přijdeme zítra ráno v deset na krevní testy. Zavolejte k soudu a zjistěte, co všechno potřebujeme k získání povolení k sňatku.“

Odmlčel se, aby si Charlena stihla všechno zaznamenat. Byla zmatená a její oči stále bezmocně sledovaly Maureen.

„Můžete jít v pondělí s námi. Potřebujeme svědka, takže ať za vás tady zaskočí někdo z písárny. Máte to?“

„Ano, pane MacFabere,“ řekla Charlena čile, neboť přehlédl, že jí chybí slabika.

„Budu zpátky pět minut před jednou.“

Popohnal Maureen ven z kanceláře, ven z budovy do kouřově šedého Rolls-Royce, ve kterém čekal uniformovaný řidič.

„Do Cobbs Grill, Harry,“ řekl šoférovi a zatáhl záclonky mezi nimi a řidičem. Auto se odlepilo od chodníku. „Teď,“ řekl hladově a otočil se k Maureen.

Než dojeli ke grilu, rtěnku měla smazanou a chvěla se touhou, přesto že minulé noci došla naplnění. Přitiskla se k němu, ale on ji od sebe jemně odstrčil. Vypadal zcela klidně.

„Uprav si make-up, drahoušku,“ zamumlal a usmál se nad jejím pošramoceným zevnějškem. „Nechceme přece ostatní vyděsit.“

„Ty jsi… prostě nemožný,“ řekla nejistě a snažila se pomocí malého zrcátka napravit napáchanou škodu. „Ty se ani nestydíš mi lhát a podvádět mě!“

„Tobě to přece vůbec nevadí,“ dlouze se na ni zadíval. „Příliš mě miluješ na to, aby ti vadilo, co jsem udělal. A ze stejných důvodů si mě vezmeš.“

„Jsi domýšlivý,“ začala.

Dotkl se ukazováčkem jejích úst. „Myslíš? Představ si, že si tě tady položím na sedadlo a pošlu Harryho na dlouhou procházku,“ dobíral si ji.

„To by sis nedovolil! Ne před vchodem do restaurace!“

„Máme záclonky,“ podotkl a ukázal na ně. „Pochopitelně by ses musela kousat do jazyka a potlačit všechny ty vzrušující vzdechy, které vydáváš, když jsme spolu.“

Měla tvář jako v ohni. „Jaku!“

Smál se. „Ne, to ti neudělám. Tady ne. Ale věřila jsi mi, že? Alespoň na chvilku.“ Naklonil se k ní a políbil ji na nos. „Už se neboj. Máme už toho za sebou víc než většina zasnoubených. Pojď, dáme si šampaňské a připijeme si na naši budoucnost.“

„Jestli nějakou budeme mít,“ řekla smutně. „Nehodím se pro muže, jako jsi ty.“

„Hlouposti. Pojď už.“

Harry otevřel dvířka a Jake jí pomohl z vozu na chodník. Když ji vedl do restaurace, cítila, jak se na ni všichni dívají. Zřejmě polovina těchto lidí MacFabera znala a divila se, co tu proboha dělá s takovou prostou, obyčejnou ženou. Většina žen měla na sobě šaty z módních salónů a byla ověnčena diamanty. Ani by jí nikdo nemusel říkat, že v restauraci, jako je tato, se nikdy neptáte na cenu jídel, než si je objednáte.

Byli posazeni k dobře umístěnému stolu. MacFaber objednával jídlo s takovou nonšalancí, že se ani neodvážila protestovat. Měla pocit, že už si ji přivlastnil, zařadil ji mezi svůj inventář a že bude po celý zbytek svého života jen o něco málo více, než jeho majetkem.

Když snila o manželství s ním, toto nebylo součástí jejích snů. V těch figuroval muž, který má obyčejné zaměstnání, který má rád stejné věci jako ona, a který chce žít normálním životem. Ale teď si neměla vzít Jaka Edwardse. Měla si vzít bohatého šéfa společnosti, který byl zvyklý udělovat příkazy a srážet hlavy protivníkům. Jak to ona proboha přežije?

„Přestaň. Vypadáš, jako kdyby ti ulítly včely,“ dobíral si ji, když viděl, jak se rýpe v jídle. „Já tě přece nesním.“

„Opravdu tak vypadám?“ zeptala se tlumeným hlasem. „Promiň. Je to jen ten šok. Byla jsem přesvědčená, že jsi sabotér, pak zase že jsi detektiv, který ho odhalí. Nikdy mne ani ve snu nenapadlo, že jsi sám pan MacFaber.“

Usrkl ze sklenice výborného vína, které se podávalo k rybě, a přes její okraj hleděl na Maureen. „Moje rodina byla bohatá,“ řekl. „Ale peníze mi nikdy nepřinesly štěstí. Měl jsem rodiče, kteří nenáviděli jeden druhého – a mne. Takové dětství, jako jsem měl já, bych nepřál ani nejhoršímu nepříteli. Kdyby nebylo policisty, který měl pro mne pochopení a ujal se mne, byl by můj život tak zamotaný, že by mi ani peníze nepomohly.“

Pohnula rameny a usrkla kávu. „Víš, já jsem o tobě měla úplně jiné představy,“ řekla. „A o tom, jak bude vypadat život s tebou.“ Plaše se usmála. „Já se v téhle společnosti necítím příliš jistě. Neznám ty správné zvyky při slavnostních obědech a večeřích. Vypadám taková, jaká jsem – jako obyčejná žena ze střední vrstvy. Tví přátelé se na nás budou dívat a budou si myslet, že jsi se pomátl. Nehodím se k tobě, do tvého světa.“

Totéž si také na začátku říkal a i nyní měl určité pochybnosti. Ale Maureen se mu líbila. Uspokojovala ho jako žádná jiná žena v jeho životě, byla dobrou společnicí a byla dost zdravá na to, aby mu dala dědice. Opřel se o opěradlo židle a prohlížel si její obličej.

„Mám jen jednoho skutečného přítele,“ podotkl. „Jmenuje se John Atornathy a bydlí ve Phoenixu. Líbila by ses mu.“ Usmál se. „A co se týče ostatního, všechno se časem naučíš. Jsem velmi bohatý, víš. Když se chtějí lidé dostat do mé přízně, mají tendenci některé věci přehlížet.“

„To zní velmi cynicky,“ řekla.

„Jsem cynický,“ souhlasil. Vypil zbytek vína a lehce postavil sklenici na stůl. „Život mě to naučil. Ty jsi jediná bytost, kromě Johna, která se na mne dívá a nevidí dolary.“

„Ale já jsem nevěděla, že jsi bohatý,“ řekla. „Možná, že by to bylo jiné, kdybych se s tebou setkala nyní.“

Povytáhl obočí. „Chceš se vykroutit?“ zeptal se a hleděl jí přímo do tváře. „To se ti nepovede. To, co jsi mi včera v noci dala, mě přesvědčilo. Nemohu bez toho žít a ty bys určitě nechtěla se mnou žít v hříchu.“

Zčervenala. „Mohla bych se vrátit do Louisiany…“

„Klidně. Mám tam pobočku. Přestěhuji sídlo společnosti.“ Usmál se nad jejím rozhořčením. „Miluji čerstvou mořskou stravu.“

„Ty nemáš rozum,“ začala.

„Nepřesvědčíš mě,“ řekl. „Je to, jako když se rozjede parní válec. Dej si moučník,“ dodal, když se k nim přiblížil číšník s vozíkem s dezerty.

Vybrala si větrník, zatímco on si pochutnával na višňovém dortu. „Vidíš,“ povzdechla si. „Dokonce nemáme rádi ani stejné moučníky. Náš sňatek bude katastrofa. Rozvedem se –“

„Nerozvedeme. Nevěřím na rozvody, takže když si mě vezmeš, už se mě nezbavíš.“

„Budu vypadat hloupě, až se budu pokoušet řídit Rolls-Royce.“

„Zlatíčko, ty nebudeš řídit Rolls-Royce. Harry ho řídí. Proto jsem ho najal.“ Dojedl dort. „Dvakrát jsem Rollse omotal kolem telefonního sloupu a rada ředitelů mi vyhrožovala, že všichni hromadně odejdou, jestli to ještě jednou udělám. Tak jsem si najal řidiče.“

„Ti ale o tebe musí pečovat,“ troufla si podotknout.

„Pečují o prosperitu společnosti,“ opravil ji. „Každý rok vykazujeme zisk a děláme úspěšné úpravy na existujících modelech.“

„Proč nevyrábíte nové?“ zeptala se zvědavě, protože o této oblasti věděla jen velmi málo. Společnost byla tak velká, že každý zaměstnanec nevěděl více, než co potřeboval vědět pro svou oblast činnosti.

„Poslouchej. Když vytvoříš nový model, vydáváš se na pospas právníkům a můžeš se kdykoliv dostat do soudních sporů.“

„Aha.“

„Není to moje vina, že v celé zemi teď probíhají soudní spory,“ řekl. „Některé jsou oprávněné, ale spousta není. Jen proto, že se někteří lidé snaží žít na úkor druhých.“

„Děláš změny v modelech sám?“ ptala se zvědavě.

Spokojeně se usmál. „Nechci si přivlastňovat zásluhy. Mám výborný návrhářský tým a výborné lidi od elektroniky. Míváme porady. Konečný výsledek je náš společný. Není to práce jen jednoho člověka.“

Nyní viděla, jak se jeho společnost vzmohla a proč. Byl týmovým hráčem a ne egoistou.

„Proč jsi byl tak dlouho pryč?“

Povzdechl si. „Řekl ti někdo, že se moje matka zabila při automobilové nehodě a že já jsem řídil?“

„Slyšela jsem o tom,“ řekla. „Je mi to líto.“

„Do té doby jsem si myslel, že nenávidím oba rodiče. Moje matka byla snob. Neměla čas na obyčejné lidi a neuznávala nic, co nepatřilo mezi to nejlepší. Ani mnou nebyla příliš nadšená. Šli jsme spolu na večírek a ona pila o něco víc, než byla zvyklá.“ Oči mu ztmavly a zúžily se. „Dohadovali jsme se o našem letu domů na další den. Strhla mi volant. Byla tma a projížděli jsme ostrou zatáčku.“

Pokrčil svými mohutnými rameny. „Probral jsem se v jedné francouzské nemocnici s třemi zlomenými žebry a několika vnitřními zraněními. Když mi řekli, že je mrtvá, myslím, že jsem se trochu pomátl. Následující rok jsem se snažil strávit tak, abych na nic nemusel myslet. Nemohl jsem se zbavit pocitu, že jsem za její smrt zodpovědný.“

Lehce položila ruku na jeho velkou dlaň a při dotyku se zachvěla. „Přece jsi nemohl vědět, že ti strhne volant.“

Pevně ji stiskl. Jeho tmavé oči se setkaly s jejím měkkým pohledem. „Asi ne,“ usmál se hořce. „Když jsem byl malý, probděl jsem spoustu nocí a snažil jsem se zjistit, co jsem udělal, že mě rodiče tak nenávidí. Nikdy si mě nevšímali, dokud jsem neudělal něco hrozného, nebo dokud jsem je nepřivedl do rozpaků. Víš, neodpovídal jsem představě, kterou měli o svém jediném dítěti. Vždy jsem přemýšlel o tom, jaké to je být milovaný.“

„Naše děti to vědět budou,“ řekla klidným a vážným hlasem. „A ty také.“

Musel se hodně přemáhat, aby potlačil své city. Nebyl zvyklý mít vedle sebe někoho, kdo ho tak otevřeně miluje a nestydí se tuto svou slabost připustit.

