Diana Palmer

První láska

PRVNÍ KAPITOLA

Oči Merlyn Forrest Stcelovč a jejího otce Jareda měly stejný odstín zeleně, ale v tuhle chvíli byla příliš rozhněvaná a myslela na úplně jiné věci. Dívala se na něj z luxusní oválné pohovky potažené bílým plyšem, který zdůrazňoval její dlouhé, jako uhel černé vlasy.

„To je všechno tvoje vina,“ řekla mu stroze.

Zvedl tázavě obočí. „Co?“

„Adam.“

Utrápeně vzdychl a vsunul ruce do kapes tmavošedých kalhot. Zamračil se a jeho stříbrný knírek sebou škubl. „Vím co myslíš, ale myslel jsem to dobře.“

„Nemám na mysli tvoje pokusy mě provdat,“ dodala a uhladila si rukou faldy na hedvábných zelených kalhotech. „Myslela jsem tím, že za všechno může tvoje bohatství.“

„Mám snad věnovat všechen svůj majetek na dobročinnost a být odkázaný na milost cizích lidí?“ zamumlal.

Podívala se na něj rozzlobeně. „Nikdy nevím jestli chtějí ti chlapi mě, nebo tvoje peníze. Adam vypadal, že je do mě až po uši zamilovaný a já z něj byla… nadšená. Než jsem zjistila, že se se mnou zasnoubil jen proto, aby se stal tvým obchodním partnerem! Koho by to v životě napadlo? Zvlášť, když pracoval pro konkurenční počítačovou firmu!“

Otec se otočil a vyhlédl ven z okna. „Podívej, to slunce,“ řekl nadšeně. „Představ si, že už je jaro!“

„Uhýbáš, viď?“ ozvala se vyzývavě.

Nahrbil ramena a podíval se na ni vyčítavě. „Vždyť nejsi ošklivá, miláčku,“ připomněl jí.

„A ani chudá – a v tom je ten průšvih.“

„Vypadal tak slibně,“ zamumlal otec na svou obranu.

To byla pravda, napadlo Merlyn. Otec jí představil Adama na jednom večírku. Jared Steele cítil, že v šestadvaceti je jeho jediná dcera zralá na radosti manželského požehnání. Celý minulý rok jí naháněl ženichy – podle mínění Merlyn mimořádně neobratně a nevhodně. Kdyby ještě žila její matka, bylo by to jednodušší. Ale byl na to sám a tak jeho orlím očím neunikl žádný vhodný starý mládenec.

Adam James se zdál být trefou do černého. Dělal zástupce ředitele konkurenční společnosti vyrábějící počítače. Všimnul si ho na jedné společné konferenci, přitáhl domů, předhodil Merlyn a byl na to pyšný, jako lovecký pes, co nese pánovi ulovenou kachnu v zubech.

Adam se okamžitě tvářil tak zamilovaně, že jeho nadšení přeskočilo i na Merlyn. Nechala se oklamat jeho přesvědčivým a půvabným vystupováním, i když od samého začátku souhlasila se vztahem jen její hlava. Tělo zůstávalo v jeho objetí ledově chladné. Nedokázal ji nikdy vzrušit. Byla panna a ještě se to žádnému muži nepodařilo změnit, i když si byla jistá, že v sobě má hodně vášně. Milovala rychlá auta, vzrušení a vůbec takové kratochvíle, o kterých její otec tvrdil, že ji jednou budou stát život.

Ještě měsíc po zrušení zásnub s Adamem se z toho nemohla vzpamatovat. Odjela na dva týdny do Francie a vrátila se sice opálená, ale pořád ještě s neklidem a lítostí v duši. Teď se zase nudila a trochu sekýrovala otce.

„Chci, aby mě někdo měl rád kvůli mně samotný,“

drmolila.

Zvedl významně obočí. „Já tě mám rád.“

„Tak to dokaž,“ vyjela ostře. „A přestaň mi předhazovat ženichy!“

Zvedl ruce nahoru. „Božemůj, vždyť chci jen pár

vnoučat!“

„Tak si je adoptuj!“_

Zamračil se na ni. „Ze se nestydíš fňukat a žehrat na bohatství, co by za to spousta žen dala – být na

tvém místě.“

„Možná, ale já bych byla radši pro změnu chudá!“ odsekla mu a vstala z pohovky. „A měla šanci líbit se jenom sama za sebe.“

„Tak to udělej,“ popíchl ji a přimhouřil oči. „Když si myslíš, že být chudá je tak báječná věc, zkus si to. Já jsem vyrůstal s prázdnou kapsou a ty jsi měla vždycky všeho dost. Jen si to vyzkoušej, řekněme tak na měsíc.“ V očích mu rošťácky zajiskřilo, zakroutil si knírem. „Žij bez mých peněz, vydělej si vlastní prací a když to zvládneš a neřekneš nikomu, kdo jsi a jak jsi bohatá, přísahám, že nechám toho dohazování nadobro.“

Sevřela rty a v zelených očích jí zaplálo. „Říkáš

měsíc?“

„Měsíc.“

„Co bych tak mohla dělat?“

„Máš diplom z historie,“ připomněl jí. „To má hodně lidí.“

„Ano, ale já vím o jedné možnosti, kde bys ho mohla využít.“

Ostražitě zakroutila hlavou. „Ne ne.“

„Žádní muži,“ prohlásil a zvedl ruce v obranném gestu. „Jen jedna milá dáma, která píše historické milostné romány. Bydlí u jezera Lanier.“

„V Gainesville?“ zeptala se a otec přikývl. Pozorně ho sledovala. „Co bych měla dělat?“

„Pomáhat s materiálem pro novou knihu. Včera o tom mluvil Jack Thomas na schůzi správní rady – je to kolega a zná se dobře s charlestonským bankéřem CameronemThorpem. Ta spisovatelka je Thor-pova matka a žije sama jen s paní, která se jí stará o domácnost.“

Merlyn se to zamlouvalo víc a víc. Znala jezero Lanier. Bylo umělé a největší ve státě Georgia. Jeden z jejích dobrých přátel Dick Langley, automobilový závodník, měl u jezera velký dům, kde byla několikrát na návštěvě.

„Je to spisovatelka?“ Zamračila se. „Píše pod svým pravým jménem?“

„Ne. Jmenuje se Lila Thorpová, ale píše pod jménem Copper Ó’Mara.“ Prudce vydechla. „Ale já to četla! Píše skvěle!“

„No vidíš, to je další důvod, proč se o to místo ucházet,“ zasmál se. „Chceš, abych zavolal Jacka Thomase a zeptal se ho na její telefonní číslo? A žádný strach, nevyzradím, co jsi zač. Řeknu, že mám známou, která má na tu práci kvalifikaci.“

„To vypadá férově,“ řekla. „Dokážu ti, že nejsem žádná příživnice.“

Podíval se na ni láskyplně a pyšně se usmál. „Myslím, že jsi jednička, zrovna jako tvoje matka.“

„Nesahám jí ani po kotníky,“ nesouhlasila Merlyn.

Přikývl. „Nejskvělejší stvoření na zemi. Pořád mi ještě chybí.“ Otočil se. „Dobrá, tak se do toho dáme, viď?“ řekl a zvedl telefon.

O tři dny později byl pátek, pršelo. Merlyn přijela k dvoupodlažnímu domu na břehu jezera, kde žila Lila Thorpová. Stavba z kamene a ze dřeva byla stejně krásná jako její nedotčené přírodní okolí. Za ní se rozkládalo jezero a v soukromé zátoce stál u mola hausboat. Kolem dokola byla kopcovitá krajina plná borovic. Nedaleké předměstí Gainesvillu, plné ošklivých novostaveb, se ztratilo v nedohlednu.

Merlyn si představila, jak to tady bude půvabné až vyjde sluníčko. Dům byl obklopený malými keři a stromy svídy krvavé, které už nasazovaly na květ.

Donesla si kufr na verandu a zazvonila na domovní zvonek. Drobná, štíhlá žena v bavlněných šatech jí otevřela dveře.

„Já jsem Tilly,“ představila se. „Paní Thorpová je v obývacím pokoji. Pojďte prosím za mnou.“

Na schodišti v dlouhé hale se ozvalo rychlé capkání. Merlyn zahlédla asi dvanáctileté tmavovlasé a tmavooké děvčátko, které se váhavě zastavilo na schodech.

„Nazdar,“ řekla Merlyn s úsměvem a pohodila dlouhými černými vlasy. „Já jsem Merlyn Forrestová,“ dodala a záměrně vynechala „Steelová“.

Holčička stydlivě mlčela a dívala se bez úsměvu na Merlyn. Po chvíli odpověděla: „Ahoj.“

„To je krásný dům, ty tu bydlíš s paní Thorpovou?“

„To je moje babička.“

Řekla to tak formálně, tak zakřiknutě. Proč žije s babičkou? Kde má rodiče? Je Cameron Thorpe ten muž, o kterém se zmiňoval její otec?

I li , lid, ozvala se Tilly, když si uvědomila, že Merlyn nejde za ní.

\n.>, promiňte,“ řekla Merlyn. Mrkla na děvče .1 pokračovala v chůzi.

Lila Ihorpová byla vysoká, křehká a šedivá, ale v očích měla jiskru. Podala Merlyn štíhlou ruku a potřásla jí s ní. „Ty jsi určitě Merlyn,“ řekla s úsměvem. „Jsem moc ráda, že jsi tady! Prostě nezvládnu zároveň psát a studovat historický materiál a mám momentálně problémy s dějinami anglických královských rodů. Co víš o Plantagenetech a Tudorovcích?“

Merlyn zalapala po dechu a tiše se zasmála. „Trochu jsem se tím vlastně zabývala, angličtí králové mě vždycky přitahovali. Přinesla jsem si s sebou svoje odborné knihy a najdu v nich všechno, co potřebujete.“

„Perfektní!“ vydechla Lila. „Ona tu bude bydlet?“ zeptalo se děvčátko ze dveří.

Merlyn se otočila a uviděla váhající holčičku, oblečenou do bílohnědých šatů z bavlny, podkolenek a zapínacích kožených botek. Na svůj věk se chovala příliš rozšafně a její oči se neusmívaly.

„Ano,“ řekla Lila laskavě. „Pojď dovnitř, Aman-do a seznam se s Merlyn Forrestovou. Ona mi bude pomáhat s prací na nové knížce.“

„Řekla mi jak se jmenuje už v hale,“ zamumlala Amanda.

„Ano, ale ty jsi mi neřekla jak říkají tobě. Víš, že Amanda znamená ta, která si zaslouží lásku? Tak se jmenovala moje maminka.“

Velké dětské oči se rozšířily. „Opravdu?“ Nahrbila ramínka. „Moje maminka je mrtvá.“

„Tak jsme na tom stejně, moje taky,“ řekla Merlyn spřízněně a klidně. „Je to trošku smutný, viď? Ale máš alespoň babičku.“

Amanda sklonila hlavu k rameni a studovala nově příchozí. Merlyn měla na sobě džínsy a pulover z bavlněného sametu. Záměrně se vyhnula modelovému oblečení, místo kterého vybrala lacinější, aby nevzbudila podezření. Ale se svým obvyklým citem si přes komplet oblékla mexické pončo, takže vypadala pestrobarevně a trochu výstředně.

„To je tak hezké,“ podívala se Amanda na pončo, „je jako duha.“

„Přivezla jsem si ho… chci říct, že mi ho v Mexiku koupil jeden přítel,“ řekla Merlyn. Ve skutečnosti si ho vybrala sama, když byla v Mexico City, ale nechtěla, aby věděli, jak hodně cestuje. Široce se usmála. „Můžeš si ho někdy půjčit, když se ti tak líbí.“

Amanda zazářila, ale potom zesmutněla a pokrčila rameny. „Táta mi to nedovolí,“ zabrumlala. „Nechce ani, abych nosila džíny. Má strach, že by ze mě vyrostla klukanda.“

Tatínek bude asi pěkný podivín, pomyslela si, ale neřekla nic.

„Můj syn je bankéř,“ svěřila se jí Lila, „mé jediné dítě. Druhý chlapec se narodil mrtvý. Cam je všechno, co mám. Jeho žena umřela před pár lety.“

Tady něco nesedí, napadlo Merlyn, když Tilly přinesla na podnose kávu se sušenkami a přerušila rozhovor. Bylo zvláštní, že nenazvala svoji bývalou snachu jménem. Ale to se jí netýkalo a Merlyn nebyla zvědavá, aby se vyptávala. Ten syn byl asi hrozný. Byla ráda, že nežije tady v domě u jezera. Na okamžik dostala strach, jestli to není další otcův doha-zovačský pokus, ale rychle tu myšlenku odmítla. Cameron Thorpe asi vypadá jako Dracula. Podle toho, co slyší, se mu určitě podobá.

Merlyn a Lila příjemně strávily spolu celé odpoledne. Překvapilo ji, že Amanda zůstala s nimi. Zdálo se, že ji Merlyn přitahuje a zajímá. Merlyn k ní cítila sympatii a soucit, protože zažila něco podobného. Po matčině smrti se otec zavalil prací, neměl na ni čas a Merlyn se cítila stejně opuštěně jako možná teď Amanda.

Když byl čas jít spát, Merlyn už měla určitou představu celého projektu i rozvrhu práce. Zahloubala se před spaním do textů a vyhledala pár informací, které bude zítra ráno Lila při psaní potřebovat.

Její pokoj byl hezký a líbil se jí. Z okna přehlédla celé jezero. Francouzský venkovský nábytek a postel s nebesy, všechno tónované modrobíle. Už se cítila jako doma. Dokáže otci jednou provždy, že se obejde i bez jeho bohatství. Po Adamovi už nestála o žádné pokusy.

Adam. Zvláštní, když vyšlo najevo, že se chce stát otcovým obchodním společníkem a současně jejím manželem, ve skutečnosti jí to srdce nezlomilo. Neplakala ani když trval na tom, že manželství bez obchodního partnerství nepřichází v úvahu. Daleko víc než její srdce to zasáhlo její hrdost.

Vzdychla a pustila Adama z hlavy. Nemohla usnout, asi novým prostředím a okolím, nebo tou bouřkou venku. Vstala, aby si udělala hrnek horké čokolády. Ta jí snad pomůže usnout.

Dole v hale byla tma jako v pytli. Musí být už kolem půlnoci, pomyslela si Merlyn. Celý dům už spal a tmu sporadicky ozařovaly jen blesky. Využila k orientaci jednoho záblesku zvenčí a spěchala dolů do haly za roh, kde najednou narazila hlavou do obrovské překážky. S hrůzou si uvědomila, že to je nějaký cizí člověk.

DRUHÁ KAPITOLA

Nemohl samozřejmě tušit, že ve dvanáct hodin v noci někdo bude stát uprostřed tmavé haly. Ani ona nečekala, že sem vpadne z té děsné bouřky a srazí ji na koberec. Přesto jí byl okamžitě nesympatický.

„Krucinál…“ ozval se hromový hlas. „Kdo sakra jste?“

Odhodila prudkým pohybem hlavy dlouhé černé vlasy z tváře. Zážeh dalšího blesku ozářil její rozhněvaný obličej. Byl velký. Větší, než kterýkoli z mužů, se kterým se kdy setkala. Měl štíhlou, ale atletickou postavu. V mohutných rukou držel kufřík na spisy a deštník. Byl bez klobouku a jeho husté černé rozcuchané vlasy volaly po zástřihu a úpravě. Byl oblečený do modrého obleku s tenkým proužkem a z očí, jejichž barvu nemohla rozeznat pod silným obočím, mu šlehaly blesky.

„Nemůžete si dát pozor?!“ odsekla ze země. „Jste jak rozjetej nákladní vlak! To nemáte brzdy?“

„Tak vstaňte už.“

„Rozkaz, pane!“ řekla ironicky a sjela ho rozhněvanýma očima. Pohled, kterým se na ni díval, se jí ani trochu nelíbil. Přitáhla si modrý župan těsněji k štíhlému polooblečenému tělu. Byla bosa. Stejně žádné pantofle neměla, prostě si je nepřivezla.

„No tohle!“ zabručel.

„To jste nečekal, co?“ řekla se sladkým úsměvem, „vypadáte jak po otřesu mozku, máte pozvání, nebo jste tu jako kocour na lupu?“ Prohlédla si ho odshora dolů. Působil dojmem, že každou chvíli vybuchne. „Vypadá to spíš na slona na lupu. Mladíku, šíleně ráda bych viděla, jak někoho špehujete.“

Zazubila se, ale nevypadalo to, že by to na něj udělalo velký dojem. Bouchl kufříkem o podlahu. „Kdo sakra jste?“

„Slečna Jane Eyrová, pane,“ řekla a rozmáchle se uklonila. „Přišla jsem dávat doučovací hodiny, zaopatřit si obživu a váš romantický zájem.“

„Božemůj, to se mi snad jen zdá,“ drmolil a rukou si třel neoholenou tvář. „Šest hodin v letadle, dvě čekám na zavazadla… Mladá dámo, jestli nechcete strávit zbytek noci na nejbližší policejní stanici, dejte si zatracenej pozor co říkáte a odpovídejte rychle.“

„Telefon je tady v obýváku,“ navrhla mu. „Najdu vám číslo.“

Pohnul se dopředu a ona ucouvla. „No tak jen klid, jen klid, nebo si ještě ublížíte.“

„Tak už toho mám dost,“ zahučel temně a pohnul se dopředu.

„Paní Thorpová!“ vykřikla Merlyn a rozeběhla se halou k pokoji své dočasné zaměstnavatelky.

„Copak?“ Lila se objevila ve dveřích ospalá a neupravená. Podívala se na Merlyn přikrčenou ke zdi a vzápětí na mohutného rozzlobeného muže, který jí byl v patách.

„Camerone!“ vykřikla překvapeně a na její vrásčité tváři se objevil úsměv. „To je moc milé překvapení! Pojď sem, ať se na tebe podívám, drahý!“

„Jak vidím, s Merlyn Forrestovou se už znáte,“ pokračovala a usmála se na mladou ženu přilepenou ke zdi. „Merlyn, to je můj syn Cameron.“

„Váš syn?“ zamrkala Merlyn. „Tohle je váš syn?“ Zírala na muže, který vážil určitě dvakrát tolik co matka a měl přesně opačnou barvu pleti i vlasů.

„A kdo je ona?“ zeptal se chladně Cameron Thorpe.

„Drahoušku, teď…“ začala matka. „Kdo to je?“

„Merlyn Forrestová,“ řekla Lila podrážděně. „Nevzpomínáš si už, že jsem hledala někoho na pomoc s historickým materiálem pro svojí novou knížku?“

Upřel na Merlyn nedůvěřivý pohled jako kdyby pochyboval, že umí číst a psát.

„Jak jsi ji našla?“ vyzvídal úsečně.

„V telefonním seznamu,“ zamumlala Merlyn, „pod heslem Společnost pro brilantní výběr materiálu.“

Probodával ji pohledem. „Tak jak, mami?“ trval na svém.

Lila vzdychla. „Přes jednoho našeho přítele, Jacka Thomase. Znal někoho, kdo znal dalšího…“

„Má nějaké písemné doporučení?“ ptal se podezíravě.

„Mám diplom z oboru historie,“ ozvala se sladce Merlyn. „A nesnažte se předstírat nepřátelství, to na mě stejně neplatí, pane. Musíte připustit, že jsme si byli souzeni.“ Zamrkala s hranou rezervovaností dlouhými řasami. „Bylo to jako úder blesku, když se naše oči setkaly…“

Zabručel něco, a Merlyn byla ráda, že to neslyšela. Otočil se a sebral svůj deštník a diplomatku.

Lila se snažila potlačit úsměv. „Camerone, neděs mi mou novou asistentku,“ řekla Lila po chvilce. „Tuhle knihu sama nezvládnu a nutně potřebuju Merlyn nejméně na měsíc.“

„Měsíc?“ Vypadal uštvaně a zděšeně.

„Bude dělat společnost mně a Amandě,“ prohlásila Lila stručně. „Amandě se líbí.“

Tak tohle je otec té malé, pomyslela si Merlyn. Cameron Ledové srdce. Naprosto přesně splňoval představu podnikatele, který od rána do večera žije jen pro svou práci. Není divu, že to děvče vypadá tak zakřiknutě. S tímhle otcem si toho moc neužije. Měřila si Camerona Thorpa zkoumavě a napadlo ji, jak by asi vypadal v boxerských trenýrkách s červenými puntíky. Musela pořádně zkousnout rty, aby se nerozesmála.

„Myslel jsem si, že děti bývají vnímavější,“ zavrčel.

Merlyn ho sjela pohledem a přitáhla si modrý župan ještě víc k tělu. „Jsem ráda, že se vám líbím, pane Thorpe,“ řekla teatrálně a věnovala mu zářivý úsměv. „Mně se také líbíte. Nevrlí muži jsou moje slabost.“ Znovu vypadal, že každou chvíli vybuchne. Jeho matka se s klidným a laskavým výrazem postavila před Merlyn.

„Miláčku,“ prohlásila jemně, „už je pozdě a ty musíš být unavený. Měl by sis vážně odpočinout. Zůstaneš na celý víkend?“

„Ano,“ řekl. „A bylo by lepší, kdyby ses postararala o to, aby se Jane Eyrová před mými hosty moc neukazovala…“

„Budeme mít hosty?“ zeptala se Lila.

„Charlottu a Dellu Radnerovy,“ odpověděl. „Přijedou zítra z Atlanty.“

Lila si povzdechla. Nevypadala nadšeně. „Ale jistě, tví hosté jsou vždycky vítaní.“

„Zvykneš si na ně,“ dodal už mírněji.

„Budu muset,“ pronesla rezignovaně.

„Předpokládám, že jedna z nich je vaše přítelkyně,“ řekla Merlyn a lítostivě našpulila plné rty. „Měl byste vědět, že mám zlomené srdce, vážně nadranc. Na první pohled jsem se do vás zamilovala… jak že se to jmenujete?“

Chtěl něco říct, ale nakonec jen mávl velkou rukou, otočil se a oddusal pryč z haly, až se chvěla skla v oknech.

Lila vybuchla dušeným smíchem, do očí se jí nahrnuly slzy. „Ach Merlyn, ty jsi poklad. Takhle jsem ho ještě nikdy neviděla vyvádět.“

„Myslím, že nejste sama,“ řekla Merlyn zamyšleně a dívala se opuštěnou halou za mužem, který mezitím zmizel. „Božínku, jeho příchod z bouřky mě vyděsil k smrti. Vím, že máte syna, ale neřekla jste mi, že přijde v noci.“

„V tom vzrušení z tvého příjezdu jsem na to zapomněla,“ odpověděla Lila s úsměvem. „Cameron něco naznačoval, že pozve Dellu a její matku na víkend po jejich návštěvě příbuzných v Atlantě. Není to tak daleko.“ Zatvářila se ustaraně. „Charlottě Radnerová – tady u nás…“ Zhluboka si povzdechla. „Ani se mi nechce věřit, že se odváží na takový dlouhý výlet a nemá strach, že si poškodí sněhobílou pleť.“

„Která z nich je ta přítelkyně?“ zeptala se Merlyn váhavě.

„Della, je to maminčin mazlíček. No, to je nadělení. Radnerovi – a tady… No nic. Radši půjdeme spát, drahá. A já jsem tak chtěla začít zítra pracovat. Možná, že to zvládneme, i když tady budou.“

„Večer jsem udělala předběžný výběr materiálu,“ oznámila Merlyn, když spolu šly halou. „Myslím, že jsem pro vás leccos našla. Bouřlivé období počátků dynastie Tudorovců. Hodí se to?“

Lile zazářily oči. „To je perfektní! Plantagenety si můžu nechat v zásobě na další román. Tak dobrá, začneme tady. Ráno si můžeme podrobně rozpracovat zápletku. To bude prima zábava,“ řekla a usmála se.

„Taky doufám,“ souhlasila Merlyn suše a dívala se směrem, kudy odešel Cameron Thorpe.

„Neměj starost, my ho spolu zvládneme,“ slíbila jí Lila. „Trápí mě, že Cameron tráví tak málo času s Amandou. Je tady jen o víkendech a malá je pořád jen se mnou, většinu života. Cameron se s její matkou před lety rozvedl a dostal děvče do opatrování. Žije v Charlestonu a ona nemá… Nedávno jí umřela matka.“

„Proč se o ní nestará Della?“ zeptala se Merlyn věcně.

Lila se zděsila. „Della? Starat se o dítě?“

„Promiňte,“ špitla Merlyn. Začínal se jí rýsovat zajímavý portrét Cameronovy takzvané přítelkyně.

„Mrzí mě, že tě Cameron tak vylekal,“ odbočila Lila od tématu, jako by se obávala, že je příliš nudný.

„Když se to tak vezme,“ ozvala se Merlyn, „nemohl přece tušit, že se budu procházet po chodbách. Chystala jsem se udělat si hrneček čokolády, ale po tom všem vzruchu jsem tak utahaná, že usnu i bez něj.“

„Až přestane pršet, zamiluješ si to tady,“ slibovala jí Lila.

„Bydlím tady u jezera už čtyři roky a neumím si představit, že bych žila někde jinde. Je tu božský klid. A když se začne oteplovat a to bude už brzy, je celé jezero poseté plachetnicemi.“

„Viděla jsem ho ze silnice mockrát,“ zamumlala Merlyn, ale o obrovském domě svého přítele Dicka, který stál přímo na druhém konci jezera, se nezmínila. „Je to překrásná rekreační oblast a zásobárna pitné vody pro Atlantu, že?“

Lila se pousmála. „Zdá se mi, že se v tomhle kraji budeš cítit jako doma. Hezkou dobrou noc, má drahá.“

„Vám taky.“

Merlyn se ještě naposled rychle rozhlédla po hale a šla do svého pokoje. Zavřela za sebou rychle dveře. Bruslí na tenkém ledě! S Cameronem Thorpem budou potíže a měla pocit, že ani s jeho přítelkyněmi to nebude procházka rozkvetlým sadem. Její sebejistota v nové roli se začínala vytrácet. Musí být bez přestání ve střehu, jinak se prozradí. Vypadá to mnohem komplikovanější, než se to zdálo na první dojem.

S povzdechem si vlezla pod přikrývku a doufala, že se snad zítra všechno vylepší.

Nevylepšilo. Následující ráno bylo jasné a teplé. Když Merlyn vyšla ven na terasu, Cameron Thorp seděl s matkou u snídaně. Pohled, který jí věnoval, by klidně mohl zastavit dopravu.

Tmavé, skoro černé oči, posazené hluboko pod vyčnívajícím obočím, přejely po její štíhlé postavě. Měla na sobě vybledlé džínsy a ohnivě oranžové tričko s nápisem: Jsem žába, polib mě! Dlouhé, černé vlasy jí volně splývaly po ramenou a kontrastovaly se zelení očí. Nebyla tak krásná jako její matka, ale měla jemné rysy a dokonalé tělo. Oblékala se nápaditě a s citem, který ji odlišoval od průměru. Dnes si vzala výstřední tričko, aby záměrně trochu vyprovokovala pana Konzervativce. Podařilo se jí to. Okamžitě.

„Takhle se oblékáte běžně?“ zeptal se Cameron.

„Ano, pokud se nechystám jít nahá,“ odpověděla s bezstarostným úsměvem. On sám byl oblečen do tmavého obleku a temné kravaty, pod kterou zářila bílá košile. Vsadila by se, že jich měl plnou skříň, a všechny jedna jako druhá.

„Ještě vejce, Camerone?“ zeptala se honem Lila, když se Merlyn posadila a vzala si kávu a toust.

„Ne díky,“ řekl a jeho oči neopouštěly Merlyn. Měl širokou a pevnou tvář, mohutný nos a hranaté čelisti.

„Studujete mé míry?“ ozvala se Merlyn. „Mám číslo deset, tričko M a nic pod tím,“ zašeptala a naklonila se dopředu.

Zrudl tak, jak to ještě u žádného muže neviděla. V černých očích mu zajiskřilo. „Vaše chování mi nepřipadá až tak zábavné,“ řekl úsečně. „A já nestojím o to, aby moje dcera poslouchala takovéhle poznámky.“

„Amanda tu přece není,“ připomněla mu Merlyn, „a vy už nejste žádné dítě,“ změřila si ho pohledem. „Paní Thorpová povídala, že jste bankéř.“

„Ano,“ řekl jí znechuceně.

„Jak vzrušující,“ zamumlala a potlačila zívnutí.

„Kde že jste získala ten diplom?“

„Na universitě státu Georgia.“

„Specializovala jste se na něco?“ pokračoval mezi doušky kávy.

„Ani vlastně ne. Historie starověku se mi líbila stejně jako jiná období.“

„Proč si myslíte, že zvládnete tuhle práci? Máte nějaká doporučení?“

„Nejste vy převtělený španělský inkvizitor?“ odrazila ho. „Moje kvalifikace paní Thorpovou naprosto uspokojuje.“

„To je pravda,“ přidala se Lila zamračeně. „Camerone, nechápu proč jsi k našemu hostu tak neomalený!“

„Nikdy jsme ještě takového hosta neměli,“ odpověděl a přejížděl odshora dolů očima po dívčí postavě.

„Chudinky ubohé,“ usmála se Merlyn. „Ale konečně se to změnilo a jsem tady!“

„Musím si jít zatelefonovat,“ zabrumlal a s hněvivým pohledem se zdvihl od stolu. „Ještě pět minut tady a začnu se shánět po nějakém tupém předmětu.“

„Jak interesantní,“ reagovala Merlyn s úsměvem od ucha k uchu. „Obvykle jsou muži, když se dostanou takhle daleko, divoce vzrušení. To nemáte po míchaných vajíčkách žádnou chuť mě svést?“

Lila se už otočila pryč od stolu a dala si ubrousek před ústa.

„Tak zoufalý bych nebyl, ani kdybych měl v osmdesáti ještě uhry na bradě,“ ozval se.

„Až si uvědomíte, o co jste přišel, zlomí vám to srdce,“ volala za ním Merlyn.

Přibouchl za sebou vchodové dveře. Lila dusila smích ubrouskem.

„Chudák Cameron,“ řekla konečně. „Ve vztahu k ženám je tak panovačný.“

„V tomhle případě to nepůjde. Mám svobodného ducha a v tom se nedám zlomit, v podstatě muže nenávidím.“

„A proč?“

Merlyn se usmála. „Můj snoubenec se proměnil v Draculu. Zrušila jsem zasnoubení a teď se snažím dát sama sebe dohromady.“

„To je mně líto.“

„Mně taky,“ svěřila se Merlyn. „Chtěla jsem se už usadit. Je mi šestadvacet, je na čase mít rodinu, ale asi chvíli potrvá, než zapomenu, co se stalo.“

„Jsi ještě mladá, má drahá,“ řekla Lila s úsměvem.

„To je pravda,“ souhlasila Merlyn a změnila téma. „Kde budeme pracovat? Uvnitř?“ zeptala se a pohlédla s obavou směrem k domu.

„To by asi nebylo právě nejmoudřejší, že?“ rozesmála se Lila. „Už tě vidím, jak na Camerona házíš knihy!“

„Jen pár kousků nábytku,“ protestovala Merlyn s povzdechem. „Bez obav, paní Thorpová, já si na něj zvyknu. I kdybych měla po něm házet květináče a kastroly“

Lila se upřímně a vesele zasmála. „Říkej mi Lila a tykej mi, ta paní Thorpová mi nějak nesedí. Ano, myslím, že si časem na mého syna zvykneš a on zase na tebe. Udělá mu jen dobře, když se naučí, že ne pro každou ženu je pánbůh.“ Vstala. „Dokud je tak teplo, můžeme začít pracovat tady na terase,“ dodala. „Vezmu si svůj pracovní sešit a ty si můžeš přinést ty historické bichle, které jsi včera vlekla do schodů.“

„Hned jsem tady,“ oznámila Merlyn.

Za pár minut už scházela ze schodů s plnou náručí knih a naštěstí už do nikoho nevrazila.

„Amanda bude jíst později?“ poznamenala, když se posadila k malému bílému stolku.

„Ano, ale to není nic neobvyklého,“ řekla Lila s úsměvem a zasedla proti Merlyn. „Když má ve škole prázdniny, nevstává před jedenáctou,“ vzdychla Lila a její úsměv zmizel. „Chudák dítě, je tak opuštěná. Cameron má tak málo času…“

„Mohl by si ho udělat, kdyby chtěl,“ zasáhla Merlyn klidně. „Měla jsem taky osamělé dětství.

Maminka mi umřela, když jsem byla ve věku jako Amanda. Otec tím moc trpěl. Místo aby se přimkl ke mně, viděl se jen ve své práci. Teprve když mi bylo asi patnáct, jakoby najednou zjistil, že je otec a má dceru. Pak jsme si už byli blízcí, ale stejně mezi námi zůstalo to prázdno prvních let bez mámy.“

„Obávám se, že práce je pro Camerona vším,“ řekla Lila. Podívala se na svou štíhlou, elegantní ruku odpočívající na stole. „Jeho bývalá žena se k němu nehodila. Marcia byla vzrušující bytost, ale neměla smysl pro rodinu. Cameron nechtěl, aby šla na potrat. Opustila ho, jakmile se narodila Amanda. O pár let později se zabila při nehodě v autě. Tragický případ se vším všudy.“

„Tak Amanda matku ani nepoznala?“ zeptala se Merlyn.

„Ne. Pro Marciu dítě bylo jen břemenem. Amanda sice není žádná krasavice, ale má laskavé srdce a zlatou povahu. Nechápu, proč její matka o ni nestála. Ta snad vůbec nevěděla, co je mateřský pud.“

„To je smutné,“ ozvala se Merlyn tiše. „A ještě smutnější na tom je, že jí otec dává tak málo ze sebe. Jednou toho bude litovat.“

„To asi ano, ale poradit si v tom nenechá, má milá.“

„Toho jsem si už všimla,“ odpověděla Merlyn věcně.

