Diana Palmer

S hlavou v oblacích

PRVNÍ KAPITOLA

Nebe ještě barvily odstíny úsvitu a kovově lesklé vlny se zpěněnými čepičkami zvolna narážely na břeh. Jejich vyrovnaný šum tu a tam prorážel křik racků. Lutecia Peacocková - Currierová seděla opřená o skálu, nehybná jako socha, jen její černé zvlněné vlasy tančily v poryvech větru. Zhluboka nasála tu slanou, nezaměnitelnou vůni moře. S každým nádechem jako by do ní vstupoval klid a mír.

Na druhém konci pláže se Frank Tyler právě brodil z vody. Jeho bledá kůže se leskla v jasném ranním světle, jeho blond vlasy byly ještě zesvětlené sluncem. Pozval ji, aby si šla s ním zaplavat, ona však na vodní radovánky neměla náladu. A to už od minulého léta – od té chvíle, kdy ji Russell po plavání překvapil v převlékacích kabinkách u jezera a…

Zakroutila hlavou, jako by tak mohla zahnat mučivé vzpomínky. Přitáhla si kolena k bradě a závoj havraních kadeří jí na okamžik zakryl tvář, vzápětí však vzhlédla, když uslyšela blížící se kroky. Natáhla se pro froté osušku a hodila ji Frankovi.

„Díky,“ zavolal zadýchaně, zatímco si otíral vodu z tváře a z prsou. „Bylo to skvělé! Proč jsi nešla se mnou?“

„V tomhle?“ ukázala na své světle modré tričko a džínsy. V jejích očích, průzračně šedých jako letní déšť, se roztančily šibalské jiskřičky. „Jestli jsou tu žraloci, potrhali by se smíchy. Není to studené?“

„Jako led!“ Natáhl si košili s krátkým rukávem, odhrnul si mokré vlasy z čela a svezl se do písku vedle ní. „A užíváš si to tu?“ zeptal se s chlapeckým úsměvem.

„Jó,“ přikývla vláčně. „Celý týden byl skvělý. Je mi líto, že už to končí.“

Tiše se na ni zahleděl. „Zbožňuju ten tvůj jižanský přízvuk,“ řekl.

„Co tím chceš říct?“ svraštila čelo a celá se naježila.

„Jen to, že se mi líbí, když mluvíš s tím měkkým táhlým přízvukem. Snad tě to neuráží?“ ujišťoval se rychle.

Zakroutila hlavou. „Promiň – ale užila jsem si na vysoké dost narážek – a nejen kvůli přízvuku. Lidé z města si někdy myslí, že když někdo vyrostl na farmě, chodí od jara do zimy bos a podepisuje se třemi křížky.“

Stiskl její štíhlou, studenou ruku v dlani. „Nechtěl jsem si z tebe utahovat,“ uklidňoval ji. „Kromě toho, že tvoje rodina vlastní jednu z největších farem v Georgii, jsi prostě příliš kultivovaná, než aby tě někdo mohl považovat za nějakou děvečku od krav, má drahá.“

„Ó, jak jste velkorysý, urozený pane,“ odpověděla se smíchem. „Ne, vážně, Franku, bylo to tu skvělé. Mrzí mě, že nemůžu zůstat déle. Kdyby Baker tak nenaléhal…“

„Vždyť je to jen do Vánoc,“ připomněl jí. „A za necelé tři týdny tě s Belle přijedeme navštívit. Budeme prakticky sousedé.“

„Ta stará usedlost Bright Meadows byla na prodej v pravou chvíli, viď?“ zasmála se. „Uděláte si z ní skvělý letní byt… jen musíte jezdit častěji než v létě, to mi slib!“

Naklonil se k ní a zlehka se dotkl ústy jejích rtů. „Na to vem jed.“

Její pohled splynul s mořskou dálkou. To přátelské mlčení ji hladilo po duši. Do jejího vědomí připlouvaly vzpomínky na dny strávené s Frankem, dny plné porozumění, dlouhých rozhovorů a smíchu. Nakonec se kvůli němu rozhodla na semestr přerušit školu, aby společně s jeho matkou a sestrou mohli odjet na dovolenou u moře tady v Georgii. Byl k ní tak pozorný a milý… ty romantické večery v New Yorku byly v jejích vzpomínkách prozářené světlem a jiskřičkami štěstí… ano, Frank byl civilizovaný a ohleduplný, úplně jiný než ten temný a nebezpečný divoch z Currie Hall, rodinné usedlosti, ze které teprve v osmnácti letech odešla na studia.

Při vzpomínce na zahanbující událost, která způsobila, že se rodinné farmě už od minulého léta vyhýbala obloukem, ji dodnes polévalo horko. Na svátky i na prázdniny si pokaždé našla nějakou výmluvu, jen aby se tam nemusela vracet. A pokud domů čas od času aspoň napsala či zavolala, vyhýbala se obloukem jakékoli zmínce o Russellovi.

Ten si její nápadné nepřítomnosti podle všeho ani nevšiml – nebo to aspoň nedal ani mrknutím oka najevo. Ale s Russellem koneckonců pohnulo máloco. Jeho jedinou vášní byla jeho půda. To byla láska na celý život. Lutecia ho často pozorovala, jak stojí v krajině jako bůh z řeckého mýtu, který pozoruje křivky své milenky, proměněné nějakou kletbou v záhyby země. To bylo něco, co ona nemohla pochopit – protože ona tu úrodnou černou zem, která si vzala její rodiče, z duše nenáviděla.

Při té vzpomínce se jí do očí vkradl stín. Než osiřela a dostala se ke své adoptivní rodině, byla dítě, nad jakým by Frank Tyler a jemu podobní s odporem ohrnuli nos. Umouněná, v opraných a obnošených hadřících, navzdory matčině snaze neustále rozcuchaná jako malá jezinka. A kde mohla, běhala bosá. Mluvila tak, jak to pochytila od pohůnků ve chlévech a na polích, a nad jejím výrazivem často i Russell zvedl obočí. Bylo jí osm, když její otec zahynul při nehodě, způsobené nedbalostí jednoho z pomocníků. Její matka, zlomená žalem, podlehla zanedlouho na to zápalu plic. Lutecia byla malá divoženka, skoro negramotná, protože ze školy si toho příliš neodnesla.

Russell Currie vzal to vzpurné, vzpouzející se a kopající stvoření do náruče a odnesl ho do svého velkého domu. Přikázal Mattie, jejich černošské hospodyni, aby jí připravila vlastní pokoj, a otci a nevlastní matce řekl, že nechce žádné námitky slyšet.

„Postarám se o ni,“ řekl Bakerovi a Mindy. Jeho temné oči žhnuly pevným odhodláním. „Slíbil jsem její matce na smrtelné posteli, že si ji vezmu k sobě. Přísahám bohu, že z ní udělám slušně vychovanou mladou dámu, i kdyby nás to mělo oba zabít!“

Při ohlédnutí zpět musel uznat, že to opravdu nebylo jednoduché. Baker s Mindy ji však nakonec přijali s otevřenou náručí a dokonce i malá Eileen se k ní začala tulit jako hravé kotě. Russell na ni však byl přísný a neustoupil ani o krok. Její vzdor se brzo vyčerpal – Russellova vůle byla silnější. A právě díky jeho silné vůli a trpělivosti malá Lutecia časem na trauma z otcovy smrti zapomněla. Russell ji nejen živil a šatil – učil se s ní, rozvíjel její přirozenou inteligenci a krotil její nabroušený jazyk, až se z ní během pouhých deseti let stalo cosi, co bylo možné vydávat za dámu. Když ji v osmnácti letech jeho otec, Baker, podpořil v rozhodnutí odjet studovat na sever, byl Russell nepříčetný vzteky. Tentokrát ale Baker zvítězil a Lutecia tak poprvé – a naposled – dosáhla svého.

První rok ještě jezdila z vysoké domů. Až do minulého léta, do toho dne, kdy…

Objala svá kolena a opřela si o ně bradu. Nikdy nemluvila, ani s Frankem, o svém dětství a o tom, jak se stalo, že se z bídy dostala do bohaté rodiny Currieových. Nevzpomínala na to ráda. Někdy si totiž ještě stále uvnitř připadala jako to vyděšené, otrhané děcko – třeba právě teď, navzdory luxusní růžové blůzce a drahým džínům. Cejch chudoby jako by zůstával v jejím osudu a ona nesnášela všechno, co jí její původ připomínalo – farmaření, půdu a – Rusella. Protože ten věděl lépe než kdokoli jiný, z jakého dna ji vytáhl.

„Nechce se mi domů,“ zamumlala s hlavou na kolenou.

„Tak proč jsi to svému otci neřekla, když volal?“

Pokrčila rameny. „Vždyť víš, že Baker před měsícem prodělal infarkt,“ připomněla mu. „Mindy ho odvezla do Miami, aby si dal na chvíli pokoj od těch svých koní a mohl se zotavit. Nemohla jsem ho teď rozčilovat, když si s ním tolik doktorů dalo takovou práci… Ví také, jak by Russell vychovával Eileen, kdyby ji měl sám na starost, a nemohla jsem se vymluvit ani na školu, když jsem se zapsala až od ledna. Prostě jsem kývla, než jsem si to stihla rozmyslet.“ Vzdychla a nakvašeně dodala: „Stejně to ale byl Russellův nápad. Tím jsem si jistá!“

Frank se rozesmál a plácl sebou na záda do písku. „Pokaždé, když o něm mluvíš, rudneš vzteky. Jaký je ten zloduch?“

„Russell?“ Její mysl se vzpírala i pouhému pomyšlení na něj. „Paličatý, nafoukaný, a když něco chce, jde přes mrtvoly – zeptej se kohokoli, kdo s ním kdy měl co do činění, třeba obchodně,“ dodala trpce. „Většina farmářů dneska prodělává. Russell vydělává.“

„Je ženatý?“ zeptal se.

„Russell?“ vykřikla nevěřícně.

Frank se pobaveně usmál a zakroutil hlavou. „Začínám skoro litovat, že jsem přijal Bakerovo pozvání, abychom u vás bydleli, než dodělají rekonstrukci Bright Meadows. Naháníš mi hrůzu!“

„Nepřeháněj,“ mírnila ho. „Žně jsou v plném proudu a on bude mít plné ruce práce s prodejem úrody – nebude doma k zastihnutí.“ V duchu se modlila, aby to byla pravda. „Kromě toho jste s Belle opravdu vítáni, Eileen se nemůže dočkat, až vás pozná. Přijedete?“

Tiše se zahleděl do jejích velkých očí, které barvou připomínaly dřevo, vyplavené mořem. „Jestli to opravdu chceš?“

Svraštila čelo a vzápětí se rozesmála. „Co je to za otázku? Ovšemže to chci!“

Naklonil se k ní a letmo ji políbil na rty – to byla zatím jediná pečeť jejich krátkého vztahu. „V tom případě tedy přijedeme.“

Otočila hlavu k domku na vzdáleném konci pláže. „Asi bych se měla jít sbalit. Opravdu ti nevadí, že mě musíš vézt na letiště?“

Vstal a podal jí ruku, aby jí pomohl na nohy. „Vadí mi jen, že odjíždíš.“

Plaše se zasmála a odhrnula si vlasy z tváře. „To není fér,“ napomenula ho jemně. „Vždyť jsme si slíbili, že nebudeme jeden druhého svazovat.“

Vzdychl a koutky jeho úst se zachvěly v nejistém úsměvu. „Což mi stále s oblibou připomínáš. Tak dobrá, krásko, pojďme. Snídaně už je určitě na stole a dobře víš, jak matka nesnáší čekání.“

Amen, řekla si v duchu s patosem, zatímco ho následovala na druhý konec pláže. Při pomyšlení na jeho lichotky se usmála, ačkoli jim nevěřila. Ano, věděla, že má zářivě jasnou, olivovou pleť a že dlouhá hříva jejích tmavých vlasů vzbuzuje obdiv mužů a závist žen. Nebyla si však vědomá celého rozsahu své jedinečné krásy. Její tvář nesla pevné, odhodlané rysy skotských a irských předků, dlouhé lícní kosti jí dodávaly vznešený, ušlechtilý půvab. Nosík měla sice na špičce nepatrně zahnutý nahoru, ale té drobné hříčky přírody si sotva kdo všiml – její plná, smyslně tvarovaná ústa na sebe totiž strhla veškerou pozornost. Lutecia však tušila, že muže přitahuje především její postava. Plné křivky ňader a boků doplňoval štíhlý pás a ona své přednosti dovedla zdůraznit skvěle střiženými blůzkami a přiléhavými sukněmi či džínsy – měla svůj vlastní styl a nikdy nesplývala s davem.

Frank krátce stiskl její ruce v dlaních. „Vždyť jsem ti říkal, že už nás budou vyhlížet!“ zasmál se.

Belle Tylerová stála na verandě, s jejími seversky blond vlasy si pohrával vítr a v její bleděmodré oči se tvářily vyčítavě.