„Kolik budeme mít dětí?“ zeptal se suše, aby potlačil nával citu, který se ho zmocňoval.

Ostýchavě se usmála. „Kolik chceš?“

Pohladil ji po ruce. „Myslím tak dvě nebo tři. Ujednáno.“ Zamračil se. „Musíme se podívat po prstýnkách.“

„Po prstýnkách?“

„Po jednom zásnubním a dvou svatebních…“

„Už jsi skončila?“

Jakmile přikývla, zvedl ruku a číšník hned přinesl účet. Byli zpět v Rollsu. Vypadalo to, jakoby tam Harry stále trpělivě čekal. Vydali se do nejlepšího klenotnictví ve městě.

Maureen se líbil jednoduchý kroužek s malým diamantem z kolekce Tiffanyho. Podle Jakova výrazu poznala, že ho mít nebude.

S velkým povzdechem ji nechal stát před výkladní skříní a koupil nejdražší prsteny v obchodě.

„Žádné námitky,“ řekl. „Mám milióny. Mohu si dovolit drahý kámen a ty ho dostaneš,“ dodal umíněně. „I kdybych tě tu měl držet, než ti pan Tyler prsten upraví.“

Z pana Tylera, staršího, již dlouho ženatého muže, vyzařoval souhlas. Pan MacFaber byl jedním z jeho nejlepších zákazníků, i když to bylo poprvé, co sem tento letecký magnát přišel s dámou. Pan MacFaber vůbec nebyl na ženy, souhlasně si myslel pan Tyler.

Maureen váhala, ale přemluvil ji. Navlékla si prsten s dvoukarátovým diamantem z Tiffanyho kolekce a široký svatební prsten posázený diamanty. Celá tato záležitost stála tisíce dolarů a Jake nehnul brvou, když potěšenému klenotníkovi podával svou zlatou platební kartu.

Jakův prsten byl jednoduchý zlatý kroužek.

„Nemyslela jsem si, že ho budeš nosit,“ řekla pochybovačně. Díval se na ni, zatímco pan Tyler leštil šperky a balil je. „Proč bych neměl?“ zeptal se s úsměvem. „Je to také moje první svatba.“

Pochybovačně pokrčila rameny. Už dříve se ho chtěla na něco zeptat. Od chvíle, kdy se dozvěděla, co je zač. „Jen mě tak napadlo,“ pohlédla vzhůru a povzdechla si. „Jaku, co ta žena v Jižní Americe?“ vyhrkla a zčervenala.

Než mohl odpovědět, vrátil se pan Tyler a společně s blahopřáním jim předal zboží a účet. Jake mu poděkoval, vyvedl Maureen ven a posadil ji na zadní sedadlo Rollse.

„Zpátky do kanceláře, pane MacFabere?“ zeptal se Harry, jakmile se usadili.

„Ne,“ MacFaber si s povzdechem uvolnil kravatu. „Ještě máme půl hodiny času. Projedeme se.“

„Ven z města?“ zeptal se Harry s nadějí v hlase a tmavé oči mu zasvítily zpoza čepice. Byl to starší muž, ale ne zas moc starý. Byl štíhlý a za volantem velmi schopný.

„Klidně, Harry,“ řekl. S úšklebkem zatáhl záclony. „Nenávidí provoz,“ řekl Maureen. Potichu dodal: „V padesátých létech byl řidičem loupežné bandy.“

Obličej se jí rozzářil. „Opravdu?“

Zasmál se. „Kdokoli jiný by se zděsil!“

„Já mám ráda darebáky,“ řekla. „V Louisianě jsem žila velmi izolovaně od ostatních a jediný člověk, kterého jsem znala, byl pan Dunayan. Byl dva roky ve vězení za padělání. Ale proti Harrymu byl zřejmě břídil.“

Opřel se o kožené polstrování. Cítil se uvolněně a velmi spokojeně. Otevřel krabičku se šperky a vyndal prsten s diamantem. „Dej mi ruku.“

Dívala se, jak jí navléká prsten. Vypadal elegantně a krásně. Zdálo se, že Jake to nevnímá. Přitiskl její ruku ke rtům a jemně ji políbil.

„Nyní jsi moje,“ řekl a zadíval se jí do očí. „Od včerejšího odpoledne mi patříš a já tě nikdy nenechám odejít.“

„Jsem šťastná. Budu se snažit být ženou, jakou si představuješ.“

„Buď prostě taková, jaká jsi,“ řekl s úsměvem. „To bude nejlepší.“

Voněl drahou kolínskou a jí se zachtělo schoulit se do klubíčka v jeho klíně, zavřít oči a dřímat, ale to by asi nebylo vhodné. Dívky prostě jen tak nesedí na klíně leteckým magnátům a nespí. A už vůbec ne v pracovní době na zadním sedadle Rollse.

„Na co myslíš,“ zeptal se.

„Že bych chtěla ležet v tvém náručí a spát,“ řekla a rozpačitě se usmála. „Bylo to dlouhé čekání.“

„A krátká noc,“ dodal. Uchopil její ruce. „Pojď ke mně. Já nemohu myslet vůbec na nic.“

Sedla si mu na klín, opřela si tvář o jeho sako, vdechovala jeho vůni, oči zavřené, zatímco on ji hladil po vlasech.

„Jaku?“

„Hm?“ zamumlal.

„Co ta žena z Jižní Ameriky?“

Tiše se zasmál. „Pamatuješ si, co jsem ti řekl? O tom, jak dlouho jsem nespal s žádnou ženou?“ zeptal se. „Nelhal jsem. Když chceš vědět pravdu, tak než jsi přišla ty, měl jsem strach, že jsem impotentní. Nikdo mě nemohl vzrušit, ani ta dáma z Jižní Ameriky, i když se o to velmi snažila.“

Rozzářila se. „Opravdu?“

Zasmál se. „Opravdu. A teď nechci nikoho jiného než tebe,“ vydechl. „Protože to, co jsi se mnou udělala v posteli, je téměř posvátné. Způsobila jsi, že chci rodinu a dům. Pane bože, já nemám dům!“ vyhrkl a vzpřímil se na sedadle, že ji málem shodil.

„Dům?“ opakovala.

„Dům! Prodal jsem ho, když jsem jel do Evropy. Dvojdomek je jediné místo, kde můžeme bydlet.“

Odstrčil ji. „Ne, tak by to nešlo. Nemůžeme žít v dvojdomku. Děti potřebují spoustu místa na hraní.“

„Jaku, doufám, že nekoupíš nic strašně drahého,“ řekla s obavami.

„Samozřejmě, že ne,“ řekl nonšalantně. „Nemám rád honosná sídla o nic víc než ty.“

„Zatím můžeme zůstat v dvojdomku,“ přemýšlel nahlas. „Zítra se po něčem podíváme.“

„Nevadí ti Bagwell?“ zeptala se.

„Jistě že ne. Postavíme mu voliéru, takže bude moci být v létě venku. Bude se mu to líbit.“

Ulehčeně si oddechla. „V kterém bytě budeme bydlet, než se vezmeme?“

Vážně na ni pohlédl. „Ty v tvém a já ve svém.“ Dotkl se jejích úst. „Stále ještě mám špatný pocit z toho, co se stalo, i když toho ani na vteřinu nelituji. Myslím, že bychom se měli chovat spořádaně, než se vezmeme.“

„V některých věcech jsi velmi konvenční,“ zamumlala, ale ve skrytu duše se jí ulevilo, protože také její svědomí ji nenechávalo klidnou, ani přes příslib okamžitého sňatku.

„Vždy jsem byl. V některých směrech,“ souhlasil. Podíval se na hodinky. „I když se mi vůbec nechce, musíme se vrátit. Budu celý den zaneprázdněný a večer také. Počkej na mě, abych tě mohl políbit na dobrou noc.“

„Mohu na tebe počkat s jídlem, když budeš chtít.“

Zavrtěl hlavou. „Budu večeřet venku.“ Zamračil se. „Vaření je jedna z věcí, které po svatbě nebudeš muset dělat. Chtěl bych mít francouzského kuchaře. Budeme mít služebné a uklízečku. Budeš mít čas na sebe a své záliby. Už žádná práce. Dnes můžeš dát výpověď.“

Chtěla něco říci, ale on už dával Harrymu příkazy. Usadila se. Dolehly na ni obavy. Načrtl pro ni dost neuspokojivou budoucnost. Milovala ho a chtěla s ním žít a být jeho ženou. Ale on ji chtěl zbavit věcí, které patřily do jejího krásného snu o manželství a mateřství.

Chce ji obklopit služebnictvem, vzít jí její práci a uvěznit ji doma. Nebylo na tom samozřejmě nic špatného. Docela by si ráda užila volného času. Ale co bude dělat dál? Zdálo se, že on je stále někde na cestách a obchody ho mohou zdržet mimo domov po dny i týdny. Takový život bez něho a bez možnosti vyplnit prázdnotu bude těžký.

Neřekla o tom ani slovo, ale do své kanceláře přišla ve špatné náladě. Život byl mnohem jednodušší, když byla zasnoubena s mechanikem, který přicházel každý den domů včas a rád jezdil na bowling ve staré rezavé dodávce.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Pod záminkou dát si šálek kávy se Charlena vykradla z MacFaberovy kanceláře a pospíchala k Maureen, zatímco MacFaber jednal se svým návštěvníkem. Rychle zavřela dveře, zůstala stát a potřásla hlavou: „Tak tedy detektiv, říkala jsi,“ připomněla jí.