„Jen ho klidně pěkně dál pošťuchuj, Merlyn,“ řekla stará dáma spiklenecky. „Možná to pomůže.“

„To provokování mi jde bez námahy, skoro samo,“ ujistila svoji spolupracovnici. „Někdy mám pocit, že mám to špásování v krvi už od narození.“

Intenzivně a poctivě pracovaly. Diskutovaly právě o charakterech románových postav z období panování Jindřicha VII., zakladatele Tudorovské dynastie, když se objevila Amanda. Lila měla pravdu, napadlo Merlyn. Děvčátko bylo podobné otci a nikdo by o ní neřekl, že je krasavice. Byla hubená, vyčouhlá a nervózní. Velké oči jí „ujídaly“ tvář. Možná, že až vyroste, překvapí nás všechny svojí krásou, pomyslela si Merlyn. Často se z ošklivého kačátka stane kouzelně krásná labuť.

„Dobré ráno,“ řekla Merlyn veselé a usmála se. Amanda jí úsměv oplatila. Nebylo divu, když jejich nová návštěvnice byla pořád jako sluníčko.

„Dobré ráno, slečno Merlyn,“ pozdravila. „Hezké ráno, babičko.“

„Už jsi měla snídani?“ zeptala se Lila dívenky. „Ještě ne, prosím,“ špitla Amanda. Sedla si na houpací pohovku a způsobně si položila ruce na sukýnku. Dlouhé vlasy v upravených vrkočích jí úhledně splývaly po neposkvrněné blůzce. „A proč ne?“ ozvala se Lila. „Nechtěla jsem obtěžovat paní Simmsovou, aby dělala snídani jen pro mě,“ přiznala Amanda stydlivě.

„To je nesmysl,“ zasáhla Lila. „Tilly to přece nevadí a je za to placená, Amando. Teď jdi a řekni jí, co chceš snídat.“

„Ale já nemám hlad.“

Lila si povzdechla. „Ale Amando, vždyť jsi už kost a kůže.“

„To je tedy fakt,“ přidal se k nim dunivě Cameron a jeho tmavé vážné oči sledovaly vyzáblou postavu děvčete. „Jdi dovnitř a najez se,“ přikázal jí ostře.

„Ano, tatínku,“ řekla Amanda pokorně. Vstala se sklopenýma očima a šla zpět do domu. „To je ale svérázný způsob výchovy, pane Thorpe.

Diplomacie dělových člunů, že?“ prohlásila Merlyn sladce.

„Vy mlčte,“ vyštěkl a jeho tmavé oči se do ní výhrůžné zabodly.

Vstala. „Rozkazovat můžete Amandě, ale já jsem už dospělá. Jsem tu, abych pracovala a ne…“

„Tak proč se nevěnujete práci a nenecháte výchovu mojí dcery na mně?“ ohradil se ledově.

„Pane Thorpe…!“

„Vaší povinností je pokud vím rozbor historických materiálů a ne dětská psychologie?“ pokračoval Cameron aniž dal matce možnost zasáhnout.

V zelených očích Merlyn se zablesklo. „Můj otec se choval zrovna jako vy,“ řekla hněvivě. „Samá práce a chlad. Vyrůstala jsem v péči a soucitu sousedů. Jsem moc zvědavá, jak vám bude, až Amanda dospěje a opustí domov. Jsem moc zvědavá, jestli vám řekne stejné věci, které jsem řekla otci já.“

Věnoval jí poslední naštvaný pohled, otočil se a s prásknutím dveří zmizel v domě.

„Dítě moje,“ zamumlala Lila.

„Je mi to líto,“ ozvala se Merlyn a sedla si. „Jsem na něj alergická! Tenkrát jsem opravdu řekla otci hrozné věci. Teď už jsme přátelé, ale vždycky to tak nebývalo. Můj otec a tvůj syn jsou v tomhle tak podobní.“

„Ano, a moc mě to mrzí,“ přiznala Lila. „Není to s ním žádný med, to musím říct i když je to můj syn.“

„Neměla jsem mu říkat takové věci,“ připustila po chvíli Merlyn už klidnějším hlasem. „Omlouvám se.“

„Ale to bude ještě víc samolibý a domýšlivý, než je teď. To přece nechceš!“ málem vykřikla Lila. Merlyn se zasmála. „Tak dobrá.“

Za několik minut se objevila Amanda. Byla štěstím bez sebe. „Táta se mnou seděl, když jsem snídala,“ oznamovala. „To neudělal hrozně dlouho. Dokonce si se mnou povídal.“

Merlyn s Lilou si vyměnily překvapené a pobavené pohledy a daly se znovu do práce.

TŘETÍ KAPITOLA

Lila psala do žlutého bloku, Amanda si tiše hrála s panenkou a Merlyn se probírala ve svazcích knih, kde vyhledávala informace o Tudorovcích. Ale duchem byla ještě stále u nedávného rozhovoru s Cameronem.

Jak by asi vykulil oči, kdyby ji viděl takovou, jaká opravdu je? S pootevřenými rty si představovala, jak schází dolů po schodišti otcova sídla se stříbrnou liškou kolem nahých ramen, na vyčesaných vlasech slavnostního účesu má diamantovou čelenku, matčin náhrdelník a náušnice…

Potřásla hlavou. Proč mu brát iluze? Ať si myslí co chce.

„Říkala jsi, že tě historie anglického trůnu vždycky fascinovala. Proč?“ zeptala se Lila a vytrhla ji ze snění.

Málem řekla staré paní pravdu – že historie její vlastní rodiny sahá až někam do doby Plantagenetů a Tudorovců, ale to by se dostaly moc daleko.

„Měla jsem vlastně anglického bratrance,“ řekla. Ano, to byla pravda.

„Nebyl to ten, co jsi na něj narazila?“ vyzvídala Lila.

Merlyn se pousmála. Kdyby tak chudák stará paní mohla tušit, že tím bratrancem nemyslí nikoho jiného než Richarda – Lví srdce, který byl jedním ze vzdálených předků rodiny. „Dalo by se to tak říct,“ souhlasila.

„Jednou mi o něm musíš všechno vyprávět,“ povzdechla si Lila a studovala svoje poznámky. „Tohle je velká chvíle, kdy opravdu začínám. Zatím jsem si hlavní postavy jen tak načrtla. Merlyn, mě láká ten strýc Jasper.“

„Ten, co se zasloužil o nástup Jindřicha sedmého na trůn?“ zasmála se Merlyn půvabně. „Mám o něm spoustu materiálu. Během války Růží vzal vdovu po vlastním bratrovi Margaretu Beaumontovou na svůj zámek v Pembroku. Poskytl jí přístřeší, když porodila jeho synovce Jindřicha, který se stal Jindřichem VIL, otcem Jindřicha VIII. Ve válce Růží přišel Jasper o všechen majetek. Vedl něco jako tajnou partyzánskou válku proti Yorkům a zachránil před nimi Jindřicha Tudora. Jindřich byl poslední potomek Lancastrianské dynastie po meči a Yorkové byli jejich velcí nepřátelé. To byly hlavní frakce bojující ve válce Růží.

Ale zpátky k Jasperovi, on a Jindřich byli dlouho vězněni. Až do smrti Edwarda IV, jehož syny zajal Richard III. – vzpomínáte na něj? Každopádně jedno křídlo podporovalo Jindřichovu snahu o získání trůnu. K tomu směřovaly i politické manévry jeho matky. Strýc Jasper pomohl shromáždit vojsko, které vytáhlo proti Richardu III. Po statečné obraně byl nakonec v bitvě zabit a Jindřich se oženil s nejstarší dcerou Edwarda IV. – Elizabetou z Yorku a sjednotil Lancastery s Yorky, čímž ukončil válku Růží.“

Lila zalapala překvapeně po dechu. „Jak si to můžeš všechno pamatovat?“

„Chtěla bych o tom vědět ještě mnohem víc,“ přiznala se Merlyn upřímně. „Je tu ještě spousta nejasností, které se týkají Jaspera. Nenašla jsem na ně zalim odpovědi, ale zdá se, že se dožil zralého věku a svoje bohatství získal zpátky.“

Lila pootevřela pusu, zamračila se a odložila tužku na blok. „To je ale fascinující člověk! Myslíš, že by to mohl…“

„Proč ne?“ zazubila se Merlyn. „Fiktivní postava modelovaná podle něj by vyzněla přirozeně. A to období – když se na něj podíváme blíž – je vážně vzrušující. Někdy se do něj tak ponořím, že ho v duchu úplně prožívám.“

„Měla bys zkusit psát,“ řekla jí Lila. „Zrovna tohle cítím, když se snažím vžít do svých postav a jejich doby. Tohle je poprvé, co se pouštím do toho bouřlivého období anglických dějin. Jsem ráda, že jsme objevily jedna druhou.“

„Já taky,“ ozvala se nadšeně Merlyn. „Ani ti neumím říct, jak jsem ráda, že jsme se poznaly.“

„To mě těší.“

„Už léta tě obdivuju,“ přiznala se Merlyn staré paní. „Tvoje milostné scény úplně prožívám,“ svěřovala se nesměle.

Lila se rozesmála. „A já se červenám, když je píšu, protože mě přivádějí do rozpaků,“ přiznala.

„Vsadím se, že slečnu Forrestovou ne,“ ozval se hluboký nabručený hlas z pěšiny mezi růžovou zahradou a terasou.

Merlyn se podívala tím směrem a zvedla obočí. „Přání otcem myšlenky?“ zeptala se konverzačním tónem. „Netoužíte podvědomě po něčem podobném se mnou? I když nevypadáte vůbec špatně, pane Rochestere, musím vám říct na rovinu, že jsem tu kvůli práci,“ dodala s potměšilým úsměvem.

Oči mu ještě víc ztmavly. Měl na sobě zelený modelový pulovr, volné kalhoty a přes svou mohutnost vypadal elegantně a uhlazeně. „Stále ještě vážná?“

„To jsem vždycky, když jde o peníze,“ zalhala.

„Nepotřebuješ něco, drahý?“ zasáhla Lila, aby se konverzace nevydala špatným směrem.

Podíval se na matku zamračeně. „Della s Charlottou tu budou každou chvíli a tak bude lepší, když ti řeknu dřív než přijdou, že zůstanou jen přes noc. Della musí ráno letět do Francie, kde se v Nice sejde na pár dní s bratrem.“

„Božské místo,“ vydechla Merlyn. „Modrá obloha, bílé pláže…“

„Co vy víte,“ prohlásil posměšně.

Pozor, pomyslela si a schovala se za úsměv.

„Nevěříte, že bych tam mohla strávit prázdniny?“ zeptala se nevinně.

„To jste uhádla,“ řekl bez obalu a z jeho pohledu se dalo vyčíst, že si podle jeho názoru nemůže dovolit ani lístek na autobus do Atlanty, natož letenku do Francie.

Pokrčila rameny. „Tak to vás potom nebudu ani nudit historkami z letních pobytů v tamější otcově vile.“

Ignoroval ji. „Řekl jsem Tilly, aby si dala záležet na dnešní večeři,“ pokračoval. „A oblékneme se. Charlottě a Della jsou zvyklé se k večeři společensky obléknout.“ Podíval se přísně na Merlyn. „Jsou z Charlestonu, z bohaté a vznešené rodiny.“

Merlyn schválně otevřela pusu, aby si myslel, že je z toho celá pryč.

„Uvítal bych, slečno Forrestová, kdybyste svůj mírně neobvyklý smysl pro humor držela během návštěvy na uzdě. Radnerovi jsou pro mě velmi důležitá návštěva.“

„Nedělejte si starosti, pane, já vím, co se patří,“ ubezpečila ho Merlyn.

Ani se neusmál. Chudák, pomyslela si, asi to neumí. Napadlo ji, jaký je asi v posteli. Žádný donchuán to určitě nebude. Třeba má ještě méně zkušeností než ona, i když je ještě panna. Představa nahého bankéře ji málem rozesmála.

„Když jsem se zmínil o oblečení,“ dodal, „měl jsem na mysli samozřejmě formální společenský oděv.“

„Mám tady svetřík s krajkovým límečkem…“

„Ale Camerone,“ protestovala Lila, „Merlyn nemohla tušit…“

„Já mám už na večer stejně program,“ ujistila je Merlyn a usmála se na snědého muže. „Ono je stejně lepší, že jsem si tu modelovou večerní róbu Billa Blasse nevzala s sebou. Nebojte se, nebudu vás před Radnerovými přivádět do rozpaků, vyrazím si a zůstanu až do kuropění ve víru společnosti.“

„Neexistuje,“ řekl. „Budete do půlnoci doma, slečno Forrestová. To je domovní řád. Moje zvyky nebudete porušovat.“

Dopálila se. „Zůstanu venku tak dlouho, jak budu chtít, pane Thorpe, nežijeme v devatenáctém století a vy nejste můj poručník…“

„Merlyn, u mého stolu jsi vítaná třeba i nahá,“ přerušila je Lila.

„To je ale báječná představa!“ rozesmála se Merlyn. Zubila se na Camerona, který byl vzteky bez sebe. „Jste úplně fialový,“ oznámila mu.

Pomalu se nadechl a probodl ji výhružně černýma očima. „Jen si zahrávejte,“ řekl klidně, „a uvidíte co se stane.“

Vykulila oči. „Nemůžu se dočkat!“

Obrátil se prudce na podpatku a rozzlobeně od-pochodoval pryč.

Lila se provinile usmála. „Co jsem to vychovala za vzteklouna,“ řekla polohlasně. „Měla jsem s ním takové plány, ale jeho otec mi ho sebral, když byl ještě mladý. Vláčel ho světem a měl pro něj jen výsměch,“‚ podívala se za odcházejícím synem melancholicky. „To se na něm pořádně podepsalo, že ho otec podceňoval, ublížil mu tím. Chtěl, aby byl Cam silný a mazaný – tak to má. Ale vzal mu tím všechnu něhu a cit a to málo, co v něm ještě zůstalo, zničila svou krutostí Marcia.“ Pokývala hlavou. „Cam neměl lehký život. Ale když si vezme Dellu, bude to mít ještě horší.“

„To je tak špatná?“ zeptala se Merlyn soucitně.

„Ach, má drahá,“ povzdechla si Lila a zavrtěla smutně hlavou. „Tolik jsem doufala, že se jednou konečně usadí – vždyť mu je skoro čtyřicet, ale chtěla jsem snachu, která by…“

Podívala se utrápeně na Amandu, zabranou do hraní s panenkou, kterou právě oblékala do drahých šatiček. „… byla jiná než Della.“

„Jak jiná?“ zeptala se Merlyn zvědavě.

„Mám z toho strach,“ odpověděla Lila unaveně.

Ta prorocká poznámka jen potvrdila správnost Merlyna rozhodnutí. Nej lepší bude, když zbytek dne, po který Radnerovi budou v domě, stráví v Gainesvillu. Měla už za celý den dost těch rozzlobených pohledů Camerona Thorpa a Lila jí řekla, že dnes už kvůli návštěvě pracovat nebudou. Když jí Merlyn oznámila, kam se chystá, Lila posmutněle vzdychla a zabrumlala, že by nejraděj šla s ní.

Když procházela ve svém střapatém mexickém ponču, zelené blůzce a bílých kalhotech halou k východu, ohromeně se zarazila při pohledu na Dellu Radnerovou.

Drobná, líbezná Cameronova přítelkyně s blond vlásky jako Shirley Templová a přehnaně nalíčenýma očima, byla oblečená jako na večírek. Černé dlouhé šaty z umělého hedvábí, samozřejmě modelové, byly zdobeny bohatými volánky na krku i na manžetách. Tvořily pěkný kontrast se světlou, jemnou pletí a blonďatými vlasy a ona to musela vědět. Stejně dokonalé byly i doplňky, černé lodičky z hadí kůže a miniaturní kabelka. Mluvila s Cameronem hlubším dívčím hlasem a špulila na něj přitom plné rudé rty. Cameron vypadal v černém večerním saku utrápeně a zničeně. Snažil se ze všech sil vypadat světácky elegantně a noblesně. Merlyn se při pohledu na něj neubránila návalu radosti.

Ale hned se vrátila do reality. Tenhle muž jí působil nepříjemnosti a nechtěla s ním mít nic společného. Nebyla tady proto, aby oblažovala ten kus ledu. Byla něco víc než zaměstnanec. Ta myšlenka ji málem rozesmála, ale zakryla si půvabným gestem ruky ústa.

Ten přidušený zvuk smíchu přilákal nechtěnou pozornost. Cítila na sobě dva páry nepřátelských očí, ale s vrozeným klidem se nedala. „Tak ahoj,“ vydechla, pohodila svými nádhernými vlasy a vešla do obývacího pokoje. „Ty jsi určitě Della,“ obrátila se na blondýnku. „Tolik jsem o tobě slyšela!“ Napřáhla ruku, kterou Della s blahosklonným úsměvem přijala. Její modré oči hodnotily Merlynin vzhled i oblečení.

„A ty jsi…“ zeptala se Della zdvořile.

„Merlyn Forrestová,“ zasáhl Cameron chladně. „Pomáhá matce pracovat na nové knize.“

„Ó, jsi spisovatelka?“ zvedla Della obočí.

„Ne. Vystudovala jsem historii,“ odpověděla Merlyn.

Della zamrkala. „Myslela jsem, že to je jen pro muže,“ zahihňala se.

„Je to divné, ale ženy to také dělají,“ ozvala se Merlyn. Podívala se na Camerona a úsměv jí zaškubal na rtech. „Ale některé opouštějí akademickou půdu, aby okouzlily a ulovily snědé muže…“

„Nechystáte se někam, slečno Forrestová?“ zeptal se Cameron jedovatě.

„Ale ano, do Gainesvillu, lovit muže.“

V tu chvíli se objevila Lila a škádlivě se přidala. „Mohla bych jít taky?“

„No máti!“ zabručel s hněvivým pohledem Cameron.

„A kdo je tohle?“ ozval se ledově formální hlas za Lilou.

„Merlyn Forrestová, moje asistentka. Merlyn, jistě jsi se seznámila s Dellou a tohle je její matka, Charlotta Radnerová.“

„Asistentka?“ zasmála se lehce Charlotta, ale její modré oči zůstaly ledově chladné. Měla na sobě elegantní modré, až na zem dlouhé šaty, které obepínaly robustní postavu. Vlasy, které byly kdysi jistě blond, zešedivěly a byly nabarveny modrým přelivem.

„Merlyn mi pomáhá se studiem materiálů období Plantagenetů a Tudorovců, pro knihu, na které teď pracuji,“ vysvětlovala Lila. „Ale už jsme se skoro definitivně rozhodly pro Tudorovce, to pozadí je tak zajímavé…“

„To jistě je, drahá,“ přerušila ji Charlotta znuděně, „ale mnoho lidí se o historii nestará.“

„Je to nuda,“ dodala Della a zavěsila se do Camerona. „Raději si povídám o pólu. Came, půjdeš příští týden na zápas?“

Zavrtěl hlavou. „Mám moc práce. Bude schůze rady, kvůli novému rozpočtu.“

„Ty nikdy té práce nenecháš,“ postěžovala si Della. „Práce, práce a zase práce. Proč se někdy od toho pracovního stolu v kanceláři nezvedneš a nepodíváš se do světa? Vždyť jsi pólo hrával, vzpomínám si, jak jsem tě viděla.“

„To jsi musela nosit ještě copánky, viď?“ zasáhla Merlyn s úsměvem a se zlomyslnou radostí zaregistrovala hněv na patricijské tváři Charlotty Radnerové.

„Della je na svůj věk zralá dost,“ ozvala se její matka chladně a drobným gestem zarazila dceru, která se chystala odpovědět. „A má báječný vkus v oblékání.“

Merlyn roztáhla pončo. „Chcete naznačit, že mně chybí?“ ohradila se vyzývavě.

Charlottiny způsoby jí bránily v přímém útoku. „Má drahá, neměla jsem v úmyslu se vás dotknout,“ prohlásila koženě.

„To jistě ne, přece nejste tak špatně vychovaná, abyste přehlédla rozdíl mezi tím, kolik peněz mohu vydat na oblečení já a kolik vaše dcera,“ řekla Merlyn.

Paní Radnerová se na ni podívala přísně a Cameronovy oči metaly blesky.

„Nechtěla jste právě odejít, slečno Forrestová?“ zdůraznil ledově každé slovo.

„Ale ano,“ přitakala s úsměvem od ucha k uchu. Pohodila hřívou tmavých vlasů jako klisnička na útěku a věnovala mu koketní pohled zelených očí. „Pápá.“

Byl vzteky bez sebe. Della se na něj překvapeně podívala a držela se ho, jako kdyby zrovna začalo zemětřesení.

„Hezky si to užij, Merlyn,“ volala za ní Lila.

„Pokusím se být nejpozději ve dvě ve tři zpátky,“ ozvala se provokativně a rošťácky se ohlédla na Camerona, který trval na tom, aby přišla do půlnoci. Chystal se něco říct, ale než mohl otevřít pusu, vyběhla s veselým přáním dobré noci ze dveří.

Dýchat čerstvý venkovní vzduch byla úleva. Della byla ještě dítě a určitě bláznivě zamilovné do Camerona, ale její matka, která držela dceru na uzdě a manipulovala s ní, to už bylo něco jiného. Merlyn to připadalo, jako by si Cameron kopal pomalu svůj vlastní hrob.

Ale nezasloužil si ani špetku jejího soucitu. Byl studený, panovačný a nesympatický. Neměla ho ráda. Měl všechny vlastnosti, které na muži nesnášela. Jen pomyšlení na něj jí nahánělo husí kůži.

Procházela se pár hodin po březích jezera, nahlédla do několika obchůdků, prohlédla si poslední typy počítačů a povečeřela v půvabné malé restauraci, porostlé břečťanem. Pak zajela do hotelu Holiday Inn, najala si pokoj a strávila noc sledováním filmů z kabelové televize.

Když předjela před dům a zaparkovala svůj červený Volkswagen vedle Cameronova černého Lincolna, bylo devět hodin ráno. Zamračeně se podívala na mohutné elegantní auto. Černé, to sedí. On opravdu nebyl typ na křiklavě červené sportovní vozy.

Vysoukala se z auta, stále ještě v oblečení, které měla včera, a vešla do domu.

Když se objevila v jídelně, Lila ji uvítala úsměvem a v jejím pohledu bylo něco jako úleva. „Dobré ráno, drahá, už jsi snídala?“

„Ještě ne,“ odpověděla Merlyn a usmála se na zbytek osazenstva u stolu. Amanda zřejmě ještě byla v posteli, ale Cameronovy návštěvnice tu seděly ve stejně elegantních kalhotových kostýmech jako byly včerejší šaty. Tvářily se pohoršené jako on.

„To jsem si krásně užila,“ vydechla Merlyn. Posadila se vedle Lily a usmívala se na Tilly, která jí nalévala kávu a podávala talíř s máslovými tousty. „Doufám, že jsi neměla starost?“ zeptala se Lily.

„Ne, neměla,“ ozvala se Lila pobaveně. Už věděla, že Merlyn mužům nevěří a tedy je i minulou noc nechala na pokoji.

„Bavila jsem se tak báječně, že se mi ani nechtělo zpátky,“ povzdechla si Merlyn a dala se do jídla.

„Za mých časů,“ prohlásila paní Radnerová rezervovaně, „decentní mladé ženy celou noc nehýřily. Ani ve dvaceti se Della nesmí zdržet venku přes půlnoc.“

„Tobě je teprve dvacet?“ užasla Merlyn a pohlédla na Dellu. „A vám je… pětačtyřicet, ne?“ zeptala se Camerona s předstíranou nevinností.

„Je mi třicet devět,“ řekl mrazivě.

„Devatenáct let.“ Merlyn potřásla hlavou a střelila očima po Delle. „Chudáčku malej.“

Cameron praštil ubrouskem o stůl. „Tak slečno Forrestová…!“ vyrazil ze sebe vztekle.

„Říkejte mi klidně Jane jako všichni moji přátelé,“ přerušila ho a našpulila rty v rozmarném náznaku polibku.

Tváře měl zrudlé hněvem a Merlyn byla ráda, že s ním není sama.

„Cameron není starý,“ bránila ho Della a zamilovaně ho pohladila. „Je v nejlepších letech a vyzná se v životě!“

Merlyn vyprskla do své kávy a málem se zadusila. Cameron ji probodával očima a zatínal pěsti, až mu zbělely klouby na prstech.

„Merlyn, ty máš dnes ráno nějakou dobrou náladu,“ ozvala se Lila. „Příště si s tebou musím večer vyrazit.“

„Lilo!“ vyjela úsečně paní Radnerová. „Tohle bys tedy podporovat neměla. Bůh ví, že na světě je dost nemravných věcí.“

„Strávit sama noc v hotelu je nemravné?“ zeptala se Merlyn a podívala se se zdviženým obočím na paní Radnerovou.

Matrona vypadala ohromeně a hledala vhodná slova, až se zajíkala. „Myslela jsem…“

„Slečno Forrestová,“ zasáhl znovu Cameron a propaloval ji hněvivým pohledem, „žádal jsem vás, abyste se vrátila do půlnoci.“

„Ne, pane Thorpe. Vy jste mi to přikázal a já jsem na příkazy alergická, zvlášť když je dávají rozčilení tmavovlasí muži.“

„Camerone, nemyslíš…“ přerušila dialog Della.

„Tohle se tě netýká,“ odsekl ostře, jako by mu ženský názor nestál za poslech.

Della pokorně sklonila tvář k talíři, ale Merlyn se nedala. „Božínku, nemusíš tu přece sedět jako pejsek a poslouchat rozkazy!“ vyzvala ji.

Dellu to šokovalo, ale její výraz nebyl nic ve srovnání s Cameronovým. Hodil na zem ubrousek s takovou silou, jako by to byla těžká rukavice.

„To je už příliš,“ vyštěkl na Merlyn hlubokým hlasem. „Víc než dost.“

„To říkáte vy,“ odpověděla Merlyn se smíchem a vstala od stolu. Charlotta ji sledovala hněvivým pohledem a Lila potlačovala úsměv. „Zadusila bych se, jíst vedle takového pána tvorstva, jako jste vy. Omluvte mě, ale jdu se ochladit.“

Pokývla hlavou směrem k hostům a vydala se ke schodišti.

„Takový nadsamec, sedí si tam jak Cézar,“ mumlala si pro sebe, když se svlékala a nasazovala si kou-pací čepici. „A mladá se jen afektovaně culí a zobe mu z ruky!“ Otočila kohoutkem sprchy a vlezla pod ni. Rychle se namydlila a spláchla ze sebe pěnu. Natáhla se po ručníku a osušila tělo, strhla čepici z hlavy a potřásala suchými vlasy. Cameron ji navztekal pořádně, ale ta Charlotta Radnerová ji vytočila ještě víc. Snobka! Jak si dovoluje o ní takhle smýšlet? Nemůže samozřejmě tušit, že Merlyn se záměrně snaží působit horším dojmem. Ale i tak je nejméně dvojnásobně bohatší – finančně i duševně – než obě Radnerovy dohromady. Nesnese, aby ji někdo stíral a ponižoval. Jestli si to chudí lidé musí nechat líbit, tak to tedy není žádná slast. Napadlo ji, že tohle asi otec věděl od začátku. Ráda by věděla, jestli zná Camerona Thorpa víc, než jen od vidění. Lepšího protivníka v poznávání života jí totiž nemohl vy brat. Ale pak tu myšlenku zavrhla. Otec přece pro ni hledal spřízněnou duši a ne soupeře.

Šla zpátky do ložnice, elegantní a hebká ve své nahotě, s vysoko posazenými ňadry na dokonale tvarovaném těle, které bylo citlivé a půvabné, i když si ještě neuvědomovalo svoji vlastní moc. Když vstupovala dovnitř, vcházel právě Cameron Thorpe druhými dveřmi do jejího pokoje.

Vykulila oči. On také. Bloudil očima po její postavě a nevynechal ani jedinou měkkou křivku, ani jednu dlouhou linii. V tom pohledu byla síla, která způsobila, že ztuhla jako nymfa překvapená v lázni.

„Vypadněte sakra!“ zašeptala, když se vzpamatovala. Strhla přehoz z postele a hodila ho přes sebe. Tváře jí zrudly.

Ještě žádný muž ji bez šatů neviděl, ani ten syčák, se kterým se zasnoubila. Vlastně se nedostali spolu o moc dál, než k polibkům. I to byla jedna z věcí, kvůli které ho začala podezírat, že stojí víc o její peníze, než o ni samotnou.

„Velmi zajímavé,“ zamumlal a sledoval její reakci, když se schovala za čelo své široké postele. Silně za sebou přibouchl dveře a šel k ní.

Přeskočila přes postel, postavila se za elegantní modrý ušák a sledovala ho hněvivýma očima. „Co tady děláte?“ vyrazila ze sebe.

„To zní skoro hystericky, slečno Forrestová,“ komentoval její počínání s mírným úsměvem. Ten úsměv ho změnil, polidštil, byl divoce smyslný. Košile s krátkým rukávem, kterou měl na sobě, jen zdůrazňovala mohutné svalnaté paže i šíři hrudníku. Těsné kalhoty obepínaly vypracované svaly dlouhých nohou, štíhlou linii boků i pasu. Byl neodolatelný. Tělesně určitě. Všimla si toho a nenáviděla se za to.

„Nejsem hysterická.“

„Říkala jste, že sejdete ochladit. Doteď jste na to měla dost času.“

Jeho hlas zněl klidně a rozumně, ale ona nebyla ani klidná ani rozumná. Chtělo se jí po něm něco hodit. Prsty, kterými si přidržovala přehoz, se jí třásly.

„Ať už mi chcete cokoli, nemůžete počkat, až se obléknu?“ ozvala se vysokým hlasem.

„To, co po vás chci já, by se dělalo mnohem lépe bez šatů,“ odpověděl a pohnul se znovu k ní.

„Jen žádné násilí, prosím,“ řekla a strčila do křesla před sebou. „Proti přepadení pojištěná nejsem.“

„Neublížím vám, jen mě vyslechněte.“ Odsunul křeslo a blížil se k ní. „Jste nervózní, Jane?“ zeptal se s chladným úsměvem. „Tak vám přece přátelé říkají, ne?“

„Ano, ale vy mezi ně nepatříte. Varuji vás, pane Thorpe, naše rodina má tým právníků, kteří jsou kdykoli připraveni podat proti vám žalobu!“

„Já jsem na tom stejně. Poslouchejte mě, slečno Forrestová, protože to nebudu říkat dvakrát. Nevím, na jaký druh nedopečených mladíků jste byla zvyklá, ale v tomhle domě jsem pánem já a když něco řeknu, tak to tak bude.“

„Nosíte korunu a máte na spodkách vyšívaný erb, veličenstvo?“ Ustoupila za noční stolek. Byla nervózní, ale zároveň cítila divoké vzrušení z ohýnků v jeho očích a z jeho mohutného těla. Ještě nikdy se nepokoušela rozzuřit muže, ale v Cameronovč pod-mračené mužnosti bylo něco, co provokovalo. Nemohla si pomoct, byla zvědavá, co pod tou maskou je.

Zadíval se na ni s pochybovačnou ironií. „To má být úkryt?“ zeptal se s výhrůžkou v hlase.

Zasmála se znovu. „Jen maskování. Ale podívejte se, pane Thorpe, od začátku jste věděl, že se nedám srazit na kolena, aby po mně někdo šlapal. Na rozkazy si nepotrpím už vůbec a to ani od vás.“

V očích mu pobaveně zajiskřilo, ale současně si v nich všimla ještě něčeho hlubšího a nebezpečnějšího. „Vy se mě bojíte, že?“ zeptal se s upřeným pohledem. „Kam se podělo všechno to fanfarónství, které jste hrála před mými hosty?“

„Nebojím se vás,“ ohradila se s přidrzlým úsměvem. „Jen se obávám, že když si od vás neudržím odstup, mohla bych vás srazit k zemi, to je všechno.“ Sebrala odvahu a koketně na něj zamrkala. „Ach, pane Thorpe, když vy jste táááák sexy!“

Podrážděně zavrčel. „Myslíte? No dobře, zlato, tak za tohle mi zaplatíte.“

Otočil se k odchodu a Merlyn ztratila hlavu. „Kašlu na vás!“ vyrazila ze sebe vztekle a dívala se za ním očima plnýma nenávisti.

Otočil se s rukou na klice a podíval se na ni ještě jednou. „Máte nejkrásnější tělo, které jsem kdy viděl,“ řekl nečekaně. „Jste panna?“

Přitáhla si látku pevněji k sobě. „Proč myslíte?“

Klouzal po ní očima. „Slečno Forrestová, zkušená žena se při prvním signálu mužského zájmu takhle neplaší. To pro informaci do budoucna.“

Pohodila bujnými vlasy. „Nepotřebuji instrukce. A už vůbec ne od někoho, kdo spí v posteli, plné kostek ledu.“

Zvedl překvapeně obočí. „Tohle si o mně myslíte?“ Dal si ruce do kapes a zvědavě si ji prohlížel.

„Dám vám rozbor vaší povahy v den, kdy budu odcházet,“ slíbila.

Přejel po ní znovu hodnotícím pohledem.

„Mimochodem, Della s matkou před chvílí odjely a já odcházím teď,“ pokračoval s chladným úsměvem. „Kvůli vám jsem musel leccos vysvětlovat. Myslely si, že pomáháte mně a ne mojí matce, tak jsem to uvedl na pravou míru.“ Vysunul hranatou čelist a našpulil rty. „Je tu ještě něco, co byste si měla zapamatovat. Jestli to nevíte, tak všechny účty tady platím já. Včetně matčiných. Takže váš skutečný šéf jsem já a jestli se bude opakovat, co se stalo, budete mít vážně potíže.“

„Můžete počítat s mou spoluprací, sire,“ řekla chraplavě a usmála se naplno.

„Myslím, že jste mě pochopila a jsem rád, že jsme si trochu promluvili, Jane,“ dodal s nadutým úsměvem. „Tak jen pěkně vyhledávejte historické postavy pro matku a můžeme spolu dobře vycházet.“

„Vynasnažím se, pane,“ slíbila. Plné rty se šelmovsky usmály. „Ale vydržte s dechem, než vám znovu položím srdce k nohám.“

Zasmál se. Poprvé slyšela jeho upřímný smích. „Zatracená potvora,“ zamumlal a trhnutím otevřel dveře. „Škoda, že jsme každý z jiného světa, Jano Eyrová,“ řekl úsečně. „Před pár lety bych vás myslím donutil položit mi k nohám víc, než jen srdce.“

Zamrkala. „Před pár lety?“

„Protože už jsem pochopil, jak jste vy ženské falešné a zrádné. Možná ještě před tím, než mě matka Amandy naučila, že podvod a zrada se oblékají do krásných šatů.“

Vrazil ruce do kapes a upřeně ji sledoval. „Nemám zájem ztratit znovu srdce a hlavu.“

„Kdyby tohle slyšela Della, pěkně by ji to zdrtilo,“ ozvala se Merlyn.

