Diana Palmer

Rajčatová válka

PRVNÍ KAPITOLA

Ta ženská neměla kouska studu. Těžko si mohla vybrat nápadnější místo, kam tu svoji marihuanu zasadit! Sazenice rostly přímo na hlavní třídě v malém městečku v Georgii, a navíc doslova pár kroků od státní silnice. Bylo to, jako kdyby policii přímo vyzývala, aby s tím něco udělala.

Dotyčná pěstitelka ilegálních rostlin samozřejmě nejspíš nevěděla, že Curtis Russell, agent FBI, právě přijel na návštěvu za svou matkou, která bydlí hned naproti přes ulici. Ale jestli si ta drzá blondýna myslí, že Curtis jen proto, že je na dovolené, jednoduše odvrátí hlavu a schválně se bude dívat jinam, i když se tady porušuje zákon, pak se pořádně plete. V San Antoniu právě úspěšně uzavřel poměrně spletité vyšetřování vraždy a byl nově jmenován členem FBI. Už se nemohl dočkat, až dostane první opravdový případ.

Vyhlížel z okna matčina domu přes ulici a temné oči se mu zúžily. Dotyčná Marihuanová Mary právě usilovně hnojila půdu kolem svých pochybných plodin. Musel přiznat, že v bezových šortkách a krátkém tričku jí to moc slušelo. Měla pěkně opálenou kůži a hezká ramena. Žila sama v tom malém pronajatém domku a jezdila hráškově zeleným volkswagenem broukem s odklápěcí střechou. Mohl si jen domýšlet, čím se asi živí. Údajně se sem při

stěhovala před třemi měsíci tedy aspoň podle toho, co říkala jeho matka. To měla právě dost času zasadit marihuanu a vypěstovat ji téměř do sklizňové zralosti. Rostliny se pěkně vyjímaly v úhledné rovné řádce hned vedle jiné řádky vysokých červených květin.

Curtis nebyl žádný zahradník, takže neměl ani ponětí, co je která ta rostlina zač, ale marihuanu poznal. Viděl ji přece na obrázcích.

„Curte, ty ses do té pěkné mladé slečny odnaproti zamiloval, co?“ ozvala se jeho matka pobaveně, zatímco v kuchyni mixovala brambory na kaši.

„Proč si to myslíš?“ zeptal se prudce.

„Tak třeba proto, že jsi už třetí den přilepený u toho okna a zíráš na ni,“ přišla škádlivá odpověď.

„Nejsem do ní zamilovaný,“ odsekl Curtis s čirým znechucením. Zvedl své sto devadesát centimetrů vysoké tělo z křesla a líně se protáhl. Na jeho mohutné hrudi se napjaly svaly. Vykročil do kuchyně, kde jeho matka stála u pultu a vařila. „Víš, jak se jmenuje?“ zeptal se s nadějí.

„Mary Ryanová,“ odpověděla. „Nic dalšího o ní nevím.“

„Komu patří ten dům?“

„Gregu Henrymu,“ řekla. „Proč?“

„Ále, jen tak,“ zamumlal. Přitáhl si kuchyňskou židli a obkročmo se na ni posadil. Oblečený byl v džínsech a bílém tričku a tmavé vlasy měl rozcuchané. Jeho hnědé oči se na matku smály. Oni dva spolu byli sami od doby, kdy bylo Curtisovi šest let a jeho otec nečekaně zemřel na infarkt. Jeho matka měla dvě zaměstnání, aby je dokázala uživit. Na plný úvazek pracovala jako reportérka velkého deníku, a kromě toho připravovala materiály pro jeden místní časopis jako oblastní dopisovatelka.

Když bylo Curtisovi deset, začal si přivydělávat roznášením novin. Pak si hledal všemožné další brigády, aby do rodinného rozpočtu trochu přispěl.

Když mu bylo šestnáct, každý den po škole chodil do práce, protože chtěl matce trochu ulehčit. Jediná věc, která se mu nelíbila na práci pro tajnou službu, u které byl předtím zaměstnaný, byla skutečnost, že musí být tak daleko od Matildy Russellové. To se teď změní, protože po dovolené nastoupí v oblastní pobočce FBI v nedalekém městě Lanier.

Tedy, ne že by se jeho matka bez něho neobešla. Angažovala se v místním církevním spolku a měla svůj okruh přátel. Nikdy to nebyla žádná opičí matka, která by ho svou láskou dusila a omezovala. I teď ještě pracovala pro místní redakci a připravovala materiály, jenom už nejezdila na reportáže na různá nebezpečná místa. Doneslo se k ní plno věcí, které se v novinách nakonec neobjevily. Měla kontakty všude možně na těch nejpřekvapivějších místech a také na obou stranách zákona.

„Pořád se ještě stýkáš s tím usvědčeným překupníkem zbraní?“ zeptal se náhle.

Jeho matka, čiperná drobná žena se stříbřitými vlasy a čertovskýma černýma očima, se nepřítomně usmála. „Nikdy nebyl usvědčený,“ upozornila ho vlídně, zatímco přendávala hotovou bramborovou kaši na mísu. „A kromě toho, úplně se napravil. Teď je z něj profesor na univerzitě.“

„No to mě podrž!“ zamumlal Curtis. „A copak tam učí?“

Jeho matka našpulila rty. „Etiku!“ Curtis vyprskl smíchy.

„Ba ne, dělám si legraci,“ prohlásila matka a postavila kouřící mísy s obědem na jídelní stůl. „Učí trestní právo.“

„Pořád mi to připadá legrační. Taková ironie osudu!“

„Spousta mladých mužů se někdy z nerozvážnosti dostane do průšvihu,“ prohlásila matka a vrhla na něj výmluvný pohled. Přinesla talíře, příbory a ubrousky, všechno pro dva. Pak se ještě vrátila pro šálky na kávu a konvici. Na laciný krajkový ubrus naaranžovala i konvičku se smetanou a cukřenku.

„Já aspoň měl dost slušnosti, abych ničil svůj vlastní dům a ne nějaký cizí,“ prohodil Curtis s ironickým úsměvem.

„A dost rozumu, abys věděl, že když se člověk přátelí s narkomany, může ho to dostat do potíží,“ dodala.

Povzdechla se a zadívala se na svého jediného syna. „V životě jsem nebyla tak vyděšená, jako když ses tehdy připletl k té policejní šťáře a my museli i s tvým obhájcem před soudce,“ dodala vážně. „Deset let jsem psala reportáže o drogách. Bylo to doopravdy děsivé, vidět to takhle z první ruky.“

Curtis vstal a vřele ji objal. „Pak už jsem se v životě do ničeho nenamočil,“ připomněl jí a políbil ji na tvář. „Naopak teď takové lidi stíhám.“

„Myslím, že v těch případech, na kterých pracuješ, jde o víc než o nějaké výrostky, kteří experimentují s drogami,“ prohlásila a ovinula kolem něj obě paže. „Jsem na tebe moc a moc pyšná. To, co jsi teď dělal v San Antoniu, byla prvotřídní práce. Vystopovat tu mrchu až v Jižní Americe a dostat ji před soud v Texasu, to bylo co říct. Dokonce i nejvyšší státní žalobce ti vyslovil uznání.“

Curtis pokrčil rameny. „Ale no tak, to byla hračka,“ prohlásil se smíchem.

Poplácala ho po paži a posadila se za stůl. „Dávej si pozor, ať máš pořád krytá záda,“ varovala ho. „Už tak to bylo dost strašné pomyšlení, když jsem věděla, že se kdykoliv může stát, že budeš muset vlastním tělem chránit nějakého hodnostáře na oficiální návštěvě.“ Narážela na jeho předchozí práci pro tajnou službu. „Ovšem vědět, že pronásleduješ vrahy, je snad ještě horší.“

„Proč je to horší?“ škádlil ji.

Naklonila se k němu. „Protože jsem v důchodu! Dokážeš si představit, jaké bezvadné sólokapry bych měla, kdybys tohle dělal v době, když jsem ještě pracovala jako špičková reportérka?“

Zazubil se. „Vždycky se můžeš rozhodnout, že tě to v důchodu už nebaví, a zase začít dělat zpravodajství, místo abys psala do toho lokálního plátku oslavné články o tom, jak někdo vypěstoval na zahrádce obří tykev.“

„Vážím si toho, že mám v noci klidné spaní,“ protestovala, zatímco do jeho i svého šálku nalévala kávu. „Už mě neláká trávit víkendy fotografováním nějakého místa činu nebo poslouchat, jak politici hájí neschopnou policii. Růže,“ dodala, „mají mnohem menší nároky než redaktoři, a já s sebou aspoň nemusím na každém kroku vláčet laptop a fotoaparát.“

„To je dobrý důvod.“

„A kromě toho,“ dodala, „tím, co dělám teď, si vydělám mnohem víc.“

Proti tomu se nedalo nic namítat.

Několik minut jedli mlčky, v přátelském tichu.

„No vážně, proč pořád pozoruješ to děvče odnaproti?“ zeptala se matka najednou. „Víš něco, co já nevím?“

„Ještě ne,“ přiznal. „Ale dej mi trochu času.“

Dalšího dne zašel za Gregem Henrym, majitelem místní realitní agentury. Bez obalu se zeptal na jeho novou nájemnici.

„Má nějaké opletačky se zákonem?“ zeptal se Greg vyděšeně. Všichni ve městě moc dobře věděli, jaké je Curtovo povolání.

„Jak to mám vědět?“ zeptal se Curt. Rozhodil rukama. „Na to se ptám já tebe.“

„Pochází z Ashtonu, což je malé městečko jižně od Atlanty,“ odpověděl, zatímco listoval složkou. „Než jsem jí pronajal dům, prověřoval jsem si ji. Má skvělá doporučení, ovšem od různých… jaksi… zvláštních lidí.“

„Jak zvláštních lidí?“ zajímal se Curt.

„Jeden z nich je bývalý revolucionář z jedné země třetího světa. Další je kněz z jednoho velkého protestantského kostela v Atlante – mimochodem, každou neděli mívá kázání v televizi. A třetí z nich je slavný televizní moderátor z New Yorku. Předtím býval šéfredaktorem jedněch novin v Chicagu.“

Curt se nezmohl na slovo. Teď mu ta žena připadala snad ještě záhadnější než předtím, když o ní nic nevěděl. Greg mu nehodlal nic dalšího prozradit a dotazy na její povolání ostentativně ignoroval, ale divně se při tom uculoval. Curt mu poděkoval se stěží skrývanou jízlivostí a vyrazil do centra na zdejší policejní stanici.

Místní náčelník policie, Jack Mallory, s ním chodil na střední škole do třídy. Potřásli si rukama. Jack se jenom pochechtával, když slyšel, jaké nové místo Curt dostal.

„Tak ty jsi u FBI, jo?“ opakoval a potřásal hlavou. „To bych nikdy nečekal, že se z tebe stane úředník! Jsi na to moc neortodoxní.“

„Neortodoxní lidi mají v Quantiku rádi,“ prohlásil Curt s úšklebkem. „Zeptej se, koho chceš.“

Mallory našpulil pusu. „Nebyl jsi předtím náhodou u tajné služby?“ přemítal nahlas. „A neměl jsi tam nějaký průšvih? Něco se proslýchalo, že tě poslali někam do horoucích pekel dělat tělesného strážce ruskému premiérovi… Bažiny v Okefenokee, jasně, to je to místo!“

„Já se sám přihlásil!“ ohradil se Curt rázně. „A blata v Okefenokee, to není žádné horoucí peklo. Já bažiny miluju!“Jack se zazubil. „Vážně?“

„Nech to plavat. Poslyš, původně jsem přišel, protože naproti domku mé mámy bydlí ženská, která na zahradě pěstuje ilegální rostliny,“ prohlásil Curt. „A hned u silnice, proboha!“

Jack okamžitě zvážněl. „Jaké ilegální rostliny?“

„Zemědělství třetího světa,“ přišla suchá odpověď.

Jack popadl svůj klobouk.

„Tak se na to jedem podívat.“

Curt následoval náčelníka policie do zásahového auta. Dojeli k Mary Ryanové a zaparkovali na příjezdové cestě. Zvedla se ze záhonu, kde klečela. Jak rozsazovala nové rostlinky, měla kolena od hlíny a šmouhy bláta na obličeji. Prohlížela si policejní auto zvědavě, ale bez sebemenších obav.

„Neříkejte, že jsem někde překročila povolenou rychlost!“ zavolala na Jacka. „To snad ne! Já si dávám takový šílený pozor!“

„Nejde o rychlou jízdu,“ řekl Jack. Zadíval se na květinový záhon a vrhl na ni výmluvný pohled. „Musím vám doopravdy říkat, že to máte vytrhat, a vysvětlovat proč?“

„Ale to jsou jenom…“ začala.

„Ty rostliny jsou ilegální. A vy to moc dobře víte.“

Povzdechla si.

„Ale vypadají tak krásně! A tahle odrůda vůbec nebezpečná není!“ V jejích velkých hnědých očích se objevil smutek. „Vypěstovala jsem je ze semínek.“

„Zákon je zákon. Nenuťte mě, abych sem musel poslat svoje lidi, aby je vytrhali sami.“

„No dobře,“ řekla a posměšně zasalutovala. „Já tu špinavou práci odvedu. Ale je to pěkná malichernost! Vždyť já bych ani nevěděla, jak se mají užívat.“

„To my taky ne,“ přiznal Jack. „Ale to nic nemění na tom, že je to protizákonné. Jestli mi nevěříte, zeptejte se támhle Jeanette,“ dodal a kývl hlavou k zahradě o dva domy dál. „Ta je taky musela vytrhat.“

„No jasně, já je zlikviduju,“ řekla unaveně. Zadívala se na Curtise Russella a zamračila se. „To on vás sem dovedl, že jo? Už jsem si všimla, jak pořád postává u okna támhle u své matky a zírá na mě. On je od zahrádkářské policie?“

Jack musel schovat tvář za rukáv, aby nevyprskl smíchy. Zato Curt nebyl ani trochu pobavený.

„Vy porušujete zákon, milá dámo!“ řekl stroze. „A přímo tady, všem na očích! Já jsem od FBI,“ dodal schválně.

„Aha! To je Floristická bezpečnostní inspekce, že ano?“ Povýšeně se zasmála.

Curt si umiňoval, že se nebude červenat, nebude červenat, nebude červenat…

Nastoupil zpátky do policejního auta a práskl za sebou dveřmi. Už se na ni ani nepodíval. Jenže jí to zjevně nijak nevadilo. Ještě vtipkovala s Jackem a nahlas se smála. Pak se zase vrátila na zahradu.

Netrvalo dlouho, a šťavnaté drby o celé téhle události se místní tichou poštou donesly ke Curtově matce. Ten večer za ním zašla do pokojíku, kde se díval na televizi, a posadila se k němu na pohovku.

„Ty teď pracuješ pro ministerstvo zemědělství, jo?“ zeptala se.

Vrhl na ni krátký pohled. „Cože?“

„Nutíš ženské, aby vytrhávaly kytky! No to je vážně skandál, nemyslíš?“

„To nebyly žádné kytky,“ upozornil ji. „To byla marihuana.“

„A víš to jistě?“ ptala se neodbytně.

„Viděl jsem tu rostlinu na obrázku!“ odsekl.

„Julie Smithová měla na přední zahrádce zakrslý japonský javor. Teď je úplně oškubaný, protože nějaký hloupý kluk namluvil svému spolužákovi, že je to marihuana. V noci jí na zahradu vlezli výrostci a všechny listy orvali.“ Zasmála se. „To bych ráda věděla, jak to dopadlo, když se pokusili kouřit listí z javoru.“

Rozesmál se taky. „No dobrá, uznávám, že někdy se může stát chyba. Ale ona to vůbec nepopírala a Jack ty rostliny taky poznal. Řekl jí, že je protizákonné je pěstovat a že je musí vytrhat.“

Jeho matka potřásla hlavou.

„Nevím, jak se budu moct Mary ještě někdy podívat do očí,“ řekla s povzdechem.

„Ty jsi jí přece nic neudělala,“ připomněl jí. „Vina padá na moji hlavu. Kromě toho, ty jsi tady oblíbená. Všichni tě mají rádi.“

„To je proto, že mám smysl pro humor,“ utrousila jeho matka a vrhla na něj zavilý pohled.

„Já mám taky smysl pro humor,“ informoval ji.

„Výborně.“ Vstala a zanechala ho ve společnosti televize.

Dalšího dne ráno vstal, dal si snídani a v tričku, v džínsech a bos vyšel na zápraží pro noviny.

Zadíval se přes ulici a zachvátil ho vztek. Ty zatracené rostliny tam byly pořád!

Vůbec se nerozmýšlel. Vyrazil rovnou k domu Mary Ryanové, došel na předzahrádku, popadl první rostlinu v řadě a vyrval ji ze země.

„Necháš toho?!“ zaječel z domu rozzuřený hlas.

Vzápětí se ze zadních dveří vyřítilo plavovlasé tornádo v bílém koupacím plášti a hnalo se rovnou k němu. Mary Ryanová byla taky bosa a na cestičce byl štěrk, ale to ji rozhodně nemohlo zastavit.

Pokusil se promluvit, ale nebylo mu do dopřáno. Plnou rychlostí do něj vrazila a začala mu rvát rostlinu z ruky. Oba zároveň ztratili rovnováhu a zřítili se rovnou do záhonu. Převalovali se v bahně a zuřivě se rvali o tu ubohou sazenici.

„Koukej… mi to… vrátit!“ zuřila. Pěstí ho pěkně tvrdě udeřila do břicha.

Rychlým hmatem se osvobodil, chytil ji za ruce a přitiskl ji k zemi. Oddechoval stejně prudce jako ona, ale nebylo to námahou. Naprosto nepatřičně si totiž uvědomil, že Mary Ryanová má tu nejhebčí pleť, jaké se kdy dotkl. Zadíval se na ni. A její rty jsou tak dokonalé…

Nakopla ho. Zasténal a na okamžik povolil své sevření. Okamžitě toho využila, vytrhla se mu, vyškubla mu rostlinu a zvedla se na nohy. Couvla o pár kroků. Při tom se zalykala vzteky.

„Opovaž se ještě jednou sáhnout na moje rostliny! To je neoprávněný vstup na soukromý pozemek! Vandalismus! Záškodnictví! Dostanu tě před soud, dřív než řekneš občanskoprávní‘!“ zuřila.

„To chci vidět,“ utrousil jízlivě a vyškrabal se na nohy, aby jí mohl čelit s trochou důstojnosti. Jeho před chvílí ještě neposkvrněné bílé tričko a džínsy teď na sobě měly hnědé šmouhy a cákance od bahna. K jeho smůle v noci dost pršelo.

„Chceš? No prosím, tak to tedy uvidíš ten tanec!“ vyhrožovala. Vytáhla z kapsy mobilní telefon a rychle vyťukala číslo. „Haló? Tady Mary Ryanová, ulice Třešňová sto dvacet tři. Je tady vandal, který mi ničí majetek! Chci ho žalovat! Pošlete sem prosím vás hlídku, aby ho zajistila!“

„A pro ni taky, protože pěstuje na předzahrádce marihuanu!“ vykřikl Curtis do telefonu.

Mary Ryanová na něj zírala naprosto šokované. Zaklapla telefon. „Cože? To tedy nepěstuju!“

„Vždyť ji držíš v ruce!“

„To jako myslíš tohle?!“ Zvedla polámanou rostlinu. „Tohle je rajče! Dalo mi šílenou práci sehnat právě tuhle odrůdu. Vypěstovala jsem si všechny sazenice ze semínek!“ Vrhla na něj nenávistný pohled. „Jestli nedokážeš poznat rajské jablíčko od marihuany, asi by bylo vhodnější přenechat odhalování drog odborníkům!“

Vztyčil se v celé své výši. „Pracuju pro FBI,“ odsekl.

„To mají vážně štěstí, že pro ně dělá takové kriminalistické eso,“ utrousila jízlivě. „Jen počkej, až zítra uvidíš ty titulky v novinách.“

„Včera tu byla policie. Náčelník ti řekl naprosto jasně, že máš ty rostliny vytrhat,“ prohlásil Curtis. Cítil, že ztrácí pevnou půdu pod nohama, a ani trochu se mu to nelíbilo.

„To mi řekl, a taky jsem to udělala!“ Už zase skoro křičela. „Vytrhala jsem všechny máky, i když si myslím, že nijak nebezpečné nejsou! Máky, vážený pane agente FBI, ne marihuanu!“

Sevřel rty. Tvářila se, jako by byla doopravdy upřímně přesvědčená, že pravda je na její straně. Zadíval se na její zahrádku. Červené květiny byly skutečně odstraněny a vzorně srovnány na hromádku na konci řádku. Teď tvrdila, že ta věc, kterou vytrhl on, je rajče. Proboha! To snad není pravda.

„Jen počkej, až se tohle dostane před soud,“ zasyčela. Smutně se zadívala na polámanou rostlinu. „Moje ubohé rajče! Za tohle přijdeš o odznak, o to se postarám!“

„A jak se o to chceš postarat, jestli se můžu zeptat?“

„Ale beze všeho, jen se ptej! Jsem zdejší okresní prokurátorka,“ oznámila se škodolibým potěšením.