Maureen, hlavu v dlaních, sotva vzhlédla. „Nejsi o nic překvapenější než já. Nejdříve jsem si myslela, že je to průmyslový špión. Pak jsem si myslela, že je to mechanik. Pak jsem si myslela, že je to soukromý detektiv. A on celou dobu se mnou snídal a hrál si s mým papouškem a bral mě do kina.“ Zaraženě se podívala na Charlenu. „Nevypadal jako milionář.“

„Nedivím se, že jsi byla tak bledá,“ řekla Charlena s úšklebkem. „Pane bože, sám MacFaber! Dnes odpoledne jsi devátým divem světa a já jsem také slavná, protože jsem tvoje přítelkyně,“ zasmála se. „Jedna dívka z písárny chtěla vědět, jestli může dostat tvůj autogram. Mám ti vyřídit, že nyní věří na pohádky.“

Maureen se musela zasmát. „Vypadá to tak, ale je mnohem těžší žít s krásným princem, než by se zdálo. Vzal mě na oběd do jedné drahé restaurace a lidé se na něj dívali, jako kdyby se zbláznil.“ Zamračila se. „No, možná, že –“

„MacFaber vůbec není blázen. On spíš dělá blázny z ostatních,“ ujistila ji Charlena. „Ukážeš mi prstýnek?“

Maureen natáhla ruku. Diamant se ve světle rozzářil.

„Neuvěřitelné,“ vykřikla Charlena.

„Můj život je neuvěřitelný.“ Maureen potřásla hlavou. „Nedovedu si představit, jak to zvládnu. Miluji ho, ale bude to společenský šok.“

„Všechno, co se od tebe čeká, je, že se budeš usmívat a utrácet jeho peníze,“ ujistila ji Charlena.

Když Charlena odešla, Maureen se zamračila. Peníze v jejím životě nebyly důležité. Láska ano. Chtěla Jaka pro sebe. Nechtěla se o něj dělit s jeho podnikem, nechtěla být na posledním místě. Chtěla být s ním, posedět s ním a pohovořit. Chtěla s ním po večerech odpočívat. Všechno by ji uspokojilo mnohem víc než poslední model šatů a spousta utracených peněz. Měla pocit, že žena milionáře je ten nejosamělejší člověk na světě.

Napsala výpověď, a jelikož nevěděla, komu ji dát, položila ji na starý stůl pana Blaka, než odešla domů. Zlehka poplácala svůj malý Volkswagen a napadlo ji, zda právě on nebude jednou z obětí jejího nového životního stylu, protože Jake Edwards by neměl nic proti tomu, aby stál na příjezdové cestě, ale Joseph MacFaber by ho určitě nechtěl mít v garáži vedle Rollse.

„Jen se neboj,“ řekla mu, když zaparkovala na příjezdové cestě a pohladila vybledlou kapotu. „Schovám tě v lese, když budu muset. Nedám tě do šrotu!“

Vešla do svého bytu a nakrmila Bagwella. Natahoval se po mrkvi, kterou mu nakrájela, a vydával spokojené zvuky.

Rozcuchala mu zelenou hlavu a uvařila si chilli. Bylo by pěkné, kdyby s ní někdo jedl.

Když si tak pochutnávala na kořeněném jídle, přála si, aby byli na živu její rodiče. Bylo by pěkné jim zavolat a říci jim o svém zasnoubení, o Jakovi. Oni by se na něj ptali a ona by jim musela říci, že je hezký a má dobré srdce. A oni by se ptali, zda ji uživí, a ona by odpověděla, co dělá.

Rozesmutnělo ji to. Slzy jí stékaly po tváři. Bylo ironií osudu, že člověk čekal tak dlouho na to, že se stane něco neuvěřitelného, a když se to stalo, neměl to komu říci.

Umyla nádobí a nalila si další šálek kávy. Jediným světlým bodem v jejím životě bylo, že si ji Jake vezme. Podívala se na zásnubní prstýnek, který se třpytil na jejím prstě. Usmála se a přitiskla ho ke rtům. Chtěl s ní žít a mít s ní děti. Zčervenala, když si vzpomněla, co jí říkal den před tím. Jak bylo jeho tělo něžné, když ji objímalo, jeho ruce jemné, když ji připravovaly na akt lásky. Bylo to snazší, než si kdy představovala, a mnohem mocnější a silnější, než cokoli před tím. Nyní si patřili jeden druhému. I když s ním byla jen chvilku, stačilo to, aby s ním mohla žít. A on ji chtěl. Možná, že ji jednou bude milovat.

Byla téměř půlnoc, když zaklepal na kuchyňské dveře. Stále měla na sobě džíny a tričko. Seděla schoulená na pohovce a dívala se na televizi.

„Vypadáš hrozně,“ řekla unavenému muži ve dveřích.

„Cítím se hrozně,“ řekl. „Teď jsem měl další poradu. Nedovedeš si představit, jak je složité opravit výrobní chybu, která se neodhalí v počátečním stádiu.“

Kravatu měl rozvázanou, sako přehozené přes rameno. Košili měl rozepjatou, oči podlité krví a obličej ztrhaný.

„Chceš kávu, nebo si chceš raději položit hlavu ke mně do klína a spát?“ zeptala se jemně. Přitáhl ji k sobě a lehce políbil. „Mohu mít obojí?“

„S radostí.“

Nalila mu kávu a dívala se, jak si sedá vedle ní na pohovku. Vypadal, jako kdyby běžel za náklaďákem. Řekla mu to. Zasmál se. „Asi ano. Alespoň se tak cítím.“ Usrkl kávu. „Zítra ráno v deset jdeme na krevní testy. Nesmíme zapomenout.“

„Nezapomeneme.“ Pohladila ho po nepoddajných vlasech. Ráda se ho dotýkala. „Chudinko unavený.“

Chytil ji za ruku a přitiskl k ústům, která byla horká od kávy. „Nikdy na mě doma nikdo nečekal.“ Zadíval se jí do tváře. „Je to příjemné, Maureen.“

„Jsem šťastná. Nikdy ke mně nikdo nepřišel domů. Mně je to také příjemné,“ řekla a usmála se na něj. „Myslela jsem si, že budu žít sama a zemřu sama.“ Dívala se mu na krk a byla překvapena, jak lehce s ním hovoří. Ani ji nepřivedlo do rozpaků, že jsou k sobě upřímní. Vypadalo to přirozeně a správně, byla to součást jich dvou. „Mohla bych si sehnat kontaktní čočky, kdybys chtěl,“ podotkla. „Možná, že bych vypadala o něco líp.“

„Nepotřebuješ vypadat líp,“ odpověděl a usmál se na ni. „Líbíš se mi taková, jaká jsi, s brýlemi a tak.“

To ji povzbudilo. „Co kdybych si nechala udělat trvalou a nabarvila si vlasy na zeleno a na růžovo?“ ušklíbla se. „Mohla bych pořádat divoké večírky punkrocku a proslavila bych tvé jméno.“

Smál se. Překvapilo ho, že mu to jde tak lehce, když se před tím, než přišla, smál tak zřídka. „Je mi jedno, co budeš dělat,“ řekl. „Já si ale vlasy na zeleno a růžovo nenabarvím.“

„Byl bys blíže svým zaměstnancům.“

„To určitě – chytali by mě do sítě!“ S povzdechem si položila hlavu na jeho mohutnou paži. „Jsem absolutně jiný člověk, když jsem s tebou,“ řekla tiše. „Vyvoláváš ve mě vlastnosti, o kterých jsem nikdy netušila, že je mám. Obvykle jsem velmi ostýchavá.“

„Minulou noc jsi také byla ostýchavá, kotě,“ zašeptal. „Většinou.“

Zčervenala a zabořila obličej do jeho ramene. „Přestaň!“ Pohlédla mu do očí, ve kterých se, tak jako v jejích, zračily vzpomínky. „Jak jsi mohl být tak něžný, když jsi dva roky nebyl s ženou?“ zeptala se chraptivě.

„Byla jsi panna,“ řekl prostě. Lehce se dotýkal jejích rtů. „Klidně jsem mohl dát přednost svému potěšení.“

„Podle toho, co jsem četla, to někteří muži dělají.“

„Záleží mi na tobě,“ zašeptal. Lehce ji políbil. „Bylo to to, co jsi čekala?“

„Ne tak úplně,“ přiznala ostýchavě. „Nikdy bych si nemyslela, že k tomu dojde venku za denního světla.“

„Byli jsme úplně v bezpečí. Nikdo k nám nechodí a nablízku nebyli žádní zvědaví sousedé ani děti. Byli jsme úplně schovaní. Nedovedeš si představit, jak moc ses mi líbila. Chci, abys věděla, že jsem to neplánoval. Nemyslel jsem si, že to dojde tak daleko, ale když jsem ucítil tvé nahé tělo na mém, nic na světě mě nemohlo zastavit.“

Usmála se. „Kdykoli si vzpomenu na to, co jsme včera v noci dělali, chci tě,“ zašeptala.

Vzal ji za vlasy, přidržel jí hlavu a políbil ji. Přitiskl ji k sobě a líbal ji, dokud mu nezačala stejně hladové polibky vracet, dokud nezačala sténat touhou po jeho laskání.

„Chci tě,“ zašeptal. „Ale tohle je všechno, co uděláme. Jestli mě chceš, musíš si mě nejprve vzít.“

„Vyděrači,“ zasténala.

„Říkej tomu, jak chceš.“ Prudce ji políbil, pak se posadil a napil se kávy. „Nevím, kdy jsem byl naposledy tak strašně unavený. Musím se vyspat,“ smutně se na ni usmál. „Nechce se mi domů, ale jestli tady zůstanu, budeme se zase milovat. Nemohu tu být jen tak vedle tebe, aniž bych se rozpálil.“

„To mi lichotí.“

„Ale také to velmi odzbrojuje,“ řekl.

Zasmála se. Postavil se a líně se protáhl. „Můžeš spát až do devíti, zavolám ti. Půjdeme na krevní zkoušku a požádat o povolení –“

„Je sobota,“ podotkla.

„Jsem milionář,“ připomněl jí. Peníze otevírají dveře.

„Ano, to je pravda,“ řekla chabě. „A kromě toho není sobota státním svátkem.“

„Nechtěj ode mne, abych přemýšlela. Měla jsem rušný den.“

„A před tím rušnou noc,“ podotkl.

Pronikavě se na něj podívala. „Vždyť ty jsi také nebyl vždy zkušený.“

„To nebyl. Poprvé jsem se vyděsil a utekl jsem,“ přiznal se. „Nevím, kdo byl víc v šoku – jestli ta žena nebo já.“

„Pak bylo také nějaké podruhé,“ zašeptala a sklopila oči. „Na muže, který se neoddává ženám, toho víš příliš mnoho.“

„Jsem muž,“ řekl a zvedl ji k sobě. „Musel jsem se to naučit. Ale nikdy jsem nikoho nepřivedl do jiného stavu, ani jsem nesváděl panny.“ Smutně se usmál. „Až do včerejška.“

„Promiň. Nechtěla jsem, aby to vypadalo, že žárlím.“

„Mně by se líbilo, kdybys žárlila,“ řekl tiše. „A jestli chceš znát pravdu, neměl jsem mnoho žen. Dost jsem si vybíral a nechtěl jsem navazovat krátkodobé známosti. Dokud jsi nepřišla ty a nevyburcovala jsi mě.“

„Nejsem hezká.“

„Miláčku, jsi báječná,“ řekl hlubokým sametovým hlasem.