„Z Delly bude dobrá manželka,“ oponoval. „Je mladá, atraktivní a snadno ovladatelná. Skvěle se obléká a bude z ní dobrá hostitelka. Ideální žena pro obchodníka. Výhodný sňatek z rozumu.“

„Matka přijde s ní,“ připomněla mu. „A ta se nenechá tak snadno vést a řídit.“

„Její máma je sice generál v sukních, ale já jsem maršál.“

Očima přejížděl po přehozu na její postavě odzdola nahoru a zase zpátky. V tom pohledu bylo něco, co vylekalo Merlyn ještě víc, než jeho počáteční hněv.

„Nemám panovačné muže ráda,“ pronesla.

„Netušil jsem, že k vaší pracovní náplni patří i to, abych se vám líbil.“

To ji rozesmálo.

„Díky bohu ne.“

Pomalu se usmál a nachýlil hlavu. „Jste plná ohně, slečno Forrestová,“ zamumlal. „Jako ohňostroj. Už jsem skoro zapomněl, jak by bylo vzrušující…“ Jako by ho to zjištění rozzlobilo, jeho úsměv se vytratil a v očích se mu znovu zablýsklo. „Přestaňte mě provokovat, dobře vám radím pro vaše vlastní dobro. Jsem zlý nepřítel. Vy evidentně nepracujete jen pro svoji vlastní zábavu a věřte mi, že bych vás nerad vyhodil jen kvůli takovým prkotinám a hloupým naschválům…“

Naklonil hlavu jako vítězný generál a vyšel ze dveří, za kterými ji zanechal zmatenou, vzrušenou a vyvedenou z míry. Podcenila ho. Ale podruhé stejnou chybu neudělá.

„Už jsou pryč, Merlyn,“ zašeptala jí Amanda do ucha, když sešla dolů po schodech a zjistila, že na ni holčička čeká. „Teď už to bude všechno zase normální,“ usmála se malá spokojeně.

„Ty slečnu Radnerovou nemáš ráda?“ zeptala se Merlyn jemně.

„Ona nemá ráda mě,“ zadrmolila. „Dívá se na mě, jako by mě litovala. Ale jen počkej, až budu jednou tak elegantní jako ona a taky ji budu litovat, protože už bude stará a ošklivá!“

Merlyn si děvče se smíchem přitáhla k sobě. „Jsi dost hezká a nepotřebuješ nic víc, než trochu ostříhat a pořádně se usmát, víš? A když si budeš ještě trochu víc věřit, budeš krásná jako sen.“

Amanda se zarazila a zvedla rozšířené oči nahoru k Merlyn. „Opravdu si to myslíš?“

„Ano, vážně si to myslím.

„Mohla bys mě ty vlasy ostříhat?“

Merlyn sevřela rty. „Až skončím práci, poprosím tvého tátu, jestli tě můžu vzít do města ke kadeřnici. Souhlasíš?“

„Já mu řeknu sama, až přijede příští víkend. Říkal, že se chystá,“ nabídla se Amanda. Začervenala se. „Většinou kromě slečny Radnerové ženy moc rád nemá, ale mě ano.“

„Ano miláčku, to určitě má. Já tě mám taky ráda.“

Amanda se rozzářila. „Ty nejsi jako ostatní dospělí. Nejsi tak divná, jsi jiná než oni.“

To je pravda, pomyslela si Merlyn uličnicky. Hodně jiná, než ten druh dospělých, na který jsi zvyklá ty. Třeba Cameron Thorpe. Nechtěla by mít nic společného s mužem, který si chladně vykalkuloval sňatek se ženou jenom proto, že se hodí k jeho stylu života. Ráda by věděla, jestli si vážně myslí, že Della je takový skvost. Přes svoji krásu působila na Merlyn jako stvoření bez vášně, které sice hezky vypadá, ale to je tak všechno. Ale to je jeho věc, napadlo ji. Její starost je držet se od něj pěkně dál. Nenechá se přece komandovat.

Ale na druhé straně se jí nechce vrátit domů a přiznat porážku. Její otec si byl už předem jistý, že ona tu sázku nevyhraje. Přece mu nedá za pravdu! Ne, závisí na jejím smyslu pro humor, jestli si dokáže udržet Camerona Thorpa pěkně od těla. Konečně, vždycky tu ještě zůstává možnost odejít odtud pryč a strávit zbytek měsíce někde jinde.

Cameronova nepřítomnost byla požehnání. Po celý zbytek týdne byl u jezera božský klid a mír. Merlyn vzala Amandu do města, protože Lila prohlásila, že do holčičích vlasů nemá Cameron co mluvit – a nechala ji ostříhat. Tam jí koupila i nové šaty – sladké, modré, s krajkami, které Amandě ohromně slušely.

„Neměla bys za mě utrácet svoje peníze,“ protestovalo děvče. „Nevyděláváš jich moc. Slyšela jsem babičku, jak se o tom hádá s tátou. On říkal…“ Zarazila se a zčervenala.

„Co říkal?“ zasáhla Merlyn jemně.

Bázlivě zvedla oči. „Řekl, že tě přeplácí a že si má sehnat někoho jiného. Ale babička se urazila a zastala se tě,“ pokračovala rychle. „Řekla, že když tě otec propustí, tak aby jel do Charlestonu a už tam zůstal. Byla celá nešťastná z toho, že sem přivedl Dellu a paní Radnerovou. Povídala taťkovi, že si chce vzít Dellu, jen protože je bohatá.“

Jinými slovy, Lila ho vydírala. Celý zbytek dne se cítila hrozně a mrzelo ji, co si o ní Cameron myslí. Nemělo by to tak bolet, napadlo ji, ale bolelo.

„Asi bych to měla vzdát,“ řekla konečně Lile, když spolu seděly u kuchyňského stolu při kávě a Amanda už odešla na kutě. „Amanda mi řekla o hádce, kterou jsi měla se synem.“

Lila se zaculila. „Ano? S Camem si nedělej starosti, já to s ním umím.“

„Nechci dělat potíže,“ ozvala se Merlyn s očima upřenýma do své kávy. „On mě vždycky tak vytočí, že si někdy nemůžu pomoct, ale budu se snažit být na něj příjemná, jen aby byl klid.“

„Ale já k němu nechci být milá,“ ozvala se energicky Lila. „Když odcházel, byl zlý a naštvaný, jak jsem ho už léta neviděla. To je jen dobře, že přestal být tak lhostejně neslaný – nemastný. Zatřásla jsi s ním, Merlyn. Jen pokračuj.“

„To by bylo riskantní,“ zamumlala Merlyn a mírně pokrčila rameny při vzpomínce na jeho hrozbu.

„Budu tě chránit,“ slíbila Lila a podívala se Merlyn do očí. „Merlyn, cítila jsi napětí, když tu byly Radnerovy?“

Merlyn se neklidně pohnula. „Ale to se mě opravdu netýká.“

„Dellin otec má velmi prosperující investiční společnost a ona ji zdědí. Cam se chladnokrevně rozhodl, že mu bude dobrou ženou.“ Lila utrápeně vzdychla. „Víš, drahá, můj muž po sobě nechal veliké dluhy. Půjčil si příliš mnoho peněz a měl přátele, kteří byli až moc laskaví, aby mu odmítli úvěr. Když umřel, prodali jsme rodinný majetek, který naši předci budovali víc než sto let, ale pořád to k vyrovnání dluhu nestačilo. Cam nás pomalu dostává na nohy a já pomáhám se svým psaním.“ Tiše se zasmála. „Neříkám, že by nebylo báječné mít zase v rodině majetek, ale určitě nechci, aby si můj syn zničil život jen proto, aby nás dostal z dluhů.“

Merlyn pozorovala vlastní ruce. „Nevypadá na ten druh muže, který se žení jen pro peníze,“ řekla polohlasem a podívala se do překvapené tváře Lily.

„To je pravda,“ ozvala se Lila. „A ty jsi hodně vnímavá, Merlyn. Ne, to není jen kvůli penězům. Chce domov a matku pro Amandu. Touží po něčem trvalém a stálém.“ Pokrčila rameny. „Je teď tak trochu vykořeněný. Bydlí a pracuje v Charlestonu, ale pořád hledá nové investory. Nedávno strávil spoustu času v Atlante. Bojuje s konkurencí a tak,“ vysvětlovala s úsměvem.

„Proč si vybral zrovna Dellu?“ zeptala se Merlyn s upřímnou zvědavostí.

Lila se zašklebila. „Seznámil se s ní na večírku, líbila se mu její klidná povaha a začal o ní usilovat. Nevím, co na ní vidí. Je tak afektovaně úzkostlivá na ty své vlasy a šaty, ani si nedovedu představit, že by se jí mohl dotknout. Je také o mnoho let mladší než on. Ale,“ povzdechla si, „on si nedá říct.“

Během příštích tří dnů pokračovaly v příjemné práci, která jim šla pěkně od ruky. Amanda chytala ryby a hrála si u jezera.

„Tohle miluju,“ prohlásila v pátek Merlyn, když seděla se spuštěnýma nohama na dřevěném molu a v ruce držela rybářský prut. Měla na sobě modré úzké kalhoty s laclem. Módními dírami prosvítaly štíhlé opálené nohy. Na hlavě jí trůnil měkký klobouk.

„Myslíš rybaření?“ zeptala se Lila, která se nedaleko opalovala. Byla to první větší přestávka v práci a obě si ji zasloužily. Měly za sebou pořádný kus práce.

„Rybaření. Práci. Tu krásu tady kolem.“ Merlyn opatrně pohnula prutem, aby se přesvědčila, že návnada zůstala ještě na háčku a švihla s ní zpět do vody. „Nedovedla jsem si představit, jak je to báječný“

„Proč myslíš, že jsem sem přišla pracovat?“ zeptala se jí Lila se smíchem. „No jistě, jsem tu většinou jen sama s Amandou a s Tilly, protože Cameron k jezeru často nechodí.“

Merlyn se s prutem v ruce pohodlně opřela o teplá prkna. Měla radost, že se tady pán domu neobjeví. Slunce příjemně hřálo a byl slyšet jen zpěv ptáků a šumění větru. Cítila teplý vánek na tváři a čistou radost v duši. Škubnutí vlasce ji zaskočilo. Merlyn cítila, jak jí prut vyklouzl z prstů. „Ne, to tedy ne, ty potvoro!“

Hrábla po prutu, ale ten už sklouzl z mola do vody, jako by se jí ten šupinatec posmíval.

Bez rozmyšlení za ním skočila do jezera a plavala elegantními tempy za ujíždějícím prutem. Chytila ho pevně pod jednu paži a stylem ‚čubička‘ se blížila ke břehu.

„Dostalas ho, Merlyn!“ jásala Amanda a skákala radostí do výšky. „Dostala!“

Lila vesele tleskala a široce se usmívala.

„Ryba jedna pitomá,“ ulevila si Merlyn, když se dostala k lavičce a sesypala se na ní. Voda byla pořádně studená, ale ona to ani nevnímala. Rybářský prut sebou znovu škubl. Merlyn se postavila na nohy a vložila zbytek síly do boje s tím, co bylo na konci vlasce.

„Myslíš si, že mně utečeš, viď?“ sípala. V souboji s rybami nebyla žádný nováček. Často s otcem rybařila na širém moři v Mexickém zálivu. Chvíli po-potahovala prutem, až jediným rychlým, ostrým škubnutím vylétla ryba z vody… přímo do obličeje Camerona Thorpa, který právě přicházel ke břehu z mírného svahu.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Zaslechla ostrou nadávku a otočila se.

„Hopla,“ zavolala a podívala se na Lilu s Amandou, které slzely smíchy.

„Co to sakra vyvádíte?“ zavrčel Cameron a otíral si kapesníkem drahý světlehnědý oblek s vestou, který měl na sobě. „Božemůj, ten oblek mě stál fůru peněz a teď smrdí jako mizerná rybí restaurace.“

Merlyn přistoupila blíž a sebrala rybu, která sebou mrskala v písku, vedle Cameronových luxusních bot. Zvedla ji a smutně si povzdechla. Byl to kapr, ale žádný obr. Potěžkala ho a se zklamaným pohledem ho hodila zpátky do jezera.

„Vždyť jste samá špína,“ řekla rozzlobeně Cameronovi. „A přijdete o všechny přátele, co máte, když si k vám přičichnou.“

Zíral na ni široce otevřenýma nechápajícíma očima.

„A vůbec, proč nosíte tyhle strašné anglické látky. Anglické bankovky jsou ještě působivější a nejsou cítit mrtvými zvířaty.“

V koutku úst mu zacukalo, jako by se chtěl rozesmát. Tmavýma očima přejížděl po jejím promočeném oblečení, které zdůrazňovalo vysoko posazená prsa. Na tváři se mu objevil záchvěv vzrušení a Merlyn si byla jistá, že si vzpomněl, jak vypadala bez šatů. Mohla být stejně dobře do půl těla nahá, nasáklá tenká látka odkrývala všechno. Dala si instinktivně ruce křížem na ňadra a ustoupila o krok dozadu.

„Je vám zima?“ zeptal se klidně. Střelil po ní očima a bylo to jako by dostala elektrický šok. „Nebo jsem vás vzrušil, slečno Forrestová?“

Zčervenala a bylo jí jasné, jak to myslí. „Jen žádné důvěrnosti, pane,“ zadrmolila.

Pousmál se koutkem úst. „Opravdu ne? Já bych to tak jednoznačně nezavrhoval.“

Šlehla po něm hněvivým pohledem. „Potřebuju se převléknout.“

„To bych ani neřekl,“ zašeptal jí do ucha, aby to neslyšely Lila s Amandou. „Takhle totiž ještě víc vynikne to báječné poprsí.“

Sevřela pěsti, zalapala po dechu a nejraděj by ho zabila. Její jiskřící oči se setkaly s jeho a on reagoval smíchem dravce.

Ten smích jí připadal drsný. Byl chladný, ostrý a romantický asi jako kalkulačka. Vy vedl ji tím z míry, i když by to mělo být vlastně naopak. Odvrátila se od něj.

„To je stejně zvláštní – Merlyn loví a ty chytneš úlovek,“ obrátila se Lila k synovi pobaveně.

„Já myslím, že záleží na tom, co chceš ulovit,“ odpověděl.

„Já jsem chytla hlavně rýmu,“ zasmála se Merlyn nervózně. „Radši si na sebe vezmu něco suchého.“

„Ano, má milá, nechceme, abys stonala.“

„Půjdu s tebou a pomůžu ti,“ nabídla se Amanda a doprovodila Merlyn do domu.

Při večeři si ji Cameron bezostyšně prohlížel a ona se nemohla ani pořádně soustředit na jídlo.

„Vrátí se Della s matkou brzy?“ zeptala se Lila syna.

Podíval se na ni a pohrával si se svou sklenicí vína. „Příští víkend. Mimochodem, pořádám večírek. S občerstvením a kapelou.“

„Večírek,“ opakovala Lila nadšeně, „loje báječné.“

„Jistě se zúčastníte, slečno Forrestová,“ dodal s temným soustředěným pohledem. „Nechtěli bychom vás postrádat.“

„Ale já jsem jen pokorný zaměstnanec, sire,“ pokračovala se svým smyslem pro humor. Začínáš se mi líbit chlapče, ale nic ti neusnadním. „Přikrčím se někde v koutku.“

„Bude to ale vysoce společenská záležitost,“ dodal s významným pohledem na komplet, který měla na sobě. „Chtělo by to něco konzervativního,“ řekl utrápeně.

„Jako tahle uniforma co nosíte?“ ozvala se sladce a pohybem hlavy ukázala na oblek, do kterého se převlékl.

Zamračil se.

„Cože?“

„Šedý oblek, bílá košile, šedá kravata. Pořád ta samá barva košile, stále stejná barva kravaty i obleku – vždycky ten samý oblek v těch fascinujících barvách, šedé, hnědé, nebo modré. Vám se kostka, proužek, nebo kytička nelíbí, pane Thorpe?“

„Nejsem ženská,“ odsekl.

Povzdechla, opřela si bradu do dlaní a upřeně se na něj dívala. „Ne, sire, to tedy opravdu nejste,“ zamumlala chraplavě.

Jeho tmavé oči se zúžily. „Musíte si vzít večerní róbu, nebo alespoň koktejlové šaty,“ odpověděl.

Pokrčila rameny. „V tom případě budu muset jít a koupit si je. S plesem jsem nepočítala.“

„Je tu jeden malý obchůdek,“ přidala se Lila.

„Ano, viděla jsem ho,“ povzdechla si Merlyn. „Mají tam krásné večerní toalety.“

„Můžete dostat zálohu, jestli potřebujete,“ prohlásil Cameron radostně.

Podívala se na něj rozhněvaně. „Jak to?! Vždyť jste tvrdil, že si nezasloužím ani dohodnutou mzdu.“

Zvedl jedno tmavé obočí. „Udivuje mě, že o tom víte,“ reagoval s pohledem na Lilu.

Merlyn by se nejraději propadla do země. Ne, tohle jí nemůže udělat. „Byla jsem jen náhodou za dveřmi,“ zalhala, jako když tiskne.

„Poslouchání za dveřmi?“ řekl tiše.

„Napadlo mě, že byste se mohl svěřovat o své nehynoucí lásce ke mně,“ pronesla teatrálně Merlyn, „protože vím, že jste v podstatě plachý muž…“

Lila vyprskla smíchy a Amanda se usmála.

Cameron na ni jen zíral. Jeho snědé, půvabné prsty se mazlily se sklenkou vína. „To má být nabídka, slečno Forrestová?“ zeptal se mile.

Takový protiútok nečekala. Musím se držet víc na uzdě, pomyslela si. „Proč ne, sire,“ řekla vřele. „Jsem staromódní děvče, víte? A tak mě napadlo –jestli se mohu odvážit to vyslovit – že mě chcete požádat o ruku.“

Tlumeně a pobaveně se zasmál. „Chyba lávky.“

Merlyn se se na něj usmála. Soutěžili mezi sebou a trumfovali jeden druhého. Ten studený a nepřístupný muž pomalu, ale jistě vylézal ze své skořápky. Ale co to stálo Merlyn nervů!

„Mrzí mě, že vás musím zklamat,“ řekl uhlazeně, „ale nejste můj typ.“

„Jsem na vás moc ženská, hmmm?“ Usmála se zeširoka.

Vybuchl smíchy. „Ne, moc malá.“

To ji zabolelo, ale nedala na sobě nic znát. Zvedla svůj šálek kávy k posměšnému přípitku a napila se. „Budu laskavá a nebudu si té jízlivosti všímat.“

„Jak postupuje práce na knize?“ zeptal se matky.

„Opravdu výborně. Už jsme si vybraly modely pro postavy a taky časové období.“

„Jaké?“ zeptal se

„Rané Tudorovce,“ připojila se Merlyn.

„Jindřicha?“ zeptal se a zvedl obočí. „Netvařte se tak překvapeně, slečno Forrestová, studoval jsem historii jako vedlejší obor.“

„Jaké období máte nejradši?“

„Staré Řecko.“

Vzdechla. „Perikles… Herodotus… Sokrates… Platon…“

„Ááá, studentka.“

„Věčná studentka,“ souhlasila. „Zbožňuju rozvaliny a památky, zvlášť ty ve staré Tróji. Jistě jste četl o Heinrichu Schliemanovi? Baví mě, co udělal se starými texty…“

„Zbožňujete ruiny?“ přerušil ji a v jeho očích četla pochybnost o tom, že by se ďo Řecka dopravila přes moře na voru.

„Samozřejmě jen v knihách vypůjčených z knihovny,“ doplnila rychle. „Ne, pane Thorpe, plavbu po Středozemním moři si opravdu nemůžu dovolit, to mi nemusíte tak často připomínat.“

„Nechytejte mě za slovo,“ řekl. „A co nejradši studujete?“

„Anglické krále. Královská rodina mě fascinuje,“ svěřila se. „A založení dynastie Tudorovců je zvlášť romantické období.“

„Ano, zdá se, že romantika hraje ve vašem životě důležitou roli,“ podotkl se smíchem. „Kolikrát jste četla Jane Eyrovou?“

„Nejmíň desetkrát, skvělá kniha. Když jste se vynořil tehdy z té tmy, vypadal jste trochu jako Edward Rochester.“

„Ale nepřijel jsem na koni a chyběl mi u nohou pes,“ připomněl jí.

„To není tak podstatné.“

„A jakou postavu teď píšeš?“ zeptal se Lily, aby navázal na původní debatu.

„Jednu takovou, která vychází z charakteru Jaspera Tudora,“ odpověděla mu.

„Máš o něm dost informací a pramenů?“

„Merlyn je má vždycky, je to poklad. Nikdy jsem takové knihy, které si s sebou přinesla, neviděla…“

„Udělala jste banku, nebo jsou to svazky z knihovny?“ otočil se na Merlyn pobaveně.

„Dostala jsem je darem,“ zadrmolila. „Od svého otce.“

Byla to pravda. A stály spoustu peněz. Některé z nich měly jen malý náklad pro odborníky. Musí je před Cameronem schovat, aby ji nezačal podezírat.

Potom se konverzace stočila na politiku a Merlyn s ním držela krok i v tomhle oboru. Věděla o ní dost díky tomu, že se čas od času dostávala do debat s otcovými přáteli. Cameron měl rychlý a přesný úsudek a tak měla diskuse vysokou úroveň. Měl přesvědčivé a pádné argumenty a ji zase bavila ostrá výměna názorů. Lila je jen sledovala a po rtech jí přebíhal tajemný úsměv.

„Musím přiznat, že jsem pozapomněl, jak může vzdělaný mozek člověka inspirovat,“ řekl Cameron se zamyšleným pohledem zpytujícím Merlyn.

„Della vysokoškolské vzdělání nemá?“ zeptala se Lila.

Podíval se na matku nevraživě. „Dellino myšlení mi vyhovuje,“ prohlásil.

„Ale Merlyn umí chytat ryby,“ zasáhla Amanda poprvé stydlivě do rozhovoru.

Cameron se podíval letmo na dceru. „To tedy umí,“ řekl a vesele se usmál. „Ty jsi taky rybařila?“

„Ano, tati.“

Obrátil oči k Merlyn a potom zpět na malou. „Myslel jsem, že se žížal štítíš, Amando.“

„S těmi mi pomohla Merlyn,“ přiznala.

„To je barbarské,“ komentoval to Cameron.

„Na tom není nic barbarského,“ ohradila se Merlyn a blýskla po něm zelenýma očima. „Červi nejsou k ničemu a já jsem jim jen pomohla na onen svět.“

„A co ryby?“

„To je to samé,“ odrazila ho. „Celá ta věc je naprosto humánní.“

„To je ale myšlenka,“ ozvala se Lila. „Už léta se nemohu vyrovnat s krutostí tohohle sportu.“

„Máti by litovala každou šelmu na zemi, kdyby bylo po jejím,“ dodal Cameron temně. „Je členkou nejmíň deseti spolků na ochranu zvířat.“

„Myslíte si, že ochrana přírody nemá význam, pane Thorpe?“ zeptala se Merlyn. Podepřela si bradu dlaní a rozdurděně se na něj dívala. „Když nebudou stromy, nebude žádný kyslík. Vstřebávají kysličník uhelnatý a do atmosféry vracejí kyslík. Jestli nebudeme chránit obyvatele divočiny, nebude žádná divočina. Když vybijeme dravce, přemnoží se hlodavci. V případě, že necháme zničit moře, zabijeme každého živočicha, který v něm žije. No prosím, jen mi řekněte svůj názor na pohromu znečišťování.“

„Božemůj, další radikálka,“ zasténal.

„Merlyn! To mám radost!“ vykřikla Lila nadšeně.

„Musíš se mnou jít na příští schůzi ochránců přírody.“

„Vždyťjá už jsem členkou asi tuctu takových společností, zúčastnila jsem se už spousty protestních pochodů, psala jsem stížnosti a jednou jsem dokonce organizovala kampaň proti používání jedovatých sprejů na hmyz.“

„Tak superradikálka s legitimací,“ obvinil ji Cameron.

„To si pište,“ odsekla mu. „A jsem na to hrdá.“

„Vám by se asi líbilo, kdyby člověk do přírody vůbec nezasahoval, že? Ale výhody a pohodlí se vám líbí, ne? Rtěnka, kterou používáte, se vlastně vyrábí z ropy, stejně je to s polyesterem a umělými vlákny. Nafta se získává pomocí vrtů a ty znečišťují zemi i moře. Potrava, kterou jíte, se připravuje na elektrickém sporáku a elektřina se získává využitím řek a změnou jejich toků. Židle, na které sedíte, je ze dřeva. To znamená, že kvůli vašemu pohodlí musel umřít strom. A teď se můžete tvářit samolibě.“

Merlyn hodila ubrousek na stůl a na vteřinu byla v pokušení vylít mu kávu na hlavu.

Vstal od stolu a posměšně se jí uklonil. „Proto nepřispívám žádné ze společností ochránců přírody, když žádají o podporu. Dobrý večer.“

Bouchla pěstí do stolu a rozčileně vydechla. „On je nenapravitelný!“ řekla svému hrnku s kávou.

Lila se smála. „Ano. Ale i když se zdá, že je proti aktivitě za ochranu prostředí, podporuje Cousteau-dovu společnost a hnutí Greenpeace i další,“ svěřila se Lila Merlyn. „Náhodou jsem narazila na šeky, které jim posílá. Ale dělá to tajně.“

„Táta si nechává svoje věci pro sebe,“ přidala se Amanda. „Jenom tě tahal za nos. Je to taky fanda do přírody.“

Polovinu noci se jí honily hlavou myšlenky a nemohla usnout. Obraz, který si o Cameronovi udělil la, se začal měnit. Byl nebezpečně inteligentní, zajímalo ho mnoho věcí a měl srdce na správném místě, jenom to skrýval pod maskou lhostejnosti. Nikomu, kromě nejbližší rodiny nedovolil proniknout blíž. k sobě. Pochybovala, že Della bude mít možnost prorazit tím krunýřem a poznat, jaký je ten muž ve skutečnosti.

Manželství z rozumu, nebo fúze, jak řekl. Dvě firmy. Nic víc. Ale on je přece vášnivý muž. Touží vůbec po Delle? Má ji rád? Merlyn o tom vážně pochybovala. Navíc přiznal, že mu nejsem vůbec lhostejná, pomyslela si. Při vzpomínce na jeho hluboký unylý hlas ji polil ruměnec. Každopádně byl nebezpečný a Merlyn neměla v úmyslu se s ním zaplést. Ale fyzicky ji přitahoval a naháněl husí kůži. A to se jí už vůbec nelíbilo. Byla v pokušení skoncovat s tou hrou a vrátit se domů. Ale to by nebylo fér vůči Lile. A nepřipustí přece, aby otec vyhrál. Vzdechla. Ano, měla by se Cameronovi vyhýbat. To bude nejlepší způsob, jak to zvládnout.

V pondělí odjel Cameron zpět do Charlestonu a obě ženy se vrátily ke své práci. Koncem týdne si už mohla Merlyn přečíst prvních pár kapitol nového románu. Byla ohromená množstvím práce, kterou stará paní zvládla za den a počtem stránek, které vyprodukovala.

„Nikdy bych to sama nezvládla,“ řekla jí Lila, když se posadily k práci. Ráno bylo zataženo, tak se usadily v knihovně. „Sednu si k počítači a inspirace přijde sama. To je neuvěřitelné, někdy to jde tak snadno.“

Merlyn se na ni usmála. „To musí být báječné.“

„To je dar. A nikdy ho nebudu pokládat za něco samozřejmého,“ svěřila se Lila. Zapnula počítač a povzdechla si. „Už ani nevím, jak jsem to mohla zvládnout s tím starým elektronickým psacím strojem. Ve srovnání s počítačem je tak archaický.“

„Táta je vyrábí,“ ujelo jí a okamžitě toho litovala.

„Počítače?“ zeptala se Lila.

„Ehm, myslím obaly a kufříky na ně.“

„Ach tak,“ řekla Lila s úsměvem. „To bych v životě nezvládla. Musí být moc šikovný.“

„To je,“ přitakala Merlyn. Několik milionů dolarů v bance bylo důkazem, že se v počítačích a jejich příslušenství opravdu skvěle vyzná.

„No, tak co si o tom myslíš?“ zeptala se Lila a ukázala hlavou na rukopis v klíně Merlyn.

„Je to úžasný,“ přiznala Merlyn upřímně. „Jsem nadšená! A pyšná, že mám na tom malý podíl.“

„Nene, máš na tom velký podíl, tak je to,“ prohlásila stará dáma se smíchem. „Bez tebe bych se neodvážila do toho pustit.“

„Pustit se?“ zeptal se Cameron, když se k nim připojil s Amandou po boku. „Zvláštní výběr slov, nemyslíš, máti?“

Dnes ráno byl oblečený bíle. Měl bílé kalhoty a košili s červenobílým vzorem. Vypadal nebezpečně a moc mu to slušelo. Něco uvnitř Merlyn divoce zareagovalo na jeho přítomnost, stejně jako v noci, když uslyšela přijíždět jeho auto. Nastalo sobotní ráno a ona pořád měla předtuchu něčeho nového. Po zádech jí přeběhlo mrazení, jen když se na něj podívala. Snažila se záměrně vyhnout jeho očím.

Lila se usmála. „Dnes ráno vypadáš pěkně, Ca-me.“

„Dnes přijdou Radnerovi, nezapomnělas?“ Snažila jsem se, pomyslela si Merlyn zlomyslně. „Ne, jistěže nezapomněla,“ řekla Lila. „Všechno

je už na večer připravené. Merlyn nám sehnala orchestr a zdá se, že se zná s jedním z hudebníků.“

Jeho tmavé, soustředěné oči na ní ulpěly. „Ano?“

Byla to výzva. Jukla na něj. „Ano,“ přiznala, „je to starý přítel.“

Byl to Dick Langley, automobilový závodník. Když mu volala, zapřísahala ho, že nesmí prozradit její totožnost. Dick byl rád, že pro ni může něco udělat. Ve svém volném čase hrál v místní kapele na bicí. Jen tak pro radost. Bůh ví, že peněz měl dost na všechno, co ho bavilo. A také ho bavilo vodit lidi tak trochu za nos. Proto ho ta její maškaráda hned zaujala.

„Na co hraje váš známý?“ zeptal se Cameron. „Na bubny, a je moc dobrý.“

„Vášnivý nástroj,“ ozval se ležérně. Až příliš ležérně.

„Je to vášnivý muž,“ zamumlala s utajovaným úsměvem.

„Nemůžu se dočkat, až ho uvidím,“ řekla Lila. „Zdá se, že to je zajímavý člověk.“

„Jestli bude zajímavý, skončí v knize,“ zabručel Cameron.

„To tedy ne,“ zaprotestovala Lila. „Stokrát jsem ti už říkala, že reálné lidi do svých knížek nedávám. To by byla sebevražda. Snědli by mě zaživa.“

„Promiň, máti,“ ozval se ironicky. „Já zapomněl.“

„Ne, nezapomněl jsi, ale tobě se prostě líbí vyvolávat hádky, Carne. To je nechutný zvyk a měl by ses ho zbavit.“

„Zkusím to,“ ujistil ji, ale pohled, který věnoval Merlyn, neměl s ujištěním nic společného. Celý zbytek dne se mu raději vyhýbala.

Ten večer jí Dick Langley doručil její krásnou večerní róbu ze zeleného sametu. Byly to modelové šaty, které si od něj nechala vyzvednout z domova. Předal jí krabici, když se objevil s orchestrem.

„Zde jeden zbrusu nový večerní převlek, jen mám starost, abys z toho dekoltu nevypadla,“ prohlásil. Byl skoro stejně vysoký jako Cameron, ale blondýn s modrýma očima plnýma šarmu. Snažil se jím znovu, jako už po léta, Merlyn okouzlit.

„Díky, že jsi mi je přinesl a taky žes přivedl kapelu,“ dodala. „Kdo umí, ten umí.“

„Za co dnes večer jdete, dámo?“ zeptal se a ustoupil stranou, aby mohli projít další čtyři členové orchestru a najatý personál s občerstvením.

„Za něco hříšného,“ zašeptala s úsměvem.

Sklonil hlavu a vtiskl jí nezávazný, spíše přátelský polibek. „Po vystoupení ty hříšné věci spolu probereme, ano?“

„Uvidíme,“ zamumlala rezervovaně.

„Ďáblice,“ zašeptal, zamrkal na ni a odcházel velkým obývacím pokojem vyklizeným pro tanec.

„Stará láska?“ ozval se Cameron za jejími zády a v očích mu zajiskřilo, když se díval za odcházejícím Dickem. Měl na sobě tmavý večerní oblek a voněl delikátní pánskou kolínskou. Dříve tu vůni nesnášela, ale teď se jí zamlouvala.

„Starý přítel,“ upřesnila a sevřela pevně krabici.

Jeho oči se stočily na balík. „On vám koupil šaty?“ zamračil se. „No krucinál…!“

To ji rozzuřilo. „No a i kdyby mi je koupil, co je vám do toho?“ ohradila se vyzývavě.

„Vy jste tady zaměstnaná.“

„Ale nejsem otrok, pane Rochestere, na to nezapomínejte,“ odsekla mu. „A jestli chcete, abych odešla, stačí slovo.“

Vypadal jako by o tom uvažoval, když právě vpochodovala Della s matinkou v zádech. Byly elegantně oblečené, Della v broskvových hedvábných šatech, které splývaly až na zem a byly nabírané v prsou. Paní Radnerová vypadala přísně a upjatě jako obvykle. Měla krajkové černé večerní šaty s vysokým viktoriánským límcem.

„Vy nebudete tančit, slečno Forrestová?“ zeptala se paní Radnerová ledově s pohledem na její džínsy a tričko.