Curt ztuhl. „To si děláš legraci.“

„To by sis přál, co?“ vrátila mu to. „Přijela jsem sem z Ashtonu, kde jsem pracovala jako advokátka, protože mi nabídli místo tady v Lanieru. Myslela jsem, že to bude v mé kariéře krok vzhůru. Páni, to jsem se tedy spletla! Připadám si, že jsem se odstěhovala do Hlupákova.“

„Já nejsem hlupák!“

„Jsi vrah rajčat!“ obvinila ho.

„Vždyť ta zatracená věc vůbec nevypadá jako rajče!“ rozčiloval se.

Ani si nevšimli, že všichni sousedé vyhlížejí z oken nebo postávají na předzahrádkách, aby o to divadlo nepřišli. A nevšimli si dokonce ani toho, že na příjezdovou cestu právě zajelo policejní auto.

A samozřejmě to musel být zrovna Jack, Curtův starý kamarád, kdo měl službu a ten telefonát přijal!

„Už ne, proboha! To stačí!“ zaúpěl Jack, když došel k oběma protivníkům.

„Vytrhl mi rajče!“ zuřila Mary a ukázala na Curta. „On si myslí, že je to marihuana! Jak tenhle člověk vůbec někdy mohl dostat odznak? Ten ho snad musel ukrást!“

„Vypadá to úplně jako marihuana,“ bránil se Curt.

„Chci, abyste ho zajistil, Jacku! Neoprávněný vstup na cizí pozemek a vandalismus!“ žádala Mary.

Jack přistoupil těsně k nim a ztišil hlas, protože na rozdíl od nich dvou si sousedů všiml až moc dobře. „Dokážete si vy dva představit, co na to řekne soudce Wills, až se mu dostane takový případ na stůl?“ zeptal se. „Slečno Ryanová, přece nechcete, aby hned na začátku vaší zdejší kariéry rozmazávaly tuhle epizodu místní noviny, ne?“

Zaváhala.

„A ty, Curte… opravdu chceš soudci vysvětlovat, proč sousedce vytrháváš rajčata? Upřímně řečeno, soudce Wills je sám taky vášnivý zahrádkář. Rajčata má radši než steak. Nedokážu si představit, jak zareaguje na ničení sazenic. Sám taky pěstuje rajčata a vyhrává ceny na zahrádkářských výstavách!“

Curt obrátil oči v sloup.

„Čili navrhuju, abychom celou tuhle epizodu prohlásili za nedorozumění a vzali si z toho poučení,“ navrhl Jack jemně. „Teď se pokojně rozejdeme do svých domovů a “ odkašlal si, „dáme si pěknou a důkladnou sprchu.“

Mary a Curt byli oba neuvěřitelně umazaní od bahna. Maryin bílý koupací plášť změnil barvu na hnědou. Curtovo bílé tričko na tom nebylo lépe a na džínsech zasychaly blátivé skvrny. Bosé nohy měl zablácené úplně celé. Mary zrovna tak.

Curt si ji měřil zúženýma očima. A ona mu to oplácela.

„Měli bychom tu věc uzavřít přímo tady na místě,“ prohlásil náčelník policie nekompromisně.

„Jsem si jistý, že zvláštní agent Russell bude ochoten zničenou rostlinu nahradit a zasadit. Mám pravdu, Curte?“ dodal a upřeně se na něj zadíval.

Curt si odkašlal. „Jistě.“

„Já je vypěstovala ze semínek!“ ohradila se Mary nadutě.

„Tak já ti vypěstuju ze semínka náhradu a vlastnoručně ji zasadím,“ nabídl se Curt.

Její pohled byl ještě jedovatější.

„V zahradním centru na dálnici dvacet tři se prodává předpěstovaná sadba v květináčích,“ řekl Jack rychle. „Mají všechny možné druhy, dokonce i taková ta šťavnatá minirajčata, co rostou v hroznech. Ty vždycky pěstuje moje žena.“

„Nebudu na tom škudlit,“ prohlásil Curt. „Obstarám hned dvě šťavnaté minisazenice a vlastnoručně je tady zaryju na záhon,“ dodal se zdvořilou úklonou.

„Už to vidím dva metry pod zem a omylem na nějakou jinou zahradu,“ řekla sarkasticky.

„Můžeš tady u nich přenocovat na záhonu a ohlídat si to, když jsi tou hloupou rostlinou tak posedlá!“ odsekl Curt.

„Já ti povím, co mi můžeš “ začala. Jack zvedl obě ruce.

„Milá dámo a pane,“ prohlásil, „jestli se budete ještě chvíli hádat, nebudu mít jinou možnost než vás předběžně zadržet za rušení domovního klidu. Mám pravomoc odvézt vás oba na stanici v takovém stavu a oděvu, v jakém právě jste. Každé ráno chodí do mé kanceláře reportér a zjišťuje, co se během dne stalo a kdo je ve vazbě,“ dodal s gustem. „To bude panečku fotka! Bude bez sebe blahem, až tohle přinese do novin!“

Mary a Curt se podívali jeden na druhého, a pak každý sám na sebe. Mary Ryanová si skousla spodní ret.

„Dvě prvotřídní sazenice. A ještě dnes,“ řekla nekompromisně.

„Dvě,“ souhlasil Curt neochotně.

„V tom případě se s tím spokojím a stáhnu svůj požadavek, abyste ho zatknul,“ oznámila Jackovi.

„A já stáhnu svůj požadavek, abyste ji zatknul za útok vražednou zbraní.“

„Útok?“ vyjekla. „Jakou vražednou zbraní?“

„Biologickou zbraní,“ odvětil a ukázal na polámanou sazenici rajčete, kterou držela v ruce.

„Je to rajče!“ málem vykřikla. , Curt se narovnal a odměřeně řekl: „A jak tomu mám věřit? Kdoví, jaký neřád v tom je. Dneska se všude objevují geneticky modifikované rostliny! V tom stonku se může skrývat biologická zbraň hromadného ničení!“

Jack ho poplácal po rameni. „Nech toho, dokud je čas,“ radil mu naléhavě.

Mary Ryanová tiše supěla.

Curt pokrčil rameny. „Tak dobře.“

Mary neřekla už ani slovo. Odnesla si sazenici do domu a zabouchla za sebou dveře.

Curt přešel ulici, minul svou šokovanou matku, která na něj nevěřícně zírala, a zmizel v domě.

Jack nasedl do policejního auta a tiše zavřel dveře. Panečku, a to si myslel, že ho dnes ráno čeká nudná rutinní práce! Teď ovšem začínal mít pocit, že dokud bude mít Curt Russell dovolenou, slovo nuda mu ani nepřijde na mysl.

Poté, co Curt donesl Mary na zahrádku dvě sazenice rajčat a vlastnoručně je zaryl do záhonu, se osprchoval a převlékl a sešel zpátky do obývacího pokoje. Teď už měl čisté džínsy, čisté tričko, sportovní krátký kabát a naleštěné černé boty. Ale jeho matka to nepřešla jen tak.

„No dobrá, tak si to ujasněme,“ řekla. „Co se to tam vlastně stalo?“

V duchu zaúpěl, ale nenapadalo ho, jak se tomu vyhnout. Když chtěla jeho matka něco vědět, jaktěživ se nedokázal vykroutit.

„Vytrhl jsem jí sazenici rajčete a ona mě napadla.“

Matka ho obezřetně pozorovala. „Proč jsi jí proboha vytrhl rajče?“

„Myslel jsem si, že je to marihuana.“

„Rajče?!“ ptala se nevěřícně.

„No, jak mám poznat, jestli jsou ty listy stejné, když nemám v ruce fotku?“ bránil se stísněně.

„A kromě toho,Jack tam se mnou včera byl a řekl jí, ať vytrhá nelegální rostliny, a ona řekla, že to udělá. Ani jeden z nich se nezmínil, že mají na mysli mák.“

Rty se jí stáhly v úsměvu, když slyšela jeho znechucený tón. „Mák? To byl opravdu ten druh, ze kterého se dá dělat opium? No to mě podrž! Kvetl ovšem nádherně,“ dodala. „Prosím, některé druhy máku jsou ilegální.“ Dlouze se na něj zadívala. „Ale pěstovat rajčata ilegální není.“

„Ještě si přisad!“ zaúpěl.

„No dobrá, dobrá, už toho nechám. Co se stalo dál?“

„Musel jsem jít a koupit jí dvě nové sazenice,“ zavrčel. „Právě jsem jí je zasadil. Takhle stáhne obvinění z vandalismu a já stáhnu obvinění z napadení.“

„Ona tě napadla?!“ vyjekla jeho matka.

Důstojně se napřímil. „Napadla mě rostlinou rajčete,“ oznámil.

Jeho matka se odvrátila. Zjevně právě dostala záchvat kašle. „Já… ehm… mám pak schůzi církevního výboru. Myslíš, že se dneska můžeš naobědvat někde ve městě?“

„Samozřejmě. Co je ti?“

„Nic! Jenom trochu kašlu.“ Kašlala, jak mohla, ale moc přesvědčivě to neznělo. „Opravdu hrozný kašel!“ Spíš to znělo, jako by se dusila. Dalo jí zřejmě pořádnou práci zamaskovat záchvat smíchu.

„Dobrá, přijdu pozdě. Stejně se musím ohlásit na místní služebně FBI.“

„Tak se uvidíme na večeři.“

„Jistě. Měj se.“

„Ty taky, chlapče.“ Vrhla na něj rychlý pohled. Načež se chvatně odvrátila, aby si nevšiml, jak se směje.

Vyšel z domu, nastoupil do svého elegantního šedého sedanu, aniž jediným pohledem zabloudil k sousednímu domu to pro případ, že ho zahrádkářská úderná jednotka odnaproti pozoruje. Nastartoval auto a rychle vycouval po příjezdové cestě na silnici.

Za ním se ozvalo zakvílení pneumatik a někdo zuřivě zatroubil. Curt se zadíval do zpětného zrcátka.

No samozřejmě! Seděla tam ona, Mary Ryanová, ve svém hráškově zeleném brouku, a propalovala ho vražedným pohledem. Ne že by si to nezasloužil. Zastavil sotva pár centimetrů od jejího předního nárazníku.

Zamával jí skrz okénko a zářivě se na ni usmál. Místo odpovědi znovu zuřivě zatroubila.

Pomalu se rozjel. Dával si načas a pečlivě dodržoval povolenou rychlost.

Sotva se dostali na čtyřproudou dálnici, brouk vystartoval a proletěl kolem něj jako střela. Dálnice vedla do Lanieru, velkého města, ke kterému to bylo nějakých dvacet mil. Tam sídlil oblastní soud, kde slečna Ryanová zjevně pracovala. Také se tam nacházela oblastní pobočka FBI. Curtovi bleskla hlavou příšerná a nikoliv nepravděpodobná možnost, že obě instituce třeba sídlí ve stejné budově.

A pochopitelně to přesně tak bylo. Musel projít detektorem kovů a detektorem výbušnin a pak vyložit na stůl celý obsah svých kapes, aby ho vůbec pustili do budovy soudu.

Měl s sebou osobní zbraň, kterou musel vyndat a odevzdat. To vyžadovalo, aby také ukázal odznak agenta FBI. Zatímco tohle všechno dělal, kolem proplula rajčatová císařovna v elegantním šedém kostýmku s krátkou sukní. Kráčela na vysokých podpatcích, a jak se nesla chodbou, věnovala mu pohrdavý úsměv. Muž z ochranky ji pozdravil a nechal ji rovnou projít. Curt se při tom pohledu celý naježil.

Když absolvoval všechny bezpečnostní procedury, vykročil chodbou k místní kanceláři FBI. Sekretářka mu řekla, ať se posadí a chvíli počká, protože šéf, zvláštní agent Vicks, má mezistátní hovor a řeší po telefonu cosi důležitého.

Moc dlouho ovšem nakonec nečekal. Netrvalo to ani dvě minuty a sekretářka mu s potutelným úsměvem řekla, že může jít dál.

Zvláštní agent Vicks mu věnoval úsměv zrovna tak významný. Curt měl pocit, že se mu podlaha zhoupla pod nohama. Na nic se nemusel ptát, aby mu bylo jasné, že zprávy o rajčatové bitce už sem dorazily.

DRUHÁ KAPITOLA

Zvláštní agent Hardy Vicks, na pohled příjemný muž s pleší a nepatrnými zbytky světlých vlasů, mu nabídl, ať se posadí. Až Curtovi skončí dovolená, právě on bude jeho přímý nadřízený.

Agent Vicks mu nastínil případ, který právě řeší v okrsku, kde bydlí Curtova matka.

„Je to opravdová potíž,“ vykládal Vicks podrážděně. „Tenhle chlápek “ přistrčil Curtovi přes stůl fotku, „jistý Abe Hunt, je korunním svědkem v jednom velkém procesu, který projednává soud v Atlante. Média kolem toho udělala pořádný cirkus, což celé věci neprospělo. Obviněným je majitel striptýzového klubu, protože se ukázalo, že jeho podnik slouží jako překladiště drog. A co hůř, zdá se, že je ve spojení s šéfy organizovaného zločinu na Miami.“

„A v čem je problém?“ zeptal se Curt. Díval se na fotografii mohutného muže s černými vlasy, černýma očima a širokým obličejem.

„Nemůžeme ho najít,“ řekl Vicks s úšklebkem. „Skrývá se, protože nevěří, že bychom ho dokázali ochránit před pomstou gangu. Bojí se jistého zabijáka jménem Daniels. Tenhle Daniels je zřejmě opravdu dobrý, možná nejlepší z celé té bandy. Hunt každopádně ví o tom případu úplně všechno. Byli jsme ochotni poskytnout mu imunitu a novou identitu, pokud nám pomůže usvědčit šéfy gangu. Byl v ochranné vazbě v pečlivě střeženém domě v Doravillu. Agenti, kteří ho měli hlídat, se společně s ním dívali v televizi na nějaké sportovní utkání. A zatímco nadšeně fandili, chlapík jednoduše vyšel ze dveří a zmizel.

Curt se zašklebil. „Tomu říkám smůla.“

„No, oni to nějak přežijou,“ utrousil Vicks. „Příště budou muset za trest hlídat bandu padělatelů, která se bude v cele ládovat hamburgery, hranolky a kolou.“

„To má být nějaký trest?“

Vicks se zazubil. „Oba drží dietu.“

„Och!“

„Každopádně teď ještě máte oficiálně dovolenou, ale opravdu bych ocenil, kdybyste měl oči otevřené a dával pozor, jestli se Abe Hunt někde neobjeví,“ řekl Vicks. „Víme, že má příbuzné tady v okolí. Přesněji řečeno, jeden jeho bratranec bydlí v domě dvě čísla od vaší matky.“ Znovu se usmál.

„A přímo naproti ní bydlí okresní prokurátorka,“ utrousil Curt chladně. „Proč nepožádáte ji, aby vám toho svědka hlídala?“

„To už jsme udělali,“ přišla lakonická odpověď. „Řekla, že s radostí, a pak se ptala, jestli jste ozbrojen.“

Curt nadzdvihl obočí. „Pardon?“

Vicks dělal, co mohl, aby nevyprskl smíchy. „Chtěla vědět, jestli vám dovolíme mít v pistoli víc než jednu kulku.“

Curt sevřel rty. „Ta ženská je příšerná!“ vyrazil ze sebe.

„No ne!“ pochechtával se Vicks. „To jste nejspíš jediný chlap v okruhu dvaceti mil, který si něco takového myslí. My ostatní s ní vycházíme skvěle.“ Ukázal na tácek plný sušenek, který mu ležel na stole. „Tohle sama pekla. Jeden balíček přinesla sem a jeden na prokuraturu. Vařit umí skvěle, to vám povím!“

Curt měl pocit, že se snad udusí. „Máte pro mě ještě nějaké rozkazy?“ zeptal se.

Vicks pokrčil rameny. „Dokud máte volno, tak ne. Pěkně si tu dovolenou užijte.“ Než ale Curt stihl vykročit ke dveřím, vrhl na něj potměšilý pohled. „Mimochodem, z ministerstva zemědělství se dali slyšet, že kdybyste někdy přišel o místo, rozhodně se nemáte ucházet o práci u nich.“ Jen stěží potlačoval smích. „Nehodlají zaměstnávat agenta, který nedokáže poznat rajče od… počkejte, kam tak utíkáte?“

Curt už rázoval chodbou pryč. Ani se neobtěžoval zavřít za sebou dveře. Fotografii svíral v ruce tak pevně, že ji málem rozmačkal.

„Russelle!“

Curt se zastavil těsně před detektorem kovů a obrátil se. Muž z ostrahy u vchodu mu podával jeho pouzdro s pistolí.

„Neříkejte, že jste mi chtěl tohle věnovat!“ řekl s posměchem. „To by byl panečku dáreček! A to jsem vám sám nic nedal.“

Curt mu vyškubl pouzdro a připnul si pistoli na opasek. Nahlas nic neřekl, ale pohled, který na strážce vrhl, byl víc než výmluvný.

Vyřítil se z budovy soudu bez sebe vzteky. Opravdu bezvadný začátek dne!

Když se vrátil k matčinu domu, viděl, že nepříjemností ještě nebylo dost. Uprostřed příjezdové cesty seděl obrovský ryšavý lovecký pes. Curt zuřivě zatroubil a troubil dál a dál, ale pes se neobtěžoval svoje místo opustit.

Jeho matka se vyřítila ze dveří a tiskla si prst na rty. „Nech toho!“ napomínala ho tlumeným hlasem. „Tady soused chodí na noční. Pokouší se spát!“

„Nemůžu zaparkovat,“ oznámil jí Curt. „Překáží mi tady pes.“

„Já žádného psa nemám.“

Curt ukázal na obrovské zvíře, které už na příjezdové cestě nesedělo, nýbrž leželo.

„Kde se ten tady vzal?“ zeptala se matka zachmuřeně. „Můžeš se ho zeptat.“

Vrhla na něj ostrý pohled a šla psa vyhnat. Ovšem zvíře ani nenapadlo, že by se snad mohlo zvednout a odsunout. Mávla na Curta, jako aby minutku počkal, a vběhla zpátky do domu. Vzápětí se vrátila s kouskem masa. Pes zavětřil a olízl se. Pak vyrazil za ní a bez boje se nechal odlákat. Curt mezitím zajel pod přístřešek pro auto a vypnul motor.

Pes se usadil na verandě, jako kdyby tam právoplatně patřil.

„Ve městě přece nikdo nemůže chovat takového loveckého psa!“ prohlásil Curt, když si ho prohlédl.

„To není žádný lovecký pes. To je policejní pes. Copak nevidíš, jak má dlouhé uši? Ale jak se sem proboha dostal?“

„Že by stopem?“

Jeho matka na něj vrhla ostrý pohled. „Poslyš, někde tady poblíž se údajně skrývá korunní svědek z jistého procesu,“ řekla. Ztišila hlas. „Jeho bratranec bydlí támhle v tom bílém domě.“

„Jak tohle všechno víš?“ zděsil se Curt. „Mně o tom právě před chvílí řekl zvláštní agent, který šéfuje místní pobočce FBI. Až tu začnu pracovat, bude to můj nadřízený.“

Založila si ruce v bok a vrhla na něj útrpný pohled. „Dělala jsem pro noviny! Na to nezapomínej. Jsem zkušená žurnalistka. My novináři víme všechno.“

„Ale jsi v důchodu.“

Pokrčila rameny. „Dnes ráno jsem na nákupu potkala manželku tady toho bratrance. Řekla mi, že ona sama toho chlapa nemůže vystát, ale její manžel ho úplně zbožňuje, protože se zná s lidmi od sportu a pořád mu slibuje, že prý ho seznámí s jedním slavným zápasníkem. Její manžel je nadšený sportovní fanoušek.“ Zadívala se na svého vysokého a mohutného syna. „Já sport nenávidím.“

„Já taky. Nemá ta žena ponětí, kde se může Abe Hunt skrývat?“

Curtova matka zavrtěla hlavou. „Ale slíbila mi, že kdyby se něco doslechla, dá mi vědět. Teď ale odjíždějí z města někam na dovolenou. Neřekla mi žádné podrobnosti.“

Curt se zadíval na psa.

„Možná bychom měli někoho zavolat, aby si ho odvedl. Je tady někde poblíž psí útulek?“

„Jasně, hned vzadu za… Ale teď ho zrovna rekonstruují a pro toulavé psy tam asi nebudou mít místo. Kromě toho, tenhle má přece obojek.“ Sklonila se, aby se psovi podívala na známku. Pes vrtěl ocasem a klidně si to nechával líbit. „Možná patří ostraze ve vězení… chci říct, v nápravném zařízení,“ opravila se. „Jak se sem asi dostal? Zkusím tam zavolat a pozeptat se, jestli jim nějaký pes nechybí. Nenech ho utéct,“ přikázala svému synovi a zašla do domu.

Curt si povytáhl kalhoty a usadil se na schody verandy. Nadzdvihl si sako a ukázal zrzavé příšeře svou pistoli. „Víš, co to je?“ zeptal se psa. „Jestli se pokusíš utéct, tak tě zastřelím.“

Pes Curtovi olízl obličej.

O pár minut později se Curtova matka vrátila. Tvářila se znepokojeně. „Nikomu žádný policejní pes nechybí,“ řekla s povzdechem. „Ani nevědí o nikom, kdo by takového psa měl. Volala jsem šerifovi, ale nemají žádné hlášení, že by někdo postrádal takové zvíře. A taky ani ponětí, odkud mohlo utéct.“

„Třeba patří nějakému sousedovi,“ nadhodil Curt.