„Díkybohu!“ zašeptala polohlasem. „Matka už vyvádí, kávovar se už prý z toho věčného ohřívání asi roztaví! Kde jste byli?“

Frank vrhl na sestru odzbrojující úsměv. „Na pláži, házeli jsme do vody kamínky na turisty,“ škádlil ji. „Proč se tváříš tak tragicky?“

„Budeme mít návštěvu,“ opáčila a změřila si Lutecii zvědavým pohledem. „Proč jsi neřekla, že tvůj bratr létá vlastním letadlem?“

V Lutecii jako by se zastavilo srdce. „Jak to víš?“ zeptala se a v předtuše odpovědi ji zamrazilo.

„Před chvílí volal. Prý pro tebe přiletí!“

Lutecia sklopila oči, aby aspoň trochu zakryla paniku, kterou v ní ta zpráva vyvolala. „Kdy?“

„Bude tu prý v deset. Přistane v Augustě a pronajme si auto.“ Belle naklonila hlavou ke straně a tázavě pohlédla na o něco mladší Lutecii. „Jestli je tvůj bratr opravdu tak sexy, jak se mi zdálo po telefonu… Bože, má tak krásný hluboký hlas!“

„Nejspíš váží metrák, když mluví tak zvučně,“ popichoval svou sestru Frank, když viděl její nadšení.

„Je to tak, Lutecie?“ chtěla vědět Belle.

„Franku!“ ozvala se Angela Tylerová a Lutecia tak byla ušetřena nutnosti odpovídat. „Franku, pojď se najíst, než ti ta slanina úplně vystydne!“

Stála ve dveřích jako štíhlá kamenná socha a ledově modrýma očima pozorovala syna a jeho přítelkyni, krčící se za ním. „Vy také, děvenko,“ pobídla ji s úsměvem na rtech, její oči však zůstávaly chladné jako ocel. „Musíte mít hlad, po té dlouhé procházce. No tak pojďte, děti.“

Belle poslechla jako první, zatímco Frank omluvně pohlédl na Lutecii. „Neber to jako šikanu. Chce se jen předvést jako dobrá matka a hospodyně,“ vysvětlil. „A až tě lépe pozná, roztaje.“

Při představě, že se bude muset s Frankovou matkou lépe poznat, však Lutecii naskakovala husí kůže. Angela jí dávala bez skrupulí při každé příležitosti najevo, že nepatří do jejích společenských vrstev, ačkoli bohatství rodu Currieových by ji k tomu opravňovalo. Frankův otec přitom žádný boháč nebyl – měl jen přirozený talent pro elektroniku a dostatečnou předvídavost, což ho vyneslo dostatečně vysoko na společenském žebříčku. Angela sama začínala jako sekretářka, což však bylo rodinné tajemství. Její přísně vznešená póza navíc žádné spekulace o její minulosti nepřipouštěla. Kdyby však věděla, z jakých poměrů pochází Lutecie… kdyby se dozvěděla pravdu o její minulosti, určitě by ji to neobměkčilo!

Jako náměsíčná vešla za Frankem do jídelny. Snažila se nemyslet na to, co udělá, až se Russell objeví ve dveřích. Uplynul rok, ale ona měla pocit, jako by to bylo včera. Kdyby měla kam utéct, nečekala by tu jako obětní beránek na popravu.

V dálce zaduněl hrom. Bylo to jako zlé znamení. Jasné ráno zahalila clona deště.

DRUHÁ KAPITOLA

Když přestalo pršet, posadili se na balkon a pozorovali, jak se nad rozbouřenými vlnami valí temné mraky. Lutecia zachmuřeně upírala oči na zlověstný horizont a stěží vnímala Belleino nadšené štěbetání. Vtom na cestě zavrčel motor a Frankova sestra umlkla uprostřed věty.

„To je on!“ vykřikla. Vyskočila a málem porazila židli, když se vrhla přes pokoj k oknu na druhé straně místnosti. Venku bouchla dvířka od auta a téměř současně se ozval Bellein toužebný povzdech: „Bože! Už vím, co chci pod stromeček!“

Angela se synem si vyměnili překvapené pohledy a sami se přesunuli do obýváku. Jen Lutecia nejistě postávala za nimi. Srdce jí poskakovalo v krku a měla pocit, že se udusí.

Belle vyběhla na verandu předního vchodu a Angela ji tichými kroky následovala. Frank se otočil k Lutecii, zatímco od otevřených dveří k nim dolehl chorus pozdravů.

„Co to do ní vjelo?“ nechápavě svraštil čelo. „Neříkala jsi snad, že tvůj bratr je obyčejný farmář?“

Než stihla odpovědět, Russell vešel do místnosti a ona přestala dýchat. Stál na prahu a jeho pronikavé černé oči ji okamžitě prohlédly skrz na skrz. Stačil jediný pohled a ona měla kolena jako z gumy. Belle a Angela vypadaly proti rannímu návštěvníkovi jako liliputánky a nikdo by o něm neřekl, že je to „obyčejný farmář“. Džínsy dnes vyměnil za skvěle padnoucí šedý oblek, který dával vyniknout jeho urostlé postavě – širokým ramenům, mohutné hrudi i štíhlým, pružným bokům. Smetanově bílá hedvábná košile zdůrazňovala jeho tmavé vlasy a snědou pleť – jeho opálená tvář měla ostré, až agresivně mužné rysy. Jeho oči připomínaly naleštěné mahagonové dřevo, ve kterém se odráží plameny – tak živé a divoké. Lutecii připadaly trochu jako oči divoké šelmy – bystré a zároveň neúprosné.

Z kapsy košile vytáhl cigaretu a v jeho druhé ruce se octl zapalovač, jeho přimhouřený pohled však ani jednou neopustil Luteciinu tvář. V koutku jeho dokonale modelovaných rtů se objevil náznak úsměvu.

„To mě ani nepozdravíš?“ pobídl ji svým pomalým, vláčným tónem.

Ztěžka polkla. „Ahoj, Russelle,“ vypravila ze sebe a nervózně stiskla Frankovu ruku. „Tohle je Frank Tyler. Franku, to je můj bratr, Russell Currie,“ dodala přiškrceně.

Frank mu vyšel vstříc s nataženou pravicí. „Rád vás… poznávám, pane Currie,“ dokončil trochu váhavě, jako by si tím nebyl tak úplně jistý. „Lutecia toho o vás hodně vyprávěla,“ dodal a přitom na ni vrhl káravý pohled, který říkal, že z jejího vyprávění teď už nevěří ani slovu.

Russell pevně stiskl nabízenou pravici a zvedl obočí na svoji nevlastní sestru, která se skrývala za Frankem. „Vážně?“ prohodil nenuceně.

„Vaše sestra je zlatíčko,“ zapředla Belle sladce. „Jsme tak rádi, že ji tu máme.“

Russell s neskrývaným pobavením zvedl obočí a Lutecia prudce uhnula očima. Několikrát se nesměle pokusila Tylerovým naznačit, jaký je mezi ní a „bratrem“ skutečný vztah, ale nikdy ji pořádně neposlouchali. Bylo by marné to Russellovi vysvětlovat – nevěřil by jí.

„Nedáte si kávu?“ zašvitořila Belle. „Nebo čaj? Cokoli, na co máte chuť,“ dodala a svůdně k němu přitom vzhlédla.

Russell se pobaveně usmál od ucha k uchu. „Káva bude bohatě stačit, slečno Tylerová.“

„Hned to bude!“ Belle vyrazila do kuchyně poklusem – kdyby nepřijel Russell, Lutecia by se snad ani nedozvěděla, že se také dokáže hýbat rychle!

„Posaďte se u nás, pane Currie,“ pobídla ho Angela, která pokynula k volnému místu na divanu vedle sebe. Její oči, obvykle tvrdé a studené jako led, zjihly v úsměvu. „Jsem tak šťastná, že vás konečně poznávám! Lutecia nám vyprávěla, že jste na vaší farmě v jednom kole, a přiznám se, že jsem nečekala někoho tak…“ Kousla se do rtu, očividně na rozpacích. „Chtěla jsem jen říct, že typického farmáře si lidé obvykle představují jinak…“ Nemotorně se odmlčela.

Russell si přehodil nohu přes nohu a krátce vzhlédl k Luteciině zaražené tváři. „Vím přesně, co jste chtěla říct, paní Tylerová.“ Pod slupkou zdvořilého úsměvu byl cítit jízlivý podtón.

Angeliny oči zase ztvrdly a napětí v pokoji by se v tu chvíli dalo krájet. Naštěstí vešla Belle s podnosem a zaútočila na Russella palbou otázek.

Frank se posadil na opěradlo Luteciina křesla a zašeptal jí do ucha: „Obyčejný farmář? To by o něm mohla říct jen žárlivá mladší sestřička!“

„Tak si ho pamatuju,“ zamumlala přiškrceně.

„Ty z něj máš respekt!“ konstatoval Frank překvapeně.

Vzhlédla k němu. „Respekt?“ opáčila. „Štve mě! Zase mě bude šikanovat jako malé děcko!“

Frankova tvář zvážněla. „Tak tady zůstaň,“ řekl. „Nemůže tě donutit odjet proti tvé vůli.“

Držela se jeho ruky, jako by to byl záchranný kruh. „Že nemůže?“ zasmála se pochmurně. „Ty mu v tom zabráníš, Franku?“

Nadechl se, aby něco řekl, ale při pohledu na Russella mu slova zamrzla na rtech. Zatímco jejich host jedním uchem poslouchal Angelino zdvořilé švitoření, jeho oči s neúprosnou tvrdostí sledovaly dvojici na křesle.

Nikdo, pomyslela si Lutecia trpce, nedokáže Russellovi Curriemu dlouho vzdorovat. Jako by celý život hledala muže dost silného na to, aby se mu postavil.

„Mrzí mě, že moje návštěva musí být tak krátká,“ řekl Russell náhle a vytrhl ji tak z úvah, „ale mám dnes ještě nějaké povinnosti.“ Pohlédl na hodinky, které se mu zlatě zaleskly na zápěstí, pokrytém tmavými chloupky. „Čekám obchodního partnera, který přiletí z Dallasu kvůli nějaké větší koupi dobytka. Sbal si věci, Tish.“

Přirozená autorita jeho hlasu a to domácké jméno, za které se před Tylerovými skoro zastyděla, z ní rázem udělaly poslušné malé děvčátko. Jediný strohý povel stačil, aby okamžitě vstala. Ta něžná zdrobnělina – Tish – byla však zároveň připomínkou jejích dětských let, kdy za rázným mladým mužem chodila jako pejsek a oddaně ho milovala, i když to dávala najevo spíš vzdorem a vzpurností.

„Hned se vrátím.“ Letmo políbila Franka na tvář, nevšímala si přitom Russellova významně zdviženého obočí a vyšla z místnosti. Russell nebyl jediný, kdo si toho polibku všiml – bylo to poprvé, co Frankovi takto projevila náklonnost před jeho rodinou, a určitě nebyla náhoda, že se to stalo právě teď – s Russellovým pohledem v zádech.

Když se vrátila do obývacího pokoje s kufry a kabelkou, seděla Belle na gauči vklíněná mezi Angelu a Russella. „Zrovna jsem Russellovi říkala, jak moc se s Frankem těšíme na návštěvu u vás,“ zahalekala na ni z pohovky.

„Doufám, že nebudeme na obtíž,“ zamumlal Frank rezervovaně.

„Ani v nejmenším,“ opáčil Russell zdvořile. „Rádi samozřejmě uvidíme i vás, paní Tylerová,“ obrátil se k Angele.

„Jste velmi laskav,“ odpověděla s úsměvem. „Ale mám nějaké povinnosti. Od manželovy smrti, jak víte, leží zodpovědnost za vedení firmy především na mně.“

Russell shovívavě přikývl, jako by to byl dobrý vtip, a Tish málem vyprskla smíchy. Emancipace mohla být v plném proudu, ale pro Russella neexistovala. On byl muž, pán tvorstva. Musela však uznat, že žen, které řídily firmu, u nich na jižanském venkově zatím určitě mnoho nepotkal.

Vstal a vyšel jí naproti. Když se sehnul pro kufry, zvedl je tak snadno, jako by nevážily víc než její elegantní kabelka. Jejich oči se na okamžik střetly. „Ty jsi nervózní,“ šeptl jí nenápadně do ucha. Ani se na něj nemusela dívat, aby věděla, jak samolibě se přitom usmívá.

„Z tebe?“ přiškrceně se zasmála. „Nebuď směšný.“

„Od chvíle, kdy jsem vešel, ses neodlepila od Franka Tylera,“ připomněl jí, než zamířil ke dveřím.

Vyšli ven a ona se chtě nechtě musela zapojit do té nekonečné tirády zdvořilostních frází na rozloučenou, zatímco Russell nakládal její zavazadla do auta. Když ji Frank vedl ke dveřím na straně spolujezdce, cítila, jak se její ruka chvěje v jeho dlani.

„Hlavu vzhůru,“ zamumlal jí do ucha. „Je to jen tvůj starší brácha, neukousne tě. Mysli na to, že za dva týdny přijedu a budeme zase spolu.“

„Budu na to myslet každý den,“ přitakala a nabídla mu tvář ke krátkému polibku.

„Jedeme,“ pobídl ji netrpělivě Russell, který vklouzl za volant a s bohorovným klidem odmítal oplácet Belleiny toužebné pohledy.