„Ale vlastně ano,“ ozvala se Merlyn sladce, a sevřela krabici. „Mé šaty zrovna dorazily. Omluvte mě laskavě.“

„Camerone, řekls mi sotva pár slov, co jsme dorazily,“ stěžovala si Della, když Merlyn odcupitala po schodech nahoru. „Nemůžeš mi věnovat pár minut?“

Merlyn jí bylo skoro líto. Byla zamilovaná až po uši a ten zatracený Cameron s ní zacházel jako s cukrátkem, o kterém si nebyl jistý, jestli má na něj chuť. Muži, pomyslela si rozzlobeně, jsou všichni stejní.

Cestou do svého pokoje potkala Lilu. Stará dáma měla na sobě čistě bílé večerní šaty, jejichž krásná jednoduchost překonávala róby obou Radnerových dam.

„To je nádhera,“ vydechla Merlyn. „To je model od Halstona, že?“

Lila vypadala překvapeně. „Ano, ale…“

„Myslela jsem si to. Ty vzdušné linie. Vezmu si své šaty a uvidíme se za chvíli.“ Usmála se a zašla do svého pokoje.

Jeminkote, pomyslela si, když za sebou zavřela dveře. Málem se zase prozradila. Chudé studentky by asi večerní model od Halstona znát neměly, ale Merlyn byla dost bohatá, aby si tam dala šít celou výbavu. Znala ten modelový salon velmi dobře. Zavřela oči. Dělala si takové plány s Adamem a potom ten šok a zklamání, že o ni nestojí…

Vztekle se oblékala a nenáviděla Adama i sebe, že mohla být tak slepá. A teď zase začíná snít s otevřenýma očima o tom děsném Cameronovi. Musí s tím přestat. Tohle je jen zaměstnání, které brzy skončí, nic víc.

Upravila si šaty, oblékla střevíčky a vyčesala vlasy do vysokého elegantního účesu. Nanesla víc make-upu než obvykle a zdůraznila dlouhé a silné řasy i vysoko položené lícní kosti. Kolem krku si připjala matčiny perly sladěné s náušnicemi a podívala se na sebe do zrcadla. Tak co tomu říkáte, slečno Radnerová, pomyslela si zlomyslně.

„Jůůů,“ ozval se tenký hlásek ode dveří. Otočila se a usmála na Amandu, plnou uctivé bázně. Merlyn věděla, že ve večerních šatech vypadá výborně. Byla to dlouhá přiléhavá róba se sukní z tmavozeleného sametu a saténovým živůtkem bez ramínek, který byl jen o odstín světlejší než samet. Byl to naprosto okouzlující model a perly se k němu báječně hodily.

„Jseš ty opravdu Merlyn?“ ozvala se Amanda. „Vypadáš úplně jinak.“

Merlyn k ní popošla a vřele dívenku políbila. „Tvojí zásluhou si teď připadám jako pohádková princezna. Jen aby mi to dlouho vydrželo.“

„Do půlnoci ti to určitě vydrží,“ zahihňala se Amanda. „Dobrou noc a hezkou zábavu.“

„Doufám. Pěkně se vyspi, miláčku.“

Doprovodila Amandu do pokoje a začala sestupovat dolů po schodech. Kapela právě začala hrát skladbu, kterou Dick záměrně vybral. Byla to pomalá svůdná melodie, která jí připomněla matuřitní večírek. U vchodu do obývacího pokoje se zastavila. Cameron si jí okamžitě všiml a zkameněl uprostřed tanečního parketu s Dellou v náručí.

Merlyn je úklonem hlavy pozdravila a pokračovala v chůzi ke stolku s občerstvením, kde si Lila právě dávala dobroty na talířek.

„Miláčku!“ přivítala ji. „Ta róba! To je model od Tracy Millse, viď?“

Merlyn se jemně zasmála. „Ano, tomu říkám postřeh.“

„Vypadáš jako princezna. A jak se neseš! Dáma každým coulem. Merlyn, vsadím se, že nás vodíš za nos!“

„Vodím za nos?“ hrklo v ní.

„Že ty jsi ve skutečnosti někdo úplně jiný?“ vyptávala se stará dáma a přimhouřila oči.

„Ty šaty jsou vypůjčené,“ zašeptala Merlyn a snažila se ze všech sil, aby to znělo věrohodně. „Mám šikovného přítele, jestli chápeš.“

Lila se podívala nenápadně směrem k orchestru.

„Přesně tak,“ usmála se Merlyn. „Má sestru a ta má stejné míry jako já,“ svěřovala se. Byla to pravda, až na to, že Dickova sestra chodila ještě na střední školu a byla hubená jako proutek.

„Ach tak,“ řekla Lila s úsměvem. „Ale vypadáš báječně.“

Cameron s Dellou se k nim připojili.

„No né, to jsou ale hezké šaty,“ ozvala se Della a mohla na nich oči nechat.

„Děkuju,“ řekla Merlyn půvabně.

„A ty perly, vypadají jako pravé! To je k nevíře, co dnes s těmi napodobeninami dokážou,“ pokračovala Della upřímně.

Merlyn zvedla obočí a usmála se. „Ano, jistě,“ odpověděla s významným pohledem na Dellin křiklavý safírový náhrdelník. „To je ze skla?“ Della zrudla.

„No… každý přece pochopí, že nosit originál na veřejnosti je příliš nebezpečný luxus!“

„Ach, to jistě ano,“ dodala Merlyn s ledovým úsměvem. „Mimochodem, drahá, tyhle perly jsou pravé. Máme je v rodině už po tři generace a když se na ně podíváš zblízka, uvidíš, že jsou perfektně sladěné v odstínech.“

Della vypadala zničeně. Merlyn žasla nad svou vlastní neomaleností. Obyčejně nechala snoby na pokoji, ale tohle děvče jí lezlo na nervy. Napůl ji nesnášela a napůl litovala.

„Smím prosit, slečno Forrestová?“ oslovil ji Cameron s chladným úsměvem. Ještě dřív než mohla protestovat nebo přikývnout, vzal ji za ruku a před zraky ohromené Delly ji odvedl na parket.

„Nezahrávejte si,“ řekl příkře a sjel ji hněvivým pohledem. „Nepokoušejte Dellu, nebo vycením zuby.“

„Takový ochránce,“ protáhla sladce, „šťastná Della.“

„Tyhle perly jsou pravé, že?“ zeptal se s pohledem na ně. „Vážně patřily vaší babičce?“

„Ano, vážně. Je to jediný vzácný šperk, který mi patří a nesnesu, aby se mi nějaké mladé nevychované slečinky vysmívaly,“ řekla ostře.

Zvedl překvapeně obočí. „To je od pracující dívky dost naduté,“ zamumlal.

„I pracující dívky mají svou hrdost, pane Thorpe,“ odpověděla a v očích jí zajiskřilo.

Přitáhl si ji blíž k sobě a přitiskl na své tmavé sako. Podíval se jí dolů za výstřih, kde se pod saténem zvedala teplá, pružná ňadra.

„Ta róba je kouzelná,“ zamumlal. „Pro mužské oči je to pokušení. Proto jste si ji vybrala?“

S touhle komplikací opravdu nepočítala. Zkusila se odtáhnout, ale on ji nepustil.

„Jen zůstaňte, kde jste,“ řekl klidně. „Jste k nakousnutí.“

„Děkuju pěkně,“ ozvala se polohlasně a podívala se do jeho očí rozzlobeně.

Přejel jí rukou vzadu po nahých zádech a ona cítila horký dotek jeho tvrdých a zkoumajících prstů. „Hedvábí,“ šeptal. „Hedvábí, satén a samet. Nebezpečná kombinace.“

„Della se na nás dívá. A já mám pořádný hlad,“ odpověděla.

„Ať se dívá. A jste po večeři.“

„Už mám zase hlad.“

„Jste pořád při chuti,“ řekl a jeho oči hledaly její. „Já taky, Merlyn.“

Tváře jí hořely a oči zářily. Přestala tančit. „Jestli budete dělat hrubé narážky…“

„Polepším se, když musím,“ zamumlal a přešel do pomalého rytmu.

„Chudinka malá,“ ozvala se a podívala se na Dellu, která vypadala ztraceně a vylekaně.

„Kdo, Della?“ zasmál se. „Tady už jde její mamá. Ta dlouho sama nezůstane.“

Merlyn si všimla přicházející matrony. Pronikavé oči paní Radnerové vyhledaly Camerona, rozšířily se údivem při pohledu na Merlyn a zajiskřily nevolí, když zjistily, že Della stojí sama. Zvedla bojovně urozenou hlavu a namířila si to ke stolku s občerstvením.

„Připomíná mi dostihového koně,“ ozvala se zamyšleně Merlyn. „Toho se sklopenýma ušima.“ Zakuckal se smíchy a přitáhl si ji při elegantním obratu pevně k sobě. „A ty mi zase připomínáš nervózní klisničku,“ pošeptal jí do ucha z takové blízkosti, že na něm ucítila jeho dech. „Jsi napjatá jako struna. Proč se neuvolníš?“

„To by byl můj konec,“ řekla bez přemýšlení.

„Vážně?“

PÁTÁ KAPITOLA

Jeho hlas byl hebký jako samet a Merlyn cítila, jak v jeho mohutných pažích vláční. Přitlačil ji dlaní na zádech ještě pevněji k sobě. „Vážně, Merlyn?“ opakoval ještě jednou měkce.

„Ano,“ zašeptala a vrhla na něj rychlý pohled zpod tmavých řas.

Čekala, že koketností vyvolá na jeho tváři úsměv, ale bylo to jinak. Vypadal ještě hrozivěji, než tu noc, kdy se poprvé setkali. Držel ji při otočkách pevně a Merlyn se nemohla jeho hypnotizujícímu pohledu vyhnout.

„Voníš po gardéniích,“ řekl klidně, „a čím víc cítím tvou pleť, tím jsem opilejší. Tvoje jméno ti sedí. Merlyn. Magická. Plná kouzla.“

Zčervenala. S námahou se jí podařilo odtrhnout od něj pohled. Situace se jí vymykala z rukou. „Mohli bysme přestat?“ zeptala se vysokým hláskem. „Della si s tebou chce zatančit, dívá se na nás rozzlobeně.“

„Della může počkat,“ zabrumlal.

Pomalý valčík najednou skončil, ale on ji nepustil a orchestr okamžitě navázal procítěnou bluesovou melodií, navozující ještě intimnější kontakt mezi tanečníky.

„Prosím tě, já už nechci,“ řekla bezbranně.

Jen zavrtěl hlavou a objal její záda pažemi ještě pevněji. Pohyboval se mezi tančícím davem lehce a půvabně, zatímco Della s matkou je probodávaly očima. Tohle nemůže dopadnout dobře, pomyslela si Merlyn rezignovaně.

„Přestaň se bát,“ ozval se a sklonil k ní hlavu blíž. „Vždyť jen tančíme.“

Ale Merlyn cítila, že se tady jedná o něco víc, než jen o tanec. Nahou pletí zad cítila jeho mohutnou teplou ruku. Srdce se jí rozbušilo závratným tempem. Najednou byla opřená o jeho široká prsa a ani nevěděla, jak se tam octla. Cameron ji držel tak těsně u sebe, že cítila, jak se otírají lehce jeden o druhého stehny.

Merlyn nebyla dítě. I když sama zkušenosti ještě neměla, tušila, co fyzická láska muže obnáší. Ale to, co prožívala s Cameronem, se jí ještě nikdy nestalo. A už vůbec ne s Adamem. Každým dotekem svého těla ji rozechvíval. To nezvyklé teplo ji prostupovalo od hlavy až po paty. Cítila čistou, kořeněnou vůni mužské pleti i jeho stoupající vzrušení.

Takhle by to nemělo být, řekla si v duchu. Neměla bych na něj reagovat tímhle způsobem. Ale právě, když se tak tiše přesvědčovala, sklouzl rukou k jejímu pasu a přitiskl si ji k sobě blíž. Merlyn se zachvěla ještě víc.

Když to ucítil, zastavil se uprostřed parketu. Sehnul tmavou hlavu tak, že jí dýchal do ucha. Páry tančící kolem, do nich vrážely.

„Máš velikou sílu a moc, Jane Eyrová,“ šeptal jí do ucha. „Cítíš, co se mnou děláš?“

Cítila a přivádělo ji to do rozpaků. Rychle se pohnula, ale nemohla se na něj podívat. „Della se dívá,“ pohrozila mu, i když ji neviděla. V jejím hlase byla jen panika a on to poznal.

„Ničeho se nemusíš bát,“ šeptal hlubokým a zastřeným hlasem, který byl stejně citlivý jako jeho svalnaté tělo. „Přestaň pošilhávat po dveřích.“

Prsty jí pomalu klouzal podél páteře a bylo to lákavé, svůdné a vzrušující. Snažila se dosáhnout rukou na záda a zastavit ho. To byla jen příležitost, na kterou čekal. Uchopil ji za zápěstí, které použil jako páku a donutil ji prohnout se do oblouku a přilnout k němu celou postavou.

Jejich oči se setkaly a lidé kolem nich zmizeli. Pro ni existovala jen jeho snědá tvář a intenzivní touha, kterou mu četla v očích. Jeho prsa se zdvihala, oddychoval těžce a vzrušeně.

„Pusť mě, Camerone,“ šeptala chraplavě a chvěla se.

„Říkáš moje jméno jako bys sténala,“ vydechl a přitlačil ji na okamžik intimně k sobě. „Naučím tě sténat opravdově, Merlyn. Znám všechny způsoby a kouzla.“

To bylo přesně ono, čeho se bála. Chtěla se mu vytrhnout a utéct, ale byl jako droga. Nemohla odtrhnout od něj oči a nepřála si nic jiného, než být s ním o samotě. Chtěla poznat vášeň, která se skrývá v drsných, jakoby dlátem přitesaných ústech.

Když zachytil výraz, se kterým se dívala na jeho rty, rozšířily se mu nosní dírky a zdálo se, že jí čte myšlenky. „Já to taky chci,“ zašeptal drsně. „Tvoje ústa a moje… ochutnat je a zranit… Bože, pojďme odtud!“

Prudce zarazil tanec, nevšímal si ostatních párů a tlačil ji před sebou davem lidí v hale. Cítila se plná života, jako nikdy předtím. Rozum se ji pokoušel zastavit, ale tělo po něm toužilo. Šla poslušně tam, kam ji vedl, kolem stolku s punčem, skrze hemžící se hosty do haly směrem k pracovně. Ale lidé byli i tady. Držel ji pevně za ruku, oči mu plály. Tělo měl napjaté stejně jako ona. Konečně se jeho pohled zaměřil na šatnu ve velké hale a Cameron popotáhl Merlyn za ruku.

Ve chvíli, kdy v hale nikdo nebyl, otevřel dveře, strčil ji dovnitř, rozsvítil a rychle zavřel.

„Konečně,“ zamumlal chraplavě a vrhl se k ní. Přitáhl ji k sobě, netrpělivě si rozepnul sako i vestu a vsunul si její ruce pod ně, na svoje široká prsa. „Teď, Merlyn,“ šeptal. „Chci tě už pořádně dlouho.“

Jakmile se jejich ústa potkala, pootevřela rty. Bylo to přesně takové, jak si vysnila. Chutnal po brandy a kouři a jeho ústa byla právě tak pevná jak vypadala. Ucítila divokou smyslnost jejich škádlivého mazlení, až k bolavé touze. Jeho ruce klouzaly po nahých zádech a hladily ji něžnými prsty.

„Drsněji,“ šeptala chraplavě. Jeho dech se zrychlil do sípotu. „Jak to chceš?“ vydechl a kousl ji do rtu. „Takhle?“

„Ne,“ sténala a zvedala se na špičky. „Ne, tak ne…!“

S pootevřenou pusou a jazykem prozkoumávajícím širokou a pevnou linku jeho rtů dělala to, co se jí s jinými muži nikdy nelíbilo. Ale s ním to bylo sladší než víno a žhavější než oheň. Její polibek způsobil, že zasténal, spustil ruce níž na její boky a přitlačil je ke svým.

„Ach!“ vyrazila ze sebe.

Pohnul hlavou, aby se na ni mohl ze své výšky podívat. Oči mu plály vášní, ale jeho pohled byl měkčí než samet jejích šatů. Za přivřenými víčky viděla opojnou vášeň.

Nepatrně pohnula hlavou a vklouzla rukama na jeho prsa, kde se dotkla knoflíků košile. Otevřela oči a hledala jeho pohled.

„Jen pokračuj,“ řekl klidně. „Ale jen mě moc nevzruš, na to nejsme zrovna v té nejvhodnější místnosti.“

Uvědomovala si to, ale to nebylo nic platné. Jen pár minut byli spolu ve světě, který patřil jen jim a už byla divoká vzrušením a zvědavostí. Prsty mu rozechvěle sahala po knoflících, až byly konečně do půl prsou rozepnuté. Neobtěžoval se nosit nátělník a Merlyn se při pohledu na záplavu mohutných chlupů na jeho širokém hrudníku pousmála.

Ta prsa se zvedala a klesala trhavým dechem.

Vklouzla mu prsty pod košili a cítila, jak znehybněl. Dotýkala se pomalu a mazlivě tvrdých svalů.

Zamumlal něco nesrozumitelně naléhavého a jediným prudkým pohybem jí rozepnul na zádech zip až dolů k pasu.

„Camerone…!“ vyjekla polohlasem.

„Já musím, pomoz mi,“ šeptal. „Já snad umřu, když tě nebudu moc takhle cítit!“

Jeho ústa se stala otrokem Merlyniných a ona neměla sílu, aby mu zabránila stáhnout jí šaty k pasu. Přitáhl si ji k sobě a když ucítil svou nahou bronzovou pleť na její růžové a měkké, zasténal.

Z hrdla se jí vydral vzlyk a ruce se zvedly, aby mu vjely do hustých tmavých vlasů. Přitiskla se k němu ústy a jejich těla se vlnila proti sobě. Ucítila, jak se jeho ruce sunou pomalu a odvážně nahoru k jejím vysokým a pevným prsům. Trochu se od něj odtáhla, ale jen tak, aby ji jeho ruce našly a zasténala neznámou a nečekanou rozkoší z jeho důvěrného doteku.

Zvedl hlavu a podíval se jí do očí právě ve chvíli, když jí palci k zešílení pomalu a neuspěchaně třel tvrdé špičky na ňadrech. „Ty jsi báječná, Merlyn,“ šeptal. „Kouzelná a k zbláznění, máš pleť jako hedvábí… A kdyby se ty dveře daly zamknout, vzal bych si tě přímo tady na podlaze, víš to?“

„Ano,“ zašeptala toužebně a chtěla ho stejně hladově, jako on ji. Šílela po něm osleplými smysly i rozumem. Cítila něco, o čem se jí nikdy ani nesnilo a on jí dával neuvěřitelnou rozkoš. „Líbej mě ještě,“ prosila nenasytně.

„Už nesmím,“ odpověděl vyprahlým šeptem a jeho oči se nemohly odtrhnout od kontrastu světlé pleti a tmavých rukou, které se s ní mazlily. „Můj bože, jsi všechno, co si muž může přát.“

Nečekaný zvuk hlasu způsobil, že oba ztuhli. Cameron se podmračeně zadíval ke dveřím, které se pomalu otevíraly. Mužný dobyvatel – košili rozepnutou, vlasy rozcuchané a oči plné neukojené vášně. Byl to nejhezčí muž, kterého kdy viděla.

„Oblékni si to,“ zavrčel a podíval se významně na její živůtek.

Poslechla a sáhla po zipu na zádech. Někdo byl u dveří, podle hlasu už trochu opilý. Klika se pohnula.

Cameron přiskočil ke dveřím a chytil za ni. „Co chcete?“ zeptal se úsečně.

Rozhostilo se trapné ticho. „Co… co já chci?“ blekotal neznámý hlas.

Cameron zamrkal. „Ano, správně. Co chcete?“

„Svůj pršiplášť,“ ozvala se útočná odpověď. „Leje tam jako z konve, stejně, jako když jsem přišel!“

„Jakou má barvu?“ pokračoval Cameron.

„No… hnědou.“

Otočil se a uviděl celou řadu kabátů. „Tady je ale spousta hnědých kabátů do deště. Jaký je ten váš?“

„Když mě pustíte dovnitř,“ pokračoval zahuhňaný hlas, „ukážu vám ho.“

„To nejde,“ řekl Cameron. „Popište mi ho.“

Merlyn si držela tváře v dlaních a zoufale zadržovala smích.

Hlas za dveřmi zněl uraženě. „To je pitomost… no dobrá, má ty nárameníky a jeden je natržený, bez knoflíku… je to takovej trenčkot.“

Cameron probral kabáty a našel ten správný Zazubil se, sundal ho z věšáku, pootevřel a prostrčil ho škvírou ven. Potom rychle dveře přibouchl.

„To jsou věci!“ zasmál se opilec. „Řekni, nejsi ty jeden z těch nových šatnových automatů?“

„Uhádls,“ dal mu za pravdu Cameron. „Právě mě instalovali. Jsem ještě v záběhu.“

„No, funguješ vážně dobře. Viděl jsem nedávno mluvící mašinu na coca-colu. Hele, máš tu ňákou colu?“

„Došla. Promiň.“

„Zpíváš písničky?“

Cameron vypadal uštvaně. „Trhni si nohou!“

„Roboti nebejvají drzý,“ ozval se neznámý. „Budu si na tebe stěžovat.“

„Komu?“ zeptal se Cameron zdvořile.

Následovala dlouhá pauza.

Cameron vrhl pohled na Merlyn. „Proč to na mě neohlásíš paní Thorpové?“ navrhl.

„To je dobrej nápad!“ Bylo slyšet zvuk vzdalujících se kroků. Cameron si spěšně zapínal knoflíky košile, vesty i saka.

„Ještě vlasy,“ řekla Merlyn.

„Ty tvoje na tom nejsou o nic líp,“ brumlal. „Teď s tím stejně nic nenaděláme.“

„Zdá se, že ne,“ přitakala a najednou se hrozně před ním styděla. Když otevřel dveře, nemohla k němu zvednout ani oči. Proklouzla kolem něj a bleskurychle běžela po schodech do svého pokoje, aby ji nikdo neviděl.

Když se dostala z dohledu, zaslechla huhňavý hlas, který tvrdil: „Vždyť to mluvilo! Pojďte se mnou, já vám to ukážu!“

Jen taktak dorazila do soukromí svojí ložnice a v tu ránu vyprskla smíchy.

Teprve po nějaké chvíli se zklidnila tak, že mohla jít zpět na večírek. Kolena se jí ještě trochu třásla, ale rozum jí už vyčítal, co to provedla. Zaplést se s Cameronem Thorpem, to jí přinese jen trápení. Touží po ní, ale je to vášnivý muž, který je schopen zatoužit po každé ženě. Je tu přece Della, se kterou se chystá oženit.

Nesmí zapomínat, že Cameron si může zakoketovat s pěkným děvčetem, ale není ochotný vzdát se své šance na bohatou nevěstu. Zvlášť když si myslí, že to pěkné děvče je chudá studentka. Bylo to stejně legrační. Ale Merlyn se nesmála. To, co cítila v šatně, nezažila ještě nikdy v životě. Když si ho představila s Dellou, nahnala se jí krev do tváří a cítila jen bolest a prázdnotu. Nenáviděla z duše každou myšlenku na jejich spojení. Ale když opouštěla svůj pokoj, měla alespoň částečně své vzdorující srdce pod kontrolou.

ŠESTÁ KAPITOLA

První člověk, na kterého narazila, když se vrátila zpět do prostorného obývacího pokoje, byla paní Radnerová. Dívala se na ni nevraživě a její úsměv byl falešný a předstíraný.

„Tady jste, slečno Forrestová,“ řekla s arogantně zvednutou bradou. „Kampak jste se ztratila? Cameron zmizel v tu samou chvíli, no není to divné?“

Merlyn se rozhodla, že pro tuhle chvíli bude nejlepší hrát si na nevinnou a chladně se usmála. „Áno?“ zeptala se. „To je zvláštní. Neviděla jsem ho.“

Merlynina vyrovnaná sebejistota matronu zaskočila. „Ale odcházeli jste z místnosti spolu,“ trvala na svém.

„Opravdu? Nevšimla jsem si,“ povzdychla Merlyn. „Potřebovala jsem se rychle dostat do svého pokoje…“ dodala se strojeným úsměvem.

„Óch.“ Paní Radnerová se jí držela jako klíště.

„Pan Thorpe by mě těžko doprovázel, to chápete,“ pokračovala Merlyn. „A vůbec, já jsem jenom najmutá pomocnice.“

Matrona elegantně přikývla. „Jistě, má drahá. Tamhle je Cameron a tančí s Dellou,“ vydechla samolibě. „A jak jim to spolu sluší. Vždycky jsem zbožňovala kontrasty.“

Pravda, rozdílní byli. Cameron tmavý a Della světlá. Na první pohled tvořili hezký pár. Ale taneční kroky jim spolu příliš nešly a jeho ruka držela snoubenčin pas jen ledabyle a vlažně. A kromě toho, pomyslela si Merlyn s neveselým zadostiučiněním, vypadá Cameron pěkně utrápeně.

„Nazdar, zlato, postrádám tě,“ ozvala se Lila a připojila se k nim. „Právě jsme tu měli před chvílí jeden problém.“

„Vážně?“ zeptala se Merlyn.

„Ano.“ Lila se zamračila. „Jeden mírně podroušený džentlmen tvrdil, že šatna je automatizovaná a mluví s ním.“ Podívala se upřeně na Merlyn. „Myslíš, že měl nějaké zkušenosti s vyvoláváním duchů?“

Hlavně že měla zkušenost se sebeovládáním, protože jinak by se smíchem sesypala na podlahu. Dokázala udržet kamennou tvář. „To si ani nemyslím,“ ozvala se. „Slyšela jsem, že těžcí pijáci mají někdy halucinace. Není to tak, paní Radnerová?“ zeptala se uctivě.

„Jak já bych to mohla vědět,“ ohradila se matro-na dotčeně.

„No nic,“ zasáhla Lila, „už šel díkybohu domů. Bylo to trochu trapné, když táhl lidi po chodbě, aby si poslechli, jak naše šatna mluví.“

Merlyn se omluvila a odešla ke stolku s nápoji. Skupina právě začala hrát pomalou jednoduchou melodii a Merlyn si všimla, že její přítel Dick Langley se prodírá davem a míří směrem k ní. Když se přiblížil, zamrkal a usmál se široce ze své výšky dolů na Merlyn.

„Co bys řekla tanečku? Jeden z hostů hraje amatérsky na bicí a požádal mě, jestli si může zahrát. To se mi zrovna moc hodilo.“ Nabídl jí paži.

Postavila na stůl sklenici punče, kterou si právě nalila a nechala se odvést na taneční parket. „Netančili jsme spolu od posledního dobročinného plesu před rokem,“ ozvala se tiše.

„Je to tak. Až donedávna jsem měl spoustu práce. Co tady vlastně proboha děláš?“ Rozhlédl se kolem. „Tvůj táta by si tu mohl koupit a prodat každýho. Proč se tu v tomhle spolku flákáš?“

„Pomáhám Lile Thorpové s její novou knížkou,“ řekla a zazubila se. „A taky popichuju jejího syna. To je támhleten, co tančí s tou úchvatnou blondýnou.“

„Může být úchvatná, ale její slovník se omezuje jen na ano, ne a och, můj drahý! Zdá se, že má panický strach hlavně z toho, aby se jí neporušil účes nebo make-up.“ Zatvářila se nechápavě a on se rozesmál. „Vyzval jsem ji před pár minutama k tanci. Právě když jsi zmizela s tím velkým chlapíkem.“

„Ukazoval mi svou sbírku motýlů.“

„Vsadil bych se, že ti ukazoval mnohem víc,“ oponoval ironicky, „výraz jeho tváře, když se vrátil, by tomu nasvědčoval. Ta jeho přítelkyně se na něj dívala pěkně naštvaně.“

„Ani jsem si nemyslela, že to vůbec umí,“ řekla Merlyn pohrdavě.

Povzdechla si. „Nemůžu si pomoct. Buď je beznadějně naivní, nebo pořádně prohnaná. Vážně nevím. Měla na mě ošklivé poznámky ohledně babiččiných perel.“

„To je rodinný šperk, viď?“ řekl polohlasně a podíval se dolů na ně. „Moc ti sluší.“

„Mámě slušely taky,“ usmála se. „Byla jsem ještě malá holka, když umřela, ale pořád si vzpomínám, co to bylo za obrovský zážitek, když se objevila ve dveřích a měla na sobě sněhobílou večerní róbu a tyhle perly. K tomu ty její černé vlasy a modré oči

– ta mohla klidně zastavit svým zjevem dopravu… stýská se mi po ní, Dicku.“

„Ano, já vím. Tvýmu tátovi taky.“

„Viděl jsi ho teď někdy?“

„Vlastně minulý týden. Chybíš mu. Má starosti s organizováním večírku a nevěří, že to Kitty zvládne.“

Kitty byla otcova sekretářka, expert na počítače, ale na přípravu oslavy naprosto nevhodná.

Merlyn se usmála. „Já se mu nabídnu, jestli vy-hraju sázku, co jsem s ním uzavřela.“

„Sázku?“

Neodpověděla. Myšlenka na odchod byla najednou nepříjemná, sázka nesázka. A Merlyn zbývalo už jen asi deset dní času, než odejde. Postupně si za-milovávala Amandu a Lilu čím dál tím víc. A jeho…

Pokrčila rameny. „To je jen taková soukromá rodinná legrace,“ zamumlala s úsměvem. „Stejně mně už moc času nezbývá. Příští týden bych to měla dodělat,“ dodala.

„Doufám, že si spolu nějaký víkend vyrazíme? Řeknu Brucemu a Annie a můžeme se projet na plachetnici do Nassau.“

„To zní lákavě.“ Bruče s Annie si oblíbila a Dick byl dobrý společník. Nikdy ji nenutil k žádným důvěrnostem. To na něm bylo to nejsympatičtější, že uměl být tak kamarádský.

„Ach jo,“ povzdechl si. „Čas vypršel. Můj kolega u paliček už ztrácí pochopení.“ Když skladba skončila, dotančil, uklonil se a políbil jí ruku. „A bientot, ma belle.“

„A bientot, mon ami,“ odpověděla s úsměvem.

Odcházel a Merlyn se vydala zpět k Lile. Nemohla přitom nezaregistrovat Cameronův vražedný pohled. Naplnil ji uspokojením, ale i obavou. Když se jejich pohledy setkaly, přimhouřila oči. Jen si nemysli, že když jsi mě políbil, tak už ti patřím, pomyslela si rozzlobeně. I když to byl polibek, který zavinil mnohem vášnivější pokračování. Nebude mu přece dávat něco, co ta jeho sladká Della neumí. Nehodlá se schovávat někde po šatnách. Vzdychla a potřásla hlavou. To je k nevydržení! Při vzpomínce na tu mocnou naléhavost a strhující sílu, které oba podlehli, se zachvěla. Nikdy v životě takovou oddanost necítila.

Za chvíli se zase octla vedle Lily, Camerona a Delly, i když se ze všech sil snažila vyhnout se jim. Nemohla potlačit zvědavost, jestli se Radnerové na noc vrátí do Atlanty.

„Ten večírek byl prostě báječný, Came,“ vydechla Della. „Mrzí mě, že se nám porouchalo auto, ale snad ti nebude vadit, když nás tu budeš mít přes noc, že ne?“

„Nebuď bláhová, jistě že ne,“ řekl.

„Povězte mi něco o vašem příteli Dickovi, slečno Forrestová,“ zeptala se najednou Della. „Vypadá to, že se spolu znáte velmi dobře.“

„Ano, známe se, je to můj spolužák ze střední školy. Báječný člověk, takový mužný.“

„On je profesionální hudebník?“ zeptala se Della výsměšně. „Nikdy jsem se s někým takovým nesetkala. Máti si nepřeje, abych se s tímhle druhem lidí stýkala.“

Merlyn se při myšlence na Dickovo bohatství málem sesypala smíchy, ale ovládla se. „Je skvělý, nemyslíte? A jak výborně vypadá,“ vydechla a všimla si nasupeného pohledu Camerona.

Paní Radnerová se připojila k malé skupince a vypadala zneklidněně. „Čamerone, můj milý, bylo opravdu nutné zvát tolik lidí? Stále jen hledám nějakou známou tvář.“

Měla tím ve skutečnosti na mysli, že tu bylo jen málo hostů „její třídy“. Merlyn se široce usmála. Všimla si, že Lila pozvala několik přátel, kteří byli z jiných společenských kruhů a obdivovala jejího demokratického ducha.

„Můžete se seznámit s novými lidmi,“ řekla Lila významně. „Peníze ještě nezaručují inteligenci nebo talent, má drahá.“

„To ne, ale obvykle zaručují úroveň vychování,“ ozvala se paní Radnerová ledově. Podívala se zkoumavě na večerní šaty Merlyn. „Povšimla jsem si vaší róby, slečno Forrestová,“ řekla s mírným úsměvem. „Loňský model, že?“

„Ne,“ usmála se Merlyn. „Letošní. Přinesl mi ho Dick.“

Paní Radnerová se zatvářila, jako by říkala, že žena, která dovolí, aby jí nějaký muž koupil takovéhle šaty, může být jen jedno –…

„Camerone, musíš se s Dickem seznámit,“ hučela do něj Della. „Možná ti ukáže, kde bys mohl koupit jedny pro mě.“

Merlyn jim mohla říct, že je má z domova, ale nechtěla ukončit tohle divadlo předčasně. Přejela očima po zamračeném Cameronovi a rozhodla se, že bude moudřejší, když se na zbytek večera vytratí. Dřív nebo později hosté stejně odejdou a Della s matkou i Lila půjdou spát. Bála se vydat Cameronovi na milost a nemilost ještě jednou. Byl tak silný a ona byla až příliš bezbranná. A nechtěla se už vůbec dostat do jeho seznamu snadných vítězství. Věděla, co si myslí, viděla mu to na očích. Jen počkej, říkaly, ty a já jsme spolu ještě neskončili. Ale ona s ním tuhle hru hrát nebude. Hloupé je, že se mu předtím vydala všanc a teď nebude lehké udržet ho na uzdě. Za daných okolností je nejlepší zmizet.