„Myslíš?“ zeptala se nepřítomně.

Curt vrhl rychlý pohled na protější dům a zamračil se. „Třeba si ho pořídila Marihuanová Mary,“ řekl s neskrývanou záští.

„Mary? Ale kdepak, to určitě není její pes. Žádného nemá, i když místa by se na něj našlo dost,“ prohlásila matka a pokývla ke staré kůlně na vzdálenějším konci Maryina pozemku.

Curt se na kůlnu zamyšleně díval. „Tam by se klidně mohl skrývat náš uprchlík,“ prohodil. „Třeba je to jeho pes. Vypustil ho tady, aby nás zmátl.“

Rozesmála se. „To je panečku brilantní úvaha! Víš co? Zavolám do místního rádia, aby vyhlásili, že se našel pes. Jeho majiteli se to určitě donese. A přijde si pro něj.“

„A mezitím?“ zeptal se Curt stísněně.

„Jednoduše bude bydlet u nás,“ prohlásila jeho matka bezstarostně. „No tak, pojď dovnitř, pejsku!“

Otevřela dveře a pustila psa do domu.

„Přece nemůžeš vzít takového obrovského psa do bytu!“ děsil se Curt. „A navíc špinavého a zablešeného cizího psa, který může mít kdovíjaké nemoci! Co když ho napadne, že si lehne na pohovku?“

Matka se na něj zvědavě zadívala. „Co ti na tom tak vadí? Je pravda, že když jsi byl malý, nikdy jsme zvířata neměli. Ale to jen proto, že tvůj otec měl alergii.“ Povzdechla si. „Je to ostuda.“

„Teď už jsem moc starý na to, abych toužil po psovi,“ upozornil ji.

„To si nemyslím,“ prohlásila a následovala psa do kuchyně. „Každý chlapec by měl mít vlastního psa!“

„V tom případě zajdu do Zverimexu a pořídím si německého ovčáka,“ vykřikl za ní.

„Ten je moc velký! Toho bychom v takhle malém domě mít nemohli.“

„A tahle zrzavá obluda ti velká nepřipadá? Vždyť je obrovský jako kůň!“

„Není to žádný kůň.“

Kuchyňské dveře se zavřely. Curt si povzdechl a vyrazil do svého pokoje, aby se převlékl do domácího. Z vnitřní kapsy vytáhl fotografii uprchlého svědka a postavil ji na komodu.

Pes, prozatím pojmenovaný „Zrzavá obluda“, byl ještě před večeří přepečlivě vykoupán a vydezinfikován. V rádiu hlásili, že se našel, ale žádný šťastný majitel se pro něj zatím nepřiřítil.

Večer se Zrzavá obluda přes Curtovy zuřivé protesty uvelebil na pohovce, položil si hlavu na tlapy a poslouchal zprávy. Vypadal, že ho politické dění doopravdy zajímá, protože soustředěně naslouchal všem pikantním podrobnostem nejnovější aféry v místním úřadě guvernéra.

„Já se odsud snad odstěhuju,“ prohlásil Curt znechuceně. „Pak snad neuslyším v televizi jméno toho chlapa pětsetkrát za den!“

„To ti nijak nepomůže. Když jde o takový skandál, přebírají tu zprávu stanice po celé zemi. Uslyšíš to úplně všude.“

„No to je tedy radost.“ Zadíval se na psa, který pořád soustředěně sledoval televizi. „Tak tohle tě zajímá, Obludo, jo? Máte vy psi taky nějaké skandály?“

Mohutný pes zvedl hlavu a zadíval se na něj. Zavrtěl ocasem a zase věnoval pozornost televizi.

„Je úžasně inteligentní,“ prohlásila matka.„Jak jsi dospěla k takovému závěru?“ zajímal se Curt.

„Protože se tady nepokouší nic rozkousat, chová se slušně a ani trochu neštěká.“

Právě v tu chvíli začaly regionální zprávy. Byl tam krátký rozhovor s mužem z fotografie, kterou Curt to ráno dostal s Abe Huntem. Pes našpicoval uši a hlasitě vyštěkl.

„Huš! Lehni!“ zavrčel Curt a naklonil se k televizi, aby lépe slyšel.

Rozhovor byl krátký a nic moc v něm nebylo. Hunt před kamerou prohlásil, že vůbec nic neví a že odmítá svědčit. Moderátor potom ještě řekl, že svědek je na útěku a že je v podezření, že se policii pokusil oklamat.

„Teď pravděpodobně leží na dně Lanierského jezera,“ prohodil Curt.

„Pokud tam je, chlapče, tak už nevyplave,“ prohlásila nonšalantně jeho matka, která pokojně seděla u televize a věnovala se vyšívání. „Voda je tam tak studená, že se ani na jaře neprohřeje tak, aby tělo vystoupalo na hladinu.“

„Když jde o mrtvoly, ty vždycky přijdeš s nějakým úžasným postřehem,“ poznamenal Curt. „Jak je možné, že toho o nich tolik víš?“

„Kdysi jsem chodila s ohledávačem mrtvol.“

Curt jenom nevěřícně potřásl hlavou a dál se díval na zprávy.

Pes náhle zvedl čenich a zavyl.

„Přestaň!“ okřikl ho Curt. „Co to s tebou sakra je?“

Pes se na něj zadíval a zavrtěl ocasem.

„Nejspíš má hlad,“ mínila Curtova matka a odložila vyšívání. „Dám mu do misky zbytek těch špaget od večeře. Tak pojď, Zrzavá obludo!“

Pes už si na své nové jméno zjevně docela zvykl. Seskočil z pohovky s elegancí, jakou by člověk u tak mohutného zvířete nikdy nečekal, a běžel za svou novou paničkou.

Curt se za ním zachmuřeně díval. Tohle je vážně dovolená za všechny prachy! Napřed Marihuanová Mary, a teď zase tahle pekelná příšera.

Sotva se uložili ke spaní, pes se tiše vplížil do obývacího pokoje, posadil se k oknu a vydal táhlé zavytí, které by probudilo celý hřbitov plný mrtvol.

Když to tak chvíli pokračovalo, k vytí se přidalo neodbytné řinčení domovního zvonku. To už Curta definitivně vytáhlo z postele.

Vyrazil ke dveřím jen v hedvábných kalhotech od pyžama, bez trička. Když míjel matčin pokoj, zaslechl odtamtud mírumilovné pochrupování.

Okřikl vyjícího psa a otevřel masivní vstupní dveře. Za nimi stála Marihuanová Mary.

Ta sice na rozdíl od něj tričko měla, námořnicky modré a dlouhé do půlky stehen, ale pro změnu se zase neobtěžovala s kalhotami.

Na jejích nohou byly k vidění jenom nadýchané růžové froté pantofle. Světlé vlasy měla rozcuchané a trčely jí na všechny strany. Vypadala rozespale a pěkně naštvaně.

„Můžeš laskavě tomu vašemu baskervillskému psovi něčím zacpat tlamu, aby přestal tak příšerně výt?!“ spustila jedovatě. „Nebo mu ji zalep kobercovou páskou! Tady jsou lidi, kteří mají důležité zaměstnání a potřebujou se vyspat!“

„Já mám taky zaměstnání,“ upozornil ji.

„Ale teď jsi na dovolené!“ odsekla. Opřela si ruce o své oblé boky, čímž se jí tričko napjalo těsně přes hruď. Curt bezděky ohodnotil pohledem její pevná, vyzývavá ňadra. Jí to zjevně neuniklo. Odkašlala si a založila si ruce na hrudi.

Nadzdvihl obočí. Díval se jí do očí možná trochu déle,než měl původně v úmyslu. A všiml si, jak se najednou začervenala.

„A vůbec, co že jste si tak najednou pořídili psa?“ vypravila ze sebe.

„Není náš. Objevil se tady a moje matka ho nakrmila. Teď se odsud to zvíře odmítá hnout. A především zajímají ho večerní zprávy.“

„No a co?“

„Tím si mámu úplně získal. Zprávy jsou její oblíbený pořad. A kromě toho ho pojmenovala. Ona se jaktěživa nevzdá ničeho, co pojmenuje,“ dodal s úšklebkem. „Mě si třeba nechala celých čtyřiatřicet let.“

„Za to by zasloužila vojenské vyznamenání.“

„Prosím tě, můžeš mi vysvětlit, proč se v noci potloukáš po ulici v noční košili?“ zeptal se.

„To není noční košile!“

Chtěla ho zpražit zuřivým pohledem, ale její oči bezmocně sklouzly k jeho široké hrudi, porostlé tmavými chloupky. Vypadalo to, že zkrátka není schopná odtrhnout od ní oči.

„Přestaň na mě civět,“ okřikl ji neurvale. „Sexuální obtěžování se považuje za přestupek, ne? Můžu tě nechat zavřít!“

„Ty zkurvy “

„Používání vulgárních nadávek, to je taky přestupek!“ přerušil ji s gustem. „Můžu tě nechat zavřít i za to!“

„Ten pes,“ odsekla a ukázala k oknu, za kterým pes už zase začal výt, „vyvolává veřejné pohoršení, ruší noční klid a obtěžuje mě. Ruší můj noční klid! Já můžu nechat zavřít tebel Jsem oprávněná osoba!“

Opřel si ruce o stehna a se zájmem se na ni zadíval. Vlastně to byla doopravdy pěkná ženská. A nejen to měla temperament, který se vyrovnal tomu jemu. Už dávno s žádnou ženou nic neměl. Náhle ho napadlo, že by mu to ani moc nevadilo, kdyby si měl něco začít s touhle. Měla jistý potenciál.

„Nemůžeš s tím něco udělat?“ zaúpěla. „Ať proboha přestane tak hrozně výt!“ Zjevně změnila strategii a snažila se zapůsobit na jeho lepší já.

„Rád bych. Mě taky ruší ze spaní. Ale to bych napřed musel vědět, proč vlastně vyje,“ řekl. „Nechceš jít na chvíli dovnitř? Dáme si kafe a probereme to. Třeba vymyslíme nějakou vhodnou strategii.“ Začal otevírat dveře.

Pes, jako kdyby přesně na tohle čekal, náhle opustil svoje místo u okna, vrhl se do rozevírající se škvíry a vyletěl z domu jako dělová koule. Divoce štěkal a řítil se pryč.

„Vrať se! Obludo, stůj!“ vykřikl Curt. Ani nechtěl domyslet, co na to jeho matka řekne, až zjistí, že nechal jejího nového mazlíčka jen tak utéct. „Zatraceně! Musím ho jít chytit.“

Vyrazil ze dveří tak, jak byl, bez klobouku, bos. Vůbec nemyslel na to, jak je oblečený, a hnal se za prchajícím psem.

Mary zaváhala. Pak bezmocně rozhodila rukama a rozběhla se za ním. Vždyť stejně nemohla spát. Tak mu klidně mohla pomáhat.

V celé ulici se rozsvěcela světla a otevírala okna. To se tak často nestávalo, aby uprostřed noci pobíhal po chodníku zpola oděný muž a polonahá žena a vyzývali zrzavou obludu, aby se vrátila.

Curt zabočil do postranní ulice, oběhl Maryinu zahradu a vnořil se do houští. Mary ho následovala. Curt ale vzápětí narazil na nízko rostoucí šlahoun růže a zaúpěl bolestí.

„Pozor na hady!“ křikl na ni z čiré pomstychtivosti.

„Na hady?!“

Bylo komické, jak okamžitě ztuhla na místě. Stála na jedné noze a neodvažovala se došlápnout na zem. „Tady jsou hadil“ opakovala zděšeně a rozhlížela se na všechny strany.

I Curt stál na jedné noze. Druhou si přidržoval a pokoušel se vytahat z ní trny. Ve světle pouličních lamp to nebylo nijak jednoduché. Ta nejbližší lampa totiž byla pěkně náladová. Chvíli svítila, ale pak začala poblikávat a nakonec zhasla. Zakrátko zase začala blikat a rozsvítila se, a tak to šlo pořád dokola. Lidé z okolních domů už kvůli tomu stokrát telefonovali na rozvodné závody a na magistrát a kdoví kam ještě, ale bylo jim sděleno, že je to přirozený jev a že se s tím nedá nic dělat. Nic na tom neměnil fakt, že všechny ostatní lampy svítily normálně. Sousedé si nakonec zvykli a naučili se s tím žít. Ovšem Curt ne.

„Kdybych tu měl svoji pistoli, tak tě odprásknu!“ vykřikoval a hrozil lampě pěstí.

Dveře okolních domů se otevíraly. Pes pořád zuřivě štěkal. Mary přeskakovala z jedné nohy na druhou, snažila se dostat z vysoké trávy a přitom vedla sama se sebou hlasitý monolog o tom, že se nebojí, ale vážně ani trochu nebojí hadů. Curt volal Obludu a spílal pouliční lampě.

V tu chvíli se přiřítilo policejní auto a prudce zabrzdilo pár metrů od Curta. Dveře se rozletěly a ven vyskákali dva mladí policisté s odjištěnými zbraněmi.

„Ruce vzhůru!“ vykřikli.

„Já mám v noze trny!“ křičel Curt zase na ně. „Jsem agent FBI!“

„A já jsem čínský papež,“ odsekl jeden z policistů. „Tak pohyb, pohyb! Dej ty pracky nahoru!“

„No tak střílejte!“ odsekl Curt podrážděně. „Odstřelte tu zatracenou rozbitou lampu, a já se s radostí nechám zavřít!“

V tu chvíli lampa sama zhasla a ulice se ponořila do tmy. Nocí zazněly rychlé příkazy. Jeden z policistů rozsvítil baterku. Kužel světla vyloupl ze tmy nejen Curta, ale také Mary, která se konečně dostala na chodník, a mohutného zrzavého psa.

„Co se to sakra děje? Dneska je maškarní ples?“ ptal se jeden policista druhého.

„Ne,“ zavrčel druhý. „Ale zavolám posily.“ Zapnul mikrofon, který měl na rameni, a vyžádal si další hlídkové auto.

„Tak co je to tady za kravál?“ vykřikl něčí podrážděný rozespalý hlas z vedlejšího domu.

Curt se podíval na Mary. Pak se oba podívali na psa. Tohle bude ještě dlouhá noc.

Vzali je do vazby a odvezli na policejní stanici. Curt a Mary dočasně skončili ve společné cele, zatímco důstojník, který měl právě službu, volal Curtovu příteli. Nemělo smysl pokoušet se volat jeho matce. Curt ze zkušenosti věděl, že jak ta jednou usne, neprobudí ji nic menšího než výstřel z děla.

Ale požádal, aby zavolali Jacku Mallorymu, aby jeho a Mary přijel identifikovat.

Mary vyfasovala deku, kterou si přes sebe mohla přehodit. Seděla na opačném konci cely než Curt, tak, aby mu byla co nejdál, a vrhala na něj vyčítavé pohledy.

„Smrdí to tu, jako kdyby tady někdo zvracel,“ zavrčela vztekle.

„To se jistě každou chvíli děje,“ souhlasil. „Tohle je cela pro zadržené opilce.“

„Já nejsem opilá!“

„Já taky ne, ale co jiného si mohli myslet, když nás našli, jak pobíháme v noci po ulici v pyžamu?“

„To je jen kvůli tomu tvému mizernému psovi!“ obvinila ho.

„Není můj. Teď je to prozatím pes mé matky.“

„Třeba by to mohla policii nějak vysvětlit,“ začala Mary s nadějí.

„Spí jako špalek. Ta se neprobudí dřív než v devět. Pak se začne divit, proč nejsem doma.“

„Možná ji ten tvůj pes vzbudí,“ spekulovala, „pokud jí zblízka zavyje do ucha.“

„To by se napřed musel naučit otevírat dveře,“ řekl Curt s povzdechem. Zadíval se na sebe. „Tohle se bude v mé osobní složce opravdu bezvadně vyjímat.“

V očích jí škodolibě zajiskřilo. „A já jim povím, že jsi honil létající talíř,“ prohlásila sladce. „Že jsi viděl mimozemšťana a chtěl jsi ho chytit.“

„To se opovaž!“ vyštěkl.

„Tak podívej, Russelle,“ odsekla zuřivě a přitáhla si deku těsněji k tělu. „Ty mě nejdřív obviníš, že pěstuju marihuanu, pak se mi pokoušíš nabourat auto, a nakonec donutíš svého psa, aby celou noc vyl, takže nemůžu spát, zrovna když mám mít druhý den nejdůležitější přelíčení… celé své kariéry… proboha, ne!“ Přitiskla si dlaň k ústům a oči se jí rozšířily hrůzou. „V devět mám být u soudu! Mám tam proces s překupníkem drog! Jestli se tam neobjevím, bude to pohrdání soudem, a já dřepím tady! S tebou!“ dodala s naprostým znechucením.

„Je to jen drobné nedorozumění,“ připomněl jí. „Sotva sem přijde Jack, tak nás pustí a všechno bude v pohodě.“

„A co když se neobjeví?“ zaúpěla.

„Jen buď trpělivá,“ uklidňoval ji. „Za chvilku je tady.“

Jack skutečně krátce poté přišel. Spokojeně se pochechtával.

Neobjevil se tam totiž sám. V místních novinách pracoval jistý fotograf s úchylným smyslem pro humor. Ještě teď v noci vyvolával snímky v temné komoře v redakci místních novin, a tak se tam pro něj Jack cestou zastavil a vzal ho s sebou i s jeho fotoaparátem. Než se oba pachatelé zmohli na slovo, už byli vyfotografováni přesně v tom stavu, v jakém tu byli.

„A je to!“ liboval si fotograf s úsměškem. „Všechno zdokumentováno! To bude zpráva jako hrom. Jaký k tomu napíšeme titulek? Co třeba… špičkový agent FBI a začínající prokurátorka dovádějí na ulici v negližé ve společnosti tajemného psa?“

„Musí tam být něco o druidských rituálech a čarodějných praktikách,“ radil mu náčelník policie snaživě. „Kult vzývající mystickou Zrzavou obludu, která “

„Zatraceně, Jacku, koukej už mě odsud dostat!“ přerušil ho Curt zuřivě.

Mary stála vedle něj. Vlasy jí trčely na všechny strany a oči jí planuly. „Nejdřív mě, já spěchám!“ úpěla. „V devět ráno mám přelíčení u lanierského okresního soudu. Je to důležitý případ!“

Náčelník policie se zahleděl na její bosé nohy v kdysi růžových nadýchaných papučích. „Páni, takhle uděláte na soudce Willse bezvadný dojem! A co teprve až to vyjde v novinách.“

„Slíbím mu plný košík rajčat!“ prohlásila Mary zarytě.

„Vysype vám je na hlavu, jestli se v soudní síni objevíte takhle,“ upozornil ji Jack se smíchem. „No dobrá, Harry,“ řekl fotografovi. „Už jsme se na jejich účet pobavili dost. Tak jim ukaž ten svůj foťák.“

Fotograf otevřel svůj aparát. Uvnitř nebyl film. Curt a Mary na fotografa i Jacka vrhali zuřivé pohledy, ale viditelně si oddechli. Vzápětí policista ve službě se smíchem otevřel dveře cely a pustil je ven.

„Opovažte se mě ještě někdy vzbudit po půlnoci,“ varoval je náčelník policie. „Spal jsem sotva dvě hodiny, když mě vytáhli z postele!“

„Je mi to moc líto,“ zamumlal Curt. „Jenže ten pes strašně vyl a ona,“ ukázal prstem na Mary, „si přišla stěžovat. Natřásala se tam přede mnou polonahá, a zatímco takhle odvedla moji pozornost, pes utekl a my ho museli začít honit “

Náčelník policie zvedl ruce. „Dost! Takové povídačky už jsem slyšel tisíckrát,“ prohlásil se znuděným výrazem. „Prostě už to nedělejte znovu, jo?“ Zadíval se na Mary. „Nenatřásejte se před agentem FBI.“

Kopla ho do holeně, prudce se otočila a vyrazila přes hlavní místnost policejní stanice k východu. Ve služebně sedělo několik policistů a popíjelo kávu. Všichni se jako na povel otočili a zírali na ni.

„Je to tričko!“ vykřikla zuřivě.

Jenom pokrčili rameny.

Teprve když za sebou práskla dveřmi, uvědomila si, že domů to má pěkný kus cesty a naděje na odvoz je pramalá. V tomhle oděvu se moc daleko nedostane, protože nějaký bdělý občan na ni zaručeně zase zavolá policii.

Curt, který si uvědomil totéž, prošel kolem strážníků s povýšeným úsměvem. Měl skvělé tělo a moc dobře to věděl. Někteří z policistů, kteří tu posedávali, už byli dlouho ženatí a trpěli tím, co se hovorově s láskou nazývalo „pneumatiková nemoc“ (což bylo kratší než zdlouhavě to opisovat zemitým jižanským rčením „břicho mu visí z kalhot“). Curt vyšel ze dveří s Jackem v patách a tvářil se, jako by vyhrál soutěž krásy.

„Ty hodláš někam jít?“ zeptal se Mary.

„Domů! Třeba se mi povede někoho si stopnout.“ Vrhla na něj ostrý pohled. „Aspoň mi věnovali tu deku,“ povzdechla si a přitáhla si její cípy těsněji k tělu.