Lutecia se posadila vedle něj. Trojhlasné loučení a přání šťastné cesty jí zněly v uších, když vyráželi na cestu.

Zatímco ujížděli po dálnici, cítila na sobě každou chvíli Russellův pohled. „Co, sakra, čekali, Tish?“ zeptal se tiše. „Nějakého kovboje s vidlemi, v roztrhaných džínsech a v holínkách od hnoje?“

Pohlédla rozpačitě na své ruce, složené v klíně. „Belle rozhodně nebyla zklamaná,“ řekla a otočila se k němu. „Už jí chyběla jen cedule s nápisem – vezmi si mě, jsem tvoje.“

„S tou cedulí by musela do fronty,“ poznamenal lhostejně a zapálil si cigaretu, aniž by spustil oči z vozovky. „Před ní už totiž stojí několik zájemkyň.“

„Ženských jsi měl odjakživa na každém prstu několik,“ vybuchla roztrpčeně a cítila, jak se jí krev žene do tváří. „Slétají se totiž na tvoje peníze jako vosy na med,“ dodala jedovatě.

„Jinými slovy, moje jediná přednost je naditá peněženka?“ nadhodil se škádlivým úsměvem.

„Jak to mám vědět?“ bránila se.

„Ano, jak bys to ty mohla vědět?“ Tiše se zasmál. „Jsem konec konců tvůj bratr, ne?“

Zrudla po kořínky vlasů.

„Oni si myslí, že pokrevní… pokoušela jsem se jim to vysvětlit, ale…“

„Nepovídej… proč bys to dělala?“

Odmítla se s ním hádat a zadívala se ven z okénka. „Co říkáš Frankovi?“ změnila téma.

„Milý chlapec. Čím se živí?“

„Není to žádný chlapec!“ okřikla ho.

Nemusela se k němu ani otočit, aby cítila, jak ji zpražil pohledem. „Ve srovnání se mnou ano. Jsem aspoň o devět let starší.“

„Je mu šestadvacet.“

„No dobrá, tak o osm. Ale na něco jsem se tě ptal.“

„Je viceprezidentem firmy, kterou založil jeho otec. Vyrábí elektroniku.“

„V každém případě,“ pokrčil rameny, „je roztomilý.“

„Jo, roztomilý!“ odsekla a vzdorně zvedla bradu. „Zato ty mi lezeš na nervy a ještě se v tom vyžíváš!“

Znovu cítila, jak po ní šlehl pohledem, a zachvěla se.

„Dobře mě poslouchej,“ řekl zrádně medovým hlasem. „Když se mnou mluvíš, kroť svůj ostrý jazýček. Jsem trpělivý, ale mám svoje hranice, má zlatá.“

Cítila, jak se jí vztekem a ponížením chvějí rty. „Je mi skoro jedenadvacet, Russelle,“ vypravila ze sebe nakonec. „Nenechám si už líbit, abys se mnou mluvil jako s malým děckem.“

„To si nenamlouvej,“ prohlásil s bohorovným klidem a vyfoukl obláček dýmu. „Necháš si ode mě líbit všechno – a ráda… nebo snad ne?“ dodal dvojznačně.

Ten měkký, vláčný tón jeho hlasu byl mnohem nebezpečnější než výhrůžky a křik.

„Ty jsi to tehdy začal,“ připomněla mu se slzami v očích. „Byl jsi naštvaný, když jsi přišel do kabinek na pláži, a ještě pořád se zlobíš. To musíš být tak krutý, Russelle?“

„Zlato, ty vůbec netušíš, jak krutý umím být,“ poznamenal věcně. „A pokud ke mně nezačneš být milá, poznáš to.“

Hlasitě se nadechla a zamrkala, aby zahnala palčivé slané kapky, deroucí se přes její řasy. „Promiň,“ vypravila ze sebe, když spolkla veškerou hrdost.

Vjeli mezitím do města a stáli právě na křižovatce. Russell jakoby mimochodem přehodil paži kolem jejího opěradla. Očima přejížděl po její nehybné tváři, dokud mu neochotně neoplatila pohled.

Zatahal ji za pramínek vlasů. „To tedy bylo přivítání,“ řekl zastřeným hlasem, „po roce, kdy jsme se neviděli…“

„To už je to tak dlouho?“ zeptala se s předstíranou naivitou.

„Setsakramentsky dobře víš, jak je to dlouho. A ještě ses nepřestala schovávat, viď?“

„Nechci o tom mluvit,“ odpověděla roztřeseným hlasem a pokusila se odstrčit jeho ruku ze svých vlasů.

Sevřel její prsty ve velké, teplé dlani a ten dotek byl jako zásah elektrickým proudem. „Nechtěl jsem být tehdy tolik krutý,“ řekl tiše, zatímco jeho oči se vpíjely do jejích. „A netušil jsem, že se hned vypaříš a já nebudu mít šanci ti to vysvětlit.“

Její ruka ztuhla, ale uvnitř těla cítila, jak v ní cosi nebezpečně živého taje a probouzí se. Bylo to citlivé a bolelo to. Vyprostila se z jeho sevření a on musel tak jako tak vzít do ruky řadící páku a rozjet se na zelenou.

„Proboha,“ vypravil ze sebe, „vždyť to bylo strašné, jak jsi flirtovala s každým, kdo šel kolem! Mě nevyjímaje…“ dodal a na okamžik se k ní otočil. „Co jsem si měl myslet? Našel jsem tě v kabinkách na pláži u jezera v náručí Jimmyho Martina, neměla jsi na sobě nic než osušku! Měl kliku, že z toho vyvázl v jednom kuse…“

Při té vzpomínce bolestně sevřela oči. Ještě stále v duchu živě viděla tu scénu – Russell, doutnající vzteky, který vyhodil úplně nevinného Jimmyho obloukem ze dveří.

Jimmy vzal nohy na ramena, jako by mu šlo o život – což byla možná pravda – a nechal Tish napospas Russellovu hněvu, výčitkám a tomu, co následovalo…

„Mohlas mi říct o tom chřestýši hned, a bylo by to vyřešené,“ poznamenal, když zahýbal k letišti.

„Neposlouchal bys mě,“ zašeptala přiškrceně. „Byl stočený na mých šatech a všimla jsem si ho, teprve když jsem si sundala plavky. Popadla jsem osušku, vykřikla a –“

„A Jimmy Martin zrovna jel na koni kolem jezera. Teď už to, sakra, vím.“ Pevně sevřel čelist. „Mindy mi řekla, že jsi jí telefonovala, aby ti přinesla ještě nějaké oblečení. Než jsem se uklidnil a dorazil domů, byla jsi pryč. A na koleji jsi pak nebrala telefon!“

„Už jsem tě nikdy nechtěla vidět, ani s tebou mluvit.“ Uhnula pohledem na přeplněné parkoviště před nimi.

„To mi tvoje spolubydlící řekla.“ Zaparkoval a vypnul motor. Jeho temné, přimhouřené oči pozorovaly její tvář a přejížděly až k jejímu hlubokému výstřihu s takovou intenzitou, až nervózně založila ruce na prsou, jako by se před ním mohla skrýt.

Vzpomínal snad Russell také na to, co se stalo, když Jimmy Martin utekl a oni se octli v odlehlém přístřešku u vody úplně sami? Jako dnes slyšela jeho hlas a cítila ten tichý hněv, vroucí těsně pod povrchem jako láva probuzeného vulkánu, když si přitáhl její chvějící se tělo do náruče.

„Proboha, vždyť si o to říkáš celé léto,“ řekl jí tehdy svým zvučným, nekompromisně mužným hlasem a nepovolil sevření, ani když se mu, zahalená jen do vlhké osušky, snažila vykroutit. „Tak proč se se mnou teď pereš?“

A pak se sklonil k jejím ústům… I teď, po roce, cítila ten tvrdý, neústupný dotek, když se v dravém polibku zmocnil jejích rtů, bez otálení, bez příprav, bez sebemenšího náznaku něhy. Byl to trest, který měl zranit její hrdost, ne projev lásky… Když skončil, třásla jako lístek ve větru, a on ji od sebe jen odstrčil. Nadávky, kterými ji zahrnul, než ji nechal samotnou v kabinkách, jí vehnaly slzy do očí. Nechtěla už ho potkat – musela zmizet z domu dřív, než se on stihne vrátit.

Nervózně polkla a uhnula před jeho napjatým pohledem.

„Nemohla jsem zapomenout,“ zašeptala, „co jsi o mně řekl. Nic z toho nebyla pravda a –“

„Já vím.“ Jeho ruka se něžně dotkla její tváře. Na rozpálené kůži cítila hřbety jeho prstů. „Proboha, Tish, vždyť jsme si byli tak blízcí! Vždyť já vím, že to celé byl nesmysl… někde v hloubi duše jsem to věděl už tehdy, když mi ta slova vylétla, ale při pohledu na tebe s Jimmym mě prostě popadl vztek. Nepřemýšlel jsem o tom, co říkám. Jen jsem tě chtěl zranit.“

Její brada se rozechvěla. „To se ti povedlo!“

Zlehka přejel drsným bříškem palce po jejích měkkých, plných rtech. „Já vím. Už když jsem tě líbal, cítil jsem, jak se třeseš.“

Při té vzpomínce ještě dnes rudla. Až do toho dne byli s Russellem jako bratr a sestra. V době dospívání to byl její nejlepší přítel a nedostižný vzor. Chodila za ním všude. Jezdila s ním dokonce i na aukce dobytka, kde celý den snášela pach zvířat, pot a prach, jen aby byla s ním.

Už jako dítě ve škole se ho ale držela jako klíště – vytahovala se před dětmi se svým velkým bráchou, když se jí posmívaly kvůli tomu, z jaké bídy pochází – námezdní dělníci, kteří hospodařili na cizím a žili z ruky do úst, představovali na farmářském jihu společenské dno. Ani když ji po tragické smrti rodičů Currieovi adoptovali a Russell jí nakoupil spoustu hezkého oblečení, nezapomněli její vrstevníci na ty otrhané hadříky, ve kterých dřív běhala. Stačilo ale, aby jim pohrozila, že „to řekne bráchovi“, a zmlkli – jeho prudká povaha byla v okolí vyhlášená. Ale to bylo dávno… teď už nebyla jeho „malá sestřička“.

„Utekl celý rok,“ poznamenal Russell roztržitě, „a ty se mě ještě pořád bojíš.“

Polkla a uhladila si pramen vlasů na spánku. „Prosím tě nech toho,“ řekla tiše. „Nechci už o tom mluvit.“

Zapálil si cigaretu a chvíli jen mlčky seděl vedle ní. Ticho je zahalovalo spolu s modravým dýmem jako výmluvná, vědoucí mlha.

„Tím, že utečeš, se tvoje problémy nevyřeší, Tish,“ řekl nakonec.

Zvedla bradu.

„Já žádné problémy nemám!“

„Ale jdi ty, odmalička neděláš nic jiného, než průšvihy, ty hádě,“ přešel smířlivě na žertovný tón z dob jejího dětství a ona si konečně vydechla. „No tak, letíme domů!“

Za pár minut seděla v kokpitu Russellovy malé cesny a on prováděl předletovou kontrolu, což byla procedura, kterou Tish nikdy nepochopila.

Pozorovala ho klidnýma očima – sedět v letadle totiž znamenalo být neodvolatelně na cestě domů, a proto nemělo smysl se bouřit. Let, který ji čekal, však nebyla jen cesta v prostoru – byla to i cesta v čase. Vracet se po roce ve velkoměstě na farmu, kde vyrostla, bylo tak trochu, jako by se ručičky hodin otáčely zpět.

Navzdory té mučivé události z minulého léta však její sny o Russellovi, které měla snad odjakživa, za celý ten rok neustaly. Ta neurčitá touha stále dřímala kdesi v jejím nitru. Pohled jeho očí, zatažených toho dávného letního odpoledne jako nebe před bouřkou, ji stále pronásledoval – bylo v něm snad něco víc než hněv?

Teď ale měla Franka. Franka, který byl mladý, hezký a – nenáročný. Franka, který jí nepřipomínal její dětství – její největší noční můru.

Kupodivu se jí však stýskalo po farmě, po Currie Hall. Chtěla, aby jí Mattie, ta houževnatá a drobná stařenka barvy kávy, zase říkala andílku a rozmazlovala ji. Chtěla vidět ten spokojený úsměv starého Jobyho, když v kuchyni leštil stříbrné příbory a broukal si přitom spirituály, zatímco Mattie vařila. Chtěla slyšet Eileenin smích a chtěla zase cítit chladivou vůni toho starého domu, uhnízděného v háji pekanových ořechů, stromů, které musely pamatovat občanskou válku. Tou alejí kus od jejich statku se museli unavení a poražení vojáci Konfederace vracet domů…

Jak mohla něco zároveň tolik milovat a nenávidět? Její oči znovu setrvačností putovaly k Russellovi na sedadle vedle ní.

Položil blok s kontrolními body na zadní sedadlo a usmál se na ni. „Připravená?“

„Připravená.“ Zkontrolovala si pás a dveře na její straně a letadélko se rozjelo k ranveji, aby počkalo na povolení ke startu.