Omluvila se, ignorovala Dellinu provokativní poznámku a popošla ke kapele, která právě dohrávala skladbu.

„Můžu se svézt s tebou?“ zeptala se šeptem Dicka.

„Jasně. Máš nějaké potíže?“ zeptal se.

S povzdechem se usmála. „Jsem v tom až po uši. A dej si na tom pěkně záležet, aby všichni věděli, proč odcházíme spolu, ano?“

Mrkl na ni. „Spolehni se.“

Zbytek večírku se držela od Camerona pěkně stranou až do chvíle, kdy kapela začala balit a odnášet nástroje. Potom se zavěsila do Dicka a odcházela spolu s muzikanty. Když procházela kolem Lily, popřála jí dobrou noc a všimla si rozzlobeného Camerona i nechápavého pohledu Delly.

„Dobrou noc, má drahá,“ usmála se Lila. „Hezky si to užij.“

„Pojďme, Dicku,“ řekla Merlyn rychle.

„Přivezu ji ráno zpátky,“ řekl Dick a přivinul si Merlyn k sobě blíž. „Dobrou noc, paní Thorpová, pane Thorpe, dámy.“ S jemu vlastním šarmem se uklonil a zavřel za nimi dveře.

„Uí!“ vydechla Merlyn, když si sedla s Dickem a ostatními členy kapely do dodávky, naložené nástroji.

„Tak co se stalo?“ vyzvídal Dick.

„Měla jsem výstup s pánem domu,“ lhala. Ale byla to vlastně pravda.

„To je zvláštní,“ zabrumlal a zvedl obočí. „Myslel jsem, že potom co jsme spolu tančili, jsi se s ním už nepotkala.“

„Právě jsem se vyhnula maléru,“ povzdechla a opřela se celou vahou o jeho rameno. Dodávka měla na podlaze koberec a tak naštěstí její šaty neutrpěly.

„Omlouvám se za ten transport. Nechal jsem svý-ho Jaguára u Raye. Přestoupíme do něj, jen co nás tam vyklopí.“

Usmála se. „To je jenom dobře. Kdyby ho tu viděli, vzbudilo by to podezření.“

„Nevypadám na boháče?“ zeptal se sebeironicky.

„Ne. Vypadáš šaramantně, nenucené a bezstarostně. Ale ne bohatě.“ Podívala se nahoru na něj. „A co já? Vypadám bohatě?“

„Ne. Vypadáš trochu vyjukaně.“ Přitáhl ji k sobě blíž. „Nebalil tě, cvrčku?“

„Máš velký oči,“ zamručela.

„Znám tě už od maturity, ne? Tak to vyklop.“

„Balil. Copak mi nestačí jeden průšvih, s tím Adamem?“ svěřila se. „Ať si ten kožený bankéř hledí svého nadějného balíku akcií!“

„Tím myslíš tu blondýnu?“

„Její otec má velkou firmu a on by s ní chtěl fúzovat tím, že se s ní ožení.“ Netrpělivě pohnula hlavou. „Ne z lásky, chápeš. Nevěří citům po krachu prvního manželství a tak se chce tentokrát oženit z rozumu. Chudáček jeho malá dcera! Vůbec tu blondýnu nemá ráda.“

„Chudáček jseš ty,“ opravil ji. „Ty ses do toho chlápka zabouchla, viď?“

Přihlouple se zasmála. „Myslím, že mi to bylo souzené. Ten dům se tak podobá Thornfield Hallu z románu Jane Eyrová a já jsem ho potkala tak najednou uprostřed noci… asi v tom mají prsty ty moje romantické sklony.“

Přitiskla se k němu blíž. „Nelámej si s tím hlavu, já se z toho zase dostanu. Kam půjdeme?“

„Myslíš, až vylezeme z mikrobusu? Uvažoval jsem, že bych tě vzal do Limelight klubu.“

Byl to noční podnik v Atlante, proslulý výbornou kuchyní, hudbou i osvětlením. „Tam to zbožňuju,“ prohlásila nadšeně. „Já stejně nejvíc ožívám v noci.“

Nejen že ožila, ale užívala si všemi smysly. Dokonce se jí povedlo i sem tam Camerona vypudit z hlavy. Ale musela si přiznat, že hlavním důvodem, proč zůstala s Dickem tak dlouho, byl její strach ze setkání s tmavovlasým bankéřem. Byly skoro čtyři hodiny, když se dostala zpátky do jeho domu.

„Ani jsem si neuvědomil, že je tak pozdě,“ prohlásil Dick.

„Máš hodinu, než jsme se dostali tam a hodinu zpátky,“ připomněla mu. „Plus ten čas uprostřed. Vždyť je to jedno. Bylo to fajn, díky.“

„Já taky děkuju.“ Sklonil se k ní a políbil ji na tvář. „Čau lásko.“

„Nashle. Dohlídnu, abys byl na seznamu hostů tátova večírku,“ dodala s širokým úsměvem.

„No to bych prosil!“

Zamával jí z odjíždějícího auta na rozloučenou a Merlyn klidně otevřela hlavní dveře. Překvapilo ji, že není zamčeno, a když vstoupila do jasně ozářené haly, zaslechla zvuky, přicházející z pracovny.

„Camerone, ne!“ ozval se hlas Delly. „Víš přece, že tohle hrubé líbání nesnáším. A pomačkáš mi šaty!“

„To se vyžehlí,“ zamumlal.

„Nech toho!“ vykřikla Della. „Camerone, co se to s tebou proboha dnes v noci stalo?“ Ozval se podivný zvuk a rozčilená, neupravená Della se vyřítila do haly. Jakmile uviděla Merlyn, ztuhla na místě a Cameronovi, který ji pronásledoval, se při pohledu na stojící Merlyn rozšířily oči.

Jeho zjev nevěstil nic dobrého. Měl na sobě kalhoty od obleku, ale byl bez saka i vesty a bílou košili měl po celé délce širokého hrudníku rozepnutou.

Vlasy měl rozcuchané a oči mu plály. Vypadal skoro stejně jako tam v šatně a Merlyn věděla, proč.

Ta myšlenka ji rozzuřila, zvlášť, když nasadil ten svůj výsměšný a nadřazený úsměv.

„Zrovna jsme se vrátili?“ zamumlal.

Merlyn cítila, jak se v ní začíná vařit krev. Chtělo se jí je oba uhodit. Za celý život snad necítila tak vražedný vztek. Oči jí v bledé tváři hořely zeleným ohněm.

Když hrdě pozvedla bradu, Cameronův výraz se najednou změnil a byl trochu zmatený.

„Vidím, že jsem si neužívala sama,“ komentovala situaci Merlyn a významně se dívala na napuchlá ústa Delly. „Ale vy dva jste přece zasnoubení, že ano?“ dodala jedovatě s chladným úsměvem. „Za těchto okolností je dovoleno všechno.“

Prošla kolem Čamerona s výrazem, který ho donutil sotva postřehnutelně ucouvnout. „Dobrou noc, pane Thorpe,“ řekla zdvořile. „Slečno Radnerová.“

Della se zahihňala, ale ten zvuk připomínal spíše nervozitu, než humor. Studená ryba, pomyslela si Merlyn. Vystupovala po schodech se stejným půvabem a elegancí jako to dělávala její matka a páteř měla rovnou jako pravítko. Ani jednou se neohlédla, i když cítila na zádech jejich pohledy. Della něco vzrušeně šeptala, ale Merlyn nerozeznávala jednotlivá slova. Šla rovnou do svého pokoje a zamkla za sebou dveře na dva západy.

Nechápala, proč pláče. To jí vůbec nebylo podobné. Její myšlenky se stále vracely ke Cameronovi. Předtím ho měla za chladného muže, ale ve skutečnosti byl úplně jiný. Byl silný jako staré víno a Merlyn ještě teď cítila dotek jeho rukou, i když si dala horkou sprchu a dva aspiriny, aby mohla usnout.

Převracela se a házela sebou neklidně v posteli při představě, že drží a líbá Dellu tak, jako objímal a líbal ji.

„Chlípník!“ mumlala nenávistně a zavrtala uplakanou tvář do polštářů. Podařilo se jí usnout až těsně před svítáním. Když se probudila, bylo už skoro poledne.

Oblékla se do šedivých kalhot a proužkované halenky, učesala vlasy do drdůlku a sešla po schodech dolů. Dnes se cítila hrozně. Cítila se stará a zrazená, ale nevěděla vlastně proč. Cameron a Della byli přece krucinál zasnoubení! To, co dělali v soukromí, nebyla vůbec její věc.

„Dobré ráno, Merlyn,“ pozdravila ji Lila ze své pracovny. „Nechtěla jsem tě budit. Cameron říkal, že jsi přišla dost pozdě.“

Cítila, jak jí tuhne tvář, ale dokázala se usmát. „Ano, přišla. Tančili jsme s Dickem v jednom klubu v Atlante.“

„Užila sis to hezky?“

„Bylo to moc príma, díky.“ Posadila se. „Začala jsi už beze mě?“ zeptala se a kývla hlavou směrem k obrazovce počítače.

„Jenom pár řádků, abych se dostala do atmosféry další kapitoly. Vidíš tady,“ ukázala do textu. „V tomhle místě bych ráda přeskočila do nové kapitoly.“

„Svatba Jindřicha Sedmého s Elizabethou z Yorku,“ přikývla Merlyn. „To bylo vzrušující období. Četla jsi už o tom zajímavém spiknutí, které proti Jindřichovi zosnovaly jeho tchýně Elizabeta Woodvillová s tetou jeho ženy Margaretou Duchessovou z Burgundy? To je fantastické čtení.“ Dala se do vyprávění a Lila dychtivě poslouchala. Když Merlyn skončila, vyprskla smíchy. „No, to je ono, jen mi to všechno sepiš prosím tě. Já už najdu způsob, jak to dostat do příběhu.“

„Myslela jsem si, že se ti to bude líbit,“ řekla Merlyn a najednou se starostlivě zamračila. „Kde je Amanda?“

„Jela do Atlanty s Cameronem, doprovodit Radnerovy na letadlo do Charlestonu.“

„Moje babička byla z Charlestonu,“ řekla Merlyn zamyšleně a oči se jí zúžily. „Ta měla způsoby a úroveň!“

„A Radnerové ne,“ utrousila suše Lila. „Ne, nemusíš se omlouvat,“ nepustila Lila Merlyn ke slovu. „Vím až moc dobře o nedostatcích své budoucí snachy a její matky a myslím, že tomu městu měst nedělají nejlepší reputaci.“

Merlyn si povzdechla. „Při vší úctě doufám, že se nevrátí dřív, než tady dodělám svoji práci.“

„Nebudeš mít starosti, když odejdeš?“ zeptala se Lila.

Merlyn se podívala dolů na své ruce. „Mám… další závazky,“ zamumlala a vzpomněla si, že musí volat ještě dnes otci ohledně té jeho oslavy. „Moc mě to bavilo, ale myslím, že jsme ve finiši a mě už nebude potřeba. A kdybys cokoli chtěla ještě probrat, můžeš mi zatelefonovat.“

„Zamilovala jsem si tě, Merlyn, nesnesu pomyšlení, že bychom ztratily kontakt.“ Moudré staré oči se laskavě a smutně podívaly na mladou ženu. „Je to kvůli Cameronovi? Vím, že ti to tady znepříjemnil.“

„Z něho strach nemám,“ řekla Merlyn klidně. „Vůbec ne.“

„Myslím, že vyděsil Dellu,“ ozvala se polohlasně Lila. „Dnes ráno byl vzteky rudý jako rak, byl podrážděný daleko víc, než je u něj zvykem. Nepohádala ses s ním?“

„Vůbec ne. Když jsem se včera vrátila, byli ještě s Dellou vzhůru. Popřála jsem jim jen dobrou noc a šla spát.“

„Byl hodně zvědavý na tvého přítele pana Langleye.“

„Ano?“ zpozorněla Merlyn a podívala se na Lilu. „To jistě není jeho typ.“ Těžce si povzdechla a opravila nepříznivý dojem ze své sarkastické poznámky. „Ach, nemyslela jsem to vážně.“

Lila se usmála. „Ty neznáš Camerona. Nevybírá si přátele podle sociálního postavení nebo bohatství. Nikdy to nedělal.“

„Bere si přece Dellu, kvůli podniku jejího otce, ne?“ zeptala se Merlyn krátce.

Lila zvedla překvapeně obočí. „Myslíš, že se s ní ožení? O tom mám svoje pochybnosti.“

„Kdybys je viděla dnes nad ránem, neměla bys je,“ zamumlala Merlyn.

Lila se slabě zasmála. „Ach.“

Dala tomu „ach“ takový výraz a podtext, že Merlyn zrudla, zvedla se a řekla rychle: „Půjdu si pro své knihy a hned se vrátím.“

Když přišla do svého pokoje, tváře jí ještě hořely. Ten mužský jí může být ukradený! Ale proč to jen tak bolelo, když ho viděla v noci s Dellou? Přestala na to myslet a sestupovala dolů schodištěm s plnou náručí knih.

Cameron se vrátil až pozdě odpoledne. Amanda kolem něho pobíhala ověšená balíčky, zářící a rozesmátá.

„Ahoj, babi!“ volala. „Koukni, co mi táta koupil! Mám spoustu šatů a kalhot a dokonce i jedny džíny! Musím jít hned nahoru a zkusit si je, abyste to viděli!“

Merlyn seděla na koberci, obložená knihami o historii dynastie Tudorovců. Střelila očima nahoru po přicházejícím Cameronovi, ale hned je sklopila zpět do textů.

„Měli jste pěkný výlet, chlapče?“ zeptala se Lila. „Amanda vypadá nadšeně.“

„Nakupovali jsme,“ řekl. Stál ve dveřích s rukama v kapsách a díval se na Merlyn tak dlouho a upřeně, že to nevydržela a v sebeobraně se postavila na nohy. Srdce jí divoce bušilo. Snažila se vyhnout jeho pohledu a klesla do křesla vedle psacího stolu Lily.

„Dnes v noci žádná schůzka, slečno Forrestová?“ zeptal se s chladným posměchem.

„Žádná, pane Thorpe,“ ozvala se medově. „Někteří z nás pracují.“

Jeho tmavé oči se zúžily. „Rozpracovala jste to podrobně?“

„Právě jsme dokončily kapitolu,“ řekla Lila, vytáhla disketu a vypnula počítač i tiskárnu. Vsunula disketu opatrně do pouzdra a potom ji vložila do krabice. „Na tyhle malé ďáblíky se musí opatrně,“ brumlala si. „Ale je to nesrovnatelně rychlejší, než psací stroj. Stihly to Radnerovy dámy bez problémů, můj milý?“

„Ano. Pozdravují vás, slečno Forrestová,“ dodal a posadil se na roh stolu. „Když odcházely, nebyla jste k dispozici.“

„Jak zdvořilé,“ ozvala se briskně Merlyn. Střelila očima po jeho bezových kalhotech a hnědé vzorované košili. Když byl takhle neformálně oblečený, působil ještě mužněji. Merlyn si zčistajasna připomněla pocit, který měla, když se dotýkala jeho pleti pod košilí. Ta vzpomínka jí málem vyrazila dech.

„Pojďme raději do jídelny na večeři,“ zasáhla Lila. „Já seženu zatím Amandu.“

Merlyn vstala, ale Cameron jí zastoupil cestu.

„Chci ti říct něco mezi čtyřma očima,“ řekl ostře. „Jde o minulou noc…“

„Ne, nemusíš se bát,“ přerušila ho s medovým úsměvem. „Pochopila jsem naprosto perfektně, že nechceš, abych si dělala falešné naděje jen proto, že jsi mě líbal. Della má kopu peněz a já jsem bez halíře.“

Jeho hrudník se těžce zvedal a klesal v rychlém tempu.

„Chtěl jsem říct,“ pokračoval chladně, „že matka si všimla tvé modelové róby.“

„Byla vypůjčená,“ řekla rozhodně.

„A zpátky jsi přijela v Jaguáru,“ doplnil. „Rád bych věděl, o co tu jde.“

Zatvářila se překvapeně. „Myslíš si, že bych mohla být výstřední milionářka?“ zeptala se s veselým úsměvem.

Přimhouřil oči. „Začínáte mě až trochu moc překvapovat, dámo. Na můj vkus je kolem vás až příliš mnoho tajemství.“

„Když se to tak vezme, jsem pro vás ta pravá, jen si to připustit,“ vydechla a zamrkala na něj. Hraj děvče, hraj dál, je to dobré, pochválila se v duchu. „Je pravda, že se topím v penězích a hledám mužskýho, který je dobrý v posteli a chce se o mě postarat. Máte zájem?“ flirtovala.

Přejížděl pomalu očima nahoru a dolů po její postavě. „Co jste to se mnou udělala, nelíbí se mi to,“ řekl klidně. „Nikdy jsem ještě neztratil hlavu tak, abych zatáhl nějakou ženu do šatny.“

Cítila jak jí hoří tvář a sklopila pohled na jeho hrudník. „Vážně? Jak vzrušující! Dostávám vás, pane Rochester.“

„Ano,“ řekl, ale nežertoval.

„Nedělejte si starosti, za týden odcházím a můžete se zase vrátit k normálnímu životu.“

„Za týden?“ Zamračil se. „Myslel jsem, že jste s matkou sotva začaly.“

„Pracuji rychle,“ řekla mu. „A nemohli bychom jít do jídelny?“

Zvedl ruku a dotkl se jejího hrdla. Ten jemný dotek silných prstů na její pleti hřál a stačil, aby se zastavila.

„Chci tě,“ řekl zvláštním tónem.

Vyrazilo jí to dech. Její oči se upřeně a bezmocně podívaly nahoru do rozšířených Cameronových.

„Ani zdaleka nejsi ta pravá,“ řekl a jeho dech se zrychlil, zesílil.

„Moc lehkomyslná a neposedná.“

„Koukej, ty lamželezo, ty taky nejsi žádná výhra v loterii. Usedlé bankovní typy mě nechávají chladnou.“

Potřásl hlavou. „Já tě rozpálím víc, než čerti v pekle,“ zašeptal chraplavě. „Vsadím se o všechno co mám, že něco takovýho jsi ještě s jiným mužským nezažila.“

„Zažila!“ vybuchla, ale znělo to horečně a vyděšeně.

„Ne,“ zasípal. „Kde jsi opravdu byla v noci? V hotelu ne, jen jsi chtěla, abych si to myslel.“

Spodní ret se jí zachvěl. To není spravedlivé! Jak může normálně myslet, když se jí takhle dotýká? „My… jsme šli do nočního klubu.“

Jeho prsty sklouzly níž k výstřihu blůzky a přejížděly po jeho okraji. „To jsem si myslel,“ zamumlal. „Naprosto nevinný večer.“

Podívala se na něj rozzlobeně. „Ale ten tvůj takový nebyl!“

„Ale byl, Merlyn,“ řekl klidně a slabě se pousmál.

„Políbil jsem Dellu dvakrát, ale pokaždé jsem l (til tvoje ústa.“

Celý obličej se jí rozzářil a rozšířené oči zjasnily.

„Panna,“ vydechl hněvivě. Prsty ji bolestivě uchopil za vlasy a zabodl své oči do jejích. „Proklínám tě, Merlyn!“

„Já jsem tě do té šatny nezatáhla!“ vzlykla.

„Stejně bys přišla,“ obvinil ji. „Přišla a nechala se svlíknout a hladit… Ach bože, cítil jsem tvojí pleť i ve spánku, ty malej posměváčku!“

Ucukla a chvěla se vztekem, strachem a touhou. „Nejsem žádný posměváček, nech mě na pokoji!“

Výhružně se na ni zadíval tmavýma očima. „Tak jak to podle tebe bylo?“ dožadoval se a sklonil pohled k její blůze.

„Tys mě k tomu dohnala, mejdanová slečno.“

„A kdo mi začal svlékat šaty,“ odrazila jeho útok a zelené oči jí plály. „Muži přece mají nad sebou mít nějakou kontrolu, ne?“

Jeho oči se nechápavě rozšířily. „Myslíš, že bych se tě mohl dotýkat tímhle způsobem a najednou toho nechat bez újmy na zdraví?“

Zaváhala. „A proč ne? Adamovi… to nikdy nevadilo.“

„Kdo je Adam?“

Uhnula pohledem. „Člověk, kterého jsem si měla vzít.“

Ztuhl. „Tys byla zasnoubená?“ Přikývla.

„A pořád jsi panna?“

„Nechtěl mě. Alespoň ne takhle… Chtěl něco… co má otec.“ Bylo to přesně tak. Chtěl otcovy miliony. „Ale já jsem si myslela, že se mému tělu vyhýbá, protože je džentlmen, který se ovládá.“

„Můj bože,“ vydechl ztěžka.

„Jste šokován, pane Rochestere?“ ozvala se s hořkým smíchem.

Jejich oči se setkaly. „Jsem. Šokuje mě, že nějaký muž chtěl něco víc než tebe.“

V koutcích úst jí cuklo. „Díky,“ řekla s klidnou hrdostí. „Zní to otřele, ale potřebovala jsem to slyšet.“

Zakabonil se. „Kvůli tomuhle jsi přišla pracovat pro matku? Aby ses z toho dostala?“ Přikývla. „I proto. Už můžu jít?“

„Chtělas ho?“

Tuhle otázku nečekala. Pootevřela rty, ale nevydala ani hlásek. Podívala se mu do tmavých očí a v tom okamžiku si uvědomila, že o Adama nestála. Do chvíle, kdy ji Cameron zatáhl do šatny a rozepnul zip večerních šatů, nevěděla, co je to opravdu po někom toužit.

„Ne,“ řekla pomalu. „Nevěřím, že jsem ho skutečně chtěla.“

„Milovalas ho?“

„Myslím, že ano,“ odpověděla se slabým úsměvem. „Myslím, že přesně nevím, co to láska je.“

„Zdá se, že ještě ani nevíš, co je to sex,“ řekl rozhodně. „Bude pro tebe lepší, když mi už nedovolíš to, co minule, Merlyn. Se mnou jsi tak zranitelná a hrozně bezbranná.“

Blýskla po něm očima. „Já jsem tě přece nepokoušela a nesváděla!“

„Strašně! Flirtovala jsi vším co je na tobě i v tobě.“

„Já už jsem taková! To je takový můj obranný mechanizmus! Většina mužských prchne do hor, když začnu…“

„Já nejsem většina mužských,“ řekl hrozivě hlubokým hlasem. „Vyvádíš mě z rovnováhy a to je nebezpečné. Jsem dost hladový i bez připomínaní to ho, že Della i ty jste panny.“

„Upnu si blůzku až těsně ke krku a nasadím si pás cudnosti,“ slibovala a odstoupila od něj. „Žádný strach, sire, udělám všechno, abych vás ochránila před sebou samým.“

Pokýval shovívavě hlavou a vpil se do ní očima, jako by viděl pod maskou vyzývavého humoru vystrašené děvče.

„Především sis svůj další život přísně naplánoval,“ připomněla mu a popošla ke dveřím. „A občas si připomeň, že jsi zasnoubený.“

Jeho prázdný, pomalý pohled sklouzl dolů, změřil si ji od hlavy k patě a byl stejně důvěrný, jako jeho horké doteky minulou noc v šatně. „Proč jsi mně dala košem?“ zeptal se jemně a zajal ji pohledem.

Rty se jí zachvěly. Nemohla ze sebe dostat ani slůvko.

„Byla bys šťastná,“ doplnil po chvilce. „Zatraceně šťastná. Nebo tě nenapadlo, že já to skončit nechtěl?“

Merlyn cítila, jak jí trochu poklesla spodní čelist. „Co ty… my jsme oba nemohli přestat!“ zašeptala.

Srdečně se rozesmál. „To si piš, že nemohli.“ Popošel blíž a díval se na ni zblízka. „Tos nevěděla, ty nevinná, že to lidi můžou dělat i vestoje?“

Nenáviděla ten jeho úsměv posměváčka. Nenáviděla ho za to, že je proti němu tak bezbranná a že se jí vysmívá. Tváře jí hořely a v prstech cítila mravenčení. Jako by to vytušil, chytil její dlaně do svých. „On tě poznamenal, viď?“ zeptal se najednou. „Bojíš se teď vlastních citů jako…“ Nedokončil větu, ale ona ji mohla doříct za něho:… jako já svých. Měl to napsáno na tváři a v očích.

„Nevěřím už vůbec mužům,“ vyhrkla.

„A já zase ženám.“ Podíval se jí dolů na ústa a dech se mu zrychlil. „Ani trochu.“ Sevřel jí prsty ve svých.

„Camerone,“ zaprotestovala slabým šepotem.

To neměla dělat. S neartikulovaným zvukem ji uchopil v pase a zvedl do výšky tak, že její oči byly ve stejné úrovni s jeho planoucím tvrdým pohledem.

„Nechci tě,“ řekl zoufale, jako by přesvědčoval sám sebe. „Nechci ani tvůj bláznívej humor, ani uštěpačnej jazýček, ani tohle tělo, který mě pálí jen se na něj podívám!“

„Tak mě nech odejít,“ zašeptala. „A nekomplikuj situaci.“

Přitáhl ji pomalu k sobě a přilnul k ní celým tělem. „Tak řekni, že nechceš. Řekni mi, že nechceš moje ústa tak divoce, jako chci já tvoje.“

„Ty jsi… vysoce postavený bankéř…“ zaváhala.

Sklonil hlavu a otevřenými ústy se něžně přitiskl k jejím rtům. Dech se mu zrychlil a zdrsněl. „Otevři pusu,“ zašeptal chraplavě.

„Ne…“ Bylo to spíš zasténání, než protest. Merlyn cítila vzrušení každou částečkou těla. Jeho ruce po ní klouzaly, zvedaly ji, narážely do ní a zakládaly požáry na tisíci místech. Vzlykla divoce a objala ho pevně kolem hrudníku. Stáli tu, vzdychali jeden druhému v náručí, schouleni k sobě ve vášnivé horečce touhy, když v hale začaly staré hodiny odbíjet.

Když zvedl konečně tmavou hlavu, vjela mu prsty do hustých vlasů. Rty měla rudé a naběhlé od vášnivého tlaku mužných úst.

„Neupadneš, když tě pustím?“ zeptal se jí rozechvělým hlasem.

Zavrtěla hlavou a sundala mu ruce ze svých ramen.

Nechal ji odstoupit. Oči mu plály a tvář měl tvrdou a napjatou. Najednou se hořce zasmál a jeho oči byly otevřeně nepřátelské. „Božemůj, já se třesu jako šestnáctiletej kluk s první ženskou.“

Snažila se ze všech sil, aby se jí netřásly ruce. „Myslím… že bych měla odejít.“

Zavrtěl hlavou. „Ještě ne,“ řekl něžně. „Ještě ne. Neutíkej ode mě.“

„Máš Dellu!“ vyrazila ze sebe.

„Proč se bojíš?“ zeptal se. „Nemyslíš si snad, že si chci ještě naposled užít, než se usadím?“

Přinutila se, aby její hlas zůstal klidný. „Já nejsem bohatá,“ řekla s rozechvělým úsměvem. „Nemám nic, kromě příjmu z práce, kterou dělám. A ty přece stojíš o splynutí s tou firmou, nebo ne? Manželství posvěcené penězi.“

„Jak jsme se dostali k tématu manželství?“ zeptal se po chvíli. „Nevzpomínám si, že bych tě požádal o ruku.“

Oči jí rozhořčeně zasvítily. „Bůh chraň,“ vyrazila ze sebe. „Nechci se vdávat. Nikdy.“

Zvědavě si ji prohlížel. „Nechceš mít třeba děti?“

Rozhovor se vymykal trochu z ruky. „Lila s Amandou budou každou minutu dole,“ řekla.

„Odpověz mi!“ ozval se úsečně.

„A na co?“ Odcházela od něj s rukama založenýma na prsou. „Tvůj život je přece nalinkovaný, nebo snad ne?“

Pozoroval ji zamračeně. „Byl.“

Jejich oči se spojily a na jediný okamžik mezi nimi problesklo něco neuchopitelného.

Prudce se otočila a vyběhla ze dveří do haly, právě když Amanda s Lilou sestupovaly dolů po schodišti. Usmívala se jako zachráněný vděčný uprchlík a připojila se k nim v jídelně dřív, než se Cameron dostal z pracovny.

Bylo to příjemné stolování. Merlyn byla hovornější než obvykle a vyprávěla o svých studentských letech. Ptala se zvědavě, jaké to bylo, když chodila do školy Lila. Amanda se přitom vesele hihňala. Cameron se posadil, pozoroval, poslouchal a byl nezvykle klidný V jeho očích bylo něco, z čeho dostala strach. Sledoval ji tak intenzivně, až jí to bylo trochu nepříjemné a nemohla se soustředit. Navíc oznámil, že si prodloužil víkend a nemusí v noci odjet.

SEDMÁ KAPITOLA

Ten večer Merlyn s Lilou pracovaly v obývacím pokoji, kde poblíž nich hrál Cameron s dcerou šachy. Každou chvíli se jeho černé oči neklidně podívaly směrem k ní. Jednou se s jeho pohledem střetla a málem se jí zastavil dech. Tajemně se usmál.

Příští ráno se objevil ve sportovních kalhotech a hnědočerné košili. Přemlouval Merlyn, aby si s ním vyšla na procházku a Amanda se k němu přidala. Lila se těšila, že si udělá pracovní přestávku a připojila svůj hlas k oběma přemlouvačům.

Merlyn vyšla ze dveří domu s Amandou v závěsu.

„Máš ráda procházky,?“ zeptal se Cameron, když sešli dolů na dřevěný chodníček, který vedl okolo břehu jezera.

„Ano, jistě, ale mám ještě do konce týdne spoustu práce,“ namítala.

„Máti si alespoň trochu odpočine,“ řekl.

Amanda byla nadšením bez sebe. Bylo jasné, že něco takového nepodniká s otcem často. Děvčátko vedle něj šlapalo s nesmělým úsměvem a on jí ho ze své výšky oplácel.

„Je to príma?“ mumlal.

Usmála se blaženě. „Ano, tati, už dlouho jsme spolu nebyli u jezera.“

Prohrábl jí vlasy. „Je to dávno, co jsem si vzal nějaké volno.“

„Když jsem byla malá, chodili jsme na ryby. Mer-lyn, brali tě táta s mámou na ryby, když jsi byla tak stará jako já?“

Merlyn vzdychla. „Ne, miláčku. Moji rodiče na to nebyli. Táta byl zakousnutý do práce a matka…“ Usmála se při vzpomínce. „Máma byla motýlek. Ta snad ani netušila, který ze dvou konců prutu patří nad vodu a který do ruky.“

Cameron ji zvědavě pozoroval. „Co dělala?“

„Byla v domácnosti,“ řekla Merlyn vyhýbavě. „A co dělal tvůj otec?“ pokračovala.

Usmál se naplno. „Většinou bengál.“

„Byl taky bankéř?“

„Ano.“

„Dědeček mě brával na ryby,“ ozvala se Amanda. „Jednou se mu zasekl háček za kalhoty a podruhé zase zapletl vlasec do větví.“

„A Amanda se naučila pár nových slov, co nejsou ve slovníku,“ zabručel Cameron.

„Jsi mu podobný?“ zeptala se.

Zakroutil hlavou. „Otec byl štíhlý. Hnědovlasý, hnědooký. Já jsem po pradědovi. Byl to francouzský Kanaďan.“

„Co dělali tvoji předkové, Merlyn?“ ozvala se Amanda s dětskou bezprostředností.

Pomalu se usmála. „Jeden z nich byl voják,“ řekla tiše a vzpomněla si na Richarda a jeho křížové tažení. „Hodně cestoval.“

„Mluvíš o matce v minulém čase,“ podotkl Cameron. „Zemřela?“

„Ano.“

„A tvůj otec?“

„Ten žije v Atlante. Jsme kamarádi.“

„Ale vždycky jste nebyli, viď?“ řekl s ostrým po hledem a Merlyn hned věděla, že si vzpomněl na jejich rozhovor o otcově nevšímavosti.

„Ne, nebyli,“ dala mu zapravdu. „Vždycky ne. Sblížili jsme se až po smrti maminky. Trápil se pro ni dlouho.“

„Byla ti podobná?“ zeptal se najednou.

Usmála se. „Byla krásná, modré oči, černé vlasy a broskvová, krémová pleť. I když byla o pětadvacet let starší než já, ztrácela jsem kvůli ní nápadníky. Byla pořád plná života.“

„Já myslím, že ty jsi taky krásná, Merlyn,“ prohlásila Amanda. „No řekni, tati?“

„Styď se,“ hubovala ji Merlyn. „To se nedělá, zahnat tátu do úzkých.“

„Když už se to stalo,“ řekl a zachytil její pohled, „tak já souhlasím.“

Při tom pohledu ji zamrazilo po celém těle.

„Proč jsi dostala jméno Merlyn?“ zeptal se.

„Matka měla slabost pro anglické pověsti. Byla Angličanka, víš? Merlin, kouzelník na dvoře krále Artuše, byla jedna z jejích nejoblíbenějších postav. Myslela si, že se změnou jednoho písmene to bude pro děvče pěkné jméno.“

„Kdo to byl král Artuš?“ zeptala se Amanda.

Merlyn jí tu starou pověst vyprávěla a děvče fascinovaně poslouchalo.

„Nikdy jsi neviděla některý z příběhů krále Artuše v divadle, nebo v kině?“ zeptala se Merlyn.

„Já nikdy v divadle nebyla,“ přiznala Amanda.

„A s babičkou se moc často do kina nedostaneme. Táta není moc rád, ani když se dívám na televizi.“

Merlyn se podívala nesouhlasně na Camerona. „To je hrůza.“

„Možná jsem byl až moc přísný,“ ozval se Cameron. „To protože mám tolik práce. Příliš mnoho práce. To se dá změnit.“

Merlyn se podívala na jezero, kde nad hladinou kroužili ptáci. Pár rychlých člunů se prohánělo po vodě a čeřilo vlny. „To není moje starost,“ řekla měkce.