Zasmál se.

„To já žádnou deku nechci,“ prohlásil. Napřímil se a napjal všechny svaly. „Když mám takové báječné tělo, proč bych měl skrývat svoje očividné přednosti?“

Zvedla nohu.

Curt chvatně couvl z jejího dosahu. Úplně mu stačilo, že je celý podrápaný od trní, a nepotřeboval ještě zvyšovat pocit nepohodlí tím, že se od ní nechá kopat do holeně. Jenže provokovat ji to byla taková zábava, že se zkrátka nemohl udržet.

„Kdybys radši předvedl své lovecké schopnosti a chytil toho příšerného psa!“ zavrčela znechuceně.

„S trochou štěstí,“ prohlásil, „je Zrzavá obluda touhle dobou zase zpátky u svého původního páníčka a já už o ní jaktěživ neuslyším.“

„Jestli vy dva chcete odvézt, tak sebou hoďte,“ zavolal na ně Jack ze svého auta. „Chce se mi hrozně spát!“

Trochu je odrazovalo, že záludný fotograf se hodlá s Jackem taky svézt, ale ten se usadil na předním sedadle a celou cestu nepromluvil ani slovo.

„Tak, a jsme tady,“ oznámil Jack, když zastavil v úctyhodné čtvrti, kde bydleli, na silnici mezi jejich domy. „Od této chvíle buďte tak laskaví a nevycházejte na ulici po půlnoci. Když se vezme v úvahu, co jste tady tropili, musíte uznat, že moji lidé jenom dělali svoji práci, když vás zadrželi.“

Zadíval se na ně a potřásl hlavou. „Tohle bylo takové milé, poklidné městečko!“ povzdechl si a vytáhl okénko, než stihli odpovědět.

Hleděli za odjíždějícím hlídkovým autem. Na obzoru už začínalo svítat. Na policejní stanici strávili celé hodiny.

„Teď už snad ani nemá cenu pokoušet se spát,“ řekla Mary s povzdechem. Zadívala se na Curta. „Kvůli tobě pravděpodobně usnu uprostřed své vlastní závěrečné řeči.“

„Jestli dokážeš uzavřít takový rozsáhlý případ během jediného dne, tak s ním tuhle deku,“ prohlásil Curt.

Zašklebila se. „Budou to aspoň tři nebo čtyři dny, to uznávám,“ připustila. Chvíli se na něj dívala. Pak se bezmocně rozesmála. „Páni! Řekla bych, že vypadáme pěkně šíleně.“

Dal se taky do smíchu. „Prý druidské rituály! Z toho bude bezvadná historka.“

„Nemysli si, že dostaneš příležitost někomu ji vyprávět! Vsadím se, že sotva se tohle doslechne Hardy Vicks, všem lidem široko daleko to poví sám.“ Zamračila se. „Co je to vůbec za psa? Tvoje matka říkala, že zvířata doma nikdy neměla. Ze snad máš alergii.“

„Já ne. Můj otec míval. A už jsem ti to přece vysvětloval: pes seděl zaparkovaný přesně tam, kde já chtěl zaparkovat auto. Moje matka ho chtěla odlákat a zahnat, a dopadlo to tak, že ho adoptovala.“

„Jasně, to jsem pochopila. Ale odkud se tam vzal?“ zeptala se.

Curt zavrtěl hlavou. „Nemám ponětí.“ Zadíval se k domu. V oknech se svítilo.

Než se nad tím vůbec stihl podivit, vstupní dveře se rozletěly. Stála v nich jeho matka… a pes.

„Tak tady jsi!“ vykřikla. „Co proboha děláš na ulici v pyžamu s Mary? Což mě přivádí k otázce… Mary, co proboha děláš na ulici zabalená v dece?“

Mary se beze slova otočila a prchla přes ulici do svého domu. Ten ani nebyl zamčený. Curt si povzdechl a vykročil po příjezdové cestě k matce. Už teď se děsil toho, že jí to bude muset vysvětlovat. Zrzavá obluda ho celou dobu sledoval a servilně vrtěl ocasem.

TŘETÍ KAPITOLA

Dalšího dne odpoledne Curt počkal, až Mary přijde domů, a dopřál jí trochu času na zotavení. Pak zanechal svou matku napospas Zrzavé obludě a vyrazil přes ulici, aby si se slečnou prokurátorkou promluvil.

Když zazvonil, sice otevřela, ale nevypadala zrovna nadšeně. Tvářila se přímo ustaraně.

„Děje se něco? Tedy… kromě toho, co je nasnadě?“ zeptal se.

„Pojd dál.“ Odvedla ho do kuchyně a nalila mu šálek kávy. „Tvoje matka říká, že máš kávu rád černou,“ dodala, když mu šálek podávala. Sama si do kávy přilila smetanu. „Poslyš, když jsem včera v noci přišla domů, zjistila jsem, že mezitím byl někdo u mě v kuchyni. Odnesl bochník chleba a nějaké masové konzervy.“

„Ty jsi neměla zamčeno?“

Vrhla na něj nevěřícný pohled.

Zvedl ruce a provinile se usmál.

„Každopádně,“ pokračovala, „jsem byla příliš unavená, než abych měla energii znovu volat policii, a tak jsem jenom zkontrolovala dům, všechno pozamykala a na ty dvě hodinky jsem si ještě šla lehnout. Teď jsem se zrovna chystala, že se půjdu podívat na zahradu, jestli tam nejsou nějaké stopy, když vtom ses objevil.“

„Půjdu s tebou,“ nabídl se. Lokl si kávy. „Když jsem byl u tajné služby, v některých případech jsem spolupracoval i s místními úřady. Takhle jsem se dostal i do Dakoty, a tam byl agent, který byl původem Sioux. Ten mě naučil číst stopy a všímat si různých znamení. Bylo to úžasně zajímavé.“

„Sioux?“ ujišťovala se.

„Indián.“

„Aha.“ Pozorně se zadívala do jeho tváře. „Ty mi taky připadáš trochu jako indián. Máš nějaké indiánské předky?“ Přikývl.

„Můj dědeček byl Čerokéz z rezervace v Severní Karolíně.“

„Takže ty jsi z jedné čtvrtiny Čerokéz?“ vyzvídala.

„Nějak tak.“ Nadzdvihl obočí. „A co tví předkové?“

Usmála se a potřásla hlavou.

„Z Dánska a ze Skotska,“ řekla.

„To vysvětluje ty světlé vlasy.“

„Měl bys vidět mého tátu,“ prohlásila. „Měří sto devadesát osm centimetrů a má plavé vlasy a modré oči!“ Nenápadně si ho prohlížela. „Jak je to dlouho, co zemřel tvůj otec?“ zeptala se náhle.

„Bylo mi šest. Moje matka se jednoho krásného dne ráno probudila a vedle sebe v posteli ho našla mrtvého,“ řekl. Bylo to jen strohé konstatování. „Moc dobře si ho nepamatuju.“

„To pro ni muselo být těžké, když tě měla vychovávat sama,“ poznamenala Mary.

Pohrával si se svým šálkem. „To je pravda, ale zvládla to dobře, ne? Pracovala jako reportérka. Vždycky jsem věděl, kdo spáchal jaký zločin a kde ten člověk žije a co dělá. Byla pravá studnice informací. Vždycky jsem měl pocit, že zná úplně každého. Taky kolem ní vždycky byla spousta policajtů. Možná proto mě to lákalo. Studoval jsem na univerzitě kriminální právo.“

„Je to úžasná dáma.“

„Jo. To tedy je.“

Mary dopila kávu. „No tak dobrá. Jdeme se podívat, jak umíš číst stopy.“

Vrhl na ni pobavený pohled. Z jejího tónu bylo naprosto jasné, že mu nevěří ani za mák. Jenže on byl klidně ochoten to dokázat.

Vyšli zadními dveřmi na zahradu. V tu chvíli se z něj stal docela jiný člověk. Stál tiše a jen pozoroval terén, obhlížel možné cesty, vedoucí z kuchyně, a v duchu hodnotil, jak moc stihla půda od posledního deště vyschnout. Vyvolával z paměti vzpomínky na to, kudy prošel náčelník policie, kudy on sám a kudy Mary, když vytrhávala máky.

„Já… ehm, všimla jsem si, že jsi mi sem zasázel dvě nová rajčata,“ prohodila a narušila tak jeho soustředění. „Díky.“

„Není zač. Zůstaň tady.“

Pomalu vykročil kupředu. Oči se mu zúžily. Zastavil se tu i onde, dřepl si a soustředěně si prohlížel půdu i rostliny.

Pomalu se přibližoval k přístřešku v zadní části pozemku, ale po chvíli se zničehožnic zastavil a vyrazil zpátky.

„Někdo tudy proběhl!“ zavolal na ni. „Směrem k silnici!“ Připojila se k němu.

Společně vyšli na cestičku kolem domu. Curt si prohlížel trávu po obou stranách.

Náhle Mary posuňkem zastavil a ukázal na zem.

„Leze tu mravenec,“ konstatovala. „Něco zajímavého ti pověděl?“

„Mluv tiše. Přikývni, pokud se mnou souhlasíš. Myslím, že nás někdo pozoruje.“ Přikývla.

„Někdo přespával vzadu v té kůlně,“ řekl šeptem, aniž pohnul rty, „a strávil tam několik dní. Stopy mi připadají tak zjevné, že by je viděl i slepý!“

„Jestli je tu nějaký tulák, dobře to vysvětluje moji vyjedenou spíž,“ řekla stejně tiše jako on. „Měli bychom zavolat policii!“

Ostře se na ni zadíval.

Já jsem policie. Federální policie!“

„Ano, ale ne z tohoto okrsku,“ namítla.

„Právě mě sem přidělili,“ odsekl. „Proč myslíš, že bych se jinak hlásil v místní pobočce? Až mi skončí dovolená, nastupuju do práce tady v Lanieru.“

Tiše hvízdla.

„To je tedy úpadek, jít z Austinu v Texasu do takového zapadákova, jako je tohle město,“ ucedila. „Komu jsi šlápl na kuří oko?“

„Radši obraťme list,“ zavrčel. „Asi budu muset zajet za Jackem. Ty pojeď samozřejmě taky.“ Měl poměrně přesnou představu o tom, kdo by se mohl v kůlně schovávat. Byl to ten nezvěstný svědek. Nemyslel si, že by jim od něj hrozilo bezprostřední nebezpečí, ale stejně bylo lepší odsud Mary odvézt, kdyby se něco semlelo.

„Musím si připravovat podklady. Jsem uprostřed soudní pře!“ začala.

„Nehodlám tě tady nechat samotnou, když se ti po zahradě potlouká kdovíjaké individuum,“ řekl nesmlouvavě a probodl ji pohledem. „Jestli se s ním tedy nechceš seznámit!“

Byla rozpolcená. Nejradši by se ohradila, že se o sebe dokáže postarat sama, ale na druhou stranu uznávala, že se těžko může vypořádat s nějakým zločincem. Vždyť ani neměla zbraň.

„Kdybych byl na tvém místě, Mary,“ řekl a poprvé ji v tu chvíli oslovil jménem, „nehádal bych se. Advokáti reprezentují zákon, ale nejsou tu od toho, aby právo vynucovali silou.“

Tenhle argument uznala a rozhodla se taktně ustoupit. „No dobrá. Přesvědčil jsi mě. Ale musím si s sebou vzít kufřík a počítač.“

„Zajdeme dovnitř a sbalíme všechno, co potřebuješ.“ Napřímil se a vyrazil stejnou cestou zpátky k domu.

„Nebylo by lepší napřed tu kůlnu prohledat, jestli tam nejsou nějaké stopy?“ zeptala se Mary.

„Ne,“ řekl po krátkém zaváhání. „Pokud je zrovna uvnitř, nejsem v dost dobré pozici, abych se mu mohl postavit. A navíc ho nechci vyrušit a zničit důkazy. Sledoval jsem stopy až k silnici, takže je mnohem pravděpodobnější, že je zrovna pryč. Vrátím se sem potom s policií.“

Zašli o Maryina domu. Sbalila si věci a převlékla se do elegantních šedých kalhot a bílého úpletového roláku bez rukávů. Pak se vrátila k Curtovi, který na ni čekal v obývacím pokoji.

„Ten chlap definitivně zmizí a policie nám to bude dávat za vinu,“ upozornila. Zavrtěl hlavou.

„Myslím, že nás pozoruje. Ví, že o něm víme, ale dospěje k závěru, že jsme úplně tupí a ničeho dalšího jsme si nevšimli. Než policie přijde prohledat kůlnu, odstraní i zbytek stop. Pak se bude cítit v bezpečí, a tak se tam klidně vrátí.“

„Můžeš jenom doufat, že máš pravdu,“ zamumlala. „Ani nevíš, jak moc doufám,“ odpověděl s úsměvem.Ten úsměv ji zaskočil. Překvapilo ji, že ji tak zahřál u srdce. Usmála se taky, ale připadala si hloupě. „Kolik je ti let?“ zeptal se.

„Dvacet sedm.“ Zvědavě se na něj zadívala.

„Byl jsi někdy ženatý?“

Zavrtěl hlavou.

„Neměl jsem na to čas. A ty?“

„Já vdaná byla,“ řekla k jeho překvapení. „Když mi bylo osmnáct. Rodiče se mi to pokoušeli vymluvit, ale nepřesvědčili mě. Jemu bylo taky osmnáct, ale na svůj věk působil úžasně dospěle a zkušeně. Zato já byla rozmazlená a tvrdohlavá a jaktěživa jsem nechtěla ustoupit ani o centimetr. Málem se ze mě zbláznil. Byli jsme spolu šest měsíců, když požádal o rozvod. Pořád jsme přátelé,“ dodala rychle. „Oženil se pak s někým jiným a už má roztomilou malou rodinku.“

„Čím se živí?“ zeptal se. S nepříjemným překvapením zjistil, že cítí žárlivost.

Povzdechla si. „Dělá fotbalového trenéra.“

„Já fotbal nenávidím,“ poznamenal Curt.

Rozesmála se. „To já taky. Což byl trochu problém. Pro něj to je smysl života.“

Potřásl hlavou. „A co takhle zimní sporty? Ty máš ráda?“ zeptal se, když vycházeli ze dveří.

„Zbožňuju bruslení a alpské lyžování,“ svěřila se ochotně.

„To je bezvadné! Já mám zimní sporty taky rád!“ Usmála se na něj. Znělo to jako slibný začátek.Řekli Jackovi, co zjistili v Maryině domě. „Máš ponětí, co by ten vetřelec mohl být zač?“

„Počkej, to se musím pořádně zamyslet!“ uchechtl se Curt. „Víme, že se v okolí skrývá svědek na útěku, bratranec toho člověka bydlí dva domy od Mary a v Maryině kůlně někdo bydlí. Kdopak by to asi tak mohl být?“

Jack na něj vrhl znechucený pohled.

„Je u FBI,“ připomněla Jackovi Mary. „Na to musíte brát ohled!“

„Nesnažil jsem se ho chytit,“ pokračoval Curt. „Nevěděl jsem, jestli je ozbrojený, ale lidi, mezi kterými se předtím pohyboval, u sebe obvykle mívají zbraň. To jsem nemohl riskovat, protože Mary tam byla se mnou.“

To na Jacka udělalo dojem. Rozhodně by to neschvaloval, kdyby Curt svým chováním ohrozil ženu.

„Nikdy neriskujeme životy civilistů, slečno Ryanová,“ řekl na vysvětlenou.

„Já přísně vzato nejsem tak docela civilistka,“ namítla.

„Z mého hlediska ano,“ vložil se do toho Curt. „Nechceš se tu někde usadit a začít pracovat na tom svém případu?“ Obrátil se k Jackovi. „Nemohla by si tady někde rozložit notebook, zatímco my to budeme probírat?“

„Jistě. Hej, Bene!“

Jeden z policistů strčil hlavu do dveří. „Ano, šéfe?“

„Odved prosím tě slečnu Ryanovou do Donovy kanceláře. Může se posadit k jeho stolu, protože Don tu dneska nebude.“

„Ano, pane. Pojďte se mnou, slečno Ryanová.“

Říkat jí slečna, to samozřejmě nebylo tak docela přesné. Curt měl sto chutí se zeptat, jestli má jméno Ryanová po manželovi, ale nedostal příležitost, protože už vyšla ze dveří. Slyšel, jak se s policistou dala do hovoru o počítačích.

Curt počkal, dokud za sebou Ben nezavřel dveře. Pak se naklonil k Jackovi.

„Ten chlap se jmenuje Abe Hunt,“ řekl náčelníkovi policie. „Má trestní rejstřík dlouhý půl kilometru. Mary je odvážná holka, ale těžko si to s ním může rozdat na pěsti. Hunt má postavu jako profesionální zápasník. Dokonce se tím kdysi opravdu živil. Musíme ho z té její kůlny dostat.“

„Jenže když ho odtamtud vyženeme, kam se asi schová? Ke svému bratranci sotva. Tak hloupý zase není, ne?“

Curt potřásl hlavou. „Jeho bratranec se vypařil z města. Ale i když je jeho dům teď prázdný ne, Hunt není hloupý. Na druhou stranu je zoufalý. Nechce, abychom ho našli my, ale o nic víc se mu nelíbí, že by ho našli lidi z gangu. Celou dobu to bude hra na kočku a na myš.“

„Spojím se se Státním odborem pro vyšetřování tady v Georgii, aby nám se sledováním pomohli,“ řekl Jack.

Curt přikývl. „To bude velká pomoc. Já si taky můžu říct o nějaké posily, ale rozumíš, v takovém maloměstě budou agenti FBI pěkně nápadní.

Já mám dobrý důvod, proč tu být jsem zkrátka na návštěvě u své matky a nevzbudím podezření, když se budu potloukat po její zahradě nebo dokonce zajdu za Mary do jejího domu.“

„Můžeme tam rovnou vyrazit a tu kůlnu prohledat,“ prohlásil Jack. „Když nic nenajdeme, Hunt získá dojem, že je v bezpečí.“

„To má dobrý smysl. Já si přesně tohle říkal taky.“

Jack vstal. „Jdu na to. Pořádně to prohledáme. Než se vrátím, ty a Mary zatím můžete zůstat v Donově kanceláři.“

„Díky, Jacku.“

Pokrčil rameny. „Je to moje práce. Už jsi přemýšlel o tom, co si s tím chlapíkem počneme, až ho chytíme? K tomu, aby svědčil, ho nemůžeme nutit.“

„To ani nebude potřeba, když mu jinak bude hrozit doživotí za to, že byl spolupachatelem vraždy,“ prohlásil Curt. „Už jsem se zmiňoval, že další potenciální svědek, který v tom případu mohl svědčit, byl nalezen, jak plave v řece Chattahoochee s kulkou v hlavě?“

„Vsadím se, že radši práskne nejlepšího kámoše, než aby šel sedět za vraždu,“ mínil Jack.

„Tenhle kámoš, to je jeden z nevyšších bossů. A dostane elektrické křeslo, pokud Hunt řekne, co ví. Těžko se Huntovi divit, že se schovává, ale sám sobě tím moc neprospěl,“ řekl Curt tiše. „Snad si aspoň uvědomuje, že my ho neodstřelíme, sotva ho uvidíme, zatímco gangsteři ano.“

„To skoro zní, jako by ti ho bylo líto.“

„Skoro,“ řekl Curt se smíchem.

„Hodíme sebou. Jestli chcete kávu, je v kuchyňce.“

„Ne, díky. Mary už do mě nalila spoustu kofeinu, než jsme sem jeli.“ Curt se usmíval.

Jack našpulil rty. „No ne, tak ty se takhle bratříčkuješ s nepřítelem?“

Curt pokrčil rameny.

„Ona je ale děsně pěkný nepřítel.“

„To nebudu popírat. Tak zatím!“

Curt se posadil na židli naproti stolu, kde Mary pracovala. Vyhlédla zpoza displeje svého laptopu a zadívala se na něj.

„Jsi nějaký zamlklý,“ poznamenala.

„Nechci tě rušit, když pracuješ,“ odpověděl.

„Já jenom procházím svoje poznámky, abych je měla pohromadě a mohla je předložit u soudu.“

„Co vůbec spáchal ten obžalovaný?“ zeptal se.

„Rozvážel tady po okolí marihuanu. Měl ji na valníku mezi balíky obyčejného sena,“ řekla. „Dodával ji tuctu různých výrostků ze zdejších středních škol, a ti ji pak rozprodávali dál spolužákům.“

„Děti ze střední školy!“ zamumlal. „Prodávají drogy, postřílejí spolužáky… žijeme v bláznivém světě.“

„Každý ti dokáže říct, čím to je,“ řekl prostě. „Děti tráví příliš času bez dozoru, nemají dobré vztahy s rodiči, jsou málo na čerstvém vzduchu, moc často sedí u počítače, vidí násilí v televizi i v hrách a tak dál a tak dál. Je to dlouhý seznam. Ale nikdo neví, co s tím.“

Opřel se v židli a prohlížel si ji. „Musíš svoje děti donutit, aby ti přesně řekly, co kdy dělaly,“ navrhl. „Aby chodily ze školy rovnou domů. A musíš si zjistit, s kým se kamarádí.“

„Kolik máš ty sám dětí, prosím tě, že to tak dobře víš?“ zeptala se sarkasticky.

„Tohle je recept mé matky,“ opáčil se smíchem.