„Něco uvnitř tě dělá krásnou. Máš srdce velké jako Kansas, a když miluješ, děláš to celou svou duší. Nevyměnil bych tě ani za Trojskou Helenu.“

„Oh, Jaku,“ zašeptala.

Prudce ji políbil a odstrčil ji. „Nedívej se tak na mě,“ řekl přiškrceně. „Celý se třesu. Strašně tě chci.“

„Mohli bychom –“

„Ne, nemohli,“ řekl krátce. „Půjdu k sobě. Jdi do postele. Máme před sebou velký den.“

Otočil se ke dveřím a zaváhal. Litoval toho ostrého tónu. „Muži bývají nevrlí, když jsou unavení,“ řekl nejistě. „Nechtěl jsem se tě dotknout.“

„Vím,“ řekla a jemně se usmála. „Dobrou noc.“

Zatajil dech nad krásou, vyzařující z její tváře. Jeho tmavé oči klouzaly po její postavě v jednoduchém tričku a džínách. Téměř zasténal při pomyšlení na to, jaké to bylo, když byla bez šatů. Vzpomněl si na její oči, které se na něj dívaly, široké úžasem a potěšením, na zvuky vycházející jí z hrdla, na její pevné tělo.

„Dobrou noc,“ řekl přidušeně a rychle odešel.

Na druhý den si nechali udělat krevní testy a dostali povolení k sňatku. Obřad byl naplánován na pondělí. Byl dohodnut civilní obřad, informoval ji Jake, protože on měl hned potom odletět na poradu do Chicaga.

Maureen byla překvapena, že si nemůže najít ani jeden den volna na svatbu. „Ale je to náš svatební den,“ řekla nejistě.

Díval se na ni, oči se mu zúžily. „Víš, že nejsem žádný mechanik. Řídím velkou společnost a dalo nám hodně práce dát ji dohromady, protože jsem poslední rok zabil tím, že jsem se zbavoval autority. Několik posledních týdnů jsem strávil tím, že jsem se snažil zjistit, proč moje letadlo nelétá. Ztratil jsem spoustu času, Maureen. Líbánky musejí počkat.“

„Tak já pojedu do Chicaga s tebou,“ řekla s nadějí v hlase. „Budu úplně potichu…“

Přistoupil k ní a jemně ji vzal za ramena. „Nelíbilo by se ti to a mně také ne. Můžeš jet, když chceš, ale já budu stále pryč. Viděli bychom se velmi málo. Budu tam muset zůstat asi čtyři dny. A co by tu dělal Bagwell?“

Zamračila se. „Nemohu ho tu nechat. Umřel by beze mne. A s sebou ho vzít také nemohu…“

„Máme před sebou celý život, miláčku,“ řekl tiše. „Těch pár dní nás nezabije. Obzvlášť, když už jsme svatební noc měli.“

Začervenala se a sklopila oči. „Ano, já vím. Já… mám stále pocit provinění.“

„Asi tomu nebudeš věřit, ale já také,“ řekl nečekaně. „Proto jsem chtěl, abychom počkali, než se vezmeme. Nedělej z toho takový problém, ano? Je to jen na pár dní. Když mi to vyjde, zavolám ti. Buď hodné děvče a využij času k tomu, aby sis udělala pořádek v kanceláři a odnesla si svoje věci. Až se vrátím, podíváme se po nějakém domě.“

Vzdala to, protože jí nic jiného nezbývalo. Když souhlasila s tím, že si ho vezme, věděla, že jeho největším zájmem je jeho společnost. Těžko mohla očekávat, že ji kvůli ní hodí za hlavu.

„Dobře,“ souhlasila a snažila se usmívat. „Nebudu dělat scény.“

„Ani jsem nepředpokládal, že bys je dělala,“ řekl lehce. „Nejsi typ majetnické ženy. Proto jsem si tě vzal. Nechci ženu, která naříká a neví si rady, když nejsem doma každou noc. Proto jsem se nikdy neoženil. Miluji svobodu.“

Jeho slova jí zněla v uších, když šla spát. Zachvěla se. Má rád svobodu a podnik je na prvním místě. Kam bude patřit ona? Bude vůbec někam patřit?

Dal jí nemožnou volbu. Chtěla si ho vzít, protože ho milovala. Ale nebylo to takové, jak si představovala.

V neděli šla sama do kostela. Nezavolal jí a ani nebral telefon, když se mu pokoušela volat. Když přišla z kostela, zavolal jí. Neochotně souhlasil, že k ní přijde na večeři. Byl však velmi neklidný a brzy si odešel zatelefonovat. Dokonce ji ani nepolíbil na dobrou noc, i když to nebylo tak dávno, co tak velmi potřeboval svou snoubenku na dobrou noc políbit.

Maureen byla stále nervóznější. Nemohla usnout. Přemýšlela, zda se má vdát nebo ne. MacFaber ji nemiloval, a to byl jeden důvod, proč by si ho brát neměla. Měli rozdílné zázemí a rozdílný způsob života. To byl další důvod. Nevěděla, zda mají vůbec nějakou naději spolu žít, ale tak příliš ho milovala, že svatbu odvolat nemohla. Možná, že se změní, myslela si. Možná, že se do ní zamiluje, bude po ní toužit a nebude chtít strávit bez ní ani jedinou noc. S touto myšlenkou nakonec usnula. Bylo již dlouho po půlnoci.

Sňatek uzavřeli v deset hodin dopoledne před smírčím soudcem. Charlena a jeden z výkonných místopředsedů – Charlenin snoubenec – byli svědky. Jednoduchá krása obřadu Maureen dojala. Stála hrdě vedle Jaka. Na sobě měla kostým a bílý klobouček s malinkým závojíčkem. Když jí navlékal snubní prsten a políbil ji, stále ještě jí tekly slzy, ale radostně se skrze ně usmívala.

Nebyl již čas na oslavu, takže svědkům poděkovali a jeli domů, aby si Jake mohl zabalit zavazadla do Chicaga.

Napůl doufala, že až budou v jejím bytě, bude ji chtít, když už byli svoji. Posadil se však ke stolu, zatímco dělala kávu, a upřeně hleděl před sebe, jako by o něčem přemýšlel.

„Tak jsme svoji,“ řekla a postavila před něj kávu a rohlíky a sedla si naproti němu.

„Jsme,“ usrkl kávu. „Chceš se sama poohlédnout po nějakém domě, až budu pryč, nebo to provedeme společně, až se vrátím?“

„Raději společně,“ řekla. „Nebylo by správné, abych vybrala něco sama.“

„Proč ne?“ zeptal se a pozdvihl obočí. „Konec konců tam budeš bydlet hlavně ty. Někdy budu pryč na týden či dva v jednom kuse a často pracuji téměř do půlnoci. O víkendech mívám obchodní porady a konference. I když jsem doma, musím číst zprávy a hlášení a musím rozhodovat.“

Málem se rozplakala. Byl to její svatební den a on už hovoří o tom, jak bude většinou sama doma. „Budeme vůbec někdy spolu, Jaku?“ zeptala se zoufale.

Nelíbil se mu zraněný výraz v jejích očích ani naříkavý tón jejího hlasu. Nepředstavoval si, že by Maureen mohla být tak nesamostatná. Kdyby taková byla, nemohl by s ní žít. Pomyslel si, že bude lepší, když tento její projev udusí v zárodku. Upřeně se na ni zadíval. „Neměň pravidla hry. Společnost je závislá na mozcích jejího vedení. V minulosti jsem rozdělil příliš mnoho moci. Udělal jsem to tak dobře, že na mne skoro nic nezbylo. Nemohu to udělat znovu. Už jsem ti vysvětlil, že mi moje společnost zabírá většinu života. Doufám, že neočekáváš, že ji zaplníš několika příjemnými hodinami v posteli?“

Zrudla. „Nerozumím.“

„Co tím myslím, paní MacFaberová, je,“ řekl posměšným tónem, „že máte sladké tělo a já ho mám rád. Ale sex je jen malá část mého života, ne jeho celá náplň.“

Svět se jí zbortil. Slyšela, jak zcela otevřeně říká, že se s ní oženil, protože se mu líbí v posteli. Jinak o ni nemá zájem.

„Proto jsi se se mnou oženil,“ zajíkla se. „Protože jsi se mnou chtěl spát?“

Zprudka vydechl. Nechtěl, aby to vyznělo zrovna takto. Zahnala ho do kouta. „Ty víš, proč jsem si tě vzal,“ řekl stroze a úsečně. „Jsem s tebou rád, pokud mi nedáváš kázání.“ Postavil se. „Jdu si raději zabalit. Poslyš,“ dodal a zastavil se ve dveřích, aby se na ni podíval chladnýma očima, „nesnaž se mě omezovat. Už dlouho si dělám věci po svém. Poslední věc, kterou bych potřeboval, je panovačná žena. Rozumíš?“

Musela zatnout zuby, aby neztropila scénu. Byl to její svatební den a on s ní zachází jako s kusem nechtěného nábytku.

„Ano, rozumím,“ řekla a sklopila oči. „A ty mě ani… ani nechceš?“ zašeptala.

Trvalo dlouho, než odpověděl. „Ty myslíš teď?“ zeptal se.

Přikývla a tváře jí zčervenaly.

Nevesele se zasmál. „To ti nevyjde,“ řekl chladně. „Nepřesvědčíš mě, abych tě vzal do Chicaga,“ pokračoval, když viděl její rozpačitý pohled.

„Tak jsem to nemyslela,“ řekla zoufale. „Je to náš svatební den. Myslela jsem jen… No, nevadí.“

„Ne, nepřetékám touhou,“ řekl. Podíval se na hodinky. „A i kdyby, tak nemám čas. Uvidíme se ve čtvrtek.“

Už se ho chtěla zeptat, zda ji ani nepolíbí na rozloučenou, ale uznala, že při jeho rozpoložení by to nebylo vhodné. Jen by ji zase urazil.

Dívala se, jak odchází, a srdce se jí zachvělo. Byla paní MacFaberová. Vůbec nic nevěděla o jeho rodičích, až na to, že ho dali do nápravné školy. Ani nevěděla, jak se jmenovali. Nevěděla, kde se Jake narodil, kde vyrůstal, ani jakou zubní pastu používá. Nevěděla o něm téměř nic. A podivila se, co ji to vlastně posedlo, že se tak bezhlavě vrhla do sňatku.