„Měla bys vidět jezero, když je plné plachetnic, Merlyn,“ posteskla si Amanda. „Jsou krásné, jako bílé labutě.“

„Plachtaříš?“ zeptala se Camerona.

„Neměl jsem nikdy čas se to naučit,“ zastrčil jednu ruku do kapsy. Vítr mu čuchal husté vlasy a ona se na něj musela dívat, i když nechtěla.

„Vydělávání peněz musí být pro tebe asi moc důležité,“ ozvala se.

„V posledních letech jde spíš o to udržet je, než vydělat,“ řekl.

„Tati, mohla bych zůstat přes noc s Dale?“ přerušila ho Amanda, když přišli ke štěrkové příjezdové cestě, vedoucí dolů k hnědé chatě na břehu. „Říkal jsi, že si to rozmyslíš. Tak mohla bych?“

Zamračil se. „Co říkala babička?“

„Řekla, že by to šlo, když to dovolíš. Prosím! Dale je príma holka, její maminka je ošetřovatelka a pozítří už musejí jet domů.“

„Tak dobře,“ řekl rezignovaně.

„Hurááá!“ Amanda se rozesmála. „Můžu tam zajít a povědět jí to? Vrátím se za chvilku.“

„Počkáme na tebe u toho spadlého stromu, nebuď tam dlouho.“

„Dobře, táto. Díky!“ A pádila pryč, jako vyčouhlý poník, samá ruka samá noha a vlající hříva.

„Kde ta Dale bydlí?“ zeptala se Merlyn zvědavě.

„V tomhle domku,“ ukázal hlavou ve směru štěrkové cesty. „Pojď, zkrátíme si to tudy.“

„Ty si nepromluvíš s její matkou?“

Vypadal jako bouřkový mrak. „Ne.“

Šla za ním dál mezi stromy, klopýtala křovinami a vyhýbala se větvím, až došli na paseku.

„Proč ne?“ zeptala se udýchaně, když se zastavil u kmene poražené borovice.

„Protože je rozvedená a myslí si o sobě, že je boží dar pro mužský. Posledně, když jsem se zastavil pro Amandu, přišla mi otevřít v průsvitným kombiné. Stačí ti to?“ zavrčel.

Zasmála se. „Bylo ti trapně?“ škádlila ho.

„Ano, bylo,“ řekl vážně. „Nemám rád, když mě někdo uhání.“

Zvážněla taky. Při pohledu na jeho pevnou tvář cítila spíš soucit, než škodolibost.

„To tě ženské tělo tak vyvede z míry, Camerone?“ zeptala se.

Zadíval se na ni dlouze a potom odpověděl: „Moje žena používala to, co jsem k ní cítil, jako zbraň. Věděla, že po ní toužím. Líbilo se jí mě vydráždit a pak se mi vysmát. Připomíná mi to některé věci, které ženy dělají. Já nejsem náfuka, Merlyn. Ale jsem hrdý. Možná příliš hrdý.“

Ošklivilo se jí pomyšlení, že s ním takhle ženy zacházely. To vysvětlovalo spoustu věcí.

„Jak dlouho jsi byl ženatý?“ zeptala se tiše.

„Šest let, ale milenci jsme přestali být po roce. Když otěhotněla s Amandou, štěkala na mě celé dny. Po narození děcka jsem měl na vybranou. Buď malá operace bránící budoucím nehodám, nebo se vzdát manželské postele.“ Sklonil na moment hlavu a jejich pohledy se setkaly. „Řekl jsem jí, ať si dělá se svým tělem co chce a přenechal jsem ji jejím milencům.“

Dívala se do země. „Vím, že takové ženy existují,“ ozvala se po chvíli. „Jednou jsem měla přítelkyni, která se chlubila tím, jak drží pomocí sexu svého chlapce v šachu. Napadlo mě, že je to ubohé a vulgární.“

Zdálo se, že její názor ho překvapil. Sedl si na kmen stromu a upřeně ji pozoroval. „Udělala bys něco takového, abys prosadila svou?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou. „Obávám se, že ne.“ Podívala se na něj s ironickým pousmáním. „Jestli to, co jsem s tebou cítila v té šatně, nebyl sen, ale skutečnost, tak nechápu nikoho, kdo je schopen se toho vzdát.“

To ho rozesmálo, i když se snažil smích potlačit. „Sakra, to jsou věci!“

„Ptal ses mě, tak ti odpovídám. Panna být můžu, ale prudérní nejsem.“

„Jsi v těchhle věcech zvídavá?“ zeptal se.

„Jistě že jsem,“ odpověděla otevřeně. „Ale neberu je na lehkou váhu, je to pro mě zavazující, rozumíš? Nikdy jsem zatím netoužila po někom natolik, abych se mu dala úplně.“ Zakabonila se. „A zvlášť po té zkušenosti s Adamem.“

„Co ten Adam vlastně od tvého otce chtěl?“

„Nějaké akcie,“ odpověděla.

Přivřel podezřívavě oči. „Pak to není žádný chudák.“

„Nedaří se mu špatně,“ řekla a zkřížila za zády prsty. Bylo to tak. S tím rozdílem, že se mu dařilo výborně!

„Nějaké další otázky, pane Thorpe?“

„Jsem zvědavý na všechno, co se tě týká, Merlyn,“ prohodil mírně. „Nemám rád hádanky.“

„To je tak konvenční,“ povzdechla si. „Ty mě nemáš rád, protože mám svobodného ducha. Když cítím, že mi to dělá dobře, jdu si klidně zaplavat nahá, nebo hraju na kytaru pro jiné lidi. Párkrát jsem už veřejně vystupovala při různých příležitostech. Ale ty bys něco takového neudělal, nebo ano?“

Zavrtěl hlavou. „Myslím, že ne. Mám zábrany.“

„Všude jinde, jenom ne v šatně,“ zahuhlala ironicky, zčervenala a prudce se postavila na nohy.

V mžiku byl vedle ní a přitáhl si ji k sobě. I když měla sklopené oči, cítila jeho dech na čele, kořeněnou vůni jeho kolínské a teplo silného, mužného těla.

„Jenom s tebou ne,“ zašeptal přerývavým dechem. „Nikdy jsem po žádné ženě tak hrozně netoužil.“

Položila mu ruce na prsa a přes tenkou látku košile cítila pevné svaly. „Nebudu s tebou spát,“ řekla věcně, i když jí srdce divoce bušilo. „A myslím to vážně. Žádné škádlení ani hraní. Když se jednou dám celá, bude to z lásky a na celý život.“

„Co mám dělat?“ zeptal se ostře. „Oženit se s tebou, abych tě dostal?“

„Ale já si tě nechci vzít,“ řekla. „Jsi strašný nekňuba a jsi na moje gusto moc zabraný do vydělávání peněz. Chci někoho, s kým bych si mohla hrát.“

„Nejsi žádné dítě.“

„Ano, jsem,“ řekla prostě. Její oči bloudily po tvrdých rysech jeho tváře. Drobná štíhlá ruka se instinktivně zvedla a dotkla Cameronova rovného nosu a pevných úst. „Nechci být dospělá, jestli to znamená být usedlá a dělat stále jen správné a patřičné věci. Mám ráda svůj život takový, jaký je.“

„Já cítím to samé a Della taky,“ dodal ostře.

Smutně se pousmála. „Tak se s ní ožeň.“

Silné Cameronovy paže ji prudce přirazily k mohutnému tělu.

„Ne,“ prosila jemně. Uchopila ho za boky a snažila se ho od sebe odstrčit.

Reakce, kterou ucítila, byla šokující a intimní. Byli u sebe tak blízko, že ostře vnímala jeho vzrušení a tiše zasténala.

Zasmál se. Toužil po ní tak hladově, nedokázal uvolnit objetí. „Jen se uklidni,“ mumlal. „Jsem vzrušený, ale to ještě neznamená, že tě tu povalím na zem.“

Polkla a cítila strach. „Nech mě, prosím tě,“ žadonila.

„Merlyn,“ vyčítal jí jemně a hledal její oči, „vážně bys chtěla, abych tě pustil?“

„Ano!“ vyrazila ze sebe.

Pomalu vydechl a uvolnil ji. „Kolik jsi říkala, že je ti let?“ řekl pobaveně.

Sklopila rozpačitě tmavnoucí zelené oči. Zvedl ji něžně za bradu a úsměv mu vyprchal z tváře. Zdálo se, že v těch očích našel něco fascinujícího, co vzbuzovalo bázlivou úctu a obdiv. Díval se jí do nich dlouho. Potom zhluboka zavzdychal a začal si pomalu rozepínat hnědočernou košili na mohutných prsou.

Sledovala jeho opálené, štíhlé prsty s plochými nehty, jak uvolňují knoflíčky z dírek. „Co… to děláš?“

„Chci tě naučit něco nového,“ řekl hlubokým hlasem. „Pojď sem.“

Uchopil její tvář do dlaní a jemně ji přibližoval k hustému, kudrnatému porostu svého svalnatého hrudníku. Pomalu, mučivě pomalu jí šimravě a hebce otíral nos a tváře o své tělo, dokud ji ten smyslový prožitek celou nenaplnil a nezačala sténat. Když na ni přeskočila jiskra jeho touhy, zaryla do něj nehty a pootevřela na jeho teplé a vlhké pleti ústa.

Vjel jí rukama do vlasů a tělo se mu napnulo. Široký hrudník pod jejími ústy se zvedal a klesal v trhavém a nepravidelném tempu.

Odtáhla se na moment, protože toužila vidět na jeho tváři, co cítí. Ale žádnou reakci neviděla. Jeho oči byly temné a vpíjely se do jejích.

„Cítíš… cítíš to?“ zeptala se váhavě. „Cítíš to, co já… když se mě dotýkáš… cítíš to taky?“

„A co cítíš ty?“ zeptal se.

Po rtech jí přeběhl nervózní úsměv. „Jako bych byla v ohni,“ svěřila se.

„To teprve začíná,“ zašeptal, přitiskl si její chladné prsty k tělu a sklonil hlavu, aby ji políbil. „Ne,“ řekl tiše, „takhle ne.“ Přejel něžně jazykem po lince jejích rtů. „Udělej mi to taky,“ šeptal, „a já ti ukážu, jak může být polibek horký.“

Poslechla ho. A on splnil svůj slib. Kolem nich tiše šuměl les. Vjela mu divoce rukama do hustých vlasů a on ji k sobě zvedl. Vypjala se jako luk a chtěla ho tak hladově, že všechno na světě, mimo to sladké společné utrpení, přestalo existovat.

„Toužím po tobě,“ šeptala zlomeně. „Chci tě!“

„Taky tě chci,“ mumlal a trhavě oddechoval. „Tak hrozně moc!“

Otevřela ústa pod jeho zkušenými polibky a oddala se mu celá. Věděla, že kdyby nečekali každou chvíli Amandu, mohl by ji Cameron položit do jehličí a vzít si ji. A ona by jen blahořečila každé vteřině jejich milování.

Ticho prolomil zvuk. Ostrý zvuk prasklé větvičky. Byl nedaleko.

Cameron ji postavil na zem a zpozorněl. Celý se chvěl.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se ho rozechvěle a dotkla se jeho silné hrudi. Zamrkal, podíval se na ni nepřítomně a zalapal po dechu. V očích měl starost a tvář strhanou nervovým vypětím.

„Co?“ zeptal se zmateně.

„Celý se chvěješ,“ zašeptala.

Krátce se zasmál. „Ty taky, miláčku,“ odpověděl a jeho teplé ruce ji ještě držely za ramena. „Touhou, Merlyn. To jsi nevěděla?“

Cítila se nemotorně a hloupě, ale Cameron se sklonil a s velkou něhou ji políbil na zavřená víčka.

Jeho oči ji svlékaly. Věděla, že si vzpomněl na to, jak ji překvapil v ložnici, když se vracela ze sprchy. Pomalu se usmál.

„Nesvlékej mě takhle,“ vyjela na něj.

Zasmál se. „Já nemusím. Pamatuju si z tebe každý kousíček.“

„Camerone!“

„Cameron Edward,“ řekl a přistoupil k ní znovu. „A ty? Jak se jmenuješ plným jménem?“

„Merlyn Forrestová St…“ Zarazila se, ale pozdě.

„Cože?“ zamračil se. „Myslel jsem, že Forrestová je tvoje celé příjmení, ale není, viď že ne?“

Otočila se k němu zády. „Je. Myslela jsem na něco jiného.“

Zůstal na místě, tvářil se lhostejně, ale jeho oči prozrazovaly zvědavost. „Stejně mi to dřív nebo později řekneš.“

„Už tady dlouho nebudu,“ připomněla mu. „Odcházím koncem týdne.“

„Bojíš se mého neodolatelného šarmu?“ zamumlal vyzývavě.

„Tohle ti jde, jen co je pravda,“ souhlasila upřímně. „Ještě se třesu.“

„Vždyť já taky,“ přiznal se. Zapálil si cigaretu a pohrával si se zapalovačem. Potom se rozesmál, jako by ho vlastní rozpaky pobavily.

„Potřebuješ nějak pomoct?“ zeptala se ironicky

„Dotkni se mě,“ řekl provokativně, „a já vzplanu i bez zapalovače.“

„Lichotníku,“ zabrumlala.

Z praskajícího křoví se vynořila Amanda. „Vždyť já jsem málem zabloudila,“ volala se smíchem. „Neměli jste strach?“

„Ne, holčičko,“ ozval se Cameron a objal ji jednou rukou kolem ramen. „Celou tu dobu jsme si s Merlyn pilně povídali.“

„A o čem?“ zeptala se Amanda.

Cameron se přes hlavu dcery podíval upřeně na Merlyn. Oči mu ještě hořely. „Tak různě,“ zabrumlal. „Kdy musíš být u Dale?“

„V šest.“

„Hodíme tě tam, až pojedeme s Merlyn do Atlanty.“

Merlyn se na něj podívala překvapeně. „Do Atlanty?“

„Já tam musím na jednu oslavu. Je to obchodní záležitost. Napadlo mě, že bys tam mohla jít se mnou,“ řekl a jeho oči slibovaly věci, o kterých radši ani nepřemýšlela.

„Ale já nevím…“ zaváhala.

„Nestane se ti nic, co bys nechtěla,“ dodal mírně. „Pojeď se mnou.“

Vzdychla. Chtělo se jí. Bylo to hloupé, ale ona opravdu chtěla. „Tak dobře,“ řekla a odvrátila se od něj dřív, než mohl spatřit na její tváři radost.

OSMÁ KAPITOLA

Večírek byl pro úzký okruh pozvaných a byl vybraně elegantní. Naštěstí Merlyn poznal jen jeden z přítomných hostů. Starší pán, který se s ní dal do hovoru u stolu s občerstvením, byl otcův přítel a znal ji od dětství.

„Proč vlastně nechceš, aby se nikdo tady nedověděl, co jsi zač?“ zeptal se James Dunfey nechápavě. „Já tomu nerozumím, Merlyn.“

„Protože dělám zajímavý průzkum o sociálních zvyklostech a návycích,“ lhala. „Přece mi to nepřekazíš, Dunnie.“

Podíval se do své sklenky martini. „No tak dobrá,“ řekl a všiml si, že je Cameron pozoruje. „Ale támhle tvůj přítel má stejně podezření. To je Cameron Thorpe, viď? Udělal jsem s jeho bankou obchod. Schopnej chlapík ten Thorpe! Už před pár lety, když začínal, jsem si řekl, že se mu určitě podaří zvednout zisky banky. Měl velkou smůlu, že jeho otec nasekal spoustu dluhů a připravil ho o velké peníze. Blázen! Měl dát už dávno všechno do rukou synovi a ne riskovat jako nějaký hráč v kasinu.“

„Je ta banka ošklivě zadlužená?“ zeptala se.

„Banka ne. Thorpe. Dozvěděl jsem se, že už splatil z těch otcových dluhů čtvrt milionu dolarů. Je to chytrá hlava, ten to zvládne.“

Povzdechla si. Věděla, že má pádný důvod pro manželství s Dellou. Až moc pádný. Cítila najednou velkou prázdnotu.

Jakmile zůstali sami, Cameron se zeptal: „Přítel?“

Vyhnula se jeho jestřábímu pohledu. „Proč? Žárlíš?“ řekla tiše s úsměvem. V šedém obleku s rudou kravatou na bílé hedvábné košili mu to moc slušelo. Ty barvy krásně kontrastovaly s jeho tmavou hřívou i pletí. „Dunnie je naprosto elegantní,“ provokovala.

Usmál se. „Ano, všiml jsem si. Ale má výdrž?“

„Já nevím,“ šlehla po něm očima. „Ty ano?“

Oči se mu rozhořely a široká hruď se nadmula. „To má být pozvání, slečno Forrestová?“

„To mě ani ve snu nenapadlo! A pomyslete na moji pověst, pane!“

Pohrával si v prstech se sklenkou a upřeně ji pozoroval. „Přemýšlím o té tvé reputaci… potřebovala by možná trochu poskvrnit.“ V koutcích úst mu zacukalo.

Zasmála se a zjistila, že se jí ruka, ve které měla sklenici, třese. Lokla si vína, polkla a málem se zakuckala.

Lehce se usmál. „Copak, copak, Merlyn?“

„Jako bys nevěděl, ty velkej chlupatej vlku,“ ozvala se vyčítavě.

„Měl jsem dojem, že se ti odpoledne ta moje srst docela zamlouvala,“ připomněl jí s ležérním úsměvem.

„Co nadělám, když máš tak sexy hrudník?“ zabrumlala s vyzývavým pohledem. „Dřív se mi chlupatý mužský nikdy nelíbili.“

Jeho nosní dírky se rozšířily a oči se vpily do jejích. „A takový jsem po celém těle,“ zamumlal něžně.

Pootevřela rty. „Ano?“

Přimhouřil oči a zamyšleně si hrál se sklenkou whisky v prstech. „Vypadá to, že jsi pěkně rozpolcená. Na jedné straně mě svádíš a na druhé si mě chceš udržet pořádný kus od těla.“

„To je sebeobrana,“ řekla upřímně. Bloudila očima po jeho tváři a viděla v ní celý svůj svět. Najednou za oknem ozářil oblohu blesk, ale to, co cítila při pohledu do Cameronových tmavých očí, bylo silnější. Snažila se zklidnit dech.

Uchopil ji za pramen dlouhých čistých vlasů a mnul ho mezi prsty. „Držím si tady ve městě byt,“ řekl po chvíli, „kvůli práci. Nikdy tam žádná žena nebyla.“ Zdálo se, že je pro něj důležité, aby tohle věděla.

Toužila po něm. Milovala ho. Je to něco tak špatného? Očima bloudila po jeho urostlém těle a vychutnávala pohledem mohutnou stavbu svalů. Vždyť žijeme ve dvacátém století a možná, že mu otevře oči a on pochopí, že manželství s Dellou není nejlepší řešení. Třeba ho přesvědčí, že by bylo lepší, kdyby se oženil z lásky…

Zasmál se své vlastní pošetilosti. „Božemůj, slyšíš co říkám? Stojím uprostřed místnosti plné lidí a snažím se dostat do postele pannu.“ Vypil whisku do dna.

„Tak ty mě nechceš?“ zeptala se pomalu s pohledem do své poloprázdné sklenky.

Zdálo se, že přestal dýchat. Jeho prsa se nehýbala. A potom se najednou prudce zvedla a klesla.

Zvedla k němu oči. Jeho široká snědá tvář ztuhla tak, že kolem pevně sevřených úst se objevila nepřirozená bledost.

„Chci tě,“ řekl a usmál se. „Ale zajímalo by mě, co bys udělala, kdyby ses octla v tom bytě jen sama se mnou? Měla bys strach?“

„Ale my tam nejsme, takže tohle je zbytečná otázka. Co kdybychom to otočili?“ dodala jedovatě. „Kdybys tohle řekl Delle, byla by asi pořádné vyděšená.“

„Della je vyděšená ze všeho, co se jen vzdálené dotýká sexu. To přece víš, nebo ne?“ zeptal se s chladným úsměvem.

„Ano, vím,“ řekla po pravdě. „Z ní to přímo číší. Můžeš si z ní vymodelovat citlivou a praktickou manželku, ale nikdy tě neuspokojí v posteli.“ Merlyn se rozohnila a chrlila slova. „Ty jsi vášnivý muž a budeš nenávidět život s kusem ledu.“

„Ale nebudu tak zranitelný, jako s tebou,“ odsekl.

„Zranitelný?“ Zelené oči Merlyn ztmavly. „Nebudeš plný života.“ Otočila se a odcházela od něj pryč. Nenáviděla ho. Nenáviděla Dellu. Nenáviděla celou tuhle situaci. A čím víc ji nenáviděla, tím víc pila. Když se pohybovala od skupinky ke skupince, cítila na sobě jeho pohled. Věděla, že se na ni zlobí za to, co řekla. No a co, vždyť to byla jen pravda. Vezme si tu svojí perfektní Dellu a zbytek života toho bude litovat.

Dopila čtvrtou sklenici vína a odložila ji opatrně na stůl. Hlupák jeden, pomyslela si. Pitomec! Miluju ho, toužím po něm a navíc jsem nejmíň desetkrát bohatší, než ta zatracená Della! Když tolik chce peníze, proč si nevezme mě? Začala právě upíjet z páté sklenky, když se vedle ní objevil Cameron a chytil ji za ruku.

„Už jsi měla dost,“ řekl ostře. „Pojďme.“

„Teprve se chystám začít,“ zablábolila.

„Nedělej scény, miláčku,“ varoval ji s výhrůžným pohledem.

„Přivádím tě do rozpaků?“ zasmála se a pohodila výbojně dlouhými černými vlasy. „Jak vzrušující.“

„Zapomínáš, že jsem na rozpaky zvyklý,“ řekl se studeným úsměvem. „Moje bývalá žena byla v provozování veřejných skandálů nedostižná.“

Po tom, co řekl, okamžitě vystřízlivěla. Vzpomněla si. s čím se jí svěřil. Jak se mu Amandina matka vysmívala a jak ho dráždila. Uvědomila si, že kdyby jí nevěřil, neprozradil by na sebe tolik. Byla si jistá, že někomu jinému by se o tom nezmínil. Zastyděla se. Jeho bývalá manželka ho ponižovala a to by Merlyn nikdy neudělala. Na to, aby mu úmyslně ublížila, ho měla příliš ráda.

„Promiň,“ řekla s hledala jeho oči. „Já… jsem jen trošku přiopilá.“

„Nic se nestalo. Půjdeme.“ Chytil ji za paži a postrčil ke dveřím.

Rozloučili se s hostitelem i jeho paní a Merlyn ještě mírně ovíněná, vyběhla rychle ze dveří. Zapomněla na bouřku a hustý příval deště ji venku okamžitě promočil. Překvapeně vykřikla, ale už bylo pozdě. Byla mokrá od hlavy až po paty.

„Panebože, já zapomněl na liják,“ zabručel Cameron.

Zastavil se pod obloukovitou stříškou vchodu, ale když uviděl Merlyn v šatech přilepených těsně k tělu, přidal se k ní. „Krucinál, to jsou věci!“ Sehnul se, vzal ji do náruče a nesl po chodníku k zaparkovanému autu.

Díval se na ni dolů, černé vlasy přilepené k širokému čelu a oči mu zářily. „No, myslím, že teď nemáme ohledně toho bytu na vybranou, co říkáš?“ zeptal se s drsným smíchem. „V tomhle stavu přece nepojedeme osmdesát kilometrů?“

„Ne, to nemůžeme,“ souhlasila pokorně.

Posadil ji na plyšové sedadlo, přibouchl dvířka a obešel vůz. Sedl si za volant a jel o dva bloky dál, kde zatočil do garáže před luxusně vyhlížejícím domem. O chvíli později už ji tlačil do výtahu.

„Jediné, co mě mrzí, jsou ty zničený šaty, ale koupím ti jiné, podobné.“

Byla úplně mokrá, vlasy přilepené na obličej, šaty k štíhlému tělu. Ale cítila se báječně. Bezstarostně.

Otevřel dveře bytu a vedl ji do modře vykachlíkované přepychové koupelny s jednou zrcadlovou stěnou a rohovým bazénkem, kde nechybělo ani zařízení pro vodní masáže. Obrátil se k ní a klidným pohledem zkoumal její nasáklé oblečení. „Moc po-chybuju, že by ty šaty na tobě uschly,“ řekl starostlivě. „Máti tu má někde nějaké džínsy a svetřík. Ty by ti mohly být. Chceš si je zkusit?“

„Ano, prosím.“ Snažila se, aby to znělo rafinovaně a světácky, ale hlas jí selhal nervozitou.

Také Cameronovo oblečení se přisálo na tělo a zdůrazňovalo jeho mohutnou postavu i svaly rýsující se pod látkou. Bylo to skoro stejné, jako kdyby byl nahý a její oči to citlivě vnímaly.

Všiml si jejího zkoumavého pohledu a hrudník mu začal stoupat a klesat v rychlejším tempu. „Napřed se vysuš ručníkem,“ řekl konečně. „Já počkám.“

Nespustila z něj oči, dala ruku za záda a pomalu, půvabně zatáhla za zip. Trosky jejích šatů jí sklouzly k pasu, přes boky a na podlahu. Neměla pod nimi nic než kalhotky a její dlouhé štíhlé nohy byly bez punčoch. Zbavila se kalhotek i bot a s tlukoucím srdcem sledovala údiv v jeho snědé tváři.

„Věděl jsi,“ promluvila tiše a pomalu se k němu blížila, „že občas panny muže svádějí?“

Dotkla se rozechvělou rukou jeho saka a začala mu ho postupně svlékat. Potom kravatu a nasáklou hedvábnou košili. U opasku ale její ruce zaváhaly.

Cameron vzrušeně oddychoval. Bez jediného slova, jako by se vzdal osudu, neopustil pohledem její oči, dokud ho nezbavila zbytku oblečení.

Srdce jí divoce bilo, ale žádný strach necítila, jen divokou touhu po něm. „Camerone,“ šeptala hladově a přitiskla se k němu s poslední kapičkou odvahy, kterou ještě měla. Jestli ji teď odstrčí, umře. „Camerone!“ vydechla, když ucítila jeho nahou pleť a svalnaté tělo. Připadala si jako v nebi.

Položil jí teplé dlaně na ramena a znehybněl, jako by se nemohl rozhodnout, co má udělat. Sevřel ji do své svalnaté náruče a ona cítila naježené chloupky na jeho prsou, břiše a stehnech, která se přitiskla k její hebké nahé kůži.

„Nejsi úplně střízlivá,“ připomněl jí napjatým hlasem.

„To… přece pomůže, ne?“ zeptala se nejisté. Pomalu k němu zvedla oči a sebrala všechnu odvahu. Vjela mu rukama do vlasů a přitiskla si k sobě jeho tvář.

Výbojně přepadla jeho ústa a bylo to jako výbuch ohňostroje. Když pootevřela ústa, zachvěl se. Dráždila ho jazykem a její tělo se k němu divoce vzpínalo pod náporem touhy, vůně kolínské a a mazlivých dotyků.

Rukama klouzal po jejím pase i stehnech a potom ji dlouze hladil po zádech. Jeho rty, ústa i jazyk začaly pomalu reagovat na její.

Trochu se odtáhla, jistá si svou vlastní mocí. Del-la by se mu bez boje nedala. V přiopilé hlavě ji napadlo, že tohle je vlastně tak trochu i pomsta Delle.

Vzala ho za ruku a táhla do ložnice. Sedl si na širokánskou postel, ale Merlyn ho zatlačila mezi polštáře, aby si lehnul.

Ulehla vedle něj a začala ho trochu nezkušeně, ale náruživě a s láskou líbat. Vychutnávala zamilovaně magické kouzlo důvěrnosti, toho, že ho vidí tak, jak ho Della nikdy neviděla. A neuvěřitelně úžasné bylo, že se před ní nestyděl. Ležel klidně s otevřenýma očima potemnělýma touhou a upřímným údivem, zatímco se ona očima i rukama mazlila s jeho tělem. Sklonila hlavu a pomalu, s láskou přejížděla rty přes jeho porostlou hruď až dolů, k sevřeným svalům jeho břicha. Cameron se křečovitě vzpínal.

„Merlyn!“ vzdychal toužebně.

„Jen klid,“ zasmála se slabě a něžně ho políbila na mužná ústa. „Já ti neublížím, Came,“ slibovala mu zamilovaným šeptem.

„Ach bože miláčku, ale já tobě ano!“ mumlal chraplavě. Vzal ji rukama v pase a nadzvedl ji. „Merlyn…!“

„Ty nemusíš, udělám to já. Jen mě nech,“ zašeptala. Sedl si a posadil ji na sebe. S bezstarostnou touhou se mu přisála ke rtům a její boky se pohnuly. Zalapala po dechu, zaváhala a pohnula se znovu. Vzrušeně zasténala a zašeptala: „Teď to půjde.“ Položila si jeho ruce na boky. „Pomoz mi, Came.“

„Budeš mě nenávidět,“ vydechl, ale hořel touhou. Byla v jeho očích i v pohybech těla, v tlaku prstů, které naléhaly.

„Ne. Mám tě ráda,“ šeptala. Cítila, jak se zachvěl a znovu ji políbil. Na oplátku políbila jeho s dosud nepoznanou rozkoší takovým způsobem, že nad sebou ztratil zbytky kontroly. „Came…?“

Podíval se na ni s horoucnou touhou, na tváři výraz sladkého trápení. Zavřel oči a mocné svaly na jeho krku se napjaly. Hrudník se divoce zvedal a klesal a ze rtů mu vycházelo chraplavé, divoké sténání. „Merlyn,“ šeptal a chvěl se. Snědé tělo se pohnulo, velké ruce tlačily na její boky. „Merlyn!“ vykřikl s hlavou zvrácenou do polštářů v agónii vyvrcholení.

Uvědomila si, že jen zadržela dech a udivilo ji, jak to bylo jednoduché i jak divoce reagoval. Položila se na jeho rozechvělá prsa, vzala jeho vlhkou tvář do dlaní a jemně ho políbila. Zlíbala mu lehounce víčka zavřených očí, tváře, nos, bradu, všechno, kam mohla dosáhnout.

„Miláčku,“ zašeptal chraplavě a otevřel udivené tmavé oči. „Miláčku, miláčku!“

Přivinul ji k sobě a položil ji na bok tak, aby byla vedle něj a pod ním. Líbal každý centimetr její rozpálené tváře s něhou, o jaké se jí nesnilo.

„Nic jsem ti nedal,“ zašeptal, díval se jí do očí a ještě se chvěl. „Nic!“

„Všechno,“ opravila ho jedním dechem. „Chtěla jsem ti udělat radost, potěšit tě.“

„Proč?“ řekl polohlasně a pomalu jí přejížděl očima po tváři.

Zvedla ruku a dotkla se jeho úst. „Mám tě ráda,“ řekla prostě. „Chtěla jsem, abys byl první a poslední. Ach Came, miluju tě!“

„Ty mě miluješ?“ zeptal se nevěřícně.

„Ano,“ zasténala. „Chtěla jsem ti ukázat, že vztahy nemusejí být jen logické a chladně naplánované.“ Ponořila ruce do hustého porostu na jeho prsou a mazlila se s ním. „Lituješ toho?“ zeptala se najednou.

„Na to jsem příliš vyčerpaný,“ řekl jí něžně. „Lehni si ještě, teď ti to udělám hezké zase já.“

„Teď?“ zeptala se ohromeně a všimla si jeho pousmání.

„Ano,“ odpověděl jemně.

Sklonil se k ní a dotkl se lehounce svými ústy jejích rtů tak, že na ten mazlivý dotek pomalu a sladce odpověděly. Ruce se posunuly níž na hebkou plel s tvrdými vrcholky. Když je sevřel do dlaní, oči mu divoce zářily.

Prohnula se, vzdychala a zaťala ruce do jeho paží.

„Pojď ke mně,“ sípal drsně a oči mu plály touhou a obdivem. „Jestli mě máš ráda, tak mi to ukaž.“

Věděla už dlouho, že je vášnivý, ale to, co následovalo, bylo jako drtivý nápor povodně. Celé minuty, které jí připadaly jako hodiny, ji jeho ruce a rty sladce mučily a trýznily. Svíjela se zdivočele s chraplavým vzdycháním.

Když ji ale kousl něžně do ňadra, trhla sebou.

„Jen klid,“ zašeptal. „To ti neublíží, je to jen taková milostná hra. Líbí se ti to, Merlyn?“ ptal se tiše a ústy si pohrával s tuhými hroty jejích prsou.

„Ano,“ vzlykala. „Líbej mě tam,“ vzlykala a tlačila jeho hlavu níž.

Jeho ústa působila na Merlynin mozek, tělo i nervy tak neuvěřitelně sladce, že se celá vzepjala do oblouku a rukama ho držela za hlavu. Oči měla plné slz štěstí a radosti.

Zvedl hlavu a ona ucítila na svém zvlhlém těle chlad. Nesouhlasně zasténala.

Hladil ji a nacházel v jejích očích obrovskou odevzdanou bezbrannost. Lapala po dechu a tiskla si jeho ústa zpět na své ploché bříško. Žasla nad citlivostí svého těla.

„Jseš stejně vášnivá jako já, viď?“ zašeptal chraptivě. Podíval se jí do očí a Merlyn cítila, jak se najednou začal chvět. „Oheň a kouzlo. A teď ukojím já tebe, miláčku,“ řekl pevně.

Její srdce mu šlo vstříc. Hltala očima tu snědou, širokou tvář, oči, rozzářené touhou, krásné opálené ruce na svém těle. A napadlo ji, že to nemůže být žádný jiný muž. Nikdy. Milovala ho. Jestli je tahle jediná noc všechno, co od něj může dostat, tak to bude její poslední milostná noc. Poslední v jejím životě. A kdyby z toho bylo dítě, bylo by to ještě zázračnější. Zůstalo by jí po něm něco, co Della mít nebude.

Měla plné oči toho nového poznání a její tělo se zachvělo radostí z toho, co si uvědomila. Pocítila na sobě jeho sladkou tíhu a oddala se mu ústy i rozechvělým tělem v jediném sladkém, divokém pohybu. Vznesla se do výšky, sténala a konečně hořela, když jí vrátil naplnění, které mu před tím dala ona.