„Zjevně to dobře fungovalo,“ připustila.

„Vlastně ani ne. Stejně jsem si našel způsob, jak ji převézt a dělat si, co se mi zlíbí. Vždycky tvrdě spala. Jakmile usnula, stačilo vylézt oknem ven, a jaktěživa se to nedozvěděla. Tedy až do chvíle, kdy mě zavřeli. Byl jsem na špatném místě ve špatném okamžiku s partou dětí, které fetovaly.“ Ušklíbl se. „A víš, co na tom bylo nejhorší? Ne to, že jsem se ocitl ve vězení, nýbrž to, jak se na mě podívala, když tam pro mě přišla. Ten její zklamaný výraz! Podrazil jsem ji. A ji to doopravdy ranilo. Vlastně jsem si to nikdy neodpustil.“ Smutně se usmál. „Snad ani nemusím dodávat, že pak už jsem si dával moc dobrý pozor, abych se nikdy do ničeho nenamočil.“

„To si dovedu představit. Tvoje matka je opravdu skvělá žena,“ řekla Mary tiše.

„A to sis myslela, že jenom špatní rodiče mohou mít nezvedené děti, co?“

„Ne, to ne,“ ohradila se. „To je naivní názor. Někdy mají právě ti nejhorší kriminálníci nemilejší a nejslušnější rodiče pod sluncem. Když má dítě sklony k tomu, aby porušovalo zákon, nic ho nedokáže zastavit. Teprve když vidí následky, někdy se zalekne a stane se z něj vzorný občan.“

„Já jsem živý důkaz toho, že to takhle funguje,“ prohlásil Curt se smíchem.

Usmála se. „Mě jednou chytli, že jsem jela moc rychle,“ přiznala.

„Ty jsi ale zlobivá holka!“

„To byl jediný případ, kdy jsem porušila zákon. Načež mi můj táta uložil dva měsíce domácího vězení. Přišla jsem o školní ples a o rande, na které jsem doopravdy hrozně chtěla jít. Od té doby si dávám pozor.“

„Ještě ses vůbec nezmínila o své matce,“ povšiml si.

Tvář jí ztuhla. „My spolu nemluvíme.“

„Proč?“

Zarytě zírala na displej počítače. „Opustila mého otce a utekla se svým trenérem aerobiku.“

„No ne!“

„Byl to jeden z takových těch bláznivých vyznavačů zdravého životního stylu. Vůbec nejedl normální jídlo a každou volnou vteřinu cvičil. Myslím, že ji to přivádělo k šílenství, protože ho po dvou měsících opustila a pokusila se vrátit zpátky k tátovi.“ Tvář jí ztvrdla. „Jenže ten ji nepustil do domu. A já taky ne. Nakonec se odstěhovala do Kalifornie. Když jsem o ní slyšela naposled, žila s nějakým učitelem bojových umění.“

„To je mi líto.“

„Ona nikdy neměla žádné velké mateřské sklony,“ odpověděla Mary nevzrušeně. „Staral se o mě hlavně táta. Ten mě vodil na kroužky a kontroloval mi úkoly.

Máma na to nikdy neměla čas. Buď hrála bridž se svými přítelkyněmi, nebo chodila cvičit, nebo cestovala.“

„Nepracovala?“

„Nemusela. Její rodiče jí odkázali malé jmění,“ řekla Mary chladně. „Tátu peníze nikdy nezajímaly, přestože práci měl opravdu náročnou,“ dodala s očividnou hrdostí.

„Jsi mu podobná?“

„Nejsem tak vysoká, ale máme stejný odstín vlasů a pleti.“

„A co vůbec dělá? Vystudoval něco?“

Usmála se. „Ano, ale až dodatečně. Titul dostal někdy před sedmi lety. Byla jsem na něj tak pyšná!“

„To si dovedu představit,“ řekl s úsměvem.

„Zato ona nemá ani maturitu,“ odfrkla si.

„Možná pro ni vzdělání zkrátka není důležité. Některým lidem na tom nezáleží.“

Naklonila hlavu. „Ale tobě ano.“

Přikývl. „Moje matka usilovně pracovala, abych mohl chodit do školy, abych měl co na sebe a abych bydlel v domě, do kterého bych se nestyděl pozvat si svoje kamarády. Když jsem začal studovat na univerzitě, pomáhala mi, jak mohla, ale většinu potřebných peněz jsem si vydělal sám. Vždycky jsem měl všechny zkoušky v termínu,“ dodal s hrdostí. „Takový luxus jako opakovat ročník jsem si kvůli penězům nemohl dovolit.“

„Já na tom byla podobně,“ řekla. „Táta mi samozřejmě pomáhal, ale vystudovala jsem hlavně díky stipendiu. Po večerech jsem si přivydělávala jako zástupkyně vedoucí v jednom bistru.“

„Neměla jsi to jednoduché.“

„Víš, jak to chodí,“ souhlasila. Jejich zkušenosti zjevně byly podobné. „Ale ukončila jsem studia mezi deseti procenty nejlepších z ročníku. Táta na mě byl hrdý. Zato ona na promoci ani nepřišla.“

„A zvala jsi ji?“ zeptal se.

Odvrátila oči. „No… vlastně ne.

Protože jsem věděla, že by se neobtěžovala,“ dodala zavile. „A co tvůj bývalý?“

Zasmála se. „Zas takoví kamarádi nejsme,“ odpověděla. „A taky myslím, že jeho ženě by se to nelíbilo. Přitom je to moc milá holka.“

„To měl tedy štěstí.“

„Náhodou, já jsem taky milá!“ prohlásila. „Umím dobře vařit. A dokonce i trochu šít.“

Nadzdvihl obočí. „Děláš si reklamu?“

Její oči sklouzly na jeho hruď. „Víš, bez košile ti to moc sluší,“ prohlásila drze. „A nejsi tak nafoukaný, jak jsem si myslela na začátku. Máš jistý potenciál.“

„K čemu?“ zeptal se.

„To si ještě budu muset pečlivě promyslet,“ ujistila ho. Sama pro sebe se usmála a zase věnovala pozornost počítači.

Curtis Russell, agent FBI, si založil ruce na hrudi. Měl neurčitý pocit ohrožení. Ale bylo to příjemné ohrožení.

O hodinu později byl Jack zpátky. Vešel do kanceláře s otráveným výrazem.

„Prohledali jsme kůlnu i celé okolí, ale nenašli jsme jedinou známku toho, že by tam snad někdo byl,“ řekl Curtovi. „Víš jistě, že ses nespletl?“

Curt se ho nepokoušel přesvědčovat. Jen krátce přikývl.

„Chlapi to tam prošli s lupou v ruce. Nikde ani náznak! Při tak naprostém nedostatku důkazů mě nic neopravňuje k tomu, abych to místo nechal hlídat.“

„Dobrá připomínka,“ připustil Curt. S povzdechem vstal. „Čili to asi zbude na mě. Najdu na půdě zrezivělé špiónské vybavení, celtu a kotlík, usadím se v křoví mezi komáry a budu pozorovat.“

„Mohl ses zmýlit,“ trval Jack na svém.

„Mohl. Ale nezmýlil,“ řekl Curt prostě. Byl ve špatné pozici, aby se mohl hájit. Poslední dobou kdekdo zpochybňoval jeho slova a tady se navíc uvedl tou ostudou s rajčetem. Člověk udělá jednu pitomou chybu, zlobil se v duchu, a bude to mít na talíři nadosmrti!

Jack ho pozoroval. „No dobrá, Russelle,“ povzdechl si. „Když jsi o tom tak pevně přesvědčený, udělám, co budeš potřebovat.“

„Vezmu si s sebou mobil. Pokud zavolám, na nic nečekejte a bleskově přijeďte,“ řekl Curt. „To je jediné, o co žádám. Ehm… a ještě drobnost,“ dodal s ironickým úsměvem. „Řekni svým hochům, aby mě neodvlekli v poutech na stanici pokaždé, když na mě nějaký nervózní soused se stařeckou nespavostí zavolá hlídku. Slo by to zařídit?“

Jack stěží potlačoval smích.

„Dobře.“

„A co já?“ zeptala se Mary.

„Ty půjdeš spát a necháš si zdát o skvělých závěrečných proslovech před porotou,“ řekl jí Curt. „Zatímco FBI bude bdít nad tvým bezpečím.“

„Páni, já mám ale štěstí,“ zavrčela.

„Nepokoušej se mě provokovat, nebo ti naleju do postele med a namočím ti do něj nohy. Pamatuješ, jaké jsme na zahradě viděli mravence…?!“

„Nemůžeš vyhrožovat ženám!“ ohradila se. „To je protizákonné!“

„Kdo tady komu vyhrožuje? Já chci jenom krmit zvířata, protože jsem milovník přírody.“

Vrhla na něj zuřivý pohled, ale než stihla vypnout a sbalit svůj počítač, on i Jack už byli dávno ze dveří.

Nepršelo sice, ale v noci bylo v lese vlhko. Curt, usazený na hromadě listí, si rozhodně neužil moc pohodlí. V kapse měl mobilní telefon a v jednom uchu odposlouchávací zařízení. Jenže to jediné, co slyšel, byl cvrkot cikád. Dokonce utichlo i občasné zavytí Zrzavé obludy, rozvalené v matčině obýváku. Na rozdíl od včerejší noci byl pes až neuvěřitelně tichý.

Když se Curt po včerejším nočním extempore vrátil domů, prosil svou matku málem na kolenou, aby zavolala do útulku a vypakovala ten huňatý postrach z domu, ale jak se zdálo, ona už si stihla Obludu zamilovat.

Místo aby přemýšlela, jak se maxipsa zbavit, vypravila se během dne do obchodu a nakoupila zásoby toho nejlepšího psího žrádla.

Curt se tedy chopil toho úkolu sám a obtelefonoval všechny okolní veterinární ordinace, aby zjistil, kdo podobného psa chová. Nezdálo se ale, že by se po něm někdo sháněl. Curt si vyvodil, že předchozímu majiteli nejspíš spadl kámen ze srdce, když pes zmizel. Teď si užívá klidného spaní a rozhodně netouží po tom, aby se Obluda vrátil.

Poté, co strávil večer bojem o kousek místa na pohovce, si Curt zmučeně povzdechl a odebral se do pokoje chystat si výbavu na noční hlídkování. Zrzavá obluda odtáhl za matkou do její hopokoje. Curt toho využil a tiše vyklouzl zadními dveřmi. Sel si hrát na špióna.

Z úkrytu sledoval kůlnu, ale byla prázdná a prázdná zůstala. Sám stopy viděl a byl si naprosto jistý, že se v kůlně kdosi skrýval, ale důkaz pro to neměl. A protože muž předem věděl, že Curt policii vyrozumí, veškeré stopy důkladně odstranil.

Což byla okolnost, která Curta přiměla položit si otázku, jestli opravdu sleduje toho pravého. Uprchlý svědek Abe Hunt byl městské dítě. Narodil se a vyrůstal v Miami. Neměl žádné zkušenosti s pobytem v přírodě nebo, nedejbože, dokonce v divočině. Do skautského oddílu nechodil a obvyklé dovednosti venkovských chlapců mu byly naprosto cizí. Jak by mohl takový člověk tak precizně odstranit všechny stopy své přítomnosti?

A pak tu byla další podivná věc. Huntův bratranec, který bydlel kousek odsud, si sbalil kufry, popadl ženu a děti a odjel z města. Curt po setmění ten dům zvenčí důkladně prozkoumal, aby se ujistil, že ho bratranec nevyklidil záměrně, aby se tam Hunt mohl schovat. Ovšem nikde neobjevil známky toho, že by tam bylo po náhlém odjezdu majitelů s čímkoliv hnuto.

Kůlna pořád zůstávala prázdná. Ani Zrzavá obluda dnes nevyl u okna. Celé okolí působilo poklidně a naprosto mírumilovně. Curt se s povzdechem opřel o kmen stromu a sledoval, jak noc pomalu uplývá.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Už bylo světlo, když se Curt dovlekl zpátky do matčina domu. Sotva prošel dveřmi, uvítalo ho vrtění ocasu a nadšený štěkot Zrzavé obludy.

„No není roztomilý?“ prohodila Matilda od sporáku, kde na pánvi smažila palačinky. „Pojď si dát snídani, chlapče. Musíš být hrozně unavený.“

„Unavený, a všechno k ničemu,“ řekl. Stáhl si černou kuklu a kuchyňskou utěrkou si setřel černou maskovací barvu. „Nikde se nehnul ani lísteček.“

„Všimla jsem si. Zrzavá obluda vůbec neštěkal.“

Zamračil se.

„Myslíš, že to souvisí?“

„Tu noc, kdy jste se s Mary dostali do vězení, vyl a štěkal jako pominutý. Pak jsi říkal, že Mary někdo sebral z kuchyně jídlo. Ten pes mě dokonce probudil, jak vyváděl, když vás dva odváželi.“

„Byl přece venku,“ připomněl Curt.

„Jenže štěkal přímo pod oknem do mé ložnice. Tam, kde jsou dveře do sklepa,“ dodala. „Dělal příšerný rámus.“

„No, hlučný, to on je. Je to trochu zvláštní, že štěkal zrovna tam, ne?“ prohodil Curt napůl sám pro sebe. „Umyj si ruce, Curte.“

Bezmyšlenkovitě to udělal v kuchyňském dřezu. „Nemyslíš, že se ten chlap schovával u nás ve sklepě, zatímco jsme ho hledali, že ne?“ zeptal se.

„Dveře tam nezamykáme,“ řekla.

„Dneska tam dám visací zámek,“ prohlásil Curt a posadil se ke stolu. „Pokud tam byl, znovu už se dovnitř nedostane.“

„Není to zvláštní, že se nějaký zločinec skrývá v domě, kde bydlí agent FBI?“ prohodila, zatímco mu dávala snídani.

„Taky si myslím. Zvlášť když kousek odsud bydlí jeho bratranec, který prozíravě vyklidil pole. Na světě je spousta bezpečnějších míst.“

„To bych taky řekla.“

Po snídani zajel Curt do železářství koupit zámek. Odtamtud zamířil na oblastní pobočku FBI v okrese Lanier, aby Hardymu Vicksovi podal hlášení. Dorazil tam krátce před obědem.

„Něco mě napadlo. Je to trochu divoká konstrukce, ale mám k tomu své důvody,“ řekl svému nadřízenému.

„Ano?“

Curt se opřel o opěradlo. „Nechci zabíhat do podrobností, dokud nebudu mít jistotu. Ale myslíte, že byste mi mohl přidělit dva muže, abychom mohli sledovat jisté místo čtyřiadvacet hodin denně?“

Odpověď byla tak hlasitá, že užaslá sekretářka strčila hlavu do dveří, aby se podívala, co jejího šéfa tak rozesmálo.

„To je jedno,“ zavrčel Curt. „Zajdu na místní policii nebo na Státní odbor pro vyšetřování nebo k šerifovi. A pokud chytíme toho, koho myslím, že chytíme, noviny budou připisovat všechny zásluhy jim.“ „Russelle, vy se vždycky tváříte, že přesně víte, co se děje,“ povzdechl si jeho nadřízený, „a většinou nemáte sebemenší důkaz. Uznávám, že posledně vám to vyšlo. Jako jediný jste pořád vytrvale pronásledoval tu blondýnu v San Antoniu, když už v souvislosti s tou vraždou byla obviněná viceguvernérova manželka.“

„A taky jsem ji dostal!“ připomněl mu Curt. „A zařídil, aby ji vydali z Jižní Ameriky.“

Jeho nadřízený nadzdvihl obočí. „Ano, připouštím, že je to pravda.“ Krátce se zamyslel. „No dobrá. Uvidím, co se s tím sledováním dá dělat. Koneckonců jde o federální případ. Kam byste chtěl ty agenty umístit?“

„K sobě do sklepa,“ odpověděl Curt.

„Kde budou po krk zahrabaní v bahně plném hadů a pavouků?“ ujišťoval se Vicks.

„Je to obyvatelný sklep. Je tam dokonce i stůl na biliár, pokud je takové věci zajímají.“

Jeho šéf se pousmál. „V tom případě se toho možná ujmu osobně. Biliár hraju vášnivě rád.“

Curt se málem zapomněl a poznamenal, že není divu, když má hlavu jako kulečníkovou kouli; ale včas se vzpamatoval.

„Ozvu se vám. Ale možná to pár dní potrvá.“

„Dobře,“ řekl Curt. „Doufejme, že náš muž mezitím nepojme podezření a nevypaří se.“

„Za to vás snad platíme, Russelle, ne?“ připomněl mu Vicks bezstarostně.

Mary Ryanová narazila na Curta cestou ze soudní síně. Na sobě měla šedý kalhotový kostým a vypadala dokonale profesionálně.

„Nějaké novinky?“ zeptala se.

„Jo. Můj šéf rád hraje biliár,“ řekl Curt podrážděně.

Rozesmála se. „Dobrá zpráva.“

„Prý to bude pár dní trvat, než zařídí sledování,“ řekl netrpělivě. „Ale já jsem přesvědčený, že náš uprchlík se vypaří dávno předtím. Když nás odváželo policejní auto, pes prý vyl mé matce pod oknem přesně v místě, kde jsou dveře do sklepa.“

Hvízdla. „Ty si myslíš, že se mohl schovávat v podzemí vašeho domu?“

Přikývl. „Dnes ráno po snídani jsem se tam zašel podívat,“ řekl. „Žádné zjevné stopy tam nezůstaly, ale pár knih bylo zpřeházených a koule ležely na kulečníkovém stole. Já je vždycky uklidím.“

Oči se jí zúžily. „Na člověka, který se skrývá, se chová dost neopatrně, ne?“

Pomalu přikývl. Vrazil ruce do kapes. „To jsem si taky říkal. Chová se spíš jako lovec než jako lovná zvěř.“

„Šéfové gangu nechtějí, aby Abe Hunt mluvil,“ pokračovala. „S tím, co ví, by je mohl dostat do vězení.“

„Jednomu z nich by to mohlo vynést rozsudek smrti. Čili Abe Hunt se především vůbec neskrývá před námi,“ dodal. „Bojí se, že po něm jde nájemný vrah. Proto je tak vyděšený. Obává se muže jménem Daniels.“

Hvízdla. „No to je tedy skvělé! To se mi bude v noci opravdu báječně spát, když vím, že v mé kůlně nebo ve tvém sklepě se mohl usadit nájemný vrah!“

„Já z toho taky nemám žádnou radost,“ ujistil ji. „Moje matka je v přední linii zrovna tak.“

„Vy tam aspoň máte toho psa,“ poznamenala.

Sevřel rty. „Což je další podezřelá věc,“ upozornil ji. „Odkud ten pes přišel? Kde má majitele? A proč se nalepil zrovna na moji matku?“

„Protože má ráda psy?“ navrhla.

„Je ale zvláštní, že se objevil právě teď.“

Zadívala se oknem na ulici. „Poslyš, zrovna jsem si říkala, že si zajdu na nějaký dobrý salát. Nechceš si dát oběd se mnou?“

Podíval se na hodinky.

„To bych klidně mohl. Matka mi sice slibovala, že mi nechá trochu polévky, ale než se dostanu domů, moje porce už bude zaručeně dávno v psovi.“

Potěšené se zasmála. „Tvoje matka je pěkně svérázná.“

„To jsi ještě nic neslyšela. Když jsem byl malý, nikdy jsem nevěděl, odkud příště zavolá, že se zdrží. Jednou se schovávala za policejním kordonem během zátahu na nějakého ostřelovače. Pak zase jela na místo, kde vyletělo do povětří auto překupníka drog.“

„To asi měla pěkně dobrodružný život.“

V tmavých očích mu zajiskřilo. „To ano,“ souhlasil, zatímco vyrazili k blízké samoobslužné restauraci. „Pořád kolem sebe měla nějaké strážce pořádku muže i ženy, od policie i z jiných složek. Nebylo tak těžké si domyslet, proč se jí tak často povedlo vyfouknout ostatním reportérům nějaký trhák přímo před nosem.“

„Ale pak svou kariéru opustila.“

„Když jsem začal dospívat, začala se mnou mít strašlivé potíže,“ přiznal. „Vzdala se dobře placeného místa v novinách a začala psát méně náročné články pro místní časopis, takže si na mě mohla udělat čas, kdykoliv jsem to potřeboval. Myslím, že to bylo opravdu dobře. Ocitl jsem se na šikmé ploše a moc nechybělo, abych se zřítil rovnou do pekel. I když je matka sebelepší, při výchově kluka nikdo a nic nemůže nahradit otce. Vím, že feministkám by se to asi nelíbilo,“ dodal se zaváháním. „Ale je to zkrátka můj názor.“

Smutně se usmála. „Já si svůj život bez otce vůbec nedokážu představit.“„Rád bych se s ním seznámil.“„Vážně?“ Oči se jí rozzářily.

Když se usmívala, vypadala moc hezky. Opětoval její úsměv a díval se, jak jí tváře trochu zčervenaly. Stáli spolu ve frontě na jídlo a pomalu se posouvali i se svými podnosy. Když si vzala skleničku a plnila si ji ledem, dlouhé prsty se jí lehce zachvěly. Příjemně mu to polichotilo.

Usadili se u stolku. Zeleninovou přílohu si dali napůl. Řeč se zase stočila na skrývajícího se svědka.