Možná, že je natolik staromódní a má pocit provinění, že ji svedl. Řekl jí, že ji chce, ale dnes se tak nechoval. Myslel jen na práci, na ni ne. Týden bude sám v Chicagu a ji tu nechá samotnou jen několik hodin po obřadu. Upřeně hleděla na zavřené dveře. Byl to všechno nesmysl. Měla by za ním zajít a říci mu to. Ale on měl asi moc práce s balením, než aby ji poslouchal.

No, jestli předpokládá, že tady bude čtyři dny sedět, zatímco on bude v Chicagu, tak to se mýlí. Když chce mít společenskou manželku, bude ji mít. Dá se do pořádku a koupí si nějaké šaty. Pak se poohlédne po nějakém domě. Najme si vlastní služebnictvo, a když se mu to nebude líbit, může se s ní rozvést a žít se svým podnikem!

Cítila se nyní lépe. Jediným problémem bylo, že nemají společné bankovní konto a že má pouze peníze, které sama našetřila. Vytáhla svůj bankovní výpis a zašklebila se nad mrňavou sumou, která na něm byla.

Ale vystačilo by to na spoustu věcí. Mohla by změnit účes nebo si natřít tělo na zeleno, udělat si tógu z barevného prostěradla a jít mu naproti na letiště. Reportérům by se to jistě líbilo. Zaplnilo by to všechny večerníky.

Zasmála se nad tím absurdním nápadem. Ne, to by nemohla udělat ani MacFaberovi. Mělo by to být něco méně okázalého.

Rozhodla se pro jedno. Roztrhá svou výpověď a zůstane v zaměstnání. Podle toho, jak se věci mají, bude to možná potřebovat, než si najde něco jiného. Až ji MacFaber odsune někam na okraj svého života, bude potřebovat něco, čím by zaplnila svůj čas. Nenechá ji vést domácnost, ani vařit. Řekl, že ji jen občas bude potřebovat v posteli. Takže může i pracovat.

„Mr-kev,“ zavolal Bagwell z kuchyňského stolu.

„Zežloutneš,“ varovala ho, když mu podávala další mrkev a začala si připravovat dušené hovězí. „To si sním sama,“ řekla velkému zelenému ptákovi. „Bagwelle, máš rád dušené hovězí?“ Neodpověděl, měl moc práce se svou mrkví.

Pustila se do jídla a sedla si k televizi. Dávali nějaký film. Nehnutě se dívala a myslela na to, že ze všech svatebních dnů v historii lidstva, musí být její tím nejhorším.

Možná, že se Jake vrátí a omluví se. Možná, že jí dá horoucí polibek na rozloučenou a rozhodne se, že bez ní v Chicagu nemůže být. Možná, že vtrhne dovnitř, vrhne se na kolena a vyzná jí lásku.

Bagwell na ni zíral. Zasmála se poněkud hystericky.

Uklidnila se. Jak čas utíkal, po jejím novomanželovi nebylo ani vidu ani slechu. Nakonec to nevydržela, zvedla sluchátko a vytočila jeho číslo. Telefon vyzváněl a vyzváněl.

Zavěsila a vyšla ven k jeho bytu. Bylo zamčeno a světla byla zhasnutá. Odešel bez jediného slova, jako kdyby pro něj přestala existovat.

Asi už přestala, pomyslela si zoufale. Sňatek s ním byla ohromná chyba. Ale nic nevyřeší tím, že se bude oddávat snům. Ze současné situace musí vytěžit co nejvíce, dokud se nerozhodne, kam půjde, protože určitě nebude chtít žít s mužem, který s ní bude takto zacházet.

Zítra půjde do práce, rozhodla se. Pak si dá několik dnů na rozmyšlenou, co bude dělat. Jedna věc byla jistá: od MacFabera nevezme ani jediný měďák. Nebude se muset obávat placení výživného.

Dalším problémem bylo těhotenství. Nebyla opatrná a on také ne. Bylo možné, že bude mít dítě. Řekl jí, že dítě chce. Proč s ní tedy ve svatební den tak zacházel? Bylo to snad chvilkové šílenství? Ať se snažila sebevíc, nemohla najít pro jeho chování lepší vysvětlení.

Připomněla si, že žil dlouho sám a že to asi nebylo náhodou. Co když nebyl schopen přizpůsobit se ostatním? A možná, že měl určité oprávněné pochybnosti o její schopnosti vést domácnost, řídit služebnictvo, pohádat večírky a dělat další věci, které se očekávají od manželky z vyšší společnosti.

Stiskla rty. Mohla by jít do knihovny, pomyslela si, a přečíst si některé životopisy známých hostitelek. Měla jasný plán. Udělá to hned zítra, rozhodla se. Než ho opustí, ukáže mu, že není tak hloupá, aby neuměla zorganizovat recepci, řídit služebnictvo nebo být úspěšnou hostitelkou. Ano.

DESÁTÁ KAPITOLA

Jakův výlet do Chicaga trval o den déle, než očekával. Byla sobota ráno, pět dní po svatbě, a Maureen čekala na Harryho, který ji měl vzít Rollsem na letiště naproti Jakovi. Slíbil jí, že jí zatelefonuje, a to splnil. Jenom jednou.

Byl to krátký, stručný rozhovor, ve kterém si nic neřekli. Maureen pak nemohla usnout.

Stáhla svou výpověď a zůstala v práci. Pokud se s ní Jake kvůli tomu pohádá, budou mít alespoň kvůli čemu. Nechce být zbožňovanou milenkou. Pokud chce manželku, bude ji muset nechat, ať jí je se vším všudy – s vařením, uklízením, milováním. Výhody ji neuspokojí. A jen proto, že je magnát, který má ve zvyku nechat lidi skákat, jak se mu zlíbí, neznamená, že ona bude skákat také.

Harry to stihl na letiště v rekordním čase a navíc našel místo hned vedle terminálu. Určitě to mělo co dělat s tím, že řídil Rollse, pomyslila si Maureen s náznakem humoru. Harry s ní šel na letiště, kde se uvítali s Jakem, který kráčel s davem proti nim. V obličeji mu přibyly nové vrásky.

Maureenino srdce se divoce rozbušilo při pohledu na něj. Jejich vztah byl stále nový, i když se spolu milovali a byli manželé. Pouhý pohled na něj vzrušil její tělo i její mysl. Měl na sobě břidlicově šedý oblek, velmi drahý, červenošedě pruhovanou kravatu. Vypadal velmi hezky. Maureen ve svých jemně šedých šatech, v účesu od kadeřníka a s pečlivě nalíčenou tváří se cítila tak dobře, jako nikdy před tím. On jí však věnoval jen letmý pohled a podíval se zpět na Harryho.

„Doufám, že jsi zaparkoval někde blízko. Jsem strašně unavený,“ řekl a podal mu zavazadla. Harry uctivě přikývl, otočil se a odvážel kufry na kolečkách diskrétně pryč od svého šéfa a jeho ženy.

„Jak se máš,“ zeptala se chladně Maureen. Vůbec to nebyl hlas novomanželky čekající několik dní na svého muže.

Všiml si toho a litoval, že se to mezi nimi tak vyhrotilo. Přál si, aby s ní býval nemluvil tak chladně – tenkrát, když odjížděl do Chicaga. Měl ji vzít s sebou a ona sama mohla poznat, jaké to je starat se o podnik. Když se díval zpět, poznal, že udělal ohromnou taktickou chybu. Bude teď na něj nepříjemná a nebude mu důvěřovat. Bude to jen jeho chyba. Vlastně mu bylo těžko celou dobu, co byl pryč. Moc mu chyběla a velká tíže mu sedla na široká ramena, když se díval na její bledý, zbědovaný obličej. Vehnal ji do manželství, aniž jí dal čas na rozmyšlenou, a čekal, že bude dělat, jako by se nic nestalo. Ani ji nepolíbil na rozloučenou, natož aby se s ní miloval.

Nemohl jí vyčítat smutný výraz v obličeji. To vše způsobil jeho strach z toho, aby nebyl svázán, vlastněn. Dost dobře si neuvědomil, co znamená manželství, dokud nebylo příliš pozdě. Trvalo mu několik dní, než ta pouta přijal, ale Maureen o tom nevěděla. A teď jí měl ukázat, že není pravda, že mu překáží. Ale nebude to snadné. Její přístup ho v tom utvrzoval.

„Jak se mám? Jsem unavený,“ řekl potichu. „Ale jsem v pořádku. A co ty?“

Nemohla se mu podívat klidně do očí. „Já se mám taky dobře.“

Popošel kousek a přál si nalézt správná slova, která by napravila napáchanou škodu. Natáhl svou velkou dlaň a lehce se dotkl její tváře. „Dnes bychom se mohli jít podívat po nějakém domě, co ty na to?“

Zaváhala. Nebyla si jistá, zda mají či nemají před sebou nějakou budoucnost, ale nakonec to byla určitá nabídka ke smíru. Mohlo by to zlepšit jejich situaci. „Dobře,“ odpověděla, ale otočila se zády, protože dotyk jeho prstů na tváři ji vzrušil.

Vyložil si to nesprávně a spustil ruku, aniž by její pohyb komentoval. V obličeji se mu objevil tvrdý výraz. „Zaskočíme do kanceláře,“ řekl, když nastupoval na přeplněné jezdící schody. „Musím tam nechat nějaké dokumenty.“

Cítila, že by měla nějak přispět k uklidnění atmosféry mezi nimi dvěma. „Jaký typ domu bys chtěl?“ zeptala se.

„Něco s dveřmi a okny.“

Musela se usmát. „A s kuchyní. Nezapomeň, že umím vařit…“

„Nebudeš vařit. Řekl jsem ti, že chci mít francouzského kuchaře.“ Upřeně se na ni zadíval. „Dům, který chceme koupit, bude na tebe dost velký. Budeš mít co dělat. Než si to uvědomíš, budeš mít všechny dny nabité.“

A co noci? chtěla se zeptat. Ale to by si jen řekla o nepříjemnosti.

Odhrnula si stranou pramínek vlasů. „Takže já mám být jen loutkou, je to tak? Pro dekoraci. Dobře. Takže mi můžeš koupit novou garderobu, zajdu si ke kadeřníkovi a –“

„K čertu,“ odsekl. „Tak jsem to nemyslel. Ale když chceš garderobu, kup si ji. Můžeš si vzít platební kartu, kdykoli budeš chtít.“

„Děkuji,“ řekla sladce. Popoběhla, aby s ním udržela krok. „A kromě toho jsem neodešla ze zaměstnání.“

Zůstal stát. „Prosím?“

Jeho pohled nezapůsobil tak, jak to myslel.

„Tím mě nezastrašíš, jak se na mě díváš,“ odvětila. „Nechci opustit své zaměstnání. Když nechceš, abych byla manželkou se vším všudy, budu dělat kariéru.“

„Nemůžeš sama stihnout vést dům, tak velký dům,“ procedil mezi zuby.