Potom museli usnout, protože když znovu otevřela oči, uslyšela někde poblíž zvuk odbíjejících hodin. Byla ještě tma.

Zamrkala. Měla na sobě přikrývku, u okna stála tmavá postava a vyhlížela ven. Posadila se a zachvěla chladem. Když poznala Cameronova široká záda, tvář se jí rozhořela. Měl na sobě kalhoty i svetr a klidně kouřil cigaretu.

Uslyšel za sebou slabý zvuk jejího pohybu a otočil se. Když uviděla výraz jeho tváře, chtělo se jí plakat. Po lásce a štěstí nezůstalo ani stopy. Ta tvář byla poznamenaná hořkou lítostí a byla skoro zmučená. Aniž by jí řekl jediné slovo, věděla, že zoufale selhala.

„Oblékni se,“ řekl klidně a přistoupil ke dveřím. „Za chvíli je půlnoc. Bude lepší, když se vrátíme zpátky.“

Nepodívala se na něj. Nemohla. Seděla se sklopenou hlavou na posteli a za ním se tiše zavřely dveře.

Jako náměsíčná si oblékla džínsy a svetřík, které patřily Lile. Bylo jí jedno, že jsou příliš velké. Na nohy si vzala své boty na vysokém podpatku, Lila měla mnohem větší chodidlo. Podívala se do zrcadla a cítila se hrozně. Vypadala jako strašák do zelí. Nalíčené oči měla rozmazané a pusu ještě trochu naběhlou od Cameronových polibků. Na hrdle měla modřinu, jejíž původ byl jednoznačný. Našla svou kabelku a učesala si rozcuchané vlasy tak, aby to inkriminované místo zakryly.

Když sahala na kliku, ruka se jí chvěla. Bylo jí mizerně. Cítila lítost, strach a sama sebou opovrhovala. Vzpomněla si, jak šeptala, že ho miluje. Jak se mu teď podívá do očí? Jak bude moct po dnešní noci žít? Byla plná pochyb a obav. Jestli s ním kdy měla nějakou šanci, tak ji dnes v noci zahodila. Jak jen mohla být tak… tak povolná?

Když se k němu v obývacím pokoji připojila, prsty nervózně svírala kabelku a uhýbala očima.

„Hotová?“ zeptal se lhostejně. A kdyby se na něj podívala, viděla by v jeho očích právě jen lhostejnost.

„Ano.“

Vyšla za ním ze dveří.

Cestou k autu se na ni ani jednou nepodíval. Když k němu na sedadle vozu zvedla oči, polohlasně zaklel. Jeho tvář byla bledá, oči studené.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Pomalu, rozvážně vydechl a podíval se jí neústupně do očí.

Odvrátila tvář. „Nenávidíš mě za to, co se stalo?“‚ zeptala se klidně. „Neboj se, finančníku, nemůžeš mě nenávidět víc, než právě teď já nenávidím sebe,“ dodala s hořkým smíchem. „To bylo tím vínem. Neuvědomila jsem si, co to se mnou udělá, promiň.“

Vytáhl cigaretu a zapálil si. V očích měl bolest a lítost. „Já jsem na tom stejně jako ty,“ řekl po chvilce. „Ty žádnou antikoncepci neužíváš, viď?“

Zavřela oči. „Ne.“

Pomalu se nadechl. „Doufám, že si uvědomuješ…“

„Když se to stane, já to zvládnu,“ řekla napjatě.

„Cože?“ vjel si vztekle rukou do vlasů. „Ach bože, to je hrůza!“

Po tvářích jí tiše stékaly slzy. Slzy, které neviděl, protože se otočila. Ani ve snu netušila, že by to mohlo být tak kruté. Že bude cítit prázdnotu, že vášeň vystřídá tak brzy hořkost.

„Mohli bychom jet zpátky k jezeru?“ zeptala se po chvíli chraplavým, ale už klidným hlasem.

„Nejdřív si promluvíme. O tom nemůžeme mluvit když nejsme sami.“

Řekl to tak, jako by šlo o špinavou epizodu, která by mohla očernit na věky jeho jméno. Asi to tak cítil, napadlo ji. Z očí jí vyrazily horké slzy ještě větším přívalem.

„Musím okamžitě odjet,“ řekla po chvíli. „Zavolám otci a tvé matce řeknu, že se doma stalo něco nečekaného. Tak to bude nejlepší. Je už s prací dost daleko a tak můžu… Camerone!“

Vzal ji za bradu a otočil k sobě. Když viděl slzy na její tváři, ztuhl. „Ach bože, miláčku…!“ zašeptal bolestně.

„Za to můžu já,“ otočila se ke dveřím, dolní ret se jí chvěl a oči se plnily dalšími slzami. „Byla to moje vina. Ty nemáš… vůbec… to není tvoje vina. Tak to musí být poprvé, že?“

Těžce, hněvivě povzdechl. „Jednou jsi mi řekla, že když se někomu dáš, tak jedině z lásky a na celý život. Vzpomínáš?“ zeptal se jí smutně.

Polkla vzlyk a odvrátila od něj oči. To je snad zlý sen! Dala se mu přece z lásky. Ale jak on to má vědět, když mu nemohla říct pravdu? Zavřela oči.

„Jediné co chci, je zapomenout,“ zašeptala.

Cameron se zamračil a sáhl po klíčku zapalování. „Doufám, že to bude tak jednoduché jak si myslíš,“ řekl stroze.

„Ano, já tě chápu.“ Zasmála se a otřela si slzy. Podíval se na ni tmavnoucíma očima. „Co tím myslíš?“

„Tvoje matka mi o tom řekla. O tvých finančních potížích.“ Vyčerpaně se schoulila na sedadle. „Camerone, copak nechápeš, že když se oženíš pro peníze, budeš do smrti nešťastný?“

„Já se nezením pro peníze!“

V jeho očích i tvrdé tváři viděla jen hněv. „Ne? A co jiného má ještě Della, o co stojíš?“

Odvrátil se od ní. „Radši si zapni bezpečnostní pás.“

„Nezacházej se mnou jako s děckem!“

„Tak se chovej jako dospělá,“ zamručel a sjel ji rozzlobeným pohledem. „Můj život je moje věc.“

„To mi stačí,“ řekla, otočila se a s cvaknutím upevnila popruh. „Vem na vědomí, že moje zasahování do tvých věcí skončilo. Definitivně.“

Zařadil rychlost a podíval se na ni. „Tušil jsem, že dnes v noci vyřešíme pár nejasných věcí, ale zbývá nám ještě jedna.“

„A jaká?“ odpověděla a snažila se potlačit vzpomínku na milování s ním. Byl tak něžný, tak žhavý…

„Tvoje minulost,“ pokračoval. „Mluvil jsem s Ja-mesem Dunfeyem, chvilku předtím, než jsem ti vzal tu poslední sklenici vína.“

Ztuhla. „Ano?“ Prohlížela si své ruce v klíně. „Co říkal?“

„Ze jsi na večírku inkognito a zaboha nechtěl prozradit, kdo jsi. Potom se významně usmál a řekl, že když tě sbalím, mám po všech finančních starostech.“ Zakabonil se. „Ztratil jsem úplně hlavu. Proto bylo tak jednoduché mě svést, ty bohatej mazlíčku,“ dodal s hněvivým pohledem. Ztuhla strachem a ohromeně mlčela. „Byl jsem v šoku, když jsi ke mně přišla úplně nahá, neměl jsem sakra nejmenší šanci.“

Zaťala zuby. Zatracený Dunnie! „Řekl ti, kdo jsem?“ zeptala se.

„Ne. Řekl, že pracuješ jenom pro zábavu,“ povzdechl. „To jsi mně to nemohla říct? Krucinál, to se se mnou nedá mluvit, nebo co?“

Pohodila neukázněnou hřívou vlasů a prohrábla si je rukou. „Vsadila jsem se s otcem, že dokážu být nezávislá a seženu obyčejné zaměstnání,“ procedila mezi zuby. „Muži mě mají rádi jen pro moje peníze, víš?“ řekla jízlivě.

Zvedl cigaretu k ústům a podíval se na ni s trpkou ironií. „Tvoje tělo je víc než sebezlatější věno. Umřel bych pro tebe.“

Zrudla a kousla se do spodního rtu. Cítila jen stud a zradu. Teď si nemohla být jistá, jestli se zajímá o ni, nebo o její peníze. I když nevěděl, kdo je, tušil, že je bohatá. Na rozdíl od Delly byla dobrá i v posteli a tak bude možná ochotný otočit. Ale tohle ona nechtěla. Přála si, aby ji měl rád pro ni samotnou, ale teď se to – díky užvaněnému známému – nikdy nedoví. Zavřela oči a cítila bolest. Musí odejít a bude to nejtěžší věc, kterou kdy udělala. Miluje ho teď zoufale a víc než předtím, patří mu celá. Jako by jí někdo rval srdce z těla.

„Nic neřekneš?“ zeptal se.

Smutně se zasmála. „Co k tomu říct? Když se chceš oženit s penězi, měl bys vědět, že si tvou studenou snoubenku můžu koupit desetkrát. Tak co si o mně myslíš teď, Camerone?“ dodala s mrazivým úsměvem.

Jeho snědá tvář ztvrdla. „Jsem zklamaný,“ řekl stejně chladně. „Měl jsem tě za lepšího znalce charakterů. Moje chyba.“

Po zbytek cesty neřekl už ani jediné slovo, dokud nevjel do garáže.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se konečně, jako by ta slova ze sebe páčil.

„Ano, díky.“ Vystoupila z vozu a šla ke dveřím do kuchyně. Ale když zvedla ruku ke klice, už stál před ní.

„Takhle ne,“ řekl skřípavě s uštvaným výrazem. „Krucinál přece nemůžeme…!“

„Nech mě projít, prosím tě,“ řekla podivně klidným tónem.

„Tak vyslechneš mě chvilku?“

„Není o čem dál mluvit. Ber mě jako epizodu na jednu noc. Prosím tě, nech mě projít.“

„Zatracená ženská!“

Vztáhl k ní ruce, ale ona sebou divoce trhla a ucukla jako poraněné zvíře v kleci. V očích se jí třpytily slzy bolesti, strachu a lítosti. „Byla jsem opilá!“ vyrazila ze sebe. „Zbláznila jsem se, jasný? Hrozně moc, moc se omlouvám, že jsem tě svedla! Tak a teď bych ráda šla dovnitř, když dovolíš, je mi zima!“

Zíral na ni utrápeně a rozhořčeně. „Merlyn, my dva si musíme promluvit!“

„Nenávidím tě,“ zašeptala a myslela to v tu chvíli smrtelně vážně. „Nejsi nic než kus hadru, co má místo mozku pokladnu na peníze! Nepoznáš lásku, ani když si postaví hnízdo ve tvých vlasech! Nenávidím se za to, co jsem dnes v noci udělala a nenávidím tebe, žes mi to dovolil udělat, když jsi věděl, že jsem bohatá! Dobrá, stalo se, ale teď už znám pravdu a podruhé mě nedostaneš! Už tě v životě nechci vidět, Camerone! Běž, vem si Dellu a podnik jejího otce a já doufám, že budeš hodně šťastný!“

Couvl, jako kdyby ho udeřila. Merlyn se otočila, vběhla do domu a letěla po schodech jako zdivočelá. Zamkla dveře svého pokoje a plakala, až jí pukalo srdce. To je ironie, pomyslela si, první muž, kterého opravdu miluju a musí být stejný jako Adam. Z Adama se vyléčila, ale věděla až příliš dobře, že na Camerona nezapomene celý život.

DESÁTÁ KAPITOLA

Merlyn byla ráda, že má hodně práce s organizací otcova večírku a alespoň ve dne nemá čas myslet na nic jiného. I když od odchodu z domu u jezera už uplynul skoro měsíc, noci byly stále ještě zlé. Neustále přemýšlela, jestli se Cameron pokusí ji vystopovat.

Stýskalo se jí po Amandě s Lilou a ráda by se s nimi spojila, jen aby je pozdravila, ale nikdy to neudělala. Lila by se jistě zmínila o Cameronovi a pro Merlyn by to bylo nesnesitelné. Bolelo by to příliš…

Když si naposled pročítala seznam pozvaných hostů, povzdechla. Pozvánky už rozeslala, ale chtěla si ověřit, jestli někoho nevynechala. Hledá ji? Má ji rád? Nebo to opravdu byla jen epizoda?

Když si vzpomněla na tu bláznivou noc, zčervenala. Ztratila všechny zábrany: svlékla se, přistoupila k němu a odvedla ho do ložnice. Ten večer překročil její nejdivočejší očekávání. Přestože si byla dobře vědoma porušení svých zásad, byla i trochu ráda, že se to stalo. Měla ho ráda. Jejich milování nebylo možná správné, ale Merlyn vycítila, že jedna jediná noc je možná všechno, co od něj může dostat. Jedna noc, poslední v životě. Smutně se zasmála. Teď už se nemůže vdát. Žádný jiný muž se jí nedotkne tak jako on. Možná by ho pobavilo, kdyby věděl, že mu dala nejen tělo, ale i srdce. Pro ni to nebyla jen jedna noc, bylo to navždy.

Smutně potřásla hlavou a nervózními prsty si pročísla krátce zastřižené vlasy. Pořídila si nový slušivý sestřih a byla s ním spokojená. Vypadala v něm na dvacet, ale to jásavé rošťáctví její tvář i oči opustilo. Byla jen stínem bezstarostné ženy, kterou bývala dřív.

„Jak to jde?“ zeptal se jí otec ode dveří.

„Už je to hotové,“ řekla mu. „Včetně kapely a občerstvení. Ty vážně chceš pozvat Radnerovy?“ dodala a snažila se, aby její hlas zněl lhostejně.

Přimhouřil oči. „Ano. Bojíš se, že Thorpe přijde s nimi?“

Cítila, jak bledne, ale zvedla k němu nebojácně oči. „Ani v nejmenším,“ odpověděla. „Nebyl pozvaný.“

„Ale ano, byl,“ řekl a s pomalým úsměvem si dal ruce do kapes. „Telefonoval jsem mu.“

Ruce, které držely seznam, se roztřásly. Sklonila tvář. „Telefonoval?“

„Ze bys chtěla vědět, co mi řekl, no nemám pravdu?“ Zasmál se. „Byl pěkně zdrchaný, když to chceš vědět.“

„Možná, že mu Della udělala žárlivou scénu,“ zamumlala chladně.

„Možná, že jsi mu ji udělala ty,“ řek!. „Vsadím se, že se tě pokoušel najít, i když neměl tušení, kde tě má hledat. Nikomu jsi přece své druhé jméno neprozradila. Když jsem mu řekl, kdo je moje dcera, málem spolkl sluchátko.“

„Koho mám pozvat pro tebe?“ zeptala se a potlačila své pocity.

„Maggie Blairovou,“ vyslovil jméno své dlouholeté přítelkyně, která s nimi občas povečeřela. „A koho chceš pozvat ty?“

„Dicka Langleye,“ ozvala se bez váhání.

„Pořád závodí v těch zatracených autech?“

„Poslední závod vyhrál,“ protestovala. „Je příjemný, bohatý a je s ním vždycky legrace.“

„A je k ničemu,“ zamračil se. Pokýval hlavou. „Proč jsi ho nepozvala?“

„Dicka?“

„Thorpa!“

Neklidně pokrčila rameny. „Nerada se ohlížím dozadu.“

„Nebudu ti nic nařizovat,“ ozval se po chvíli, „ale jestli jsi těhotná, má právo o tom vědět. Myslíš si, že jsem slepý?“ zamumlal. „Odešlas jako bezstarostná holčička a vrátila ses bez duše, jako spráskaný pes. Nebylo těžké si domyslet, jak se to stalo. Jsi těhotná?“

„Myslím, že ne,“ usmála se posmutněle. „Ale přála bych si, abych byla. Co ty? Děsí tě to?“

„Vůbec ne,“ odpověděl a usmál se na ni s láskou. „Vnoučátko, nebo dvě bych uvítal. Ale víc by mi sedělo, kdybys měla napřed manžela.“

„Mohla bych si vzít Dicka.“

„Mohla by sis vzít Thorpa. Jestli se trápí, tak ti možná řekne ano, když se ho zeptáš.“

„Ten říká ano, jen když ho někdo svádí,“ ozvala se tiše.

Rozesmál se. „Tak takhle to bylo!“

„Vždycky jsi říkával – ‚Jdi za tím co chceš vždycky tou nejpřímější a nejkratší cestou‘ – nebo ne?“ zeptala se nevinně.

„Mně se to osvědčilo,“ souhlasně zamrkal. „Jak myslíš, že jsem přiměl maminku, aby řekla ano?“

„Tati!“

Otočil se se smíchem. „Všechno se vytříbí,“ řekl s příznačnou pro něj dávkou samolibosti. „Já to vím, ale ty zatím ještě ne.“

Odcházel a ona ho s láskou v očích sledovala. Znal ji až příliš dobře. I když jim trvalo léta, než se dopracovali k dnešnímu vztahu, byla za něj Merlyn vděčná. Alespoň tu byl někdo, ke komu mohla přijít a otevřeně si s ním promluvit. Nedovedla si ani představit, jaké by to bylo bez něj.

Dotkla se lehce rukou břicha. O těhotenství moc nepřemýšlela. Necítila žádnou změnu. Bylo ještě příliš brzy na nějaké definitivní tvrzení, ale stejně doufala. A jak! Když už nemůže mít Camerona, porodit jeho dítě je skoro stejně krásné. Opřela si záda a s úsměvem se zasnila, jaké by to bylo. Potom si najednou vzpomněla, že nezavolala do květinářství. Ano, na snění zatím nebyl čas.

Nastal večer oslavy. Merlyn stála na vrcholku schodiště a dívala se dolů na elegantní hosty. Inspirovala se vzpomínkou na matku a oblékla si jednoduchou bílou róbu, která jí půvabně splývala od krátkého ži-vůtku. Pro kontrast obula černé lodičky na vysokém podpatku a kolem nahých ramen měla boa z černé kožešiny. Rozpustilé dívčí mikádo se k celému jejímu vzhledu hodilo, i když tak trochu postrádala hřívu vlasů, které si dřív vyčesávala do elegantního uzlu.

S obavou v očích si prohlížela nově příchozí. Ano, Cameron se zatím neobjevil. Možná, že nepřijde…

Začala pomalu, důstojně a půvabně sestupovat po schodech. Když se na ni zezdola otec pyšně usmál, byla ráda, že zvolila právě tyhle večerní šaty.

Vstoupila právě na poslední schod, když se otevřely dveře a vešla Della s matkou a – Cameron. Byl zabraný do hovoru s jedním známým a Merlyn z něho nemohla spustit oči. Ve smokingu vypadal ještě mohutnější a mužnější. Kadeřavé černé vlasy měl trochu zvlhlé od deště a Merlyn si vzpomněla na jinou deštivou noc…

„Ale slečno Forrestová,“ oslovila ji Charlotta Radnerová s rozpačitým smíchem, šokovaná, že ji potkává v takové společnosti, „to je nečekané.“

Merlyn zvedla obočí s přesnou dávkou důstojnosti. „Paní Radnerová,“ řekla a podávala jí ruku. „Jsme potěšeni, že se k nám můžete připojit.“

Matrona překvapeně zamrkala a nechápavě zírala na podávanou ruku. Potom ji rozpačitě přijala.

„Tati,“ řekla Merlyn záměrně nahlas, „tohle je Charlotta Radnerová a její dcera Della.“

„Milé dámy,“ ozval se otec a zajiskřilo mu v očích. Zvedl Charlottinu ruku ke rtům. „Merlyn se o vás obou zmiňovala.“

Matrona vypadala jako by se dusila a Della jen vyjeveně zírala.

„Ale jmenujete se přece Forrestová,“ vyjelo z Delly.

„Moje plné jméno je Merlyn Forrestová – Steelová,“ odpověděla jí Merlin s klidnou vyrovnaností. „Na svých cestách používám matčina dívčího jména. Ani byste nevěřily, kolik lidí mi kvůli mému otci nadbíhá.“

Charlotta zbledla. „Ano, chápu,“ dostala ze sebe. „To je od vás laskavé, že jste nás pozvali.“

„Miláčku,“ zavolal na Merlyn Dick se smíchem, když se proplétal davem se sklenicí sektu v ruce. Vypadal ve světlemodrém smokingu báječně. „Tady jsi.“ Podal jí sklenku a pozdravil se s jejím otcem. Potom se široce usmál na Radnerovy. „To je milé, že se zase vidíme.“

„Vzpomínáte si na Dicka?“ zeptala se bezstarostně Merlyn obou žen a usmála se na něj. „Je dědicem bohatství rodiny Langleyových – nafta a olej,“ dodala. „Když se zrovna neoddává svojí vášni pro závodní auta, hraje s kapelou v Gainesvillu.“

„Vždycky jsem chtěl být bubeník,“ přiznal s úsměvem. „Slečno Radnerová, rád bych vás představil přátelům,“ řekl a nabídl Delle doprovod. „Paní Radnerová?“ dodal a poděkoval pohledem Charlottě.

„To je báječné,“ řekla Della vzrušeným hlasem.

„Omluvíte… nás?“ zeptala se Charlotta s utrápeným úsměvem a kráčela pryč za dcerou a Dickem. Tvářila se jako když se dusí melounem.

„Udělalo ti to dobře?“ zeptal se Merlyn otec.

Zavrtěla hlavou. „Moc ne. Myslela jsem si, že to vychutnám, ale nestalo se.“

„Radši se dej dohromady. Tohle bude horší,“ řek polohlasně.

Cameron se právě omluvil svému známému a oto čil se, aby pozdravil pana Steela s Merlyn. Výraz je ho snědého obličeje byl pod pečlivou kontrolou. Neprozradil sebemenší cit.

„Ach Thorpe!“ ozval se její otec se zářivým úsměvem. Přistoupil blíž, aby podal Cameronovi ruku. „Jsem tak rád, že jsi mohl přijít! Tohle je moje dcera, Merlyn. Myslím, že jste se už seznámili.“

„Seznámili, není to pravé slovo,“ odpověděl Cameron. Podíval se na Merlyn pronikavým pohledem tmavých očí, které říkaly, že se už dál nedokáže ovládat. „Nepopovídáme si trochu, slečno dědičko?“

„Já musím vítat svoje hosty,“ odpověděla mu vystrašeně.

„Co bys řekla, kdybych ti k tomu nabídl své rámě?“ zeptal se.

„Kdybych byl na tvém místě, přijmu to,“ radil jí otec s pobaveným pohledem. „Přece tu nechceš vrůst do země.“

„Ty mě tedy, tati, pomáháš!“

Otec pokrčil rameny. „Neobviňuj mě. Svedla jsi ho ty.“

Cameron vykulil oči. „No, ať se propadnu,“ vyrazil ze sebe a propaloval ji rozhořčenýma očima. „Tak ty ses vrátila domů a chlubila dobyvatelskými

úspěchy?“

„Radši ztište hlas, pane Thorpe, nebo vás uslyší Della,“ vyškubla se mu Merlyn, když ji uchopil za rameno.

„Camerone?“ ozval se za ním nepříjemný hlásek. Della natahovala krk a podívala se letmo na Merlyn.

„Co je, Dello?“ zeptal se jí netrpělivě.

„Pojď se mnou, dáme si trochu punče,“ řekla Della bezmocně.

„Rád bych tady s Merlyn probral pár věcí,“ ozval se stroze.

„Jakých věcí?“

„Zaprvé naše dítě,“ řekl a díval se upřeně do šokované tváře Merlyn.

„Dítě!“ vyrazila ze sebe Della.

„Jaké dítě?“ zeptala se Merlyn.

„Ale jen jsem se zmínil, že jsi v jiném stavu,“ ozval se pan Steel sladce a usmál se ležérně na dceru.

„Tati!“ vykřikla zděšeně.

Pokrčil rameny a zvedl pohár šampaňského. „Ne-zatančíme si, slečno Radnerová?“ zeptal se vlídně. „Na starého muže tančím ještě docela lehce.“

A než se Della zmohla na slovo, odváděl ji pryč.

Merlyn zvedla oči ke Cameronovi. „Může ti říkat co chce, ale já těhotná nejsem.“

„Nejsi?“ zeptal se a přejížděl po ní pomalu očima. „Jak si můžeš být tak jistá? Vždyť to není ještě ani měsíc.“

Přešlápla z nohy na nohu. „Jsem si naprosto jistá.“

„Vážně?“

Srdce jí zběsile bušilo. Sotva dýchala. Snažila se najít slova, ale Cameron k ní přistoupil, přivinul si ji jemně do náruče, sklonil hlavu a políbil na ústa.

Slabě zaprotestovala, ale znovu podlehla staré sladké touze. Jeho rty se laskaly s jejími. Merlyn se postavila na špičky a pootevřela ústa. Vzrušeně se zachvěl a ona ucítila horký nápor radosti ze své moci.

Zvedl hlavu a podíval se na ni nedočkavě a roztouženě. Pobavené pohledy lidí, kteří stáli kolem, ho nezajímaly. „Božemůj, hledal jsem tě všude, až jsem z toho málem zešílel,“ drmolil chraplavě. „Neměl jsem tě nikdy nechat odejít. Ale teď tě mám a už tě nepustím. Kašlu na peníze, chci tebe!“

Zdálo se, že to myslí opravdově. No jistě, pomyslela si, Adam to taky myslel „smrtelně vážně“. Podívala se kolem a všimla si, že lidé si mezi sebou začínají šeptat.

„Camerone…“

„Přesně tak jsi vyslovila moje jméno tenkrát v noci,“ vzpomněl si a opřel své čelo o její. „Promítal jsem si v duchu tu noc snad tisíckrát. Pojď, půjdeme někam a promluvíme si.“

„Ty si nechceš promluvit,“ řekla odmítavě a uvolnila se z jeho objetí.

„Ale jistě že chci. Vážně.“

„Tak to udělej tady,“ řekla mrzutě a šla si sednout na schody. „Já s tebou sama nikam nepůjdu.“

„Ani kdybych se nechal svést podruhé?“ zeptal se škádlivě a posadil se vedle ní.

Zčervenala a vyhnula se jeho horkému pohledu. „Jak se má matka a Amanda?“

„Stýská se jim po tobě. Amanda chodí jako tělo bez duše, jako sirotek. Máti cítí, že se něco stalo, ale je tak zaměstnaná dokončováním knihy, že se neptá. Proto tady taky se mnou není,“ dodal s úsměvem. „Neřekl jsem jí, kdo to jsou Steelové.“

„A kdybys to věděl, přišel bys za mnou?“ zamumlala.

„Ano,“ řekl a jemně ji pohladil po vlasech. „Měl jsem něco víc, než jen vzpomínky a sny. Věděl jsem, že existuješ. Postrádalas mě?“

„Ne,“ řekla úsečně a ani se na něj nepodívala. Byl jako Adam, chtěl ji proto, co má. Zavřela oči.

Těžce vzdechl. „Vím, co si teď myslíš,“ řekl klidně. „Ale to chce čas.“

„Co?“

„Přesvědčit tě, aby sis mě vzala,“ řekl bezstarostně.

Podívala se na něj rozšířenýma zelenýma očima. „Ne!“

„Ano.“ Zvedl její štíhlou ruku k ústům a něžně ji políbil do dlaně. Přitom se Merlyn díval upřeně do očí.

„Jsi do mě zamilovaná, Merlyn. Řeklas mi to.“ Povzdechl těžce. „Vzalo mě to, nikdy na to nezapomenu. Byl jsem příliš v šoku, abych se bránil. Nechal jsem se od tebe vést jako jehně na porážku.“

Tvář jí hořela, pokusila se vyškubnout svou ruku, ale on ji nepustil. „Pěkné jehně!“ zašeptala a rozhlížela se kolem, jestli někdo neposlouchá.

„Merlyn,“ řekl jemně, „ještě nikdy jsem žádné ženě nedovolil, aby se mnou udělala to, co ty. Byla to asi nemístná pýcha, nebo mužská arogance… ale vždycky jsem musel být dominantní partner. V tomhle smyslu jsem to měl taky poprvé.“

To ji potěšilo. Ale v jejích očích, zkoumavě zpytujících Cameronovu tvář, byla ještě nejistota plná obav.

„Ucházím se o tebe, malá dědičko, když to chceš slyšet. Se vším co k tomu patří. Sladkosti, květiny, i serenáda bude.‘1

„Až naprší a uschne,“ zabrumlala.

„Nevěříš tomu?“ usmál se pomalu. „Ale já se změnil, Merlyn. Ztratil jsem zábrany.“

Těžce polkla a vyhnula se jeho očím. Byly tak citlivé… Ostře vnímala teplo jeho těla a jeho povědomou vůni.

„Nechci se za tebe provdat,“ řekla tiše.

„Nemůžeme přece připustit, aby se naše dítě narodilo jako nemanželské,“ oponoval polohlasně a usmíval se na ni.

„Nejsem v jiném stavu!“ vyhrkla.

Několik dvojic v jejich blízkosti přestalo mluvit a zděšeně je sledovalo.

„Ale jsi!“ řekl záměrně zvýšeným hlasem. „A je to moje dítě! Proč si mě nechceš vzít a dát mu jméno?“

Tvář jí zrudla do krve. „Camerone!“

Pomalu se nad ní vztyčil v celé své mohutnosti a v očích mu poskakovaly rošťácké ohníčky. „Představ si, že jedna dobře vychovaná mladá dáma jako jsi ty, odmítá vzít si za muže otce svého dítěte!“

Ve vteřině byla na nohou.

Zachytil ji a jemně držel. „No tak miláčku, teď musíš být opatrná,“ škádlil ji. „Přece nechceme děťátku ublížit.“

Chtěla něco říct, ale on ji vzal do náruče a snesl o dva schody níž na parket.

„Nejraději bych tě nesl až do ložnice, ale bojím se, abych tě neupustil,“ řekl vyzývavě.

„Vyřídím si to s tebou, jestli…“ vyjela podrážděně.

Jeho teplá drsná ústa udusila příval protestů.

„Vzpomínáš, co jsme dělali v té šatně?“ zašeptal ústy vzdálenými jen pár milimetrů od jejích. „Chci to zopakovat. Teď hned. Chci cítit tvá prsa…“

„Ne,“ zasténala a skryla tvář na jeho hrdle.

Něžně se zasmál. „Vezmi si mě, Merlyn.“

„Nevezmu. Ty mě chceš jenom pro to, co mám,“ řekla chladně.

„Máš pravdu,“ zašeptal a jemňounce pošimral ústy její řasy, dokud je nesklopila. „Chci tě pro tvou hlavičku a srdce a pro tvé tělo, které mi působí trápení, jen se ho dotknu.“

„Tak jsem to nemyslela,“ zasténala.

Setkal se s jejíma očima a klidně do nich pohlédl. „Tvoje ne nepokládám za odpověď. Měla bys být těhotná, neudělali jsme přece nic, co by tomu zabránilo…“

Když ji pomalu postavil na nohy, chvěly se jí rty. Podívala se na něj vzpurně.

„Když budu mít dítě, bude moje,“ prohlásila.

„Naše,“ opravil ji a pomalu se široce usmál.

Dupla nohou. „Camerone!“

Chytil ji za ruku. „Pojď si dát trochu punče na uklidnění. Ve tvém stavu není dobré se rozčilovat.“

Chtěla mu odpovědět, ale když si všimla pobavených pohledů několika hostů, vzdala to. Zaťala zuby. Chce válku? Bude ji mít! Ale ať se pořádně vyzbrojí, protože to bude potřebovat! Nestane se jeho hračkou ani peněženkou. To ne, pane!

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

„Jaks mi to mohl udělat?“ zeptala se otce později, když se večírek pomalu chýlil ke konci.

Zazubil se na ni a ironicky si změřil Camerona, který se od ní po celý večer skoro ani nehnul. „Zahrál jsem si jen na amorka, miláčku,“ řekl. „Líbí se mi. Jako zeť by mi seděl.“

„Pokud vím, tak jsi souhlasil, že už mi nebudeš dělat dohazovače.“

Otec zvedl udiveně obočí. „S tím nemám nic společného,“ prohlásil.

Přimhouřila oči. „Vážně? Co jsi věděl o Cameronovi před tím, než jsi mi pomohl najít práci pro jeho matku?“

Starý pán se trochu ošíval. „Vlastně jsem se s ním setkal jen jednou, nebo dvakrát,“ připustil. „A věděl jsem, že není ženatý. Cameron je tvůj přesný opak, miláčku.“

„To je,“ souhlasila, ale úplně o tom přesvědčená nebyla. „Nevezmu si ho.“

„Jistě že ne,“ přitakal a zvedl stříbrné obočí. „A řekni mi, jen tak pro zajímavost, jak se ho hodláš zbavit?“

„Tím, že mu řeknu ne,“ odpověděla.

„To nezabere.“

„A že nejsem těhotná!“

Starý pán nadzvedl obě obočí. „Ta naprostá jistota mládí,“ zabrumlal polohlasně. „Dnes ráno jsi nesnídala.“

Tváře jí polil ruměnec. „Neměla jsem hlad!“

„Myslel jsem si, že se ti znechutila vůně slaniny.“

„Tati!“ zasténala.

„Bankéř by se mi moc hodil do naší správní rady,“ pokračoval bez rozpaků. „A křest by se naplánoval zároveň s výroční zprávou…“

„Copak neposloucháš, tati?“

„… a to nemluvím o svatbě.“ Zamyšleně se zamračil. „Moment… bude lepší, když bude brzo, myslím tak příští týden. Promluvím o tom s Cameronem.“

„Ale já se za něj neprovdám,“ řekla pomalu a na každém slově si dala záležet.

„Nebuď hloupá, jistěže se provdáš,“ usmál se na ni a pohybem hlavy přivolal svého budoucího zetě.

Ten úsměv nenáviděla. Vždycky. Naposled ho viděla, když se rozhodla nechat studií.

„Je celá tvoje, synu,“ řekl Cameronovi s rozmáchlým gestem. „Dnes večer je tu kolem tolik dam, že nemám v úmyslu strávit ho celý jen s vlastní dcerou. I když vypadá báječně,“ dodal s posměšnou úklonou a odkráčel.