„Pokud se opravdu někde v našem okolí utábořil ostřelovač,“ prohodila, „ten uprchlík o tom musí vědět. Tak na co tady čeká?“

„To je otázka, na kterou bych opravdu rád znal odpověď. Mám jistou teorii, ale to jsem se svému šéfovi rozhodně neodvážil vykládat.“ Zachmuřil se. „Když jsem řešil svůj předchozí případ, dostal jsem se do potíží. Teď mi to pořád všichni otloukají o hlavu.“

„U soudu se proslýchá, že tě někdo doporučil,“ sondovala obezřetně.

„Ano, Marc Brannon. Ten už pro ně dělá dva roky. Já s ním spolupracoval na vyšetřování jedné vraždy. Shodou okolností je v příbuzenském vztahu s viceprezidentem a také s generálním prokurátorem.“

„Čili jsi využil konexí,“ hádala.

„To byl jediný způsob, jak se dostat k FBI a vyhnout se vězení,“ prohlásil se smíchem. „Museli připustit, že jsem při vyšetřování odvedl dobrou práci, ale zároveň jim připadalo, že používám příliš neortodoxní metody. Říkali si, že mě trochu vytrestají, když mě odvelí do takového zapadákova, jako je severní Georgie, protože tady se ocitnu mimo jakékoliv dění.“

„Mně tedy připadá, že jsi přímo v centru dění,“ mínila.

„Já si to taky myslím. A musíme to zvládnout co nejlépe.“„My?“ ujišťovala se. Její ruka se sklenicí se zastavila na půli cesty ke rtům.

„Ty mi úžasně pomáháš,“ prohlásil. „Už se mi stalo, že mi přidělili parťáky, kteří byli podstatně méně užiteční a vstřícní! A kromě toho máš známosti. U místní policie jsi oblíbená.“

Zasmála se.

„Nikdy jsem ti neřekla, čím se můj táta živí, co?“ Uchváceně zavrtěl hlavou. „Je polda.“

Rozesmál se. „Proč mě to nenapadlo hned?“

„Od doby, co dostal diplom, je v administrativě, ale předtím léta pracoval v terénu,“ dodala. „Spoustu jsem se toho od něj naučila prostě jen pozorováním a posloucháním.“

„Tak se učíme všichni.“

„Pokud jde o toho uprchlíka, co uděláš teď?“

„Nainstaluju k nám do sklepa štěnici.“

Usmála se. „To je úžasně vzrušující. Dáš nějakou taky ke mně do kůlny?“

„To bych asi měl, pokud máme někoho chytit. Nikdo z šéfů není zrovna přesvědčený, že na mých teoriích něco je.“

Natáhla se přes stůl a svou rukou s dlouhými prsty uchopila tu jeho. Usmála se.

„Ty jim ukážeš.“

Srdce se mu rozbušilo. Když se na něj takhle dívala, měl pocit, že dokáže cokoliv. Oči se mu rozzářily. „Díky.“

Pokrčila rameny. „Někdy člověku úplně stačí, aby mu někdo věřil,“ řekla prostě a pustila jeho ruku. „Budu ti všemožně pomáhat,“ dodala.

„Zamyslím se nad tím,“ přislíbil jí.Curt se vrátil zpátky domů. Rozčilovalo ho, že zatím ničeho nedosáhl.

Jeho matka byla natažená na pohovce s laptopem v klíně. Zrzavá obluda se pro změnu rozvaloval na koberci. Vypadalo to, že pes spí jako špalek. Když Curt vešel, jenom na něj zamžoural jedním okem a spal dál.

„Tomu říkám hlídací pes,“ zavrčel Curt a posadil se na židli naproti matce.

„Kde jsi byl?“

„Snažil jsem se přesvědčit lidi, že nejsem úplný idiot,“ povzdechl si.

„Nejsi idiot, Zlatíčko.“

„Díky.“

„Můžu ti nějak pomoct?“ Chvíli to zvažoval. „Ano. Celý život jsi psala o vraždách a vydírání a máš spoustu zkušeností. Kdo se podle tebe schovává v kůlně u Mary Ryanové?“

„Abe Hunt, ten uprchlý svědek,“ odpověděla s úsměvem. „Tvůj šéf tomu nevěří?“

Nešťastně přikývl.

Pokrčila rameny a zase se věnovala svému počítači. „Jeho chyba. Ty toho svědka chytíš, drahoušku, a ostatní budou litovat, že ti nevěřili.“

„Říkáš to pěkně sebejistě.“

„Vychovala jsem tě tak, aby ses v tom, co děláš, snažil být co nejlepší. A to ty jsi.“ Zadívala se na něj s potměšilým úsměvem. „Tak proč taky sakra sedíš a nic nepodnikáš?“

Rozesmál se. Zvedl se na nohy. „No dobrá! Jdu do dílny, vezmu klubko drátu a baterky a žárovičky, a začnu vyrábět supertajné špiónské vybavení,“ ujistil ji. Protáhl se. „Ještě že se vyznám v elektronice.“

„A to jsi napřed nechtěl na technickou školu jít!“

„Elektroniku jsme měli jenom dva semestry,“ připomněl jí. „Což bylo tak akorát, abych si ujasnil, že nejsem z toho správného těsta, aby ze mě mohl být opravář televizorů. Ale naučil jsem se, jak vyrobit odposlouchávací zařízení,“ dodal potměšile.

Dívala se na něj.

„To si moc dobře pamatuju.“

„Když jsem to tehdy zkoušel, živé duši kromě tebe jsem neřekl, co jsem se dověděl!“ protestoval.

„Ale stejně to bylo ilegální. Proboha, dát štěnici na policejní stanici!“

Curt se jenom pochechtával.

Jeho matka mlčky mávla rukou, aby jí koukal zmizet z očí.

Nesvěřil se jí, že většinu těchto dovedností pochytil ne přímo ve škole, nýbrž od staršího spolužáka, který byl fanda do všemožných odposlouchávacích zařízení a amatérských vysílaček. Curt hltal každý střípek informace a věnoval tomu maximální pozornost, protože už tehdy měl jasno v tom, že chce jednou pracovat u FBI.

Zabralo mu to většinu odpoledne, než ve sklepě a u Mary na zahradě natahal dráty. Neměl k dispozici žádné sofistikované miniaturní zařízení, kterému by k napájení stačily malé baterie. Ale to, co vytvořil, fungovalo docela dobře. Součástí zařízení byla i síť tlakových detektorů z lepenky, drátů a izolační pásky. Ty odhalí přítomnost kohokoliv, kdo váží víc než dvacet kilo čímž se vyloučí většina psů zdejších sousedů. Curt připojil výstup ze svého zařízení na rozvodnou desku, osazenou žárovičkami, a požádal matku, aby zašla k Mary na zahradu. Tvářila se, že si jde jenom utrhnout trochu petrželky do polévky, ale ve skutečnosti testovala jeho detektor.

Samozřejmě pokud je ostřelovač někde poblíž a všechny tyhle přípravy sleduje, musí mu být jasném co Curt dělá. Jenže Curt by se klidně vsadil, že v tuhle chvíli spí, aby byl svěží a odpočatý a v noci mohl pokračovat ve sledování. Jistě předpokládá, že i Hunt bude vycházet jedině v noci.

Což pořád ještě nevysvětlovalo, co vůbec Hunt dělá právě tady v okolí.

Pokud je tedy právě Hunt tím důvodem, proč se tu pohybuje ostřelovač.

Pokud se tu ovšem vůbec pohybuje nějaký ostřelovač.

Curt poprvé zapochyboval o tom, že jsou jeho předpoklady správné. V životě už udělal pěkný pár hloupých chyb. Kupříkladu nebyl dost rychlý, aby zastavil zdivočelého býka, který v prezidentově letní rezidenci v Okefenokee napadl ruského premiéra. Týden v Okefenockých blatech ho rozhodně vyléčil z bezstarostnosti, ale to neznamenalo, že nemůže dělat další chyby. Co když jsou všechny jeho předpoklady špatné a závěry scestné? Jestli uprchlého svědka nevypátrá, bude celé FBI pro smích. Při tom pomyšlení mu zatrnulo.

Jenže pak si vybavil slova Mary Ryanové a výraz v jejích milých očích, když mu říkala, že mu důvěřuje.

Jeho matka prošla Maryinou zahradou a ostentativně utrhla jak petržel, tak pažitku. Při každém jejím kroku se jeho podomácku vyrobená deska rozzářila jako vánoční stromeček. Náhodou – vážně je dobrý! A nemýlí se. Dokáže to všem těm zabedněným lebkám na velitelství!

Později odpoledne, když Mary přišla domů z práce, vyrazil jen tak v džínsech a tričku přes ulici za ní, aby si s ní promluvil.

Zašli spolu do kuchyně, ale než stihla říct jediné slovo, sáhl do kapsy a vytáhl elektronické zařízení. Byl to starší typ, ale fungoval pořád stejně dobře jako před pěti lety,

kdy si ho obstaral. Prošel celý pokoj, jestli v něm není nějaká štěnice. Neobjevil nic.

„Jen tak pro jistotu,“ řekl jí a s úsměvem vrátil krabičku do kapsy. Ale jestli půjdeš na zahradu, bud opatrná. Rozmístil jsem tam poplašné zařízení citlivé na tlak. Je na všech přístupových cestách ke kůlně…“

„Neříkej, žes mi při tom zničil rajčata!“ zděsila se.

„Nedal jsem to mezi rajčata, ale mezi ten plevel. Támhle, jak tam něco žlutě kvete “

„Měsíček lékařský!“ zaúpěla. „To je bylina, která přirozeným způsobem odpuzuje škůdce “

„Můžeš mě chvíli poslouchat?“ zeptal se s čirým znechucením. „Teď není čas rozčilovat se kvůli několika kytkám. Tohle zařízení ti může zachránit život!“

Zhluboka se nadechla. Všechny svoje pošlapané záhonky nemohla dávat za vinu jemu. Ty měli na svědomí především lidé od policie, kteří se po zahradě několikrát prošli sem a tam, když hledali stopy. „Dobře,“ procedila skrz zaťaté zuby.

„Až budeme mít tohle všechno za sebou, slibuju ti, že s tebou zajedu do zahradnictví a koupím ti deset plat plných kytek!“ prohlásil.

„Ale tyhle jsem vypěstovala ze semínek…“

„Nezačínej s tím zase!“

Založila si ruce v bok a zadívala se na něj. „Ty nemáš ani ponětí, jak je pro člověka zahrada důležitá, že ne?“ vyrazila ze sebe zuřivě.

Došel k ní, chytil ji kolem pasu, přitiskl ji ke svému vysokému mohutnému tělu a divoce ji políbil.

Několik vteřin se bránila, ale pak se přestala vzpírat a váhavě se k němu přivinula. Její ruce na okamžik ztuhly na jeho opasku, a pak se pomalu posunuly na záda. Její rty se pootevřely. Pevně ji sevřel v náručí.

Nevzpomínal si, že by mu někdy nějaký polibek připadal takhle skvělý. Vůbec nevnímal, kolik času uplynulo, zatímco se líbali. Pak začala nesměle protestovat proti jeho drtivému sevření.

Zvedl hlavu a omráčeně se díval do jejích očí, zastřených touhou.

„Tohle umíš vážně pěkně,“ vydechla.

„Díky. Ty taky.“

Zadívala se do jeho temných očí. Pozoroval ji se stěží potlačovanou vášní.

„Vím úplně přesně, co zahrada znamená!“ zamumlal. „Upínáš se na ni, protože nemáš dítě.“ Místo do jejích šokovaných očí se zadíval na její naběhlé rty. „Toužíš se o něco starat, o něco pečovat… a tak jsou to kytky a zelenina, když nejsou po ruce děti.“ Znovu ji hladově políbil. „Mohla bys třeba pečovat o mě,“ navrhl se rty u jejích. „Moje matka už je unavená ze špinavých ponožek na podlaze v ložnici a z mokrých ručníků pod umyvadlem.“

Ochraptěle se zasmála. „A ty si myslíš, že já mokré ručníky pod umyvadlem kdovíjak miluju?“

„Proč ne? Můžeme je tam házet společně!“ zašeptal a znovu ji políbil. „Máme podobné profese a oba jsme hodní milí lidé. Můžeme dokonce společně pěstovat salát.“

Přejela jazykem po jeho plném spodním rtu. „Budu o tom uvažovat.“

„To určitě udělej. A než si to rozmyslíš,“ dodal suše a jemně se od ní odtáhl, „můžeme se zaměřit na náš bezprostřední problém.

Dal jsem odposlouchávací zařízení do tvé kůlny a našeho sklepa a natahal dráty na obě zahrady. Když tamtudy kdokoliv projde, spustí poplach.“

„Neproklouzne ani myška?“ zeptala se s vyzývavým úsměvem.

Prstem ji cvrnkl do nosu. „Nedělej si legraci z mých pečlivě připravených pastí. Dnes v noci hodlám někoho ulovit, i kdyby to měl být jenom šmírák, který ti slídí u okýnka do koupelny. Moje reputace je v sázce.“

„To bych neřekla,“ prohlásila s cudným úsměvem.

Usmíval se od ucha k uchu.

Přestože ale Curt seděl ve sklepě až do svítání, žádná žárovička ani neblikla. Široko daleko se nic nepohnulo. Pes spal jako zabitý vedle postele Matildy Russellové.

Ráno Curt padl do postele a usnul. Byl tak vyčerpaný a zničený, že ani nedokázal udržet otevřené oči. Když se konečně probral, bylo už časné odpoledne.

Ve skutečnosti ho probudil pocit vlhkosti na paži skoro jako kdyby ho olízl pes. Převalil se na bok. A taky že ano! Pes tiše seděl vedle postele.

„Ale fuj!“ zavrčel Curt a otřel si ruku o prostěradlo. „Co mě tak otravuješ?“

Pes vyplázl jazyk a rychle oddechoval. Vypadalo to úplně, jako kdyby se pokoušel usmát. Vrtěl ocasem a ty pravidelné údery oháňky o podlahu byly zvláštním způsobem uklidňující.

Curt s povzdechem natáhl ruku a podrbal Zrzavou obludu za ušima. „Ty možná nejsi zas taková příšera, jak… počkat, co je tohle?!“

Náhle ucítil na vnitřní straně obojku výduť, které si předtím nevšiml. Prudce se posadil. Teď už byl dokonale vzhůru. Rozepnul obojek a prohlížel si ho. Zevnitř bylo cosi připevněno černou lepicí páskou. Když ji Curt odtrhl, objevil malé pouzdro. Otevřel ho.

„Zatraceně, to je ale věc,“ mumlal si sám pro sebe. Vytáhl z pouzdra proužek papíru, na kterém bylo cosi napsáno.

„Curte, máš tady oběd, chlapče!“ volala jeho matka z kuchyně. „Jsi vzhůru?“

„To si piš, že jsem vzhůru!“

Rozložil papír a zadíval se na něj s narůstající zvědavostí. Byla tam řádka písmen a číslic, ale nedávala dohromady žádný smysluplný text. Vypadalo to spíš jako šifra.

Vstal z postele a obojek i s pouzdrem připnul protestujícímu psovi zpátky na krk.

„Něco jsem našel!“ zavolal na svou matku, zatímco se hnal do kuchyně. Celý dům už svým zařízením na odhalování štěnic zkontroloval dávno, takže si byl jistý, že je nikdo neodposlouchává. „Podívej se na tohle!“

Podal jí papír. Prohlížela si ho přivřenýma inteligentníma očima. Pak mu ho vrátila.

„Šifra?“ zeptala se.

Znovu se zadíval na čísla. „Ano,“ řekl. „Asi to dává nějaký smysl, ale těžko říct, jak by se to mělo luštit.“

„Kde jsi to našel?“ zeptala se.

„V pouzdře pod obojkem našeho nového domácího mazlíčka,“ odpověděl. „A zdá se, že to tam bylo pěkně dlouho.“ Svraštil obočí. „Co když se se mnou ten svědek pokoušel tímto způsobem spojit? Poslal zprávu po psovi, a já ztratil celé dny, protože jsem nepochopil, proč tady ten pes je!“ zuřil.

„Nikoho z nás by nenapadlo hledat zprávu na psovi, chlapče,“ prohlásila Matilda pobaveně. „Posad se a dej si oběd. Pak si to pořádně prohlédneme. Včera v noci jsi něco slyšel?“

Zavrtěl hlavou. „Nikde se nic nehnulo,“ povzdechl si a vzal si od matky šálek horké kávy. „Žádná světla, žádné zvuky, prostě nic. Zatracená práce! Vím, že se někdo schovával u Mary v kůlně. Jsem si téměř jistý, že byl někdo u nás ve sklepě. Ale teď všichni zmizeli. Včetně Huntova bratrance, který odsud ujížděl, jako by mu za patami hořelo.“

„Ten bratranec i s rodinou je zpátky.“

„Cože?

„Přijeli dneska ráno, zrovna když jsem snídala,“ řekla Matilda nevzrušeně. „Sledovala jsem je, jak vystupují z auta. Byli tam jen oni dva a jejich dvě děti, kluk a holka.“

„Nikdo další?“ zeptal se s podezřením.

Zavrtěla hlavou. „Neboj, dávala jsem opravdu dobrý pozor. To auto jsem pečlivě sledovala, abych měla jistotu, že se z něj nikdo nevyplížil,“ ujistila ho. „Ale neviděla jsem ani živáčka.“

„Možná Hunta odvezli někam daleko odsud a tam ho nechali,“ přemítal Curt nahlas. „To by vysvětlovalo, proč se tady nic neděje.“

„To ano,“ musela připustit jeho matka. „Ale co pak znamená ta zpráva?“ dodala a ukázala na proužek papíru v Curtově ruce.

Zamračil se.

„Nemám ponětí. Sice se tam střídají písmena a čísla, ale stejně mi připadá, že to dává jakýsi smysl i tak, jak to je. Není to kombinace,“ dodal nepřítomně, zatímco papírek studoval. „Žádná šifra, kterou bych znal –“

„Co třeba zeměpisné souřadnice?“ navrhla.

Zavrtěl hlavou. „Vyloučeno.“

„Tak to přečti.“

„LZ23LCBBS129,“ zamumlal. Zavrtěl hlavou. „Vidíš? Určitý řád se v tom dá vysledovat, ale není mi jasné –“

„Nebylo v tom pouzdře ještě něco?“ nadhodila.

„Kousek hnědého papíru, ve kterém byl tenhle bílý zabalený… počkej!“

Vstal a rozběhl se k psovi, který právě chlemtal z misky vodu. „Promiň, kamaráde,“ zamumlal, zatímco mu znovu rozepínal obojek. Otevřel miniaturní pouzdro. Pak musel použít klíčky od auta, aby se mu podařilo vypáčit tuhý váleček hnědého papíru. Konečně ho držel v ruce. Nedočkavě ho rozbalil. „Heuréka!“ vykřikl.

PÁTÁ KAPITOLA

Curt si stěží našel čas, aby matce vysvětlil, na co přišel. Naházel na sebe oblečení, rozběhl se k autu a rychlostí, která rozhodně nebyla v souladu s předpisy, se rozjel do města Lanier.

Měl štěstí, protože soud právě vynesl rozsudek v případu, ve kterém byla Mary žalobkyní, a jednání skončilo. Když Curt vpadl do soudní síně, už si uklízela všechny podklady do kufříku.

„Potřebuju tě,“ vyhrkl a vlekl ji pryč. Taktak že stihla popadnout kufřík. Táhl ji na chodbu a odtamtud ven z budovy soudu.

„Ale musím ještě zajít za správcem“ začala protestovat.

„Můžeš zatelefonovat své sekretářce, ať to vyřídí. Na něco jsme přišli!“ Vecpal ji do svého auta a sám si sedl za volant. Než nastartoval, hodil jí do klína proužek hnědého papíru.

„To je lístek ze zastavárny!“ ozvala se.

„Ano. A mám ještě něco.“ Zalovil v kapse a podal jí papírek s písmeny. „Dokážeš to vyluštit?“ pobídl ji. Sám už jistou představu měl.

„Ano. LZ123, lanierská zastavárna, a tady je lístek s tím číslem. Pak další skupinka písmen. LCBBS129…“ Prudce zvedla hlavu. „Jestli je to tak, jak si myslím, na tenhle lístek vyzvedneme v zastáváme klíč od bezpečnostní schránky, která se nachází v někde v bance… v LCB, Lanier City Bank!“

Usmál se. „Chytrá holka.“

„Co si myslíš, že tam je?“ zeptala se.

„Nemám ponětí. Ale s trochou štěstí nějaký předmět doličný, který pomůže usvědčit šéfa Huntova gangu z vraždy a uzavřít vyšetřování.“

Teď začala být stejně rozčílená jako on. S lístkem v ruce doběhli do zastavárny. Přesně, jak očekávali, získali od muže za pultem klíč z bezpečnostní schránky. Rozjeli se do banky. Prokázali svou totožnost. Otevření bezpečnostní schránky policií musel být osobně přítomen ředitel, takže vyčkali jeho příchodu.

Když ale vsunuli klíč do schránky, čekalo je překvapení. Klíč se do zámku nehodil.

„Jak je tohle možné?“ rozčiloval se Curt. „Je to správné číslo! A správný klíč!“

Ředitel banky se škrabal na hlavě. Vtom rozechvěle promluvila mladá úřednice, která je celou dobu doprovázela. Nervózně přešlápla.