„Podívej se na mne,“ vyzvala ho. „Buď mě necháš samotnou vést domácnost, nebo si nechám zaměstnání a nebudu s tebou žít.“

Pomalu vydechl. „To je rána do vazu!“

„To říká ten pravý!“

Dívali se navzájem do očí. Žádný z nich neuhnul pohledem. Absurdita situace se nakonec vyhrotila a Jake se začal smát. Měla bojovnou náladu. Předtím si neuvědomil její temperament, protože se dosud chovala spíše ostýchavě a neprůbojně. Ale její bojovnost nebyla na závadu. Byla to spíš výhoda. Nakonec se přece jen bude hodit do jeho světa.

„Nemusíš se mi smát,“ odsekla.

„Nesměji se. Skoro ne,“ stiskl rty a zadíval se na ni. „Dobrá. Zkus vést domácnost sama, když chceš. Uvidíme, jak to zvládneš.“

Vítězoslavně se zatvářila. Bylo po jejím. „Povede se mi to,“ odpověděla. „Ráda vařím a uklízím.“

„Já ti to připomenu,“ řekl a pokračoval v chůzi, Maureen byla zvyklá na malý byt. Pomyslel si, že ani nemá představu o tom, do jakého domu se nastěhují. Ale nechá to na ní, ať na to přijde sama.

„Mimochodem, když budeš vést domácnost, budeš spotřebovat gong. To je tradice v lepších rodinách.“

Usmála se. „Raději bych měla tubu, abych začala novou tradici.“

Zasmál se. Když byl pryč, byl velmi zasmušilý, ale Maureen ho rozesmála. Byla to jediná žena, které se to kdy podařilo. „To by mi nevadilo,“ řekl lehce a vedl ji k Rollsu, kde již držel Harry otevřená dvířka. „Pokud si nenabarvíš vlasy na oranžovo,“ dodal a zasmál se.

Auto se odlepilo od chodníku a Maureen zachytila pohledem dvě ženy, které hleděly na Rolls se směsicí nadšení a závisti. Zajímalo by ji, co si myslí o bohatém muži a ženě v Rolls-Royce.

Harry s nimi projížděl nejlepšími vilovými čtvrtěmi. Minuli několik nápisů „na prodej“, dokud jeden z nich Jaka neupoutal. Harry zastavil před dvoupatrovým mramorovým domem.

Dům byl umístěný v krásném prostředí. Byla u něj garáž a tenisový kurt.

„Alespoň deset pokojů a vzadu oddělení pro služebnictvo, jestli se nemýlím,“ podotkl Jake. „Líbí se ti?“

Maureen byla ohromena. Nemyslela si, že by potřebovali deset pokojů. Ale on byl asi zvyklý na to, že u něj zůstávaly návštěvy, projednávaly se obchody. Začala mít určitou představu o tom, jak velké bude muset mít služebnictvo, aby to zvládla. Přála si, aby bývala mlčela, ale byla příliš hrdá na to, aby o tom hovořila.

Dům byl velmi pěkný. Znala tuto část Wichity, bydleli zde samí boháči. Byla zvyklá na plat sekretářky, vyžila vždy jen tak tak. Jen při pomyšlení na zábavu bohatých jí naskakovala husí kůže. Ale mohla to zkusit. Musela. Úspěch jejího manželství závisel na tom, jak se přizpůsobí.

Dívala se na něj, jak stojí v hale se zástupkyní realitní kanceláře, velmi schopnou ženou s rezavými vlasy, která projevovala Jakovu dobrému vzhledu a chování patřičnou úctu.

Maureen překvapil pocit chtivosti, který ji zaplavil, ale neodvážila se to dát najevo. Nechtěl chamtivou ženu. Tak se sama procházela kolem, zatímco druhá žena visela na každém Jakově slově, když rozmýšlel, co by se v domě mohlo udělat.

Maureen fascinoval velký kamenný krb. Téměř viděla a cítila hučící oheň, až budou v zimě ona a Jake sedět u krbu, ona hlavu na jeho rameni a on paži kolem jejích ramen. To však bude kvůli jeho obchodním cestám asi zřídka. Realističtější obrázek by byl – ona sama u krbu, snad s dítětem v náručí.

Ta myšlenka ji dojala. Možná s malým chlapečkem. S malým chlapečkem v teplých dupačkách, rukama objímajícíma kojeneckou láhev.

„Vypadá božsky, že,“ řekla úřednice s povzdechem. „Moc by se mi líbil. Bílá kožešina před krbem, správný muž vedle mne a plameny šlehající v ohništi.“

Jake se zvědavě zadíval na Maureenin obličej. „Na co myslíš, Maureen?“ zeptal se náhle.

Povzdechla si a stále se dívala na krb, aniž by si uvědomovala, jak odpovídá.

„Myslela jsem na děti,“ zamumlala.

Výraz Jakovy tváře se velmi změnil. Jeho tvář zjemněla stejně jako jeho oči. Pohled, který vyslal ke své ženě, způsobil, že si úřednice odkašlala a začala ze sebe chrlit cenu a výhody domu.

Maureen se otočila. Byla překvapena změnou chování realitní úřednice. Její pohled se setkal s Jakovým. Pocítila, jak ji přímo probodává očima. Ty jeho černé oči jí pronikaly až do žaludku. Až dodatečně si uvědomila, na co myslí. Zčervenala a jediný rychlý pohyb hlavou mu řekl, co chtěl vědět. Jakovi se něco objevilo a zase hned pohaslo v očích. Pokrčil rameny a bez jediného slova se otočil.

Bloumala velkou pracovnou a malou knihovnou, pohybovala se mezi nimi dvěma a mračila se nad jeho chováním. Copak chtěl, aby byla těhotná? Určitě ne, když hovořil o tom, že bude většinou mimo domov. Kdyby chtěl opravdu mít děti, určitě by myslel na to, jak bude u nich. Ne, asi to byla scestná myšlenka. Určitě toho litoval. Teď věděl, že dítě nečeká, a možná si přeje, aby se býval tak neřítil do manželství. Vůbec nevěděla, jak se v něm má vyznat. Myslela si, že zná mechanika jménem Jake, ale magnát byl úplně něco jiného.

Na konci prohlídky řekl Jake, že si dům koupí. S Maureen se ani neporadil, což nijak nepřispělo tání ledové bariéry mezi nimi.

Celou cestu domů byl jak na trní. Jakmile dorazili, otočil se k Maureen, která stála chladně před svým bytem.

„Chováš se jako blázen,“ řekl úsečně.

Uchopil ji za paži, nechal zavazadlo pod přístřeškem a držel ji, zatímco odemykal dveře svého bytu. Vtáhl ji dovnitř.

„Nechceš mi říct, co – oh!“

Přerušil ji prudkým polibkem. Zatímco ji líbal, zavřel dveře. Pak ji vzal do náručí a nesl ji dále do bytu.

„Proboha,“ vydechl. „To je úplné šílenství!“

Cítila to také, ale neměla sílu mluvit. Tvrdě ji položil doprostřed postele a díval se na ni. Začal si pomalu rozepínat sako.

Ležela a zmámeně se na něj dívala. Stalo se to všechno tak náhle. „Ukazuješ mi, kam patřím?“ zeptala se klidně. „To je moje role v tvém životě? Příjemná změna mezi obchodní cestou a prací v kanceláři?“

Jeho velké ruce klouzaly po knoflících Maureeniny blůzky. Klidně na ni pohlédl. „Nezapomněla jsi, co jsem ti řekl, než jsem odjel.“

„To se nedá zapomenout,“ odpověděla. „No tak dělej, když mě chceš,“ řekla strnule. „Jsem tvoje žena. Je to moje povinnost a já ji splním.“

„Pane bože, takhle ne!“ vyhrkl. „Nedělej ze sexu obchodní záležitost!“

„A není právě sex pro tebe obchodní záležitost?“ zeptala se klidně. Posadila se. Byla celá rozechvělá.

„Vzal jsi si mne, protože jsi mne chtěl. Myslela jsem si, že ti… že by ti na mně mohlo trochu záležet. Ale tuhle myšlenku jsem zahnala v den našeho sňatku. Tehdy jsi mi vysvětlil, jak to bude u nás vypadat. Líbilo se ti být se mnou, spát se mnou, ale obchody a podnik byly na prvním místě.“ Zírala na své ruce a všimla si, že má oprýskaný nehet. „Kdybys nemyslel na tu jednu věc, nikdy by sis mě nevzal. Lišíme se jeden od druhého jako den od noci. Nelíbí se ti, jak vypadám nebo jak se oblékám a nemyslíš si, že budu umět bavit tvé přátele.“

Náhle vzhlédla a zachytila výraz jeho tváře. Srdce se jí sevřelo. „Mám pravdu, mám, viď!“ řekla zoufale. Zelené oči se jí zalily slzami. Sundala si brýle a začala si je čistit o lem šatů. „Proč nepožádáš o zrušení sňatku? Nejsem těhotná, takže si nebudeš muset dělat žádné starosti s dítětem. Každý můžeme jít svou cestou a ty si můžeš vzít někoho jiného, kdo se k tobě bude lépe hodit.“

Nevěděl, co říci. Cítil se bezmocný a to ho zlobilo. Odsunul se od ní a zapálil si cigaretu. „Nechci žádné zrušení sňatku,“ řekl úsečně. „Chci tě takovou, jaká jsi.“

„Nechceš,“ řekla. „Líbí se ti myšlenka mít manželku a rodinu, ale nejsi ochotný ani jednomu věnovat svůj čas.“

„Je mi sedmatřicet,“ řekl stručně, obrátil se k ní a pohlédl na ni zúženýma tmavýma očima. „Nikdy jsem nežil s žádnou ženou. Nikdy jsem se nemusel nikomu zpovídat. Byl jsem vždy pánem svého času, zaplnil jsem ho prací.“

„Děti potřebují oba rodiče,“ řekla prostě. „A já nechci skončit jako tolik manželek z vyšší společnosti – s návykem na alkohol a s milencem, protože jsem příliš sama.“

„Nemohu ti věnovat všechen svůj čas,“ řekl.

„To po tobě nechci,“ odpověděla. „Chci jen víc než příležitostnou hodinku v posteli a pocit, že jsem žena z harému.“

Podíval se jí zpříma do očí. „Tak jsi se cítila, když jsme se poprvé milovali?“

Zčervenala a sklopila oči na jeho hruď, na jeho rozepnutou košili. „Ne,“ přiznala chraptivě. „Způsobil jsi, že jsem se cítila tak, jak by se chtěla cítit každá žena, když je poprvé s mužem.“

„Opravdu si myslíš, že bych se snažil tě uspokojit, kdybych byl takový, jakého se ze mne snažíš udělat?“

„Překrucuješ to,“ řekla pomalu.