Když zrychlovali po hladké dráze, až se nakonec plynulým obloukem vznesli k nebi, zaplavila ji, jako vždy, příjemná vlna vzrušení.

Russell se zasmál, když viděl to dětské nadšení v její tváři. „Po mně se ti nestýskalo,“ škádlil ji, „ale po tomhle zatraceném pekelném stroji jo!“

„Já tohle miluju!“ vykřikla přes hukot motoru.

„Vážně? Tak počkej, až budeme nad otevřenou krajinou… ukážu ti pár pěkných piruet,“ sliboval.

„To neuděláš!“ zajíkla se a křečovitě sevřela sedadlo.

Děs v jejích očích ho rozesmál.

„Russelle, jestli se opovážíš se mnou to letadlo otočit, tak… tak pošlu anonymní udání Federálnímu úřadu pro letectví!“ vychrlila ze sebe.

„Vždyť mě znáš – není moc věcí, kterých bych se neopovážil,“ opáčil. „Ale dobře, uklidni se. Kaskadérské kousky si necháme na jindy.“

Pohlédla na něj s nedůvěrou, ale zdálo se, že to divoké zvíře v něm zase na chvíli usnulo. V jeho očích jiskřila radost, jakou společně zažívali vždycky, když se vznášeli vysoko nad přeplněnými dálnicemi a míjeli načechrané bílé obláčky.

Často jí vrtalo hlavou, jestli vzpomínal na dobu, kdy byl jako pilot ve Vietnamu. Celá rodina žila jen jeho dopisy a vzácnými telefonáty. Den co den napjatě sledovali zprávy z bojiště. Při útoku na americkou základnu byl Russell zraněn a strávil několik týdnů v nemocnici na Havaji. Když se konečně vrátil domů, v očích měl stíny smrti a začal holdovat alkoholu – hrozilo, že démon ho už nikdy nepustí ze svých spárů. Šeptalo se však, že za jeho zoufalstvím není válka, ale žena – jediná žena, kterou kdy Russell miloval a která zemřela při porodu. O tomhle tématu se s ním neodvážil mluvit ani Baker. Tish proto znala jen mlhavé útržky toho příběhu, zachycené z cizích rozhovorů.

Zamyšleně pozorovala jeho profil, soustředěný na volnou nebeskou dálnici před nimi. Její nevlastní bratr měl pověst sukničkáře a počestné matky z okolí omdlévaly strachy, když se objevil v blízkosti jejich dcer, ale Lutecia o této části jeho života raději nechtěla nic vědět. Nechtěla stále dokola vzpomínat na to pevné, svůdné objetí jeho mužných paží, na ty sebejisté doteky jeho smyslných úst…

Náhle se otočil a přistihl ji, jak na něj zírá. Ty pronikavé černé oči jako by jí četly myšlenky. Zvedl obočí a jeho pohled spočinul tak bezostyšně na měkké křivce jejích úst, až se zarděla po kořínky vlasů a otočila k okénku.

Viděla, jak se směje, i když zvuk motoru ho přehlušil. Zavřela oči.

Zdálo se, že uběhlo jen pár minut, než se dole pod nimi jako krabičky sirek objevily domky Ashtonu, jediné výspy civilizace uprostřed nekonečných hektarů polí a pastvin.

Mimoděk se usmála. Ashton bylo staré město, které tu stálo už za dob Konfederace a jeho současná moderní tvář byla jen tenkým pozlátkem na neměnných staletých předsudcích.

Jako všechna jižanská města měl atmosféru, ve které navzdory ospalosti vřelo jemné vzrušení. A pomalá starosvětská zdvořilost místních obyvatel byla zároveň jejich největším koníčkem – netrpělivé turisty ze severu totiž doháněla k šílenství.

Okolní krajina byla jak z dílny malíře – zelené kopce se vzdouvaly z nekonečných plání, posetých háji ořešáků a doubků.

Rušné ulice města byly plné kostelů – hlavně baptistických, což byla další připomínka pohnuté historie. Hlásila se k nim většina černošského obyvatelstva. Politicky se většina místních řadila k demokratům a pokud tu byli nějací republikáni, raději o tom moc nemluvili. Vládl tu tradiční pořádek – a pokud ho chtěl někdo narušit, místní ho brzy srovnali do latě – a nepotřebovali k tomu nutně příslušné pořádkové orgány, například šerifa Blakelyho, který byl šerifem tak dlouho, že jen málo pamětníků zažilo jeho předchůdce. Jeho okres, Creek County, měl pověst samostatného regionu, který si do svých věcí od federálních úřadů nenechá příliš mluvit.

Tish se zasněně usmála – tohle byla Georgia, její domov, se svými půvaby i nešvary. Tohle byl její svět a tady byly její kořeny, ať se jí to líbilo nebo ne. V tomhle kousku největšího státu na východ od řeky Mississippi žili její předkové skoro sto padesát let – několik generací farmářů…

Ale tady, v téhle úrodné půdě, byli také předčasně pohřbeni její rodiče, odsud pocházely její nejbolestnější vzpomínky. Její otec a ten strašný, nelidský výkřik…

„Ne!“ splynulo mimoděk z jejích rtů.

„Co je ti, zlato?“ Russell na ni znepokojeně pohlédl.

Krátce se nadechla zakázala si vzpomínat. „Ale nic… to nic nebylo.“

Opřela se o sedadlo a zvolna zavřela víčka.

Na soukromé přistávací dráze na jejich pozemku se hladce snesli k zemi. Jakmile zahlédla zdi domu, prosvítající mezi zelenými větvemi stromů, srdce se jí rozbušilo vzrušením.

Všude kolem se táhla pole burských oříšků a sojových bobů – to poznala podle toho, jak byly rostlinky nízké. Nebyly ale tak sytě zelené, jak by měly být, a ona tázavě vzhlédla k Russellovi.

„Je sucho,“ odpověděl na její nevyřčenou otázku. „Už dlouho je horko a kukuřici jsme museli vysadit znovu, protože hned uschla. Aby bylo ještě hůř, napadli ji tenhle měsíc červi. Bude nás to hodně stát, než to dáme do pořádku. Nebudeme mít dost na siláž na zimu, takže na krmivo budeme doplácet. Je to stejné po celé Georgii – špatný rok.“

„Prodáš asi hodně dobytka?“ poznamenala.

Přikývl. „Buď to, nebo dokoupím krmivo, ale proděláme tak jako tak.“ Zvědavě na ni pohlédl. „Nezapomněla jsi toho za ty dva roky ve velkoměstě tolik…“

„Baker mi posílal místní noviny,“ usmála se lišácky. „Vím dokonce i o té plísni, po které je obilí pro dobytek jedovaté.“

„Proboha!“ zvolal skoro obdivně. „Z tebe jednou bude skvělá manželka pro farmáře!“

Provrtala ho pohledem. „Řekla jsem ti už před lety, že si farmáře nikdy nevezmu,“ připomněla mu. „Nezahrabu se na tomhle zapadákově na zbytek života.“

Přimhouřil oči. „Kdybys byla o pár let starší, mohl bych ti pomoct, aby sis to rozmyslela… kdy už přestaneš strkat hlavu do písku? Před tím neutečeš, má drahá!“

„A před čím podle tebe utíkám?“ Zlobně sevřela rty.

„Před minulostí, před svým dětstvím, před sebou – a přede mnou,“ dodal tajemně.

Z jeho vědoucího pohledu se jí tajil dech. Raději si otevřela dvířka a vystoupila z letadla na rozpálenou přistávací dráhu. Nervózně si odhrnula rozcuchané vlasy z tváře. Stranou od dráhy čekal zaparkovaný džíp a ona se vydala rovnou k němu. Když ji dohonil Russell s jejími kufry, čekala na něj na předním sedadle. Znechuceně se rozhlédla po interiéru auta, pokrytém vrstvou prachu.

„Když jsi byla malá, tak ses našeho starého dobrého georgijského prachu neštítila,“ poznamenal s úsměškem, když si sedl za volant.

„Už ale nejsem malá,“ připomněla mu a přehodila nohu přes nohu. Cítila, jak slunce neúprosně praží přes sklo auta.

Cítila také jeho trpělivý, a přesto zneklidňující pohled. „To vím sám nejlíp,“ hlesl tichým, svůdně zastřeným hlasem.

Nervózně uhnula očima a pokusila se ignorovat ten příval neznámých emocí, které se draly z jejího nitra.

Odvrátil se od ní a nastartoval motor. „Měli bychom odsud zmizet, než se tu upečeme zaživa,“ zabručel. Šlápl na plyn a džíp vyrazil vpřed.

„Jak se daří Bakerovi?“ zeptala se, zatímco se po dlouhé, zažloutlé prašné cestě blížili k domu. Na lukách kolem, zhnědlých nedostatkem deště, se pásli koně, strakaté appaloosy, potomci indiánského plemene.

„Zlepšuje se to,“ řekl. „I když pomalu,“ dodal s jemným úsměvem. „Mindy se snaží držet ho dál od koní, jsou ve West Palm Beach, ale až se vrátí, zase ho ze stájí nedostane.“

„A kdy se vrátí?“

„Na Vánoce, samozřejmě. Proto jsi tady,“ dodal a naklonil se k popelníku, aby v něm uhasil nedopalek. „Nemůžu s tolika problémy a se žněmi na krku zvládnout farmu a zároveň Eileen.“ Zamračeně na ni pohlédl. „Má kluka.“

Zvedla překvapeně obočí a pak se rozesmála: „Už se těším, jak na ni budu dohlížet! Kydat hnůj a krmit prasata pak proti tomu bude rekreace!“

Zasmál se a zahnul na příjezdovou cestu. „Co bych si bez tebe počal?“

Pohodila hlavou, až se jí dlouhé vlasy rozlétly po ramenou. „Byl bys ztracený,“ přikývla a znovu pohlédla do dáli, na krajinu posetou stády dobytka a alejemi stromů až k horizontu. Byli už před bílými zdmi domu. Čisté, elegantní linie sloupů u vchodu kontrastovaly se zbrázděnou, sukovitou kůrou majestátních dubů a ořešáků kolem. Na dlouhé verandě čekala Mattie a Tish se s výkřikem radosti rozběhla do stařenčiny otevřené náruče.

Drobná černoška jí svou šedovlasou hlavou sahala sotva po rameno. „Propáníčka, úplně jsem zapomněla, jaká jste krasavice, andílku,“ zasmála se. „Jsem ráda, že vás máme zase doma!“

„Jsem ráda, že jsem tady,“ hlesla Tish tiše a rozhlédla se po verandě – byla na ní houpačka, ve které sedávala jako malá, i houpací křeslo, ve kterém ji Russell jako malou holčičku choval po večerech na klíně, když se rodina sešla venku k posezení.

Ve dveřích se objevil Joby. Byl snad trochu shrbenější než dřív, ale navzdory svému stáří měl stále šibalské jiskřičky v očích. Smál se od ucha k uchu, a když mu Tish podala ruku, vřele ji stiskl v dlaních.

„Vítejte doma, slečno Tish,“ řekl. „Stýskalo se nám – byla tu bez vás trochu nuda. Slečna Eileen totiž nenadělá tolik rámusu, jako vy!“ dodal škádlivě.

„Na to bych příliš nesázel,“ ucedil Russell zlověstně. „Ještě chvíli poslouchat ten hard rock včera večer, a vyhodil bych pojistky. Ten její magneťák byl snad slyšet až v Ashtonu.“

„Vždyť je jí sedmnáct, Russelle,“ namítla Tish.

„Tak se přece zastával i Baker tebe, a copak jsem se tím nechal uchlácholit?“ opáčil.

Vzhlédla k němu. Byl tak opálený, že vypadal až exoticky. Na ta široká ramena si jako malá holčička směla položit hlavu, když potřebovala obejmout a ukonejšit… ale to už bylo dávno. Teď vnímala smyslnou auru jeho mužnosti a držela se od něj radši na několik kroků zpátky – ten jeho magnetismus byl příliš nebezpečný.

„Jsi tyran, abys věděl,“ přešla raději do útoku.

„A ty jsi malá revolucionářka,“ usmál se a v přimhouřených štěrbinkách jeho očích tajemně zajiskřilo. „Už zase si na mně zkoušíš drápky, koťátko?“

„Musíš se mnou mluvit jako s malou, Russelle?“ opáčila.

„Měla byste se stavit u slečny Nan,“ vložila se mezi ně hospodyně Mattie, „a říct Eileen, že jste tady. Úplně jsem vám samou radostí zapomněla říct, že není doma.“

„Radši ji překvapím,“ řekla Tish. Pohlédla na Russella, který stál vedle ní a tiše ji sledoval s cigaretou v ruce. „Můžu si půjčit auto?“ zeptala se.

„To, sakra, nemůžeš.“

V koutcích úst jí zacukal úsměv. „Kéž bys mi jednou jen normálně odpověděl,“ řekla sladce.

Neusmál se. V jeho přimhouřených očích však doutnalo cosi, z čeho se jí zase nervózně chvěla kolena.

„Flirtováním se se mnou nikam nedostaneš,“ pronesl výhrůžně, „nebo jsi zapomněla?“

Zrudla až po kořínky vlasů.