„To je můj člověk,“ zahuhlal Cameron a s úsměvem ji odváděl na taneční parket. „Bude z něj dobrý dědeček.“

„Nejsem v jiném stavu a nevezmu si tě.“

„Tak pojď nahoru, lehneme si a probereme to,“ řekl a zamrkal tmavýma očima. „Byla jsem opilá!“

Objal ji pažemi a pomalu s ní vplynul do romantické melodie pomalého valčíku. „Ne, byla jsi zamilovaná. Stejně jako já. Chtěl jsem se zachovat správně, ale jak jsi svlékla ty šaty…“ Jeho úsměv se vytratil a v tmavých očích se objevil žár. Přitlačil jemně ňadra na svůj hrudník. „Merlyn, bez šatů jsi nejúžasnější stvoření, které jsem kdy viděl.“

Zrůžověla a sklopila oči. „Nech toho.“

„Potěšil jsem tě?“ zeptal se klidně a zvedl jí tvář. „Udělal jsem ti radost, miláčku?“

„Víš moc dobře, že ano,“ zasténala a schovala před ním tvář. „Came…“

Rukou ji něžně pohladil po jemné pleti zad. „Toužím po tobě,“ šeptal tiše. „Chtěl bych s tebou dělat to, co tehdy v noci, pořád bez přestání.“

Chvěla se a nemohla se tomu ubránit. Vzpomínky byly horké a živé. Zaťala prsty do látky jeho smokingu. „Já nemůžu.“

„Miláčku, podívej se na mě.“ Jeho něžné, tmavé oči se dívaly dolů do Merlyniných zelených a usmívaly se do nich. „V tom, co jsme dělali, není nic špatného, holčičko,“ řekl citlivě. „Když to uvedeme na pravou míru.“

„Na pravou míru?“

„Když se vezmeme,“ řekl. „Už kvůli dítěti.“

„Camerone, žádné dítě neexistuje!“ vyjela Merlyn.

„Myslím si, že ano,“ nesouhlasil. Přejel očima po její postavě a vrátil se k tváři. „Vždyť úplně záříš, jen hoříš. Možná to nevíš, ale to, co jsme cítili, nebyla běžná věc.“ Upravil jí neposlušný pramínek krátkých vlasů. „Miláčku, to tě nenapadlo, že jsem tenkrát poprvé ztratil nad sebou kontrolu? A nejsi zvědavá, proč?“

Srdce jí stoupalo do krku, měl nad ní zvláštní moc a ona se nemohla bránit!

„Potřeboval jsi ženu,“ řekla bez obalu.

Zavrtěl hlavou. „Potřeboval jsem ženu už kolikrát předtím, ale tohle se nestalo. Po tobě jsem toužil úplně jinak. A nechat se svést od panny, to se mi každý den nestává. Ta kombinace byla k zbláznění.“

„Já nevím, co se to se mnou stalo,“ zašeptala.

„Já ano,“ odpověděl tiše a sevřel ji v náručí. „Vzal jsem si tebe a ty sis vzala mě. A teď musíme udělat něco pro ten maličký život, který jsme spolu stvořili. A neříkej, že nejsi v jiném stavu. Jsi. Merlyn, my jsme se tu noc milovali. A milovali jsme se tak silně a krásně, že musíš být těhotná,“ šeptal.

„Moc jsem si to přála,“ vydechla.

„Já to chtěl také, chtěl jsem to tak silně, že jsem se s tebou nedržel zpátky.“

Překvapil ji a měla to napsané v očích.

„Další šok?“ zeptal se jemně. „Kdybych chtěl, mohl jsem tě chránit, Merlyn. Neříkám, že by to bylo snadné, ale kdybych nechtěl, abys otěhotněla, mohl jsem to udělat.“ Přestala tančit a Cameron se lehce konečky prstů dotkl jejích rtů.

„A tys to neudělal?“ zeptala se.

Políbil ji do dlaně. „Naopak,“ řekl chraplavým hlasem. „Ze všech sil jsem se snažil, abys přišla do jiného stavu.“

„Proč?“

„Protože já…“

Dříve, než mohl dokončit větu, otřel se o něj mírně přiopilý Dick.

„Promiň, starouši –“ zazubil se, „– ale tenhle tanec jsem měl domluvený. Merlyn, lásko moje?“

Přebral mu Merlyn a nevšiml si ani vražedného Cameronova pohledu, ani šoku na její tváři. Ostatní tančící páry je obklopily, hudba se ozvala hlasitěji a Merlyn se vzpamatovala. Musí se snažit Cameronovi vyhnout. Když chce zachránit svou hrdost, tak musí! On jenom předstíral, že ji chce. Možná, že chtěl, aby otěhotněla ze stejného důvodu, jako chtěl manželství – potřebuje peníze a ona je má. Tahle teorie sice ve všem do sebe nezapadala, ale Merlyn to ignorovala. Nebude už riskovat, stačí trapas s Adamem.

Když dotančila, proklouzla ke schodišti a schovala se nahoře, dokud neodešel poslední host. Podle hlubokého tónu jeho hlasu poznala, že to byl Cameron. Dveře se zavřely.

„Teď už se nemusíš schovávat,“ ozval se její otec vesele.

„Už odešel!“

„Můžu ti věřit?“ ozvala se po chvíli. „Miláčku, jsem tvůj milující otec!“

„Jsi kam vítr, tam plášť.“

„No tak Merlyn.“

Sestoupila se schodů, nikoho neviděla a ulevilo se jí. „Už je konečně pryč?“ zeptala se.

„Nemáš šanci. Zítra přijde na oběd. Udělám s ním obchod.“

Rozzlobeně se na otce podívala. „Proč?“

„No, je to přece otec mého vnoučete…“

„Žádné vnouče se nekoná,“ protáhla utrápeně, „nejsem těhotná!“

„Neměla bys už jít do postele? Ženy ve tvém stavu musí být opatrné.“

Vrhla na něj vražedný pohled a vystupovala do schodů. Je to s nimi těžké pořízení, jsou ze stejného těsta a ona je nenávidí oba dva!

Druhý den se vyhnula Cameronovi tím, že šla nakupovat. Ale když se vrátila, byl ještě u nich a celý obývák byl od jednoho konce k druhému přeplněný koši s květinami.

„Květiny,“ nabízel jí Cameron s širokým úsměvem. Měl bílou košili, žlutý svetr, šedé kalhoty a vypadal čertovsky mile.

„Jaké květiny?“ zeptala se nervózně.

Rozrušenýma očima přejel po cele její postavě. „No přece sladkosti, květiny a serenáda.“

Přikývla a snažila se, aby její hlas zněl vyrovnané „A co sladkosti?“

„Jsou ve vaně.“

Zamrkala. „Cože?“

Otočil se k ní zády a zapálil si cigaretu. „Jdi se podívat.“

Podívala se na otce, který se pokoušel zakrýt úsměv, vyšla opatrně nahoru po schodech a zamířila do své ložnice. Otevřela dveře do koupelny.

Vana byla vyložená rudým saténem s krajkou a až po okraj naplněná bonboniérami a balíčky snad se všemi existujícími druhy čokolád a cukrovinek. Merlyn dlouho stála a zírala do vany. Potom se otočila a sestoupila dolů schodištěm.

„To nejlepší teprve přijde,“ ozval se Cameron.

„Budeš mi hrát a zpívat pod oknem?“ zeptala se se zábleskem v očích. „Bude lepší, když si k tomu nezapomeneš vzít deštník,“ doplnila posměšně.

„A ty si radši vezmi pořádný vědro vody,“ odrazil ji se smíchem.

Šla do studovny a zamkla za sebou dveře. Když vycházela, Cameron už odešel, ale její otec se tvářil poťouchle.

„Jdu si objednat pokoj do hotelu,“ prohlásila. „Nehodlám tu zůstat, už mám toho dost. Možná, že když zmizím, vrátí se do Charlestonu a ožení se s tou rozmazlenou Dellou.“

„Neexistuje,“ ozval se otec se smíchem.

„Vsadíme se?“

„Vsadím se o sportovního Mercedesa, dám ti ho ke svatbě.“

Otočila se na patě a kráčela po schodech nahoru.

Nějak se mi to vymyká všechno z rukou, pomyslela si. Necítila se ve své kůži. Pohled na plnou vanu čokolády jí zvedl žaludek.

Povzdechla si, oblékla hedvábnou modrou noční košilku a župan, posadila se a pročesávala hřebenem krátké vlasy. Najednou zaslechla zvláštní zvuky. Znělo to, jako když ladí orchestr.

Zamračeně otevřela dveře do chodby a poslouchala. Ano, uslyšela to znovu. Usmála se. Otec asi poslouchá v televizi nějaký koncert. Zavřela dveře a vrátila se k toaletnímu stolku. Právě vzala do ruky kartáč na vlasy, když nocí zahřměly úvodní takty Španělského Capriccia Rimského-Korsakova v plné orchestrální nádheře.

Vykřikla a upustila kartáč. Měla pocit, že orchestr je s ní v pokoji, že hudba nepřichází z haly, ale zvenčí, z trávníku pod jejím oknem!

Přiskočila k němu, otevřela dveře na balkon, vstoupila na něj a uviděla pod sebou Camerona. Stál před dirigentem a celým Atlantským symfonickým orchestrem, který obsadil vzorně střižený trávník jejich zahrady. Cameron se uklonil, zazubil a poslal Merlyn vzdušný polibek. Měl černý smoking a držel v ruce housle. Pomalu je přiložil ke krku a přikývl dirigentovi. Orchestr ztišil svůj velkolepý doprovod a Cameron začal hrát.

Bylo to děsné. Naprosto otřesné. Merlyn zaťala zuby. Několik členů orchestru, převážně ze smyčcové sekce, hledalo po kapsách špuntíky do uší.

„Proboha přestaň!“ naříkala.

„Jen když si mě vezmeš!“ vykřikl.

„Nikdy!“

„Bude to ještě horší!“ hrozil. „Neumíš si představit, co dokážu na lesní roh!“

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Cameron hrál dál. V sousedství se začala rozsvěcovat okna. Lidé z nich vystrkovali hlavy a nechápavě se rozhlíželi.

„Co je to za strašný kravál?“ zaječel někdo.

Cameron přestal hrát a podíval se rozzlobeně směrem, odkud se hlas ozval.

„Měl byste vědět, že jsem studoval housle dva roky!“ zavolal.

„Dokud tvůj učitel nespáchal sebevraždu!“ odpověděl hlas.

Cameron pomstychtivě přejel smyčcem po strunách bezmocného nástroje.

„Prosím vás, nechte toho!“ zaúpěl neznámý. „Jestli jste nepřítel, vzdávám se!“

„Zajatce neberu!“ zařval Cameron.

„Tak si kup neprůstřelnou vestu!“ vyhrožoval hlas.

Merlyn se skoro hystericky smála a nevěřila svým očím a uším. Kdyby ho tak mohla vidět Della, pomyslela si zlomyslně. Cameron Thorpe, usedlý bankovní manažer! To ji rozesmálo ještě víc.

„Tak co, vezmeš si mě, nebo ne?“ křičel na ni nahoru.

„Nechám si to projít hlavou!“ zavolala dolů a přitáhla si župan těsně k tělu. „Camerone, musím jít, už je mi zima!“

„Jen běž!“ hulákal, „nechceme, aby to děťátko onemocnělo!“

Vrhla na něj rozzlobený pohled a zavřela za sebou dveře na balkon. Za pár minut, když už ležela v posteli, naplnila dům krásná melodie slavné Brahmsovy ukolébavky. Rozléhala se po zahradě i sousedství. Potom se k ní připojil zlověstný zvuk policejní sirény…

Sluneční světlo proudilo do oken a probudilo Merlyn. Protáhla se a s povzdechem se posadila na posteli. Vzpomínka na včerejšek ji rozesmála. Najmout si celý symfonický orchestr k doprovodu patetické serenády může jen blázen, usoudila. Ale kouzelný blázen.

Vstala z postele a šla se napít vody. Cítila se nějak divně. Potom si oblékla džínsy a blůzku a sestoupila se schodů.

Nevyspalý Cameron seděl u snídaně s jejím otcem.

Měl hnědé kalhoty, proužkovanou rozhalenku s krátkým rukávem a vypadal furiantsky, zpustle a sexy. Otevřenou košilí byl vidět opálený a chloupky zarostlý hrudník. Vzpomněla si na dotyk chlupatých prsou na své nahé pleti a ucítila slabost v kolenou. Jejich oči se setkaly a on se na ni usmál.

„Cítíme se po ránu dobře?“ zeptal se jízlivě Cameron.

„Ale někdo tu vypadá dost kysele,“ odrazila ho, sklonila se a políbila otce na čelo.

„Také bys vypadala kysele, strávit noc na policejní stanici,“ vzdychl Cameron a usrkával kávu. „Já pusinku nedostanu? Jsem přece otec tvého dítěte.“

„Nejsem v jiném stavu!“ zamručela.

„Vezmi si trochu slaniny,“ přerušil ji otec se sladkým úsměvem a nabídl Merlyn talíř.

Těžce polkla a odvrátila oči.

„Co bude s mým políbením?“ pokračoval Cameron neodbytně.

„Nemůžeš ho odmítnout,“ zasáhl otec. „Zatkli ho vlastně kvůli tobě.“

Zděšeně pohlédla na otce. „Já jsem se ho neprosila, aby stál pod oknem a vydával ty příšerné zvuky!“

„Nebyly příšerné,“ bránil se Cameron.

„Pro toho, kdo má hudební hluch, jistě ne,“ souhlasila s šelmovským úsměvem. „Myslím, že to bylo sladké.“

Zvedl udiveně obočí. „Znamená to, že se za mě provdáš?“

Otec si odkašlal, vstal a položil ubrousek na stůl. „Vzpomněl jsem si, že mám jednu tiskovku,“ oznámil. „Kdyby někdo volal, tak jsem k večeru doma.“

„Tomu říkám skvělý budoucí tchán,“ ozval se Cameron.

„No, to si piš, že budu,“ uculil se uličnicky starý pán. „Mimochodem, pro případ, že by se něco náhodou slavilo, zamluvil jsem pár míst na večer v Chez Moi. Tak zatím se mějte dobře!“

Chez Moi byl přepychový francouzský restaurant na Peachtree Street. Merlyn se nazlobeně podívala na Camerona.

„Ten si je ale nějaký jistý, nezdá se ti?“ zeptala se Merlyn ironicky.

„Ano, je,“ přitakal a hledal její oči. „Škoda, že si je o tolik jistější než já,“ řekl smutně a dopil kávu.

„Nemyslíš, že je načase si spolu sednout a promluvit?“

Nechtělo se jí do toho, ale jeho tmavé oči byly tak sladké! Navíc se dnes opravdu necítila ve své kůži.

„Dobrá,“ řekla po chvilce.

Vzal ji za ruku a vedl dveřmi na terasu, do ranního slunce. Venku bylo teplo, ale pod vysokými duby byl hluboký stín. Po zahradě byly roztroušené překrásné růžové i bílé svídy v plném květu. Uprostřed zeleného paloučku hlasitě zurčela kašna, ve které se koupali ptáci.

Cameronovy prsty se důvěrně a majetnicky propletly s jejími. Měl velkou a trochu ztvrdlou silnou ruku. Ta síla se jí líbila.

Její oči si klidně prohlížely Cameronovu širokou a pevnou tvář.

„Vezmeš si mě?“ zeptal se.

„Protože můžu být těhotná?“

Sevřel prsty a smutně se usmál. „To je možná iluze, třeba jsem si moc fandil, ale určitě se to povede příště. Chci si tě vzít a žít s tebou.“

Přitáhl si ji blíž k sobě a tiskl její otevřené dlaně na svá prsa. „Vím, myslíš si, že mi jde jen o tvé peníze,“ pokračoval. „Ale když se zeptáš otce na naše obchodní jednání, zjistíš, že jsem pomalu, ale jistě zlikvidoval všechny tátovy dluhy. Nebudu ti lhát, bohatý nejsem, ale vede se mi dobře a jsem ctižádostivý, tvrdohlavý a mám dobré vyhlídky. Zvládnu to. Zvládneme to.“

Podívala se na něj váhavě.

Vzdychl a vzal její obličej do dlaní. „Merlyn, kdybych byl chudák bez peněz a bez perspektivy, měla bys mě míň ráda?“ zeptal se kousavě.

To ji šokovalo. Zkoumavě se mu podívala do černých očí pod hustým obočím. „To víš, že ne,“ přiznala něžně a přejela mu lehce prsty po rtech. „Ne, je mi jedno, co máš. To pro mě nikdy nebylo důležité.“

„Tak proč nechceš uvěřit, že já tě chci kvůli tobě samotné?“ zeptal se. „Kdybys byla chudá, bylo by mi to jedno. Nevadilo by mi to. Když tě to přesvědčí,“ pokračoval, „ať tě otec vydědí. Potom se vezmeme, budeme vychovávat děti a uvidí se, jestli dokážeme z naší banky udělat tu největší ve státě.“

„To myslíš vážně?“ vyhrkla.

„Jistě že myslím,“ řekl trpělivě. Oči mu ještě víc zčernaly a najednou byla v jeho náručí. „Božemůj, copak to nevidíš? Taková inteligentní ženská… Merlyn, krucinál, já tě mám rád!“

Vykulila oči jako talířky. „Mě?“

„Tebe, ty ztřeštěná, exotická, nádherná malá svůdnice,“ zabručel. „Trápilas mě a pokoušela tak, že jsem nebyl schopen ani sečíst pár čísel dohromady, měl jsem tě plnou hlavu. Šel bych snad i žebrat, jen abych tě mohl mít na očích!“ Zavřel oči. „Merlyn, udělám všechno na světě, jen když budeš moje. Orchestrální recitál ti nenapověděl nic? Změnil jsem kolínskou, necítíš? Vyměnil jsem černé auto za červené, nosím nové barevné a proužkované košile a jiné kravaty…!“

Položila mu ukazováček na rty, aby tu vášnivou tirádu zastavila. Pomalu, rozkošně se usmála. „Když si tě vezmu,“ řekla, „necháš se ode mě občas svést?“

„Kdykoli budeš chtít,“ souhlasil vzrušeně. „A nebudeš si ze mě dělat legraci, když se semtam obléknu bláznivě?“ Zavrtěl hlavou.

Líným, mazlivým pohybem přejela oběma rukama po jeho prsou. „A je Della jednou a provždy minulost?“

„Della je bez šance už od té noci, co jsem tě poprvé uviděl,“ vydechl. Sklonil hlavu a dotkl se jemně rty jejích zavřených víček. „Toužil jsem po tobě od prvního pohledu. A bylo to čím dál horší. Když jsme na našem večírku tančili, myslel jsem, že se zblázním, když tě nepolíbím. Ty si snad myslíš, že mám ve zvyku tahat ženy do šatny?“

„Ne,“ přiznala. Zvedla k němu oči. „Came, ale úplně to přes palubu neházej, já tě nechci měnit. Stejně tak nechci, abys měnil mě. Když mě máš rád, tak to úplně stačí, to je pro mě všechno.“

„Miluju tě,“ zamumlal chraplavě a sevřel ji v náruči. „Ach bože, jak já tě miluju! A tu noc, potom, co jsme se spolu líbali v šatně, jsi odešla s tím zatraceným bubeníkem a ani ses na mě nepodívala!“

„A tak jsi klidně líbal Dellu!“ ozvala se uraženě.

„Ve snaze na tebe zapomenout,“ pokračoval a sledoval ji. „Nemělo to stejně smysl. Bála se, že jí rozcuchám účes a rozmažu rtěnku, ale stejně to byla tvoje pusa, kterou jsem líbal. Della je oproti tobě jako z ledu, miláčku.“

„Tu noc jsem se tak bála,“ zašeptala vřele. „Toužila jsem po tobě, víš? S Dickem jsem odešla, protože mi bylo jasné, že bych neměla sílu říct ti ne. Je jen přítel a to je všechno, co mezi námi kdy bylo.“

Pomalu se usmál. „Jsem rád, že to vím.“ Dotkl se jemně prstem jejího nosu. „Tu noc… kdy jsi mě odvedla do ložnice a byli jsme spolu, jsi soutěžila s Del-lou, viď?“

Přikývla. „Ano, myslím že jo,“ zasmála se stydlivě. „Nikdy jsem nevěřila, že bych to mohla s mužem udělat.“ Sklopila oči. „Myslela jsem, že se chystáš oženit s Dellou, sáms to říkal. Jedna společná noc bylo všechno, co jsem mohla od tebe čekat. Chtěla jsem, aby ta noc byla nezapomenutelná.“

„To tedy zatraceně byla. Žil jsem z ní posledních pár týdnů. Víš ty vůbec, jak mi bylo, když jsem druhý den volal domů, abych se omluvil a vysvětlil ti, co cítím a máti řekla, žes odešla… Bože! A potom jsem tě nemohl najít. Nikdo nevěděl, kam slečna Forrestová zmizela.“ Pevněji k sobě přitiskl celým tělem. „Když konečně tvůj otec volal a řekl mi pravdu, byl jsem úplně poblázněný. Padl bych klidně na kolena.“

„To samé jsem cítila, když ses objevil u nás ve dveřích,“ svěřila se. Objala ho a cítila pevné svaly jeho zad. „Vážně jsi změnil názor na svatbu s Dellou hned napoprvé, cos mě viděl?“

„Ano,“ odpověděl se smíchem. „A zvlášť po tom, co jsem tě políbil v šatně. Tenkrát už jsem začal váhat a uvědomil jsem si, že se nemůžu oženit pro peníze. Nešlo to i proto, že jak máti, tak Amanda byly celou dobu na tvé straně. A fandí ti mimochodem pořád,“ doplnil se smíchem. „Strašně se na tebe těší.“

Přitiskla nos k jeho hrudníku. „Měls je vzít s sebou.“

„Ano, měl. Ale myslel jsem, že potřebujeme být o samotě, ujasnit si věci mezi sebou.“ Kousla ho něžně do prsou. Ostře zasykl. „Merlyn!“

Rozepnula mu knoflíky košile, líbala ho a vdechovala milovanou vůni jeho mohutného těla. „Ty jsi se koupal,“ šeptala. „A voníš nějakým krásným mýdlem.“

Spojil ruce za jejími zády. „Ano,“ řekl chraplavě. „Miláčku, to mě… vzrušuje.“

„Ano, já vím.“ Odtáhla se od něj a vedla ho za terasu k bazénu, obklopenému kolem dokola neprůhledným plotem.

Šel s ní bez jediného slova a Merlyn se jemně, šťastně smála. Zamkla branku a položila Camerona na širokou nafukovací dvojmatraci.

„Tak a teď tě mám,“ šeptala a lehla si vedle něj.

Nadzvedl se a zajel jí prsty do vlasů. Tvář mu zvláčněla láskou a oči planuly novou vášní.

Prudce se otočil tak, že byla najednou pod ním a jeho ústa si hladově, ale něžně našla její.

Když ucítila Cameronovy ruce pod blůzou, přerývaně a prudce vzdychala.

„Ano,“ zašeptal vzrušeně. Zvedl hlavu a se zářícíma očima jí rozepl podprsenku pod blůzkou. Hladil pevná prsa a palci třel neústupně jejich tuhnoucí hroty. Hrudník mu stoupal a klesal přerývaným dechem. „Ano, chceš mě, řekni?“

„Jestli tě chci?“ vzdychala drsně. „Umřela bych pro tebe!“

Jednou rukou jí uvolnil knoflíky a jeho očím se otevřel kouzelný pohled na vzdouvající se ňadra. Sehnul se, položil otevřená ústa na jeden vrcholek a laskal se s ním. Merlyn se prohnula do ladného oblouku a přitiskla si jeho hlavu ještě blíž.

„Bylo to stejné jako teď,“ šeptala něžně, „ta naše noc. Hrozně jsem po tobě toužila a bála se, že mě odmítneš.“

„Kdybych to udělal, nemohl bych žít,“ přiznal. „Chtěl jsem tě tak strašně moc. Ale potom jsem se cítil provinile. Bylas panna a můj rozum zvítězil nad srdcem. Byl jsem si jistý, že mě za to budeš nenávidět.“

Vzala jeho tvář do dlaní a nevěřícně se na něj podívala. „Tak proto ses ráno choval tak odměřeně!“

Usmál se smutně. „Myslel jsem, že to zavinilo víno, a nevěřil, že mě opravdu miluješ. Ale jen do té doby, než jsem měl čas si všechno promyslet, tak je to. Potom jsem si vzpomněl, cos říkala před tím, na procházce lesem. Tam jsi mluvila o tom, že se můžeš dát jen z lásky a navždy.“ Otřel se nepatrně rty o její líbezná ústa. „A tak mi to časem došlo. Bože, jak jsem se bál, že tě ztratím,“ zašeptal, políbil ji naplno a zalehl celým tělem. Porostlým hrudníkem drtil jemná obnažená ňadra, cítil její horké boky a stehna.

Držela se ho pevně, vychutnávala tíhu milovaného těla i důvěrnost jeho objetí. Její otevřená ústa a vášnivě žhavý jazyk mu vracel divoké polibky, které dostávala.

Zvedl hlavu a na rozpálené tváři i v očích měl stejně vášnivý výraz jako Merlyn.

„Miluju tě,“ zasípal drsně. „Řekni, že si mě vezmeš, nebo…?“

„Ano, vezmu si tě,“ šeptala. Dlouze vzdechla a dotkla se Cameronových úst. „Dneska, zítra, kdykoli budeš chtít, ale pod jednou podmínkou,“ dodala s komickou vážností.

„Jakou?“

„Že už nikdy nebudeš hrát na housle!“

Vyprskl smíchy. „Tak dobrá, ale jedno z našich dětí by později mohlo brát hodiny, ne?“

Tajemně se usmála a přitáhla si ho k sobě blíž. „Ano, miláčku,“ řekla tiše. „Jedno z dětí ano. Came, mám tě ráda.“

Vrátil jí úsměv, políbil ji a majetnicky se na ni zadíval. „Merlyn, teď ale vážně, budeme mít děťátko?“

Líně se protáhla a dala mu ruce kolem krku. „Opravdu nevím. Aleje to dost možné.“

„Jestli nejsi v jiném stavu, můžeme to zkusit znovu,“ zašeptal. Otřel se o ni boky a jejich rozpálené pohledy se setkaly. „Co říkáš milování na sluníčku?“

Pootevřela pusu. „Tady?“ zašeptala a rozhlédla se kolem.

„Právě tady,“ ozval se tiše.

Hladila mu široká prsa. Její prsty sladce vychutnávaly jejich svalnatou hmotu i Cameronovu okamžitou reakci na její doteky. Cítila, jak zoufale po ní touží. A ona po něm. Jeho tělo bylo jako droga. Točila se jí hlava a chtěla ho celou bytostí.

Nadzvedl mírně hlavu a hladovýma očima hltal nahá ňadra. „Stydíš se?“ zamumlal.

„Někdo by mohl přijít, služka, nebo zahradník… nebo táta…“

„A to tvrdíš, že jsem konzervativní,“ zasmál se tiše a pomalu jí rozepnul zip na džínsech. „Vždyť jsi zamkla branku,“ zašeptal.

„Came!“

Ale už se zmocnil jejích úst a zručně ji zbavoval oblečení. Cítila na hladké nahé pleti teplý polibek slunce. „Tvůj otec dal celému personálu dneska volno, copak to nevíš? A řekl mi, že zamkne hlavní vjezdovou bránu. No podívej se kolem, jsou tu jen ptáčci.“

Rozhlížela se a Cameron ji zatím zbavil zbytku oblečení. Když chtěla klást další otázky, bylo už pozdě.

Uzamkl jí ústa naléhavým polibkem, jeho horké, hladové tělo se rytmicky dotýkalo jejího, mužná prsa se s drsnou vášnivostí třela o ňadra.

„To je nádherné,“ šeptal, když vklouzla pod něj. „Ano, miláčku, ano, ano!“

Sténala vzrůstající rozkoší a její prsty po něm mazlivě bloudily. Když našla jeho boky, přitiskla si je k sobě ještě blíž. Otevřela oči a mlhavým oparem touhy viděla na jeho tváři výraz vášně.

„Camerone,“ šeptla trhavě.

Nosní dírky se mu rozšířily, oči plály. Nadzvedl se na rukou a očima majetnicky hltal každý kousíček její nahoty. „Byl jsem bez tebe tak dlouho,“ oddechoval sípavě.

„Tolik jsi mi chyběl,“ šeptala. Vzepjala se k němu, tělo prohnuté do oblouku, tvář napjatá vášní. Věděla, že tohle není jen tělesné uvolnění, ale pravá láska.

Cameronovy oči se upřely znovu do jejích a jeho pohyby byly naléhavější, tvrdší, drsnější.

„Ano,“ šeptala a jejich vášně se slévaly jako dvě divoké horské řeky. „Ano!“

„Dnes je to ještě sladší,“ ozval se, když jí sevřel boky. „Z lásky, Merlyn!“

„Z lásky!“ zašeptala rozechvěle. Její tělo jakoby o své vlastní vůli splývalo s Cameronovým a Merlyn se zavřenýma očima prožívala nádherné odpoutání. Pohnula se a najednou vykřikla, zmítaná jednou vlnou rozkoše za druhou. Byla k němu připoutaná, zabalená do něho a propletená s ním. Toužila mu vracet rozkoš, kterou jí dával svýma rukama, svými ústy… Její úsilí bylo odměněno chraplavým, drsným vzlykem, který se mu vydral z hrdla a splynul se zpěvem ptáků. Když zvedl hlavu a podíval se na ni vášnivýma černýma očima, ještě se chvěl. Po chvilce ji začal líbat, teď něžně, jemně a láskyplně.

Přitiskla se k němu a otírala se o chvějící ústa přivřenými víčky. „Jsi můj,“ šeptala rozechvěle.

„Ano,“ mumlal. „A ty moje. Tak dobrá, sladká… milovaná. Tak to mělo být.“

„Divoký med,“ zašeptala a tiše se zasmála.

Zvedl hlavu a podíval se na ni s něžným úsměvem. „Děkuju ti. Poděkoval jsem ti už vlastně?“

„Za co?“ zeptala se tiše

„Za všechno, cos mi dala. Za to, žes na mě počkala a byl jsem tvůj první.“

„Jsem ráda, že jsem se tě dočkala, Came,“ řekla klidně. „Ale kdybych to mohla vrátit, nepila bych tolik a nesvedla tě.“ Smutně se usmála.

„Ano, já vím,“ řekl vyrovnaně a podíval se na ni. „Zítra to dáme do pořádku, vezmeme se co nejdřív, abys neměla špatné svědomí. Pro ženu je to trochu jiné, ale já tě mám rád, Merlyn. Celým srdcem.“

Dotkla se rty jeho úst. „I já tě mám ráda.“

Pomalu se posadil, protáhl a ona se na něj dívala s obdivem v očích. Měl tělo svalnaté a dokonalé jako řecká socha.

„Jsi krásný, Came,“ zašeptala rozechvěle.

„Jsem rád, že si to myslíš,“ ozval se a oči zněžně-ly láskou a naplněním. Přejel pohledem od jejích štíhlých dlouhých nohou, přes mírně zakulacené bříško až po perfektně tvarovaná a vysoko položená prsa. „Já pro tebe musím najít jiné slovo, ‚krásná‘ nestačí!“

Postavila se na nohy. Ještě se trochu chvěla a nechala se obejmout a stisknout v jeho teplé náruči. Zabořila tvář do jeho vlhké, porostlé hrudi. „U bazénu!“ zasmála se pobaveně. „A já jsem tě měla za usedlého.“

Kousl ji něžně do ucha. „Dokud jsi nepřišla ty a nerozmetala můj svět od základů svým divokým oblečením a ještě divočejší pusou, byl jsem takový. Myslím, že se jednou umilujeme k smrti.“

Vzdychla se zavřenýma očima. „Ale miláčku, copak to nestojí za to?“

Na to nemohl říct nic.

Když se Jared Steel pozdě odpoledne vrátil, seděli oba slavnostně oblečení na verandě před domem a čekali na něho, aby s ním povečeřeli v Chez Moi.

Pružným krokem vyběhl po schodech a usmál se na dceru v bílých sifonových šatech i na Camerona ve smokingu. „Dejte si něco k pití a já se hned h<> dím do gala. Mimochodem, slavíme?“

Cameron, který držel Merlyn za ruku, se široce usmál. „Samozřejmě.“

„Jen si na mně zgustni,“ zahuhlala Merlin s rozzlobeným pohledem na otce. „Řekni už, že jsi to předvídal.“

Starý pán pokrčil udiveně čelo. „Kdo? Já? Ale s tím já nemám nic společného.“

„Ale ano, máš,“ odsekla. „Přemluvils mě, abych si zahrála na pracující dívku, a přitom jsi věděl, že Cameron nemá manželku, ty starý slídivý ďáble.“

Otec si dal ruku na srdce. „Nejsem žádný slídil. Camerone, znal jsem tě, než se tohle všechno seběhlo?“

Cameron sevřel pevně rty. „Obědvali jsme spolu na té poslední obchodní konferenci a vyptával ses mě na můj život.“

„Kdy?“ zeptala se Merlyn.

„Asi týden před tím, než jsi přišla pomáhat matce,“ zazubil se Cameron. „Samozřejmě, že jsem tehdy netušil, čí je to otec.“

„Tati!“ vyhrkla.

„Jak jsem mohl vědět, že vy dva do toho praštíte?“ zeptal se Jared nevinně.

Rozzlobeně povzdechla. „No, alespoň už přestaneš s tím dohazováním.“

„Myslíš?“ Starý pán se usmál od ucha k uchu a měl se k odchodu. „Jen počkej, až budete mít děti.“

„Táto!“ vykřikla za ním.

S uličnickým smíchem proplul verandou a Merlyn si všimla rošťáckého pohledu Camerona. „Co s ním uděláme?“ zeptala se rezignovaně. Cameron se usmál a chytil ji za dlaň. Opřel si záda do houpací pohovky a protáhl se. „To není problém, drahoušku,“ řekl líně. „Znám jednu milou vdovu středního věku, která má čtyři neprovdané sestry…“

Vybuchla smíchy. Slunce zapadalo za vysoké, mohutné duby. Podívala se Cameronovi do očí a viděla v jejich tmavé láskyplné hloubce všechno, po čem kdy toužila.