„Ne, ty to překrucuješ.“ Přiklekl k ní, položil jí ruku na stehno, v druhé držel hořící cigaretu. Mezi nimi stoupal dráždivý kouř. „Chci s tebou žít. Nemohu ti slíbit modré z nebe, nebo že budu každý večer brzy doma. Ale postarám se o to, přísahám ti, že pro mne nikdy nebudeš pouhým tělem v posteli.“

„Ale ty mě nemiluješ,“ zašeptala zoufale. „Ty mě jen chceš.“

„Pro muže je to první stádium. Už jsme takoví.“ Pohladil ji po stehně a díval se, jak se látka jejích šatů vlní pod jeho prsty.

„Ty mě také chceš. Slyším, jak se ti zrychlí dech, když se tě dotknu.“

„Ano, ale…“

„Ale co?“ Pohnul se a otočil ji na záda, jeho tělo se smyslně přitisklo na její a tlačilo ji na matraci.

„Cigareta,“ zalapala po dechu, když přitiskl své boky na její.

„K čertu s cigaretou,“ přitiskl ústa na její.

Nějakým způsobem skončila cigareta v popelníku a jejich šaty rozházené na podlaze. Maureen cítila jeho pokožku na své, jeho hruď na svých nahých ňadrech, jeho ústa, chutnající kouřem, přitisknutá na jejích měkkých rtech.

Přivinula se k němu, sténala při jeho laskání a vychutnávala slast milování. Šeptal jí něžnosti, dotýkal se jí, sám vedl její ruce a vtahoval ji do stále hlubších a hlubších vln vášně.

Když ucítila, jak ji zvedá, otevřela omámené oči a zpříma se na něj podívala. Opětoval její pohled a ona cítila jeho silné tělo, které splynulo s jejím a vyvolávalo v ní pulsující rozkoš. Zalapala po dechu. Zná to, pomyslela si a vykřikla, když se rozkoš nahromadila a začala prudce tepat. Zná všechno!

Drsně se zasmál a pozoroval její bezmocnou odezvu, cítil její nehty na svých bocích, její tělo zvedající se k němu v okamžiku vyvrcholení. Vykřikla. V jejím hlase cítil stejné chvění jako v poddajném těle pod sebou. Pozoroval její obličej a teprve pak se také on oddal extázi. Vlny ho zachvátily a on sténal a sténal, jeho hluboký hlas se prolínal s jejími ostrými výkřiky a on se propadal do víru slasti.

Nemohla přestat křičet. Stiskl ji. Chvěl se také. Odhrnul jí mokré vlasy z obličeje.

„Je to v pořádku,“ zašeptal. Políbil ji na víčka a sestřel ústy její slané slzy. „Už je to v pořádku.“

Ale ona stále křičela. Objala ho kolem krku, chvěla se a hledala jeho mohutné sevření, hledala útěchu.

Jeho velké dlaně ji hladily a vychutnávaly její teplo. „Díval jsem se na tebe,“ zašeptal. „Bylo to lepší než minule.“

„Ano,“ zasténala a chvěla se. Přitiskla tvář k jeho mokrému krku a cítila chlad jeho kůže. „Nepouštěj mě!“

„Nepustím.“ Přetočil se na její stranu, láskyplně ji k sobě přitáhl a dusil ji polibky a doteky. „Už je po všem?“

„Ne,“ vyhrkla přidušeně. „Promiň, já… Jaku!“ Zaťala nehty do jeho těla a prohnula se ve sladké bolesti. Přitiskl se k ní, přetočil se na ni a drtil ji polibky.

„Teď,“ zašeptal. „Pojď blíž. Nepustím tě, dokud to nebude úplné. Líbej mě.“

Nepředstavovala si, že by bylo možné přežít takovou explozi rozkoše. Přitiskla se k němu, cítila, že se vznáší mezi nebem a zemí, zatímco on způsobil, že svět kolem ní vířil v rudých kruzích. Tak to neviděla ani v těch nejdivočejších snech. Byla dokonce blízko k mdlobám a ani nebyla schopna zvednout hlavu, když cítila, jak se od ní pomalu oddaluje.

„Kdybych teď zemřela, nebylo by to nic divného,“ zašeptala. „Miluji tě, Jaku.“

„Musel bych být slepý, abych to neviděl,“ zamumlal a usmál se na ni.

„Nevadí ti to?“ zeptala se klidně. Sklonil hlavu. „Nevadí. Jen to trochu trvá, než si zvyknu.“ Zasmál se hořce. „Nikdy jsem nebyl milován. Nikým.“

Vzala jeho obličej do dlaní a dívala se do jeho tmavých, milovaných očí. „Tví rodiče…“

„Byl jsem adoptován. To ti nedošlo?“ zeptal se chladně. „Chtěli mít dítě, nebo si to alespoň mysleli. Tak mě adoptovali od jedné svobodné matky, jejíž jméno jsem se nikdy nedozvěděl. Když jsem se dostal do rozporu se zákonem, svedli to na dědičné sklony a umyli si nade mnou ruce.“

Nemohla to pochopit. „Ale vždyť jsi zdědil společnost!“

„Můj adoptivní otec nezměnil poslední vůli, sám Bůh ví proč. Matka dostala doživotní rentu, ale společnost přešla na mne.“ Obrátil se na záda. Byl krásný ve své nahotě. Chladně se zasmál. „Nedovedeš si představit, jak mě nenáviděla. Neměla ode mne dostat ani pětník. Pila. A když byla opilá, telefonovala mi a vyčítala mi, co všechno jsem jí prováděl, když jsem byl malý. Dostala se do malérů a volala mi, abych za ní přiletěl a vytáhl ji z nich. Proklínal jsem ji až do toho večera, kdy zemřela, když se mě pokoušela zabít.“

„Ale Jaku.“ Přitiskla se k němu, objala ho, opřela si tvář o jeho hruď. „Všichni říkali, že jsi ji miloval a já jsem si myslela… Nevím, co jsem si myslela. Je mi to moc líto.“

„Chtěl jsem ji milovat,“ řekl ztěžka. „Ale nebyla to žena, která by to chtěla.“ Pohladil ji po paži.

„Ve skutečnosti mě nenáviděla. Nikdy jsem vlastně nevěděl proč. Ona a můj otec měli jen mlhavou představu o tom, co je to rodičovství. Myslím, že si nakonec uvědomili, že děti nejsou zábavné malé panenky, které se dají na poličku a mohou se nechat, kde se jim zachce.“

„To je pravda,“ řekla potichu. „Ale to se týká i manželek.“

Nadzdvihl hlavu a podíval se na ni. „O manželkách toho moc nevím. Nikdy jsem žádnou nechtěl, dokud jsi nepřišla ty. Ani o dětech toho moc nevím. Ale myslím, že se to mohu od tebe naučit.“

„A máš na to čas?“

Povzdechl si a jemně jí přejel konečky prstů po ňadrech. Pozoroval její napjaté tělo. „Myslím, že to zvládnu.“ Jeho temné oči zachytily její pohled. „Řekni to ještě jednou!“

„Miluji tě,“ vydala ze sebe a vzepjala se vstříc jeho prstům.

„Jak moc?“

„Víc než kohokoli nebo cokoli na světě,“ ještě stihla říci, protože jeho ústa se blížila k jejím. „Kromě…“

Přitiskl svá ústa na její. „Kromě?“ zeptal se vyzývavě.

Objala ho kolem krku. „Kromě dítěte, které ti dám za devět měsíců,“ vydechla nejistě a přitiskla své rty na jeho. Zachvěl se, pak ji jeho paže jemně uchopily a on se poprvé v životě oddal myšlence, jaké je být milován.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Maureen a Jake koupili ten velký dům a Maureen odešla ze zaměstnání. Jake se však mýlil, když si myslel, že další věci nezvládne. Objevila knihy o hostitelkách a knihy o správě nemovitostí. Využila Jakova prvního výletu za moře a chopila se vedení domácnosti. Přijala kuchařku – ne francouzského kuchaře, ale laskavou starší dámu s vynikající zásobou domácích receptů – vrátného a služku. Zaměstnala zahradníka. Nakoupila si správné oblečení a nechala si udělat účes od odborníka. Jediné, co neudělala, bylo, že se nevzdala svých brýlí. Ponechala si je, protože po tolika letech se již staly součástí její osobnosti.

„Pan MacFaber by měl dnes přijet, že paní MacFaberová?“ zeptala se paní Candlesová, její nová kuchařka. „Co mám připravit?“

„Kuřecí krokety,“ řekla Maureen. „Má je rád. A zapečené brambory, chřest a jako dezert malý karamelový pudink. To uspokojí jeho touhu po francouzské kuchyni a mou po americké. A mohla byste také udělat salát šéfkuchaře?“

„Ano, paní. A víno?“

„Já si dám kávu a pan MacFaber také,“ zamumlala. „Chci, aby měl jasnou hlavu a všiml si změn kolem sebe.“

Maureen měla krásné krepdešínové šaty pokryté šifonem duhových barev. Oblékla si je a nechala si rozpuštěné vlasy, které jí padaly volně na ramena. Nevypadala jako rafinovaná manželka magnáta, ale jako manželka Jaka MacFabera, utěšovala se.

Vešel do dveří, zrovna když scházela se schodů. Klára, nová služebná, mu rychle vzala kufřík a plášť do deště.

„V New Yorku lilo jako z konve,“ zamumlal Jake a pozoroval pěknou malou služebnou. Vzhlédl a spatřil Maureen. Pootevřel ústa a hladově ji sledoval. „Ty budeš jako zákusek?“ zeptal se chraptivě.

„Pokud by sis dal raději mne než karamelový pudink se šlehačkou,“ zasmála se. „Oh Jaku, tak se mi po tobě stýskalo!“

Vrhla se mu do náručí. Zatočil ji dokola a ona ho začala líbat. Byl pryč tři týdny a ona to již bez něj nemohla vydržet, i když jí telefonoval téměř každý den. Ale to bylo něco jiného než teď, kdy ho mohla objímat.

„Chceš mě ulíbat k smrti?“ zašeptal.

„Mohu to zkusit?“ zaškaredila se na něj a znovu ho začala líbat.

„Nejsem proti,“ otřel své tváře o její a s hlubokým povzdechem ji k sobě přitáhl. Trochu se zachvěl. „Potřebuji tě, Maureen,“ zašeptal jí do ucha. „Co kdybychom se milovali v hale na stole?“

„Paní Candlesové by se to nelíbilo.“

Zvedl hlavu a zamračil se. „Paní – jaké? A kdo byl vlastně tamto?“ Pokývl hlavou směrem, kudy odešla služebná.