Mattie za jejími zády zamumlala: „My už musíme s Jobym do kuchyně,“ a oba zamířili ke dveřím do domu.

„Neflirtovala jsem,“ protestovala.

„Až půjdeš nahoru,“ pokračoval neoblomně, zatímco jeho oči přejížděly po křivkách jejích ňader, vzpínajících se pod těsnou blůzkou, „převleč se do něčeho slušného. Tahle móda se možná hodí někam na pláž, ale tady jsme daleko od moře.“

„Moje řeč,“ zamumlala ještě Mattie na prahu a pak se rychle otočila, když viděla ten pobouřený pohled v Luteciiných tmavošedých očích.

„Russelle, tohle si nenechám líbit!“ spustila.

„Buď zticha.“ Jeho hlas byl výhrůžně tichý a klidný. Nemusel křičet. Bohatě stačilo, aby ji zpražil pohledem. Několikrát viděla, jak zastavil začínající rvačku mezi chlapy na poli prostě tím, že si mezi ně stoupl – jen tak, beze slova.

„Měli bychom si od začátku udělat v jednom jasno,“ řekl. „Mezi vtipkováním a flirtováním je hranice. Flirtování je něco jiného. To si nech pro Tylera. Já nechci opakovat to, co se stalo loni v létě.“

Její rty se chvěly hněvem. „Já taky ne,“ opáčila s chladnou hrdostí a vzpurně zvedla bradu. „A neflirtovala jsem. Myslím, že by ses měl radši podívat na sebe, Russelle.“

Zabořil oči do země a dlouze potáhl z cigarety. „Budeš se prostě starat o Eileen a ty provokativní pohledy si necháš pro kluky v tvém věku. Už bys mě měla znát natolik, abys věděla, že beru všechno nebo nic – a to ve všem.“

Napřímila se a zamířila ke schodišti. „Ještě tu nejsem ani deset minut, a už to zase začalo,“ sykla naštvaně. „Ale jak chceš, Russelle – budu se ti držet z cesty.“

„Jdi se převléknout, ano? Odvezu tě k Nan.“

Ztuhla, zády k němu. „Radši bych… nemohl by mě odvézt Joby?“

„Za deset minut dole,“ prohlásil a otočil se na podpatku.

Problém při hádkách s Russellem byl ten, pomyslela si, zatímco se převlékala do bílých plátěných kalhot a volné hnědé blůzy, že se prostě nehádal. Prostě řekl, co chtěl, nevšímal si toho, co říkají ostatní, a tím každá debata skončila. Tak on ji obvinil z flirtování! Dělal si legraci? Zuřivými pohyby si pročesávala vlasy kartáčem. Skoro se lekla náhodného pohledu do zrcadla – její tvář byla stažená v grimase hněvu. Musela ale přežít aspoň ty dva týdny, než přijede Frank – pak bude mít spojence. Zarazila se a zlehka se usmála – ne, ještě je tu Nan a Eileen. Vzdychla. Měla aspoň kamarádky.

Když sešla dolů, celé dvě minuty předtím, než vypršela lhůta, Russell již netrpělivě přešlapoval v hale. Ve skvěle padnoucích džínsech a košili barvy khaki budil snad ještě větší respekt než v tom elegantním obleku. Ledabyle po ní přejel pohledem. Jeho temné oči byly zastíněné kovbojským kloboukem, posazeným šikmo do čela.

„Ty městská krasavice,“ pokáral ji, když viděl její bílé páskové střevíčky a ozdobnou bílou sponu, kterou měla stažené vlasy. „Koho tady chceš oslnit?“

Sarkasmus v jeho hlubokém, vláčném hlase ji zasáhl jako šlehnutí bičem.

„Tebe určitě ne,“ zamumlala vzdorně.

Jen se usmál, jeho úsměvu však chyběla vřelost. „Tak pojďme.“

Posadila se do džípu a on vycouval na příjezdovou cestu. Nervózně si poposedla – věděla, že ten všudypřítomný červenožlutý prach skončí i na jejích čerstvě vypraných kalhotách, pokud udělá jediný špatný pohyb.

„Nechceš se převléct do něčeho tmavšího?“ navrhl.

„A co takhle vzít lincoln?“ opáčila příkře. Mnohem radši by jela jejich „lepším“ autem, kterým jezdili do města, v civilním oblečení.

„Já pracuju, milostivá slečinko,“ usadil ji. S trhnutím nastartoval a jeho ruka na řadící páce se octla nebezpečně blízko jejího kolena. Poposedla si blíž ke dveřím. „Lincoln je trochu okázalé vozidlo na to, abych s ním jel kopat díry na sloupky ohrady,“ pokračoval a ani mrknutím oka nedal najevo, že si všiml, když si odsedla.

Pokrčila rameny a pohlédla na krajinu ubíhající za okénkem auta – půvabně zvlněnou a voňavou v odpoledním vánku. Znovu projeli kolem stáda koní a ona si bezmocně pomyslela, že paličák Baker se nikdy nevzdá, dokud nedosáhne svého – což se týkalo i jednoho divokého appalooského hřebce, kterého chtěl zkrotit. Právě tak si totiž přivodil infarkt – už teď byl však celý neklidný a nemohl se dočkat, až bude zpátky u svých čtyřnohých miláčků. Tolik aspoň řekl Tish po telefonu.

Úkosem pohlédla na Russella. Jeho tvář byla netečná a nepřístupná. Zdědil divokou, tvrdou povahu po otci, pomyslela si. S úžasem sledovala ten mužný, ostře řezaný profil, od kterého se dokázala odtrhnout, teprve když sjela očima na jeho silné, opálené ruce na volantu. Russell se také nevzdával, dokud nedosáhl svého – zvlášť pokud šlo o ženy.

Nečekaně zajel ke krajnici, zastavil ve stínu stromu a vypnul motor. Ticho a klid venkovské krajiny narušoval jen zpěv cvrčků a vrčení kombajnů, doléhající sem z dálky. Byly to úplně jiné zvuky než hukot vln a křik racků, nebo hluk velkoměsta, pomyslela si Tish. Mimoděk se zhluboka nadechla a zavřela oči.

„Pravá venkovanka,“ poznamenal Russell jemně a zlehka setřásl broučka, který se pokusil přistát na její holé paži. „Říkej si, co chceš, má zlatá, ale tvoje srdce patří sem, zrovna jako to moje.“

Otočila se k němu a setkala se s jeho usměvavým pohledem. Když si však vzpomněla, jak snadno se jeho úsměv dokázal změnit v grimasu hněvu, nedokázala mu ho upřímně oplatit. „Chceš mi snad udělat další přednášku o prohnaných chlápcích z města, počestných jižanských děvčatech a výhodách života na venkově?“ prohlásila přezíravě. „Stěží se mnou prohodíš pár normálních slov, ale na kázání máš čas vždycky…“

„Přestaň.“ Posunul si klobouk do týla a zahleděl se na pole, kde si muži, do půl těla nazí, právě dělali přestávku v parném dni – traktory, se kterými balíkovali seno, nechaly stát mezi řádky a shlukli se ve stínu s plechovkami piva v ruce.

„Neunavuje tě, Tish,“ pokračoval Russell rázně, „předstírat neustále, že jsi někdo jiný, než ve skutečnosti jsi?“

„Já nic nepředstírám,“ odsekla podrážděně a založila ruce na prsou.

„Že ne?“ Otočil se přímo na ni a zapálil si cigaretu, aniž by z ní spouštěl zrak. Vypustil obláček šedavého dýmu. „Chudoba cti netratí, neznáš to přísloví? Nemáš za co se stydět. Tvůj otec byl poctivý…“

„Prosím!“ Přivřela oči a kousla se do rtu, hlavu skloněnou. „Prosím tě nech toho!“

Ztěžka vzdychl. „Proboha, copak to musí být zakázané téma, po všech těch letech? Držet to pořád v sobě…“

„Prosím!“ opakovala naléhavě přiškrceným hlasem.

„No dobře, sakra, dobře!“ Zamračeně sledoval její rozrušenou tvář. „Proboha, neprožívej to tolik, prosím tě…“

Zakroutila hlavou, otřela zvlhlé oči a zvedla tvář, aby ji mohl osušit teplý vánek. „Pojedeme už? Chci vidět Eileen a Nan.“

„Frank Tyler tedy nezná pravdu?“ sykl Russell zákeřně. „Neví, z čeho jsem tě vytáhl? A myslíš, že by mu to bylo jedno?“

Jejím nitrem proběhl záchvěv strachu. „To bys mu neřekl!“ vykřikla a málem se zadusila vlastními slovy.

Jeho tvář neprozrazovala žádnou emoci, v jeho přimhouřených očích se však cosi zablýsklo. „Před sebou stejně neutečeš, to nezapomeň,“ varoval ji.

Měla chuť ho uhodit, jakkoli ho zranit.

„Já nezapomínám, Russelle – tak o to ti jde?“ dodala překotně. „Pamatuju se na ty otrhané hadry a boty, které mi byly o několik čísel větší, ale byly levné – a pamatuju si velmi dobře, jak se mi děti smály – protože jsem neměla nic, nic! Měla jsem jen svou hrdost a nikdy jsem před nimi nedala najevo, jak moc mě jejich posměšky zraňují!“ V jejích rozšířených očích byl i teď odlesk bolesti. „Ani když jsi mě přivedl sem a nakoupil jsi mi šaty a boty, nebyla jsem nikdy jednou z nich, protože už jsem byla jednou a provždy socka! To mi nemusíš připomínat!“

„Pamatuješ si jen ty špatné věci,“ řekl tiše a hřbetem prstů zlehka setřel slzu z její hladké tváře. „Já se pamatuju, že ses nikdy nevyhýbala domácím povinnostem, nelhala, nepodváděla a nikdy jsi nic pro sebe nechtěla. Za všechna ta léta, Tish, jsi ani jednou neprojevila přání, že bys něco chtěla. To ti nic nechybělo?“

Sklopila oči do klína. „Měla jsem tebe, Russelle,“ zašeptala. „Byl jsi tehdy… můj nejlepší přítel.“

„A teď jsem tvůj největší nepřítel, je to tak?“ Odhrnul pramen vlasů z jejího spánku.

„Přesně tak,“ opáčila tvrdě.

Odtáhl se od ní a nastartoval džíp.

O pár minut později už se zaskřípěním brzd parkoval před starodávným sídlem Colemanů. Tish oschly slzy, jakmile spatřila známé obrysy domu, postaveného ještě před válkou Severu proti Jihu. Byl bílý, dvoupatrový, štít podpíraly dva hranaté sloupy. A ačkoli to byla impozantní stavba, byla zcela prostá a střídmá, bez ozdob a zbytečností – zrovna jako Jace Coleman sám. Na verandě, která se táhla přes celou šířku domu, byla typická houpací sedačka a několik starých, ale pohodlných houpacích židlí. Podél zábradlí stály kořenáče, nad kterými každé jaro vyrašila záplava květů.

Když Tish vystoupila z džípu, s Russellovým hloubavým pohledem v zádech, ozval se z domu veselý trylek dívčích hlasů:

„Tak ty ses vážně vrátila!“ Na verandu vyběhla dívčí postavička s načepýřenými černými vlasy a vrhla se ze schodů k Tish, až ji málem porazila.

„Eileen!“ zamumlala, když objala nevlastní mladší sestru. „Tolik se mi stýskalo!“

„Neříkáš to jen tak? S tím tvým sexy modrookým blonďákem, o kterém jsi mi vyprávěla, jsi měla čas, aby se ti stýskalo po mněl Komu to chceš namluvit, Tish!“ rozesmála se Eileen a v její snědé tváři s velkýma tmavýma očima se zablýskly dvě řádky bílých zubů. „Tys mi ale opravdu chyběla! Kdybys viděla, jaké mi tu poslední dobou ten mizera Russell dělá peklo!“

„Tak to ti věřím,“ usmála se na ni Tish, vzápětí však vrhla tvrdý pohled na muže tyčícího se vedle džípu.

„Já jsem to slyšel,“ utrousil a krátce, jízlivě se usmál. „Dávejte si pozor.“

„Ach jo, už zase jsou v sobě,“ vzdychla Nan Colemanová na verandě a přejela pohledem z Russella na Tish. „A to není Tish doma ještě ani hodinu.“

„Přesně tři čtvrtě,“ přitakala se smíchem a vystoupala schody, aby mohla drobnou brunetku obejmout. Pohlédla do jejích zvědavých zelených očí. „Rozjela jsem se rovnou sem. Jak se máš, Nan?“

„Je tu nuda k ukousání,“ zanaříkala druhá dívka a provokativně hodila okem po Russellovi. „Všichni pěkní chlapi se starají jen o žně.“

„Myslel jsem, že jsem vám to vynahradil už před žněmi,“ poznamenal Russell hlubokým, smyslným hlasem a upřeně pohlédl Nan do očí, až celá zčervenala.