„To není moje chyba, pane řediteli!“ dušovala se. „Oni taky měli všechny doklady a průkazy v pořádku. Tvrdili, že jsou agenti FBI, stejně jako tady pán. Nechali si tu schránku přinést a zámek odvrtat. Obsah si vzali. Pak jsme museli vyměnit zámek…“

Ředitel byl úplně nepříčetný vzteky. „Jak to, že jste mi o tom neřekla, slečno Davisová?“ rozčiloval se.

„Pane, schválil to můj nadřízený. Vy jste byl zrovna mimo město,“ hájila se. „Bylo to před třemi dny.“

Curt tiše klel. Tak, a důkaz je pryč!

„Můžeme nechat tu schránku odvrtat znovu,“ navrhl ředitel banky podrážděně.

„Neobtěžujte se,“ odpověděl Curt tiše. „Všechno, co nás mohlo zajímat, je dávno pryč. Vyfoukli nám to před nosem. Ale i tak děkujeme za pomoc.“

„Zatracená smůla!“ rozčiloval se, zatímco jeli zpátky k budově soudu. „Kdybych jenom toho psa prohledal před třemi dny!“

„Koho mohlo napadnout, že by nás nějaký zatoulaný pes mohl dovést k důkazu?“ chlácholila ho. „Přece nejsi jasnovidec, abys tohle uhodl!“

Zachmuřil se. „Nejradši bych si dal pár facek. Důkaz je pryč, svědek je pryč, a já mám už zase máslo na hlavě.“

„Pochybuju, že by to kterýkoliv jiný agent na tvém místě udělal líp,“ prohlásila. „Aspoň ses snažil!“

„Jako by to k něčemu bylo! Celé noci jsem vzhůru a sleduju, co se kde šustne, a kde nic tu nic. Jediným hmatatelným výsledkem je pár rozšlapaných měsíčků lékařských,“ dodal s úsměškem.

„Ještě jich tam spousta zbyla,“ ujistila ho. „No tak, už si to nevyčítej. Víš co? Uvařím ti dneska večeři,“ dodala. „Pak můžeme zajít k vám do sklepa a zahrát si biliár. Já biliár zbožňuju.“

„Vážně?“

Usmála se. „Měla jsem jednu kamarádku, která ho taky vášnivě ráda hrála. Když jsme ještě studovaly, byly jsme my dvě postrachem všech stolů.“

Povzdechl si. „Tak to bude pěkná tečka za úspěšným dnem, nechat se od tebe porazit v biliáru! Ale vlastně se docela těším,“ připustil a usmál se. „Díky.“

Pokrčila rameny. „Od čeho jsou přátelé?“ prohodila a opětovala jeho úsměv.

Nakonec to dopadlo tak, že večeři vařila paní Russellová, a to pro ně pro všechny. Jedli brambory a opečenou šunku, přikusovali Matildin vlastnoručně podomácku upečený chléb a diskutovali o nedostatcích v soudním systému a zabedněnosti reportérů ze zpravodajských stanic.

Po večeři zanechal Curt svou matku ve společnosti Zrzavé obludy, sešel do sklepa a rozhodil koule na biliár po stole.

„Ani jsem se nezeptal,“ prohodil. „Vyhrála jsi ten soudní spor?“

„Ten dnešní zrovna ne,“ odpověděla se slabým úsměvem. „Snažila jsem se ze všech sil, ale porota zkrátka neuvěřila, že by chudák obžalovaný dokázal udělat něco tak podlého jako opít svého souseda a podvodně z něj vymámit pozemek. Na druhou stranu vyhrála jsem ten druhý spor, kde šlo o toho překupníka drog.“ Pokrčila rameny. „Někdy vyhraješ, někdy prohraješ. Takový je život.“

Nechal ji hrát jako první. Vzala tágo a zkušeně umístila všechny koule. Zasmál se, znovu je rozhodil a pustil se do toho sám.

Zuřivě bojovali o každý bod. Už se připozdívalo.

„Byl to bezvadný večer,“ prohlásila nakonec, „ale zítra ráno v devět mám schůzi. Musím si ještě připravit… Curte?“

„Hmmm?“ zamumlal, zatímco uklízel koule. „Co to tady bliká?“

Otočil se. Nevěnoval moc velkou pozornost tomu, co říkala. Pak si ale uvědomil, kam se dívá, a srdce se mu rozbušilo.

Byla to ta rozvodná deska, na kterou vyvedl výstup z detektoru v Maryině zahradě. Po tom zklamání u bezpečnostní schránky to úplně pustil z hlavy. Teď se ovšem žárovičky rozsvítily jako výletní loď, když vplouvá do přístavu.„Někdo je zase ve tvé kůlně!“ oznámil. „Jak to víš?“

Krátce jí vysvětlil, jak zařízení funguje. „Vidíš? Právě vstoupil dovnitř. Dostaneme ho.“

Dívala se na něj. „To tam chceš jít úplně sám?“

Beze slova došel k věšáku na kabáty, kde si odložil pouzdro s pistolí. Přehodil si pás přes hruď a zkontroloval svou pistoli ráže 0,45 palce. Vrhl na Mary vážný pohled. „Ty jdi nahoru a zavolej Jackovi. Ať se spojí s Hardym Vicksem. Je mi úplně jedno, jestli ho bude muset vytáhnout z postele. Potřebuju posily.“

Ztěžka polkla. „Táta mě naučil střílet.“

Usmál se na ni, vzal ji za paže, sklonil se k ní a s gustem ji políbil. „Tvůj život bych nechtěl riskovat ani za všechny poklady světa, miláčku,“ zašeptal a políbil ji znovu. Usmála se na něj.

„Nenech se zastřelit!“ přikázala mu rázně.

Nadzdvihl obočí. „To bych si nedovolil. Tak jdeme.“

Vyšla do přízemí po vnitřním schodišti, zatímco on zhasl a vyklouzl dveřmi ven. Před chvilkou tu hrál biliár a snažil se být zábavným společníkem, ale tuhle jeho podobu teď nahradila jiná: byl dokonale vycvičeným agentem s nervy z oceli a léty zkušeností v nebezpečných situacích.

Naštěstí byl kolem dostatečně hustý porost a další vhodná místa, kde se mohl dobře krýt. Vyplížil se z matčiny zahrady kolem přístřešku pro auto k živému plotu, táhnoucímu se podél ulice. V jeho stínu se dostal do míst, na která nebylo z kůlny vidět, protože je stínilo hloží a zimostráz. Tady mohl dlážděnou silnici přeběhnout. Musel ale počkat na nějaký dostatečně silný hluk, který by zamaskoval zvuky jeho kroků.

Vyčkával, dokud po dálnici sto metrů odsud neprojížděl kamión. Pak lehce přeběhl na protější stranu. Dostal se až ke stěně kůlny. Odjistil svou zbraň a kryl se. Čekal na vhodný hluk, který by zamaskoval další přesun.

Netrvalo to dlouho. Ovšem zvuk, který k němu dolehl, byl docela jiný: měkké, plíživé kroky za stěnou kůlny a šramot, jako by se někdo opíral o vetchá prkna.

Srdce mu divoce bušilo v hrudi. Zdálo se mu, že šramot zní tak hlasitě, že to musí být slyšet široko daleko, ale věděl, že je to jen iluze. Zavřel oči a snažil se soustředit na to, co slyší.

Znovu kradmé kroky. Někdo se opatrně pohyboval po kůlně.

Curtovi už se jednou stalo, že ho postřelili. Bylo to hned na začátku jeho kariéry. Koupil to do ramene při přestřelce mezi gangy vyděračů v New Yorku. Teď si ovšem vybral nejhorší možný okamžik na to, aby vzpomínal, jak strašlivě to tehdy bolelo. Neměl by myslet na bolest. Musí myslet na svou matku a na Mary.

Dvakrát se rychle nadechl, když k němu dolehl blížící se hluk dalšího projíždějícího kamiónu. Teď nebo nikdy, Russelle, řekl sám sobě rázně. Ještě jednou se nadechl, sevřel rty a vpadl do kůlny.

Mohutný muž s hřívou vlnitých černých vlasů zalapal po dechu a v kalném světle pouličních lamp, které sem dopadalo zvenčí, bleskově zvedl ruce nad hlavu.

„Nestřílejte!“ vypískl.

Curt cítil, jak mu krev divoce proudí v žilách. Nepatrně sklonil pistoli, takže mířila chlapovi na břicho. „FBI,“ vyštěkl. „Kdo jste?“

„Abe… Abe Hunt!“

Curt se zamračil. „Hunt?“

„A… ano! Můžete… ehm… dát tu věc pryč?“ vypravil ze sebe muž. Bradou kývl k hlavni pistole.

Curt se zaklením sklonil zbraň. „Ty idiote! Mohl jsem tě zastřelit. Co tady sakra dělášT1

„Snažím se utéct Danielsovi,“ vypravil ze sebe Hunt. Divoce se kolem sebe rozhlížel. „Člověče, že to trvalo,“ zasyčel. „To jsi nedostal vzkaz? Poslal jsem psa…“

Curt to ignoroval. „Kde jsi byl těch pár dní?“ zeptal se ostře. „Tady jistě ne! Ten zatracený pes ani neštěkl.

Tedy… do téhle chvíle,“ dodal, protože pes náhle začal štěkat a výt tak hlasitě, že to bylo slyšet i skrz zdi obývacího pokoje Matildy Russellové.

„Panebože!“ vyjekl Hunt. „To je on! Daniels! Pes ho větří…!“

Curt se nehodlal podivovat nad tím, že pes dokáže vycítit nějakého člověka skrz celý dům. Znělo to neuvěřitelně, ale on na vlastní oči viděl, jak policejní psi vysledovali hledaného i v jedoucím autě.

„Dolů,“ sykl Curt a strhl Hunta pod sebe na podlahu kůlny. Leželi sice ve špíně a prachu, ale byli tu v bezpečí. Přinejmenším na chvíli.

Hunt chtěl něco říct, ale Curt mu sevřel paži a rázně ho umlčel.

Pohledem se snažil proniknout temnotou. Vlastní tep ho ohlušoval, ale znal svoje možnosti. Byl zkušený střelec. Pokud toho chlapa jen zahlédne nebo zaslechne, dostane ho.

Samozřejmě, byla tu i jiná nebezpečí. Daniels se mohl pokusit kůlnu zapálit a celou hru rázně ukončit. Tohle staré vyschlé dřevo vzplane jako troud a oni dva budou uvnitř uvězněni.

Curt ležel a naslouchal. Věděl, že pokud Daniels škrtne sirkou, v tomhle tichu, přerušovaném jen vzdáleným vytím psa, to uslyší. Pokud bude muset, zkusí střílet skrz stěnu. Ale neslyšel škrtnutí sirky.

Slyšel tiché došlápnutí, to nejnepatrnější zašustění listí. Zavřel oči a soustředil se, ale to hlavní, co k němu doléhalo, byl přerývaný, hlasitý Huntův dech. Curt ho znovu dloubl a přitiskl si prst ke rtům. Hunt se ztišil.

Curt naslouchal dál. Proklínal další kamión, který po dálnici projel, protože hluk motoru zamaskoval bližší zvuky.

Hunt byl pořád ještě naživu. Ostřelovač možná dokázal odstranit důkazy, pomocí kterých Hunt hodlal šéfa gangu usvědčit, ale Hunt sám byl tím největším hřebem do jeho rakve. Ostřelovač se nezastaví před ničím, aby ho umlčel, a Curt to věděl.

Musí Hunta ochránit, ať to stojí cokoliv.

Vyčkával v šeru. Jeho tělo bylo napjaté a připravené k akci. Špicoval uši a všechny smysly měl zjitřené.

Ale když útok skutečně přišel, bylo to z naprosto nečekaného směru. Jediným varováním bylo tiché cvaknutí závěru pistole.

To ovšem stačilo. Curt se převrátil na záda a pálil nad svou hlavu, na seník v podkroví, kde nebylo vůbec nic vidět.

„Ty idiote, na co to střílíš –“ Huntův výkřik skončil zděšeným vyjeknutím. Svědek se rychle odkutálel z cesty, protože shora se náhle oddělil temný tvar přepadávajícího těla. Dokonalé ticho, které tu panovalo ještě před několika vteřinami, přerušil štěkot samopalu.

Curt ucítil náhlé bodnutí v paži, ale střílel dál a dál. Konečně tělo útočníka přepadlo úplně a s tupým zaduněním narazilo na podlahu. Zvuk samopalu utichl.

Téměř současně pročíslo ticho kvílení sirén.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Curt Hunta. Ten se právě vyškrabal na nohy. Rukou si svíral hrdlo.

„Jo,“ vypravil ze sebe svědek. „A ty?“

Tím si Curt nebyl tak jistý. Ale neměl čas zkoumat svoje zranění. Došel k sestřelenému muži a s namířenou pistolí ho převrátil na záda. Ostřelovač pořád svíral v ruce samopal, ale ruka ležela nehybně. Na prsou se mu rozlévala temná skvrna.

Curt se sklonil. Připadalo mu až neuvěřitelné, jak bolestivý je každý pohyb. Vyprostil muži samopal ze ztuhlých prstů a odhodil ho z dosahu. Pro jistotu.

„Díky. Zachránils mi kůži!“ ozval se Hunt. „Hej… teče ti krev

Curt klesl na kolena. Mělo by to bolet, říkal si omráčeně. Ruka mu ztěžkla. Taky cítil vlhkost a věděl, že je to krev. A bolelo to ještě jinde, níž, na boku.

„Russelle! Russelle, jsi tady?“ zaburácel známý hlas.

„Jacku,“ zašeptal. Nedokázal promluvit nahlas. To bylo legrační.

„Je raněný! Honem, pojďte sem!“ křičel Hunt. Zachytil hroutícího se Curta, aby hlavou nenarazil na zem.

Ozval se zvuk běžících nohou, hlasy, cinknutí kovu, jak policisté zajišťovali zbraně.

„Curte!“ vykřikla Mary Ryanová.

„Slečno Ryanová, nemůžete…“ začal náčelník policie protestovat.

Ovšem k ničemu to nebylo. Mary doběhla k Curtovi a třesoucíma se rukama ho prohmatala.

„Střelili ho. Dvakrát,“ řekla rychle. „Kde je sanitka?“

„Hned za námi, za vteřinku tu bude,“ informoval ji jeden z mužů ze zásahové jednotky. „Honem, pohněte sebou!“ vykřikl na muže s nosítky.

„To je Erskine Daniels,“ řekl Hurt policistům a ukázal na muže na zemi. Byl na tom špatně, ale stále ještě žil. „Jsem svědek ve federálním procesu, Abe Hunt. Mám spoustu informací, které jsem ochoten sdělit soudu, ale bál jsem se, že mě Daniels oddělá. Jednoho svědka už odpráskli a hodili ho do Chattahoochee. Ukliďte mě někam, kde mě nikdo nenajde, a zazpívám jako ptáček! Ale nejdřív ošetřete támhle toho chlápka,“ dodal a kývl směrem k Curtovi. „Zachránil mi život!“

„To přesně uděláme,“ ujistil ho jeden z saniťáků. Ve světle policejní svítilny už na tom pracoval. „Má dva průstřely, jeden v rameni a jeden v boku, ale myslím, že to zvládne.“

„Díkybohu,“ zašeptala Mary Ryanová.

Ozvalo se vytí a štěkot. Vzápětí do kůlny vpadla Matilda Russellová se Zrzavou obludou.

Náčelník policie lomil rukama. „A tohle že má být místo činu, kam nikdo nesmí?! Stůjte! Nechoďte mi sem všichni!“ úpěl.

Matilda se na něj jenom usmála a vyrazila rovnou ke svému synovi. Klekla si vedle něj. „Ubohý chlapče,“ řekla a pohladila ho po ledově chladné tváři. „Ale to bude dobré, uvidíš. Co pro tebe můžu udělat?“ ptala se a ignorovala záchranáře i klejícího náčelníka policie.

Ale Curt se propadl do milosrdného bezvědomí.

Abe Hunt poplácával Zrzavou obludu. „Zrzku, ty hloupý zvíře,“ prohlašoval. „Poslal jsem tě se zprávou, která mi mohla zachránit kůži, a co jsi provedl? Nakvartýroval ses do cizího domu a na mě jsi úplně zapomněl.“

„To je váš pes?“ zeptala se Matilda Russellová rychle.

Hunt přikývl. „Býval,“ dodal ironicky. „Ale myslím, že tam, kam teď půjdu, si ho vzít nemůžu. Je to tak, šéfe?“ zeptal se dalšího muže, který se právě objevil na scéně ardyho Vickse z FBI.

„To je pravda,“ souhlasil starší muž. „Zatraceně, to je Russell!“ vykřikl, když uviděl Curta na zemi. „Je mrtvý?“ zeptal se tiše.

„No to se ví, že není mrtvý!“ ohradila se Curtova matka pobouřeně. „Je to přece můj syn, ne? To byste mu musel napřed probodnout srdce osikovým kůlem, aby byl mrtvý! Tohle je jenom škrábnutí.“

„Vy toho asi tak víte,“ ucedil Vicks sarkasticky.

„Jsem bývalá reportérka! A také mě postřelili, když jsem získávala materiál o pouličních bouřích v Atlante,“ prohlásila paní Russellová hrdě. „Schytala jsem dvě kulky! A do stehna! Minuly kost jenom o půl centimetru!“

Na Vickse to zjevně udělalo dojem. Přistoupil k ní blíž. „Říkala jste, že jste jeho matka?“ ujišťoval se.

„Ano.“

Důkladně si ji prohlížel. „On je vážně dobrý,“ připustil a vrhl krátký pohled na Curta, kterého právě saniťáci odváželi k sanitce. Mary Ryanová kráčela za nimi. „Musím přiznat, že tohle zvládl na výbornou. Podle toho, co mi policie sdělila, dostal opravdu nebezpečného nájemného vraha a ochránil důležitého svědka, a to celé bez jakékoliv další pomoci.“

„Dobrý je,“ souhlasila Matilda. I ona si Vickse se zájmem prohlížela. Byl přibližně jejího věku. Sice měl pleš, ale to vůbec nebylo špatné. Muži s pleší jí vždycky připadali sexy. Usmála se. „Poslyšte, jestlipak byste svezl starou dámu do nemocnice? V sanitce s ním pojede Mary. Pro mě už tam místo nebude.“

„Bude mi potěšením,“ prohlásil Vicks. „Ale nikde tu žádnou starou dámu nevidím!“ dodal galantně. „Já jsem rozvedený. Vy tu někde máte manžela?“

Zavrtěla hlavou. „Ovdověla jsem už před mnoha lety.“

Usmál se. „Řeknu vám, kdysi mě taky postřelili.“

Opětovala jeho úsměv a s obavami se zadívala na dveře sanitky, které se zabouchly za jejím synem. „Potřebuju odjet do nemocnice. Ale ještě bychom se měli dohodnout,co bude s tím psem “ začala oklikou a zadívala se na Abe Hunta.

„Můžete si ho nechat,“ prohlásil Abe Hunt s úsměvem. „Jsem rád, že našel dobrý domov.“

„Děkuji vám, pane…?“

„Hunt,“ představil se. „Abe Hunt. Kdybyste někdy něco potřebovala, myslím cokoliv!, vzkažte mi tady po panu agentovi,“ řekl a ukázal na Vickse. „Dá mi vědět. Mám dobré kontakty.“

Matilda si to živě představovala: u jejích dveří se objeví podezřele vyhlížející individuum s baseballovou pálkou v ruce a bude se tázat, jakým že jejím nepřátelům má jít vymlátit okna a zlámat nohy. Odkašlala si. „Děkuju, pane Hunte. O vašeho psa se dobře postarám.“

„Je to trochu tupý zvíře, ale má zlatý srdce.“ Hunt se ještě sklonil a psa poplácal, než ho odvedli dva muži, kteří přišli s Vicksem.

„Tak pojď, Zrzavá obludo,“ řekla Matilda psovi a popotáhla za vodítko. „Odvedu tě domů. Do špitálu psi nesmějí.“

„Počkejte, povedu ho já. Pro takovou křehkou ženu, jako jste vy, je trochu moc hřmotný,“ nabízel se Vicks a sahal po vodítku. „Tak jsem se doslechl, že doma máte kulečníkový stůl “

O mnoho hodin později se Curt probral. Probudila ho bolest. Když otevřel oči, uviděl svou matku a Mary Ryanovou, jak sedí vedle postele a živě si povídají.

„Má příbuzné v Cordele,“ říkala právě Matilda, „přesně tam, kde bydlí můj strýček! Jen si to představ. A rád hraje biliár. Pozvala jsem ho v pátek na večeři. To už by měl být Curt z nemocnice doma. Můžeš přijít taky, drahoušku. Upeču rohlíčky.“

„To bych moc ráda,“ řekla Mary. „Kdo má… příbuzné v Cordele?“ vypravil ze sebe Curt ochraptěle.