„Klára je naše služebná,“ vysvětlovala. „Paní Candlesová je naše vrchní kuchařka.“

Začal vraštit obočí. „Je Francouzka?“

„Její babička byla Francouzka,“ ujistila ho. „Je to vynikající kuchařka.“

„No poslyš, miláčku…“

Vzala ho za ruku a táhla ho dál. „Půjdeme brzy do postele,“ slíbila, „a ukážu ti, jak se mi po tobě stýskalo. Ale teď musíš ochutnat krokety paní Candlesové.“

Nechal se přesvědčit, ale stále ještě pochyboval, dokud nevzal do úst první sousto. Maureen pozorovala, jak se jeho pochybnosti rozplývají.

„Báječné,“ řekl.

„Že ano?“ zašklebila se na něj. „Máme také zahradníka a já mám novou garderobu. Příští týden pořádáme večírek pro všechny vedoucí pracovníky společnosti.“

Zamžikal očima. Byl překvapený změnou jejího chování. „No, vidím, že jsi byla jako malá pilná včelička,“ řekl zamyšleně.

„To jsem byla,“ řekla a zasmála se.

Přimhouřil oči. „Doufám, že jsi se nevrátila do kanceláře.“

„Nemám teď čas,“ zamumlala. „Mám tolik práce s vedením domácnosti a dalším organizováním. Plaveš rád?“

Podíval se na ni. „Ano,“ řekl opatrně.

„Dobře.“

Ze zadního prostranství se ozval náhlý hluk.

„Co to bylo?“ napřímil se a chtěl vstát.

Jemně ho uchopila za ruku a zadržela ho. „Nemusíš se vzrušovat. To je jenom buldozer.“

„Jaký buldozer?“

„Dělá díru pro bazén,“ vysvětlovala klidně. „Dojez svou porci, miláčku. Vystydne ti to.“

Slabě vydechl a zamračil se při dalším hluku. „Máš pro mne ještě další překvapení?“ zeptal se.

„Jen jedno malé,“ řekla bezstarostně. „Ale ne hned. Dáš si zapečené brambory?“

„Nemám rád zapečené brambory,“ řekl nepřítomně. „Pane bože, ty jsi opravdu nelenila,“ rozesmál se. „Služebná, domovník… A já jsem si myslel, že to nezvládneš. Byl jsem blázen.“

„Neuvědomuješ si, jak strašně tě miluji, to je všechno,“ řekla a jemně se na něj usmála. Zbožňovaně hleděla na jeho snědou tvář. „Když člověk někoho miluje, udělá všechno, aby ho potěšil.“

„Opravdu,“ řekl a rozpustile na ni zamrkal. „No, něco mě napadá. Kdy bude moučník?“

„Mě také.“ Jemně přejela prsty jeho velkou ruku. Horoucně ji sevřela. „Jaku,“ řekla váhavě a podívala se mu do očí. „Josephe,“ opravila se a obličej jí zvážněl. „Čekám s tebou dítě.“

Nejprve myslela, že ji neslyšel. Jen na ni upřeně hleděl. Oči se mu rozšířily a ztmavly a ruka v jejích dlaních se začala svírat a rozevírat.

„Cože?“ zeptal se chraptivě.

Usmála se a pak propukla v smích. „Já jsem těhotná!“

„Pane bože, pane bože!“ Obešel stůl a smál se. Popadl ji a posadil si ji na klín. „Kdy? Jak dlouho?“

„Asi za šest měsíců,“ vydechla a přitiskla k němu svou tvář. „Chtěla jsem mít jistotu, dřív než ti to řeknu. Včera jsem byla u lékaře.“

„Jsme spolu něco přes tři měsíce,“ počítal. Pak se zasmál a ona zčervenala. „Bylo to to odpoledne, co jsi šeptala něco o devíti měsících…“

„Nech toho!“ zasmála se. Políbila ho a umlčela slova na jeho rtech.

Dlouho potom se ozvalo diskrétní zakašlání. Zaraženě zvedli hlavy, paní Candlesová přinesla na stůl pudink.

Usmála se, když viděla výraz jejich tváří. „Pudink,“ vysvětlovala. „Je zdravý. Je báječný pro nastávající rodiče.“

„Jak to víte?“ zajíkla se Maureen. „Měla jsem šest dětí, to jsem vám neřekla? Přinesu šlehačku a pak se půjdu dívat na televizi.“

Když odešla, Jake se rozesmál. „Je bezvadná,“ zamumlal. „A příjemnější než francouzský kuchař, který hází věcmi po kuchyni.“

„Miláčku, jestli to postrádáš, jsem si jistá, že by paní Candlesová mohla občas hodit pánví, abys byl spokojený.“

„Není třeba. Myslím, že budeme mít dost jiných starostí.“

~~~

O šest měsíců později přijel Joshua Blake MacFaber v otcově náručí domů z porodnice, zatímco jeho matku jemně přenášeli z auta na kolečkové židli, aby ji mohli převézt dovnitř. Měla těžký porod, který skončil císařským řezem, ale ona byla tak hrdá na svého malého chlapce, že jí utrpení vůbec nevadilo.

„Není celý tatínek?“ zeptala se paní Candlesové, když ho přinesli dovnitř.

„Je, paní,“ odpověděla kuchařka a usmívala se na malý raneček, který držel MacFaber na své hrudi.

„Musíš se šetřit kvůli jizvě,“ zašeptal, když držel malinkého v náručí a posadil se na židli vedle postele.

„Opravdu?“ řekla a oči měla plné lásky. „Nebo chceš prostě chovat svého syna?“

„Obojí.“ Dotkl se drobounké spící tvářičky a zalila ho vlna lásky, která byla tak prudká, že mu zrudly tváře. „Pane Bože, je to zázrak,“ vydechl.

„Ano,“ Maureen se nadzdvihla a po obličeji jí přelétl výraz bolesti. Natáhla se přes měkkou pokrývku a položila svou ruku na Jakovu. „Miluji tě, lásko,“ zašeptala. „Děkuji ti, že jsi byl stále se mnou.“

Byl s ní celou dobu až do okamžiku, kdy ji odvezli na sál. Byli připraveni na přirozený porod, ale na poslední chvíli se to pokazilo.

„Je také můj,“ připomněl jí. Chytil ji za ruku a oči mu ztmavly. „Jako tvůj.“

„Nelituješ, že jsi se se mnou oženil?“ ospale zažertovala.

„Lituji toho, že mi tak dlouho trvalo, než jsem tě našel,“ odpověděl vážně. Pohled mu změkl, když se podíval na její unavený obličej. „Nikdy jsem ti to neřekl, že?“ řekl potichu. „Ani když jsme se milovali.“

„Nezůstal bys se mnou, kdyby ti na mně alespoň malinko nezáleželo,“ odpověděla vyhýbavě.

Zaklesl prsty mezi její a podíval se na její ruce a malého chlapečka, tak spokojeně spícího v jeho náručí. „Musel jsem se nejprve naučit, co je to láska. Pak jsem ji teprve mohl pocítit a vyjádřit,“ řekl prostě. „Naučil jsem se, že je nesobecká. Nejprve si všímá citů a potřeb toho druhého. Nikdy nepožaduje, pouze přijímá.“ Jasně na ni pohlédl. „Gibrain říkal, že láska nemůže být řízena. Ale když miluješ, sama jde tvým směrem.“ Pevně stiskl její ruku. Srdce jí divoce bušilo. „Překvapí tě, když zjistíš, že teď půjde nějakou dobu mým směrem, Maureen?“

Pootevřela ústa. „Nemělo by,“ přiznala se. „Ale myslím, že překvapí. Jsi tak uzavřený…“

„Miluji tě,“ řekl a hlas se mu zadrhl. Ohnivě na ni hleděl. „Až k smrti. Nesmírně. Ani nevím, kdy se můj cit proměnil v lásku, ale vím, kdy jsem si to uvědomil. Bylo to tehdy, kdy jsem se vrátil z Chicaga a ty jsi mi přijela naproti na letiště. Vypadala jsi tak zraněně a mně bylo nanic z toho, co jsem ti řekl. Velmi jsi mi chyběla a já ti to ani nemohl říci. Pak jsme koupili dům a vrátili se domů.“ Nemravně se usmál. „A řekl jsem ti, co jsem ještě nikomu neřekl. Když jsi se se mnou milovala. A tehdy jsem si uvědomil, že jsi celý můj svět.“

Zčervenala nad sladkými vzpomínkami. „Já to vím od samého začátku, pane MacFabere.“ Usmála se. „I když jsem ještě neznala tvé jméno, už jsi byl celým mým světem. Od první chvíle, kdy jsem tě viděla.“

„Život by možná byl jednodušší, kdybych byl mechanik.“

„To by byl. Ale miluji tě proto, jaký jsi.“ Dotkla se chlapečkovy spící tvářičky. „A pro něj budeš také jeho celý svět.“

Dvakrát polkl, než mohl odpovědět. Bylo pro něj nové přijímat lásku a slyšet o ní tak otevřeně hovořit. Ale líbilo se mu to. Moc se mu to líbilo.

Pohlédl na ni a usmál se. „Tak si myslím, že je dobře, že jsem převedl určité pravomoce na společnost. Od nynějška bude všechno jednodušší. Jenom občas budu muset někam jet, ale většinu večerů a víkendů budu doma.“

„Jaku!“

„Překvapena? Přece jsem ti to řekl. Miluji tě. Nemohl bych být správným manželem a otcem, kdybych nebyl nikdy doma.“

„Ale společnost…“

„Už není mou životní náplní,“ řekl prostě. Pozvedl její ruku k svým ústům a vřele ji políbil. „Ale ty ano,“ řekl a tón jeho hlasu ji rozechvěl.

„Budeme jezdit na pikniky,“ zašeptala. „A budeme pořádat večírky na oslavu Joshuových narozenin.“

„A na oslavu narozenin jeho bratrů a sester,“ dodal se zábleskem v očích.

Zadržela dech a oči jí zasvítily. „Drahoušku!“ zašeptala.

„Je tu ale jeden problém,“ řekl a zesmutněl. Maureen se polekala.

„Jaký?“ zeptala se znepokojeně.

„Mohla bys, prosím tě, poprosit paní Candlesovou, aby už nevařila kuřecí krokety?“

„Ale vždyť je to tvoje oblíbené jídlo!“ vykřikla.

„Bylo. Dokud jsme ho neměli dvakrát v týdnu,“ procedil mezi zuby.

Rozesmála se. „Zachráním tě, neboj se. Už nikdy nebudeme mít kuřecí krokety.“

„Dobře.“

„Místo toho budeme mít hovězí krokety.“

Chtěl něco říci, ale malý Joshua se pohnul a otevřel malá očka. Žertování se rozplynulo a oba rodiče v úžasu hleděli na svého synka.