Tish pocítila závan chladu kolem srdce a rychle se otočila zpátky k Eileen. „Přivezla jsem ti dárek od moře,“ zaštěbetala s lehkostí, která vůbec neodpovídala tomu, co cítila. „Náhrdelník z pravých korálů.“

„Tak ty sis vedle svého miláčka našla pár minut na nákupy?“ škádlila ji Eileen.

„Doslova pár minut,“ přitakala Tish ironicky.

„Vyprávěj mi o něm,“ pobídla ji Nan a vzala ji za předloktí. „Frank je snad první muž, kterého bereš vážně – takže musí být opravdu mimořádný.“

„Nan nás přiveze domů, Russelle,“ zavolala Eileen přes rameno. „Řekni Mattii, že se vrátíme na večeři, platí?“

„Platí, svišti,“ řekl sestře.

Nan se zastavila a otočila k němu. „Russelle, v sobotu chci uspořádat malý večírek na oslavu Tishina návratu – přijdeš?“

V očích mu pobaveně zajiskřilo.

„Možná.“

„Kvůli tobě ne,“ vysvětlila Nan ihned Eileen, „ale kvůli své malé holčičce kdykoli,“ dodala se spikleneckým mrknutím na Tish.

„Nejsem ničí malá holčička“ bránila se Tish. „Je mi skoro jedenadvacet, Eileen.“

„To je jedno,“ usadila ji Nan, která nad ní měla pětiletý náskok. „V rodičovské lásce na věku nezáleží, viď, Russelle?“

Jeho temné oči přejely po Tishině tváři, až se po ní rozlil ruměnec studu. Pak konečně nastoupil do džípu.

„Tak přijedeš?“ naléhala Nan.

„Možná.“

Otočil auto a odjel bez dalšího zdržování.

„Možná!“ zasténala Nan, která s rukama zapřenýma o své štíhlé boky sledovala, jak mizí v oblaku prachu. „To je ten nejnemožnější chlap, jakého kdy bůh stvořil! Když už si myslíš, že ho máš v hrsti, proteče ti mezi prsty jako voda.“

„Vždyť víš, jak to je,“ namítla Eileen. „Russell patří Lise, a proti té nemá žádná žena šanci.“

Tish se chtěla zeptat na Lisu – to jméno jí něco říkalo, snad ho někdy zaslechla doma na farmě – ale Nan už zase mlela páté přes deváté.

„… nikdy jsem ho nezažila tak neklidného,“ říkala právě, když vcházely dovnitř.

„Já nevím, co se s ním děje,“ přitakala Eileen a ztěžka vzdychla. „Už pár týdnů je nervózní jako tygr v kleci. Asi to bude úrodou. Pro farmáře je tohle opravdu mizerný rok.“

„To mi povídej,“ souhlasila Nan. „Měla bys slyšet tátu, když mluví o hospodářství… ale pojďme se radši bavit o Tishině dovolené!“

„Chci o Franku Tylerovi vědět všechno,“ pobídla ji Eileen, když se posadila vedle Tish na starožitný gauč v salonu, zatímco Nan odešla pro vychlazený čaj. „Co dělá?“

„Je inženýr přes elektroniku. Mají rodinný podnik a on je v něm něco jako viceprezident,“ vysvětlila.

„Ach tak,“ řekla Eileen zaraženě.

„Je ale skvělý,“ uklidňovala Tish nevlastní sestru trochu nejistě, když viděla její reakci. „Je hezký a chytrý a ani by nemusel pracovat, kdyby nechtěl, ale prostě ho to baví.“

„To Russella taky,“ ožila Eileen. „Čtrnáct, někdy i šestnáct hodin denně.“

„Eileen, já je ale neporovnávám,“ opáčila Tish přísně. „Obě přece víme, že Russella nemá cenu srovnávat s kýmkoli – je prostě svůj. Frank je ale fajn a myslím, že se ti bude líbit.“

„Jezdí na koni?“ chtěla vědět Eileen.

„To nevím.“

„Loví, chodí na ryby?“

Tish si odkašlala.

„Co si vezmeš na sebe na tu party k Nan, Eileen?“ pokusila se obrátit její pozornost na jiné téma.

„Roubík, jestli se nenaučí mlčet,“ zasmála se Nan, která právě vešla s podnosem se třemi sklenicemi chlazeného čaje s kostkami ledu.

„Souhlasím,“ přitakala Tish pobaveně. Vzala jednu sklenku a žíznivě se napila. „A co máš vlastně proti Frankovi, když jsi ho ještě ani neviděla?“ zeptala se své nevlastní sestry.

Eileen dotčeně našpulila rty. „Prostě není jeden z nás.“

„Proboha, mluvíš jako Russell,“ zakroutila Nan nechápavě hlavou. „Ačkoli hájil občanská práva ještě dávno předtím, než se to stalo módním hitem, tenhle předsudek proti lidem z města mu nikdo nevymluví.“

„A mně taky ne,“ prohlásila Eileen solidárně. „Prostě sem nepatří. Tyhle lidi si tu koupí půdu a chovají se, jako by tu byli páni. Myslí si, že si předělají sousedy k obrazu svému.“

„Promluvila vtělená moudrost,“ poznamenala Tish se smíchem.

„Ach Tish,“ vzdychla Eileen najednou bez vtipkování, „řekni mu, ať mě na tu party nechá jít s Gusem. Ty ho spíš přemluvíš.“

„S kým že?“

„S Gusem. Gusem Hamackem. Pamatuješ? To byl ten zrzavý, jak mu chyběly dva zuby a nosila jsem mu do školy jablka,“ připomínala jí Eileen. „Teď už samozřejmě všechny zuby má, měří přes meter osmdesát a je prostě nádherný! Studuje ochranu životní prostředí a Russell ho tu nechá dělat brigády, aby měl na školné. Tish, prosím, promluvíš s ním?“

„Uvidíme,“ odpověděla vyhýbavě, protože při představě další bitvy s Russellem v ní byla malá dušička.

„Vezmu si něco opravdu senzačního,“ pokračovala Eileen, jako by celá věc byla vyřešená. Naklonila se k Tish, s ohníčky vzrušení v tmavohnědých očích: „Ukážu ti to, až přijedeme domů. Jsou to modré, úplně přiléhavé šaty s holým ramenem, a když se zabalím do deky, možná se mi podaří vyklouznout z domu dřív, než mě Russell přinutí se převléknout.“

Tish bezmocně zakroutila hlavou.

„Teď vím, co mi na koleji opravdu chybělo,“ zasmála se.

K večeru je Nan obě odvezla domů na farmu. Mattie měla připravenou opulentní večeři, ačkoli obě děvčata protestovala, že nemají hlad. Tish si ke stolu oblékla klasické světle modré šaty s páskem, které jí připomínaly dětství – Russell tehdy nedovoloval, aby dívky k večeři chodily v kalhotách. Teď se však zachvěla, když zachytila jeho ironický pohled.

„Dwight Haley už odjel?“ zeptala se Eileen, když se pustili do jídla.

Russell přikývl. „Musel se vrátit do Dallasu. Koupil si tvého oblíbeného býčka,“ prozradil jí a pousmál se.

„Velkýho Bena?“ zanaříkala Eileen. „Proboha, Russi, vypiplala jsem si ho od telátka a byl to jediný angus široko daleko. Každý v okolí chová herefordy,“ protestovala.

„Právě proto jsem se ho zbavil,“ přikývl suše, upil doušek kávy a sykl, když zjistil, jak je horká. „Nemohl jsem riskovat a nechat ho tu se svým stádem. Můžeš si vypiplat nějaké tele od herefordek.“

„Jasně, vždycky mi necháš mazlíčka, dokud nepřibere pár set kilo,“ zasténala, „a pak jednoho dne zjistím, že jsem ho měla k večeři. To je krutost!“

„Krutost může být někdy z laskavosti, zlatíčko,“ řekl nepřítomně a zvědavě pohlédl na Tish, která rychle upřela pohled na svou bramborovou kaši.

„Jak by se ti líbilo, kdybych prodala některou z tvých starých kobyl a nic ti neřekla?“ mumlala Eileen nespokojeně.

„Přijde na to.“

„Na co?“

„Kolik bys za ni dostala,“ zašklebil se od ucha k uchu.

„Sakra, s tebou se nedá mluvit,“ kapitulovala Eileen.

Zatímco Tish bojovala s obrovským steakem, sledovala se zájmem škádlení mezi bratrem a sestrou. Russell byl tak hezký, že na něm mohla oči nechat – ta hrdě vztyčená hlava, ty černé vlasy, které se mu vzadu na šíji kroutily v jemných vlnkách… vždy bylo na co se dívat. Sklouzla pohledem na ten umělecky tvarovaný profil, rovný nos, výrazná obočí, neústupnou čelist…

Náhle se k ní otočil, v jeho přimhouřených očích temně žhnulo a jí bylo jasné, že o jejích kradmých pohledech dobře věděl. Rychle uhnula očima a cítila, jak se jí do tváří rozlévá ruměnec rozpaků.

Odstrčila nedojedené jídlo a vstala. „Jdu si na chvíli sednout na verandu,“ řekla a vrhla se ke dveřím dřív, než se jí někdo stihl vyptávat, proč nechala polovinu večeře na talíři.

Za sebou uslyšela Russellův hluboký, tlumený smích a a musela se hodně ovládat, aby nevyběhla z místnosti.

Sedla si do houpačky a zaposlouchala se do vytí psů někde v dálce a koncertu cvrčků všude kolem. Srdce jí ještě bilo na poplach – ten krátký střet s Russellovým pohledem byl jako elektrický šok. Založila ruce na prsou a celá se schoulila do sebe, jak se instinktivně chtěla chránit.

Ale mám přece Franka, uklidňovala se. Blonďatého, modrookého – a nůžu ho mít, kdykoli si vzpomenu.

„Tish!“ Eileenino volání ji vyrušilo ze samoty.

„Tady jsem, Leno!“

Její nevlastní sestra zaběhla za roh verandy a sedla si na kraj houpačky. „Russell jde ven,“ řekla rychle. „Zeptáš se ho na Guse, viď?“

Rozechvěla se při představě, že by s ním měla zůstat sama. „Zůstaň tady,“ poručila Eileen, „zeptáme se ho společně.“

„Ne, to ne,“ zaprotestovala Eileen a vyskočila. „Prosím, Tish, já ti to jednou oplatím. Prosím!“

Vzdala to, protože těm velkým tmavým, tak prosebně upřeným očím lesknoucím se ve světle od okna, prostě nedokázala odolat.

„Tak dobře, zeptám se ho.“

Eileen se k ní vrhla a objala ji. „Jsi ta nejlepší ségra na světě, i když nejsi moje ségra. Díky!“

Otočila se jako na obrtlíku a rozběhla se zpátky ke dveřím, málem se však srazila s Russellem. „Jdu se nahoru učit,“ pípla. „Mám ještě nějaké úkoly.“

Když zmizela, Russell se posadil do houpačky, pohodlně se opřel a zapálil si cigaretu. Byl stranou od okna, takže jeho tvář byla ve stínu a Tish viděla jen červené světýlko cigarety, zatímco její oči si pomalu zvykaly na tmu.

„Odpověď zní ne,“ řekl jí.

„Odpověď na co?“ zeptala se a doufala, že její hlas zní klidně.

„Na cokoli, k čemu se mě s Eileen chystáte přemluvit. Nepochybuju, že to má něco společného s Gusem,“ dodal a rozhoupal houpačku.

„Chce, aby s námi šel na ten večírek k Nan. Slíbila jsem, že se tě zeptám,“ vysvětlila.

„Ale ty ses mě nezeptala, viď?“ poznamenal suše. „Ty by ses totiž radši utopila, než abys mě poprosila o nafukovací vestu.“

„Oba přece víme, že bys mi ještě uvázal kámen na krk,“ opáčila a odrazila se nohou od země, aby houpačku rozhoupala ještě víc.

„Dobře víš, že bych pro tebe okamžitě skočil.“ Vzdychl a ona zachytila vůni tabáku. „Nechtěl jsem tě dnes odpoledne vytočit, Tish. Mělo to být jen varování, ne vyhlášení války. Budeš tu jen dva měsíce. Budu se snažit být tak hodný, jak to jen dokážu.“

To byla, v Russellově jazyce, omluva – dobře věděla, že většího ústupku už není schopný. Vytýkal jí sice její hrdost, ale sám o ní věděl své.

„Nevím, jestli mi to uvěříš,“ řekla tiše, „ale já v podstatě ani nikoho svádět neumím… myslela jsem, že se prostě škádlíme, jako když jsem byla malá holka, pamatuješ? A minulé léto… tehdy jsem taky nechtěla…“

„To jsi vážně tak nezkušená, Tish?“ zeptal se náhle vážně. „Dva roky na koleji ve velkoměstě, chodíš na rande s klukama…“

„Nikdy jsem s nikým nechodila,“ odpověděla okamžitě, „než s Frankem. Já vím, co dnes muži od žen očekávají… a to nemůžu… nechci… a Frank to nečeká…“ Její hlas zahanbeně utichl.

„To se mi snažíš říct, že jsi ještě panna?“ zeptal se Russell tiše.

„Do toho ti nic není,“ odsekla a byla vděčná za šero, které zakrylo její rudnoucí tváře.