„Co? No přece tvůj šéf, chlapče, zvláštní agent Hardy Vicks. Udělal na mě úžasný dojem,“ prohlásila matka. „A o tobě říkal, že jsi odvedl skvělou práci.“

„Má postranní motivy. Rád hraje biliár,“ vypravil ze sebe Curt s veškerým smyslem pro humor, na jaký se zmohl. Ale vzápětí to skončilo zasténáním. „To bolí.“

„Z téhle věci se ti automaticky dostanou do krve analgetika,“ prohlásila jeho matka a ukázala na stojan s infuzí, připojený na jakési složité elektronické zařízení. „Už by se to za chvíli zase mělo zapnout.“

Ztěžka si povzdechl. Ruku skoro necítil. A břicho ho bolelo.

„Netahej za ty hadičky,“ řekla Mary a jemně mu položila ruku na paži. „Klidně lež a zkus to nějak přečkat. Brzy budeš zase doma.“

Otevřel oči a slabě se na ni usmál. „Promiň. Nedodržel jsem slovo. Sliboval jsem ti, že se nenechám postřelit.“

Pokrčila rameny. „Nikdo není dokonalý. Zachránil jsi pana Hunta. A po tom zabijákovi, kterého jsi dostal, policie pátrala kvůli nejméně dvěma vraždám.“ Její temné oči se zúžily. „Byl by zabil tebe i Hunta, kdybys neměl tak skvělý sluch. Čekal nahoře na seníku. Prostě čekal. Věděl, že Hunt se vrátí. Na celém světě měl Hunta rád jen jeho bratranec a pes. Hunt nám pak říkal, že je zkrátka nedokázal opustit. Jak se ukázalo, skrýval se v té kůlně nejen proto, aby ochránil sebe, ale také aby ochránil svého bratrance. A na to Daniels sázel.“ Na okamžik zavřela oči. „Mohl tě zabít,“ opakovala.

Curt stiskl její jemnou ruku. „Ještě nepřišel můj čas,“ řekl ochraptěle.

„To jsem ráda,“ odpověděla. V jejích očích se odráželo všechno, co cítila.

„Mary k nám v pátek přijde na večeři,“ poznamenala Matilda. To, že se ti dva takhle sblížili, ji zjevně těšilo. „A taky agent Vicks.“

„Můžeme si zahrát biliár,“ navrhla Mary.

Curt se na ni zadíval. „Ty budeš hrát biliár a já se budu dívat,“ upřesnil. „Dám ti své tajné tipy. Doufám, že porazíš Vickse na hlavu. Nic lepšího si nezaslouží. Myslí si o mně, že jsem idiot.“

„To tedy nemyslí!“ prohlásila Matilda. „Naopak podal o tobě hlášení, ve kterém tě vynášel do nebe. Navrhl tě na povýšení.“

Mary vypadala stísněně. „Ano, říkal něco o tom, že ti dají mnohem lepší místo ve velkém městě.“

Byl jenom napůl při vědomí, ale přesto postřehl, že v jejím hlase zaznívá zklamání. „Miláčku, ve všech velkých městech je spousta pracovních příležitostí pro dobré právníky,“ chlácholil ji.

„Ano, ale já mám zaměstnání v Lanieru,“ povzdechla si.

Propletl prsty s jejími a zavřel oči. „Promluvíme si o tom, až se odsud dostanu, platí? Jsem tak ospalý…“

Oči se mu zavřely. Ale i když už o sobě nevěděl, pořád pevně svíral Maryinu ruku.

Matilda se na ni dívala zvědavě, ale se souhlasem. „Připadá mi, že něco plánuje.“

Mary se pousmála. „Mně by to nevadilo.“

„Je to dobrý syn. A bude z něj i skvělý manžel.“

„Přímo tohle nejspíš na mysli nemá,“ připomněla jí Mary.

Matilda se jenom usmívala.

O několik dní později se Curt, vybavený spoustou obvazů a stehů, povaloval v matčině obývacím pokoji. Zrzavá obluda mu seděl u nohou.

„No jen si to představte, poslat důkaz po psovi!“ poznamenal k hloučku lidí, kteří v místnosti seděli s ním.

„Byl to náhodou dobrý nápad,“ mínil lenivě Vicks, který seděl u konferenčního stolku a po dobré večeři popíjel kávu. „Ale nikdo by nečekal, že má pes v obojku tajnou zprávu. Je to skoro jako ty zprávy, které nosili poštovní holubi během první světové války.“

„Ve Francii dokonce jednomu holubovi dali válečné vyznamenání,“ ozvala se Matilda. „Přinesl zprávu, díky které Američané přerušili palbu, takže Francouzi mohli stáhnout svoje muže.“

„Moje matka je hotová studnice takových absurdních informací,“ prohodil Curt škádlivě.

„Měla bys napsat knihu,“ řekl Matildě agent Vicks. „Víš takovou spoustu věcí, které se nedají nijak uplatnit v novinových článcích.“

„Knihu,“ opakovala zamyšleně.

„Samozřejmě!“ Vicks odložil šálek s kávou. „Znám se s jedním chlapíkem, který pracoval pro Interpol,“ řekl. „Vyprávěl mi o obchodech s otroky, který kvetl na západním pobřeží Afriky někdy ve dvacátých letech. Běloška s plavými vlasy se tam dala prodat za půl milionu dolarů.“

„Panečku, to by byl námět na thriller!“ řekl Curt sarkasticky.

„Pamatujete na Šejka? To je taky z dvacátých let!“ odpověděla Matilda. „Hrál v tom Rudolph Valentino.“

„Tehdy jsem ještě nebyl na světě,“ zavrčel Vicks.

„Já taky ne, díky za poklonu, ale byl to úžasný film,“ prohlásila Matilda. „A opravdu vzrušující téma. Moc ráda bych se o tom dověděla víc.“

„Jsem ti k službám. A teď, ehm… co se týče toho kulečníkového stolu…“ řekl a začal se zvedat.

Matilda se rozesmála. „Jen pojď! Vezmu si tágo a pořádně ti to natřu.“

„Zbožňuju ženy, které dovedou hrát biliár!“ odpověděl Vicks se smíchem.

Omluvili se a vyrazili dolů do sklepa.

Curt tiše a vážně Mary pozoroval. Toporně seděla ve velkém křesle a ze všech sil se snažila vypadat, že jí to není tak nepříjemné, jak je.

„No… takže to máme za sebou,“ ozvala se. „Teď už zbývá jenom samotný proces. Nepředpokládám, že bych se toho měla jakkoliv účastnit, protože to je federální případ. Ale opravdu ráda bych se do soudní síně podívala jako divák –“

„Mary,“ řekl Curt tiše.

Zarazila se v půli svého rozechvělého proslovu. Nadzdvihla obočí.

„Pojď ke mně,“ řekl jí.

ŠESTÁ KAPITOLA

Mary jen seděla a dívala se na něj. Byla moderní žena. Nehodlala poslouchat příkazy. Nebude jen tak dělat, co se jí řekne!

Jenže on se na ni usmál s nesmírnou něhou. V očích mu zajiskřilo. „Tak pojď!“

Vstala, přestože sama nechápala proč. A vykročila k němu.

Stáhl ji k sobě na pohovku a jemně ji k sobě přivinul. Zatínal zuby bolestí, když se trochu posouval, aby mu mohla položit hlavu na nezraněné rameno.

„Bude to trochu náročné,“ zamumlal, zatímco se k ní skláněl, „ale s trochou snahy se dá leccos zvládnout…“

Jeho rty se snesly na její. Zatímco ji líbal, hladila ho po tváři. Ten dobyvačný vpád jeho horkých pevných rtů vítala s úsměvem. Bylo to jako vrátit se domů.

Proboha, když byl v nemocnici, tolik se o něj bála! Přestože dělala, co mohla, aby to na sobě nedávala znát. Teď, když věděla, že se uzdraví, cítila neuvěřitelnou úlevu.

Položil ji na pohovku. Přemohla ho vlastní touha a její nadšená odpověď. Už to bylo tak dávno, kdy naposled po nějaké ženě takhle toužil!

Ale sotva se pohnul, bolest ho ochromila. Zasténal a přes tenkou látku její halenky přitiskl rty na její měkká ňadra. Opřel si o ně hlavu a chraplavě se zasmál.

„Dneska z toho nic nebude,“ přiznal šeptem. „Chci tě! Ani nevíš, jak moc! Ale příšerně to bolí.“

Povzdechla si. Uvolnila se a poddala se tlaku jeho pevného, horkého těla.

„Já na to nespěchám. A ty?“ škádlila ho.

Zadíval se na ni s opravdovou láskou. Dotkl se jejích něžných úst a upřeně si ji prohlížel. „Já nemívám žádné románky na jednu noc. Moje matka mě vychovala tak, abych k těmto věcem nikdy nepřistupoval lehkomyslně. Chtěla, abych se choval slušně!“

„Můj táta taky chtěl, abych se chovala slušně,“ souhlasila Mary s potutelným úsměvem. „Z čehož plyne, že bychom nejspíš neměli provozovat sex na pohovce tvé matky.“

Přikývl.

„Ale doma mám jinou pohovku.“ Usmál se.

„Jak jsi sama řekla nespěcháme.“ Sklonil se a znovu ji jemně políbil. „Víš, já jsem teď oficiálně neschopný.“

„Může to mít i svoje výhody.“

„Ano. Budeme mít aspoň trochu času jeden druhého důkladně poznat.“

„To může být docela zábavné.“

„To si piš!“ Znovu se sklonil. Hladově ji líbal a skoro nevnímal, že ho něco tlačí na noze, dokud v tom místě neucítil vlhkost.

„Co je zas tohle? To už to zase začalo krvácet?“ zamumlal a odtrhl se od jejích úst. Podíval se ke svým nohám a tam seděla. Zrzavá obluda! Ten příšerný pes měl tu drzost oslintat Curtovi kalhoty.

„Musíme s tím odporným zvířetem něco provést,“Zavrčel Curt, zatímco Obluda nadšeně plazil jazyk v psím úsměvu.

„Nějaký nápad bych měla,“ prohodila Mary. Říkala si, že nejlepší bude psovi vyklidit pole a zařídit to tak, aby se Curt odstěhoval k ní. Ale do podrobností nezabíhala. Všechno v pravý čas!

O tři měsíce později, když Curt ve svém novém zaměstnání v pobočce FBI v Atlante poprvé dostal volno, se on a Mary Ryanová vzali v kostele v Lulaville. Obřad byl krátký a jednoduchý a proběhl za přítomnosti agentů FBI, členů policejní zásahové jednotky a celého osazenstva budovy soudu v Lanieru. Hardy Vicks dokonce seděl na místě vyhrazeném pro nejbližší příbuzné po boku Matildy Russellové. Matilda vypadala tak mladě a šťastně jako už dávno ne.

Zrzavá obluda s obojkem ozdobeným květinami seděl před kostelem pod dozorem jednoho ze soudních zřízenců.

Sotva svatba skončila, společně s Matildou se vecpal do elegantního sportovního Vicksova auta.

„Chtěli, abychom tu svatební hostinu aspoň zahájili,“ řekl Curt Mary se smíchem. „Ale řekl jsem jim, že musíme spěchat, protože by nám uletělo letadlo.“

„A je to pravda?“ zeptala se. Nakláněla se k němu ze sedadla spolujezdce v jeho černém sedanu.

„Jenom obrazně,“ prohlásil a přidal plyn.

Netrvalo to ani tři čtvrtě hodiny, když ji Curt zavedl do jednoho z nejluxusnějších hotelů v Atlante. Portýr v uniformě jim vzal zavazadla a sluha zavezl auto do garáže.

„Máme tu rezervovaný pokoj,“ řekl Curt recepční a vrhl vyzývavý úsměv na Mary, která na něj ohromeně zírala. „Pán a paní Russellovi,“ dodal.

„Ano, pane,“ odpověděla recepční s významným úsměvem. „Gratuluji k svatbě.“

„Díky,“ odpověděl Curt a zadíval se na svou rozzářenou nevěstu.

Sotva se zapsali, portýr jim naložil zavazadla na vozík a vykročil k výtahu. Krátce poté je uvedl do pokoje. Roztáhl závěsy, ukázal jim, kde je bar, koupelna s masážní vanou a skříně, načež je se štědrým spropitným opustil.

Curt za ním zamknul dveře. Otočil se a prohlížel si svoji rozkošnou nevěstu v nádherných krémově bílých šatech.

„Rezervace v nejhezčím hotelu v celém městě!“ zamumlala s nadšeným úsměvem. „Ty nemáš rozum.“

„Pro dámu mého srdce je dobré jen to nejlepší,“ řekl jemně a vykročil k ní. „Jsi ta nejkrásnější nevěsta v celé Georgii a já tě k zbláznění miluju.“

„Já tebe taky miluju,“ přiznala a ovinula mu paže kolem krku. Povzdechla si. „Díkybohu, že po tobě chvilku nikdo nestřílí! A že ses uzdravil bez nějakých trvalých následků. Byla to nádherná svatba. A teď jsme tady spolu, já nemusím připravovat žádný soudní proces a ty nemusíš pronásledovat žádné prchající zločince.“

Znovu si povzdechla, přestože v očích jí potměšile zajiskřilo. „Tak co si tu prosím tě počneme, abychom se nenudili…?“

Jeho pevné rty uťaly zbytek věty. Líbal ji s hladovou vášní. Měli za sebou tři měsíce cudných námluv a starosvětského dvoření. Bylo to dáno okolnostmi, ale už se nemohl dočkat, až ve svém vztahu postoupí o další krůček. Teď už to bylo na dosah.

Maryiny rty se dychtivě rozevřely. Vztáhla ruce a objala ho. Cítila, jak se jeho tělo napíná touhou, a nadšeně odpovídala na jeho dlouhé, pomalé polibky.

Tahle něžná předehra ale rázem skončila, když ji zvedl do náruče a odnesl na obrovskou postel. Mezi horkými a vzrušujícími polibky se zbavil všeho, co mu stálo v cestě, počínaje jejími svatebními šaty a konče jeho pistolí, bez které neudělal ani krok.

„Ty sis vzal na líbánky pistoli?“ zeptala se Mary nevěřícně, když to viděla. Posadila se na posteli.

Povalil ji zpátky do peřin. „To jen tak pro jistotu, kdyby něco hrozilo.“

„A co by ti tu proboha mohlo hrozit?“

„Člověk nikdy neví, jestli někde někdo nepěstuje rajčata a… ne, ne, neutíkej, vrať se!“

Chytil ji a stáhl ji pod sebe. Jeho rty propátrávaly všechna měkká, horká, tajná místečka jejího těla, až Mary vzdychala blahem. Líbily se mu ty tiché, chraplavé zvuky, které se jí draly z hrdla, když vsál do úst hroty jejích ňader. Líbilo se mu, jak se její dlouhé elegantní nohy omotaly kolem jeho zad, líbilo se mu, jak se k němu její tělo vzpínalo a lákalo ho k čím dál intimnějším hrám.

Byl by to nejradši donekonečna protahoval, ale jeho touha byla příliš silná. Jeho ruce se pustily do toho nejintimnějšího průzkumu. Sama se přidala a začala se o ně třít. Jeho rty drtily její v majetnickém polibku. Cítil, jak se její tělo zachvívá… ale zároveň postřehl i nepatrné zaváhání, když ho do sebe mělo přijmout.

„Už je to… hodně dávno, kdy jsem…“ zasténala.

„Vždyť jsi byla vdaná,“ zašeptal ochraptěle.

„Byla jsem vdaná v osmnácti.“

„Ano.“

„A taky jsem se ještě v osmnácti rozvedla.“

„No a?“

„Ty jsi tam dole… vážně tak obrovský?“ zašeptala náhle užasle.

Zvedl hlavu. Setkal se s plachým pohledem jejích očí. V tu chvíli mu hlavou bleskla neuvěřitelná myšlenka. „Chceš říct, že jsi… s nikým nic neměla od svých osmnácti?!“

„Jsem zkrátka ze staré školy,“ přiznala.

Rozechvěle vydechl. „Miluju starosvětské ženy,“ zašeptal. Upřeně se jí díval do očí. Jeho stehna se pohnula. Usmíval se, když viděl její výraz. „Kolik mu bylo let?“

Polkla. „Osmnáct.“

Jeho tělo ztuhlo jako ve střehu. „Osmnáct.“

„A já byla jeho první holka.“

Vypadal, jako by právě spolkl polštář. „Páni.“

Zkusmo se pohnula. „Ani jeden z nás o tom moc nevěděl a mně se to nijak zvlášť nelíbilo, takže se mi po tom ani nestýskalo, když jsme se rozvedli.“ Znovu se pohnula. Vyjekla a zalapala po dechu. „Ale líbí se mi to… s tebou. Je to… úžasné!“ vyjekla znovu. Její nehty se mu náhle zaťaly do zad. „Prosím tě, mohl bys to udělat ještě jednou… to co jsi dělal předtím, když jsem vyjekla?“

„Které vyjeknutí myslíš? Ty ječíš každou chvíli,“ upozornil ji. „Tedy, ne že bych si stěžoval!“ Naopak. Bylo to báječné. Trochu se odtáhl. „No dobrá. Tohle jsi myslela…?“

Pak už se doopravdy nedokázala udržet. Co chvíli vykřikla vzrušením. Její dlaně ho horečně hladily a tiskly, zatímco jí předváděl nové a nové způsoby, jak probudit vzrušení. Bylo to čím dál divočejší a naléhavější. A pak se náhle proti němu vzepjala a celé její tělo se roztříštilo v oslepivých střípcích ohně. Rozvzlykala se štěstím. Jen pomalu se vracela zpátky na zem… k muži, jehož tělo se divoce zachvívalo a jehož chraplavý výkřik jí dozníval v uších.

Později, když leželi vedle sebe, se cítila příjemně vyčerpaná a spokojená. Byla sama na sebe náramně pyšná.

Zjevně na to měla přece jenom talent, protože on taky vypadal, že si to krásně užil. To dokázala poznat, i když moc zkušeností neměla.

„Možná bych se mohla vzdát právnické kariéry a po zbytek života už dělat jenom tohle,“ přemítala nahlas. Zavřela oči. „Řekla bych, že mám jistý potenciál.“

Rozesmál se. „Tohle byl výkon na medaili!“

Nohou se pomalu otírala o jeho. „Ty máš potenciál taky,“ prohlásila rozmarně. „Co kdybychom si protáhli líbánky ještě tak o čtyři nebo pět dalších měsíců?“

Nahlas se rozesmál. „Tomu říkám neotřelý nápad!“

O tři hodiny později leželi zrovna tak, ale tentokrát úplně vyčerpáni a v polospánku. „Říkal jsi, že musíme chytit letadlo. No, to bylo bezvadné podobenství!“ prohodila se smíchem. „To byl panečku let.“

„Málem do stratosféry, co?“ zamumlal a unaveně se zasmál. Přitáhl si ji k sobě, sebral poslední zbytečky síly a políbil ji. „Příště se pokusíme překonat rychlost zvuku.“

„Příště,“ souhlasila a zavřela oči.

Už skoro usínali, když zazvonil telefon.

Curt ho zvedl. „Hmmm…?!“ zamumlal do sluchátka. „Ehmmmm. Hmmmm… cože?!“ Prudce se posadil na posteli. „To si děláš legraci!“

Mary otevřela oči. Podle toho, jak reagoval, se musel právě dovědět nějakou doopravdy šokující zprávu. Mluvil v krátkých úsečných větách. Konečně se rozesmál, komusi na druhém konci linky popřál hodně štěstí a slíbil, že zavolá později. Položil sluchátko a dopadl zpátky na postel. Vypadal dokonale ohromeně.

„Co se stalo?“ zeptala se Mary jemně.

„Připadalo jim, že je škoda toho nevyužít, když už tam byl kněz a celý kostel měli tak krásně vyzdobený,“ vypravil ze sebe omráčeně. „Svatební hosté už taky byli na místě, hostina připravená… tak do toho prostě praštili.“

„Cože? Kdo?“

„Moje matka a agent Vicks,“ řekl s povzdechem. „Ti dva se vzali!“

„To snad ne!“ vykřikla nevěřícně.

„Člověku se můžou stát horší věci, než že má v rodině dva agenty FBI, ale moc mě jich nenapadá,“ řekl a zadíval se na ni.

Znejistěla.

„Copak?“ pobídl ji.

„Ehm… jak víš, můj táta nemohl na svatbu přijet a jenom poslal gratulaci…“ začala. „Ano.“

Odkašlala si. „On je ve Virginii.“

„Ve Virginii.“

Přikývla.Zamračil se. „Kde ve Virginii?“

„Říkají tomu tam Quantico.“

„Ne. Proboha ne! Ne!“

Protáhla obličej. „Byl u policie celý život. Teď má zetě v FBI. Prostě nechtěl trhat partu.“

„On se dal k FBI!“ vykřikl Curt.

Naklonila se k němu. „No… ano. Takže teď jsme vážně agentská rodina, ne?“ Jemně ho políbila. „A já už jsem si došla pro dotazník “

Chytil ji za ramena. „Ne!“ zaúpěl. „Tohle nechci slyšet! Už ani slovo!“

„Ale no tak, Curte,“ škádlila ho. V hnědých očích jí jiskřilo pobavením.

„My je budeme chytat, a ty je budeš soudně stíhat. Platí?“

Rozesmála se.„Dělala jsem si legraci,“ přiznala. „Ale musíš uznat, že by to byl příběh století.“„Ještě bude! Uvidíš!“

A jak řekl, taky se stalo. O dvacet pět let později byli jejich dva synové a dcera před zraky svých hrdých rodičů a prarodičů přijati mezi agenty FBI.