„Jestli do toho někomu něco je, tak zrovna mně, nejbližšímu člověku na světě, kterého máš,“ prohlásil svým hlubokým, vláčným hlasem. Houpačka zaskřípala, když si poposedl. „Už něco bylo?“

„Jestli mě chceš urážet, jdu dovnitř,“ řekla a začala vstávat.

„Urážet?“ opakoval nevěřícně. „Proboha, mluvíš jako nějaká svatá… Není snad zakázané mluvit o sexu. Chtěl jsem jen, abys k němu měla zdravý přístup…“

Studem celá hořela. „Russelle…“

Tiše se zasmál. „Úplná světice.“

Ztěžka polkla a rty se jí rozechvěly stěží ovládanou zlostí. „A co jsi čekal, Russelle? Že jako holka ze dna společnosti musím být těhotná dřív, než mi bude osmnáct?“

„Sakra, buď zticha!“ V jeho tónu vřel tak silný hněv, až celá znehybněla. Do očí jí vhrkly slzy a začaly se tiše kutálet dolů po jejích tvářích.

„Proboha, proč mě tak rozčiluješ,“ pokračoval přiškrceně se stěží ovládaným vztekem.

Zavřela oči, aby neviděla tu siluetu rýsující se proti zdi. Slyšela, jak jí tluče srdce. Už zase byla malá holčička, krčící se v koutku před Russellovým výbuchem hněvu.

„Trucuješ?“ popíchl ji.

Beze slova vstala z houpačky a s očima plnýma slz prošla kolem něj.

Ucítila, jak jí svou velkou, silnou dlaní stiskl zápěstí a zastavila, ale neohlédla se.

„Tish?“ Jeho hlas byl teď skoro něžný a po hněvu v něm nebylo ani stopy.

„Co je?“ vypravila ze sebe vzdorně.

Pustil její ruku, objal její boky a přitáhl si ji na klín. Otočil ji k sobě – jednou rukou ji držel kolem pasu a druhou nadzvedl její bradu, aby jí viděl do očí. Prsty setřel slzy, které stékaly po jejích měkkých, hedvábných tvářích až k jejím rtům.

„Už nikdy,“ řekl tiše, ale důrazně, „už nikdy mi tohle nepředhazuj. Rozuměla jsi?“

Nerozuměla, ale bylo lehčí přikývnout než riskovat další útok. Málokdy ho viděla tak naštvaného a nechápala, čím to zavinila. Rozvzlykala se.

Přitiskl si její tvář na rameno. Nemohla mu vidět do očí, ale cítila jeho pohled. Slyšela i pravidelný, uklidňující tlukot jeho srdce. Jeho prsa se zdvíhala a klesala a ona se sotva odvažovala dýchat. Na hlavě cítila jeho velkou, teplou dlaň, ze které kupodivu sálalo cosi jako útěcha. Na spánku cítila jeho dech, smíšený s vůní tabáku a vody po holení. V té intimní blízkosti měla pocit, jako by se s ním téměř prolínala a mimoděk si znovu vzpomněla na ty horké chvilky loni v kabinkách u jezera.

Celá se při té vzpomínce stáhla – ještě dnes bolelo, jak tehdy zranil její city i hrdost.

Konečky prstů přejel po vlhké cestičce jejích slz až k jejím rtům. „Nemusíš se mě bát,“ řekl tiše. „Já ti neublížím.“

„Prosím… pusť mě,“ zašeptala přerývaně.

„Nemusíš mít strach,“ řekl ještě tišším a něžnějším hlasem. „Vždyť takhle jsem tě držel, když ti bylo teprve osm… poslouchali jsme tehdy na rybách, jak v dálce vyjí psi, pamatuješ?“

Její napjaté svaly nepatrně povolily. „Ale tehdy jsi na mě pořád nekřičel,“ řekla vyčítavě.

Zlehka ji políbil na čelo. „To jsi mě tolik nerozčilovala… Proboha, uvolni se trochu… jsi tak tuhá, že cítím každou kost!“

„Nemůžu za to, že jsem tak hubená!“

„Takhle,“ posunul ji, aby se hlavou i ňadry mohla opřít o jeho široká, hřejivá prsa, s rukou na jeho rameni. „Jsi ještě pořád samá ruka, samá noha.“

Přitiskla tvář k jeho měkké bavlněné košili. Ta jeho vůně, to teplé vyzařování jeho těla jí dávalo v tom tichém chladu večera pocit domova a jistoty. S Russellem se cítila tak v bezpečí, jako s nikým jiným. Když se jako malá holka sama v pokoji bála tmy, stačilo jí pomyslet na to, že někde v tom velkém domě spí i on, a to ji ukonejšilo.

„Připadám si s tebou tak bezpečně…“ zamumlala ospale.

Nevesele se zasmál kousek od jejího ucha. „Kdybys byla o pár let starší, vysvětlil bych ti, že to pro muže jako já není žádná lichotka,“ řekl.

„Proč?“ zeptala se nevinně.

„Neusneš mi tady?“ zeptal se.

„Klidně bych mohla. Jde z tebe takové teplo, Russelle.“

„Teplo není přesný výraz,“ poznamenal a něžně si ji přitáhl blíž. „Povídej mi o Frankovi Tylerovi a o moři. Co jste dělali?“

„Plavali, povídali si, poslouchali jeho matku, hráli šachy, poslouchali jeho matku, chodili na nákupy, poslouchali…“

„… jeho matku,“ doplnil se smíchem. „Jak jsem ji viděl, ani mě to nepřekvapuje. Bude asi hodně majetnický typ?“

„Velmi. A patří také k lepším lidem“ poznamenala s povzdechem. „Když zjistila, že jsem Currieová, tedy z té rodiny Currieů, mohla se přetrhnout, aby nás s Frankem dala dohromady. To proto mě pozvali k moři.“

„Ano? Ona si tedy myslí, že jsi naše vlastní a neví…?“

„Ne!“ vykřikla zděšeně. „A jestli jí někdy…“

„Budeš už konečně zticha?“ přerušil ji nedůtklivě. „Proboha, nedonutil jsem tě vrátit se domů kvůli tomu, abychom se tu dva měsíce hádali.“

„A proč jsi mě tedy donutil vrátit se domů?“ zeptala se a vzhlédla k němu, ačkoli její oči mohly jen stěží proniknout houstnoucí tmou. „Vážně jen kvůli Eileen?“

Konečkem prstu zlehka přejel po jejích rtech a tiše přiznal: „Stýskalo se mi po tobě, holčičko.“

„Mně taky, Russelle,“ odpověděla od srdce.

Zabořil tvář do vlasů na její šíji a přitiskl ji k sobě tak pevně, až se bála, že jí udělá modřiny. Jejím tělem se však přesto vlna za vlnou rozlévaly příjemné, i když zvláštní pocity: jakási nejasná, neklidná žádost, jakési neznámé vzrušení. Její tep uháněl jako splašený. Mimoděk se do něj zaryla nehty, jako by ho už nikdy nechtěla pustit. Pod svými ňadry cítila tlukot jeho srdce a ten zvláštní neklid se pomalu a jistě měnil v otevřenou, hladovou touhu.

„Tish, jsi tam?“ Eileenin hlas pronikl tichem večera a rozptýlil v posledním okamžiku její nebezpečné představy.

Russell zhluboka vzdychl a sevření jeho paží povolilo. „Tady jsme, Leno,“ zavolal. „Co se děje?“

Vyšla zpoza rohu a zastavila, když viděla dvě siluety schoulené v houpačce. „Propána,“ zamumlala pobaveně, „není to roztomilé? Russell a jeho mazlíček!“

„Já ti dám mazlíčka!“ Tish se napřímila a ta sladká mlhovina kolem nich se nadobro rozplynula. „Počkej, až tě chytím – zavřu tě do chlívku k prasatům!“ vzpomněla si na výhrůžky jejich dětských let a rozběhla se za nevlastní sestrou. Obě s pískotem vběhly do domu.

TŘETÍ KAPITOLA

Do večírku u Nan Colemanové zbýval ještě týden, Tish si však nemohla stěžovat na nudu – zabavily ji procházky na stará známá místa, odpolední čaje u kamarádek, povídání s Eileen dlouho do noci, ale hlavně: neustále ji zaměstnávalo, jak se co nelépe vyhnout Russellovi. To byla její nová bojová hra.

Sama nechápala, proč je najednou tak důležité vyhýbat se mu obloukem. Najednou nemohla v jeho přítomnosti volně dýchat a zrudla, kdykoli se na ni podíval – což dělal s velkou oblibou. Očividně se vyžíval v tom, když ji mohl přivést do rozpaků, a společné snídaně se pro Tish staly utrpením.

„Jedna holka od nás ze školy se bude za měsíc vdávat,“ poznamenala Eileen jednoho rána nad vajíčky se slaninou. „Po maturitě si našla práci v kanceláři. Bude si brát Jamesona, našeho učitele fyziky.“

„Ten bude asi o trochu starší než ona, předpokládám,“ konstatovala Tish s pohledem upřeným do talíře.

„Jo, ten už je starý,“ přikývla Eileen s bezprostřední nevinností mládí. „Je mu osmadvacet.“

„Osmadvacet?“ zvolala Tish v předstírané hrůze a šibalsky přitom pohlédla na Russella, který pobaveně zvedl obočí. „Stařec nad hrobem, nezdá se ti?“

Russell přejel pohledem na tu část jejího těla, která byla viditelná nad stolem, a Tish se znovu rozhořely tváře studem. Pak se jejich oči střetly. V těch jeho temně žhnula touha a to ji vzrušovalo. „Věk má své výhody, má milá,“ řekl s provokativním úsměvem. „Ačkoli starci by měli nechat malá děvčátka na pokoji.“

„O Janice bys nikdy neřekl, že je to nějaké malé děvčátko, kdybys je spolu viděl,“ namítla Eileen. „Je docela dospělá a zkušená. A je jí devatenáct.“

„Dospělost a zkušenost nezáleží na věku, ale na osobnosti,“ podotkl Russell, potáhl z cigarety a položil hrnek zpátky na podšálek. Zkoumavě se zadíval na Tish. „Tish je o dva roky starší než tvoje kamarádka, ale vsadil bych se o svého nejlepšího koně, že ani neumí líbat.“

Oba dva, Russell i Eileen, se na ni zpytavě zadívali jako na nějaký zvláštní exemplář hmyzu pod mikroskopem. Cítila, jak rudne až po kořínky vlasů.

„Tak umíš, nebo ne, Tish?“ zeptala se Eileen zvědavě.

„Samozřejmě že umím!“ odsekla a šlehla pohledem po Russellovi.

Eileen náhle pohlédla na hodinky. „Proboha, musím běžet, nebo přijdu pozdě!“ Otřela si ústa do bílého lněného ubrousku a položila ho zpátky na stůl, zmačkaný a s otiskem její korálově rudé rtěnky. „Ahoj!“

„Jeď pomalu!“ zavolal na ni vážně Russell.

„Jak bych volkswagenem mohla jet rychle?“ opáčila Eileen mezi dveřmi. „Zvlášť mým volkswagenem!“

„Tak dobře,“ kývl a Tish se chtě nechtě usmála, když si představila Eileen v jejím kanárkově žlutém brouku.

„Jak tě přemluvila, abys jí koupil auto?“ zeptala se Russella.

„To je tak,“ vzdychl, „byl pátek, byl jsem utahaný, nakládali jsme dobytek a ona za mnou přišla s mou šekovou knížkou… prostě jsem povolil a než jsem mrkl, stal jsem se majitelem čehosi, co vypadá jako žlutá sekačka na trávu s přefouknutými gumami a tváří se jako osobní automobil.“

„Určitě moc nežere,“ chlácholila ho.

„Školní autobus žere ještě míň,“ zavrčel. „Tobě stačil.“

„Jen proto, že jsem tě nedokázala přemluvit jako Eileen,“ připomněla mu. „Já jsem si netroufla tě příliš pokoušet… vlastně si ještě teď netroufnu.“ Sklopila rozpačitě oči.

„Vždyť víš, že ze mě nemusíš mít strach, zlatíčko,“ řekl jemně.

„Já vím.“

V místnosti se rozlehlo ticho. Russell uhasil cigaretu, vstal a položil ruku na opěradlo její židle. Pak se sklonil k její tváři. Byl tak blízko, až ji jeho dech šimral na rtech. Její tep uháněl jako o závod.

„Tak ty se prý umíš líbat?“ řekl svým hlubokým, sametově hebkým hlasem. „Tak mi to ukaž.“

„Ne!“ zašeptala prudce a zoufale pohlédla do jeho temných očí, v nichž tančily jiskřičky vzrušení.

„Ty se bojíš, Tish?“ zamumlal a bříškem palce pohladil její dolní ret.

„Ano! Tedy, ne, ale… ach Russelle,“ zasténala zoufale.

Tiše se zasmál a o pár centimetrů couvl.

„Ty zbabělče,“ vysmíval se jí. „Tentokrát bych ti už neublížil.“

To bylo zdrcující ponížení – vzpomněla si na ten osudný den minulého léta, zběsilý útok jeho tvrdých neúprosných úst, to kruté sevření jeho paží.

„Kdy už se mi konečně přestaneš vysmívat,“ vypravila ze sebe přiškrceným hlasem, oči zabořené do desky stolu.

„Ty myslíš, že se ti vysmívám?“ zeptal se. Vzal její tvář do dlaní a naklonil ji k sobě. Jeho oči, bystré a neústupné, se do ní vpily. „Jsi ještě velmi mladá, slečno.“

Svírala v dlani zmačkaný ubrousek, jako by to byl záchranný kruh a ona se topila. Byl tak blízko, že se chvěla nervozitou, ale radši by se doopravdy utopila, než aby to dala najevo. „Myslela jsem, že vy starší máte nás adolescenty v lásce,“ rýpla do něj. „Prý vás to udržuje mladé.“

Zajel rukou pod závoj vlasů na její šíji a nastavil si její ústa tak, aby byla na dosah, stále se jich však ještě nedotkl. Její srdce bušilo, jako by jí chtělo vyskočit z hrudníku.

„Tak já jsem starý?“ usmál se jízlivě. Jeho saténové rty zlehka přejely po jejích, skoro nehmotně, jako vánek.

„Russelle…“ zašeptala zadýchaně. Její oči, zamlžené nevěřícnou touhou, k němu opojeně vzhlédly.

Stisk jeho ruky na okamžik zesílil a pak povolil.

Náhle ji pustil, napřímil se a změnil tón: „Přijeď pak ke Smithům,“ navrhl. „Mám tam nějaká telata, která by sis mohla vypiplat.“

„Telata?“

„Čtyři. Samé jerseyky.“

„Ach Russelle, opravdu bych mohla?“ vykřikla nadšeně.

„Opravdu. Pošlu pro tebe Grovera, aby tě přivezl,“ dodal zvolna, zatímco si zapaloval cigaretu. „A řekni mu, ať ti taky ukáže toho nového hřebce.“

Za normálních okolností by si stěží dokázala představit, co by ji bavilo víc – ale teď ji náhle přepadl zvláštní pocit prázdnoty. Russell nepojede s ní… mohla by mít svou vlastní stáj těch nejkrásnějších koní a nic by to pro ni neznamenalo, pokud se s ním nemohla podělit o radost.

Pozoroval ji přimhouřenýma očima, jako by jí četl myšlenky. „Nemůžu si tě pustit příliš blízko, miláčku. Nemá to budoucnost.“

„O čem to mluvíš?“ hlesla zmateně.

„Ale, zapomeň na to. Jdu do práce.“

Dívala se za ním, jak odchází, zatímco v jejím nitru vřely emoce a pod víčka se jí draly slzy.

Po tom incidentu u snídaně se odplížila nahoru a zůstala v pokoji, dokud neslyšela, že Russell odjíždí. Vyhýbala se od toho dne i společným večeřím – což naštěstí nebylo těžké vzhledem k tomu, že měla ještě stále dost starých přátel, kteří ji po večerech zvali na návštěvy. Pokud Russellovi vůbec došlo, že její nepřítomnost u stolu není náhoda, nedal to nijak najevo. A to byl jeden z hlavních problémů, pomyslela si s povzdechem – nikdy nedával nic najevo. Jak milé by bylo mít tady Franka! Do jeho příjezdu zbýval sotva týden, její radost však poněkud kalilo pomyšlení, že s ním přijede i Belle – když si představila, jak bude ta kráska na Russellovi stále viset, najednou se na hosty vůbec netěšila. A nedokázala ji rozveselit ani návštěva ve stájích – představa, že od příštího týdne bude muset v domě i všude kolem potkávat Belle, ležela na celém dni jako stín.

Bylo to v den jejího večírku na uvítanou, když se zničehonic, bez velkého přemýšlení, rozhodla naložit na zadní sedadlo auta velký balík vychlazeného piva v plechovkách a rozjet se do polí, kde chlapi pracovali na žních. Namlouvala si, že s Russellem to nemá nic společného. Jako malá holka nosívala na pole džbány ledového čaje. Pamatovala si ten pocit, když se plahočila vedrem podél rozoraných brázd, vystavených paprskům slunce. A pamatovala si, s jakým požitkem Baker i jeho syn vždy vypili až do dna – jako by před sebou viděla jejich osmahlé, zpocené, ale usměvavé tváře. I když vedení farmy, ke které patřilo mnoho tisíc akrů půdy a mnoho stájí s chovným dobytkem, převzal Russell, tradice návštěv na poli zůstala zachována – nesčetněkrát ho viděla dřít při svážení sena a slámy, když byla každá ruka dobrá. Pak ji ale Baker poslal na studia a od dob, kdy naposledy viděla do půl těla vysvlečené muže, lesknoucí se potem při práci na poli, uplynula dlouhá doba.

Když teď tiše seděla v mercedesu a vstřebávala tu venkovskou idylku, její léta strávená ve městě jako by vůbec neexistovala. Téměř nenasytně hltala očima nekonečné zelenohnědé pláně a plnými doušky vdechovala vůni čerstvého sena. Když srovnala tuhle otevřenou, kyprou a vstřícnou krajinu s přísnými, strohými ulicemi New Yorku, nechápala, co tam vůbec kdy hledala. Russell jí říkal, že patří sem, ať chce nebo ne, a ona mu teď musela dát mlčky za pravdu – ačkoli se léta snažila sama sobě namluvit, že to tak není.

Teď si všiml jejího auta a okamžitě seskočil z korby náklaďáku, kde pomáhal se skládáním balíků. Nikdy nechápala, jak může tak vysoký a urostlý muž být zároveň tak hbitý a pružný. Houkl cosi na chlapy kolem náklaďáku a zamířil k ní.

Ztěžka polkla, zatímco pohledem vstřebávala reliéf svalů pod jeho bronzovou kůží. Středem jeho břicha se vinul jemný poprašek chloupků, který mizel pod přezkou jeho pásku. Proboha, kolikrát už ho viděla takhle bez košile… ale nyní s ní ten pohled dělal nepředvídatelné věci. Nedokázala z Russella odtrhnout oči, a když otvírala dveře auta, třásla se jí ruka.

Sundal svůj široký stetson, otřel si orosené čelo a v jeho snědé tváři se zablýskl úsměv. „Jestlis přijela přiložit ruku k dílu, měla ses rovnou obléct do pracovního,“ poznamenal, zatímco jeho temné oči přejížděly po její postavě v přiléhavých červenobílých šatech.

Pohodila hlavou, aby setřásla neposlušné tmavé kadeře z tváře. „Promiň,“ opáčila s úsměvem, „ale Baker mě nevychoval k tomu, abych byla děvečka na farmě.“

Sklonil se, aby si zapálil cigaretu. „Proč jsi přijela?“ zeptal se a přimhouřenýma očima jí pohlédl do tváře.

Pokrčila rameny. „Přivezla jsem pivo.“

„Pivo?“ Zvedl se zájmem obočí.

„Já vím,“ pokračovala, „že cokoli jiného než bourbon je pod tvoji úroveň, ale je studené a určitě ti půjde k duhu – lije z tebe pot.“

Neústupným pohledem držel její oči v šachu. „Tylera nikdy zpoceného neuvidíš,“ poznamenal tvrdě.

„Jestli s tím zase začneš,“ varovala ho, „tak ty plechovky vysypu za auto a několikrát přes ně zacouvám.“

„To si zkus, a zacouvám já přes tebe!“ zasmál se a odlehčil tak tón jejich rozhovoru. „Hej, Jacku!“ otočil se přes rameno ke štíhlému mladíkovi v džínech, který chodil za náklaďákem a házel na něj vidlemi balíky.

„Volal jste mě, šéfe?“ odpověděl.

„Vezmi to pivo ze zadního sedadla a odnes ho klukům,“ řekl Russell pomocníkovi, když přišel až k autu. „Dáme si deset minut pauzu. Ty mraky se mi nelíbí,“ dodal při pohledu na černající oblohu na horizontu.

„Provedu, šéfe. Díky!“ Obdařil Tish oslnivým úsměvem, pak vytáhl karton z auta, zakřičel z plných plic „pívo!“ a vydal se do stínu ke skupince stromů kus za náklaďákem.

Ozvalo se několik radostných výkřiků a motory kombajnů utichly. Muži se shlukli ve stínu kolem Jacka.

Russell se pobaveně zasmál, když viděl to nepředstírané veselí. „Jsou jako děti,“ zamumlal.

„Většina z nich jsou ženatí chlapi s rodinou, ale když jsou spolu, chovají se jako kluci.“

„Což by o tobě nikdo říct nemohl,“ poznamenala. „Copak ty si nedáš pivo?“

Pohlédl na ni. Jeho oči byly náhle mírné a klidné. „Já bych tu radši viděl tu malou bosonohou holku se džbánem ledového čaje.“

Pohlédla dolů na své nohy v letních střevíčcích. „Kdyby mě to bylo napadlo, nějaký bych ti udělala. Jsi celý zchvácený, Russelle.“

„Všiml jsem si, že se mi vyhýbáš, Tish. Proč?“

Setřela neviditelné zrnko prachu ze svých nažehlených šatů a uhnula očima, aby před sebou stále neměla ta široká, bronzová prsa, která v ní vzbuzovala nebezpečnou touhu pohladit je konečky prstů. „Já jsem myslela, že je to naopak.“

„Nevyhýbám se ti – jen teď mám práce až nad hlavu.“

„Já vím.“ Vzhlédla k němu a polkla při pohledu na ty pevné, strohé linie jeho tváře. „Nezlobíš se na mě, že jsem pozvala Franka a Belle, viď?“

V jeho očích se objevil zasmušilý výraz. „Jak jsi na to přišla?“ zeptal se vážně.

„Já jen nechci, abys byl na mě naštvaný – chtěla bych, aby mezi námi všechno bylo jako dřív.“ Ani netušila, jak úpěnlivá prosba přitom vyzařuje z jejího pohledu.

„To nejde,“ odpověděl po chvíli a jeho ruka zvolna pohladila jeden z volných pramínků na jejích zádech. „Už nejsi osmiletá holčička.“

„Co to s tím má společného?“ Pokusila se o úsměv. „Pořád jsem tvoje holčička, nebo snad ne?“

Ztěžka vzdychl – jeho mohutná prsa se nadzvedla a klesla a vzduch mezi nimi náhle zajiskřil. Ruka, kterou ji před chvílí něžně hladil, pevně stiskla její šíji. Zajel prsty do jejích vlasů a zatáhl, aby mu musela pohlédnout do očí. Probodával ji pohledem plným hněvu, který ji zaskočil zcela nepřipravenou a který si nedovedla nijak vysvětlit.

„Jak to myslíš?“ zašeptal polohlasem. V jeho tónu zaznívala bolestná, nenaplněná touha, Tish v něm však slyšela jen hněv a nechápala, čím ho zavinila.

Její spodní ret se rozechvěl a do očí, plných bezmocného vzdoru, jí vhrkly slzy.

„Ty… ty surovče!“ vyprskla přiškrceně. „Jestli už nemůžu nic říct, aby ses nenaštval, tak s tebou nebudu mluvit vůbec!“

„To bude jistější,“ opáčil suše a pohlédl na ni očima ostrýma jako břitvy. „Ty pitomá huso, nevíš, jaký je rozdíl mezi kamarádským škádlením a flirtováním?“

Nevěřícně vykulila oči. „Flirtováním? Tak já jsem tě chtěla svést?“

Jeho hněv jako by vyprchal stejně rychle, jako přišel, a pohled jeho očí zjihl. „Vždyť ty bys ani nevěděla jak,“ řekl tiše.

Skřípala zuby nad jeho povýšenou arogancí. „Frank by s tebou nesouhlasil,“ odsekla vzdorně.

„Tak pozor, nezahrávej si,“ varoval ji a bylo znát, že za chladným klidem jeho hlasu se ještě stále skrývá stěží ovládaný vztek.

„Protože ty mě máš jako malé dítě, neznamená to, že mě tak vidí i ostatní muži, Russelle! Už jsem velká, neplácám si bábovičky a neházím žabky do rybníka… Kéž bych tě nikdy nepoznala… Ach, ty surový, chladnokrevný mizero!“ Přidušeně vzlykla a z jejích očí se vyřinuly potůčky slz.

„Ty můj blázínku,“ vzdychl bezmocně Russell jakýmsi cizím, dutým hlasem. Vzal její tvář do dlaní a sklonil se, aby osušil její víčka svými rty. Nečekaná něha těch doteků ji odzbrojila – přestala dýchat, jen se odevzdaně chvěla v jeho rukou.

„R… Russelle?“ zašeptala zajíkavě. Cítila, jak mu srdce prudce bije v hrudi. Oběma rukama mimoděk zajela do jemných chloupků na jeho mohutných prsou. Pod konečky prstů cítila jeho horkou, vlhkou kůži. Podlamovala se jí kolena.

„Nemluv,“ napomenul ji hlubokým, sametově zastřeným hlasem. Jeho dlaně ji sevřely s nepředstavitelnou něhou, a přesto o něco pevněji. Jemně zaklonil její šíji, aby jí mohl pohlédnout do tváře. V dálce zahřmělo a horizontem křižovaly první blesky, ta skutečná bouře se však odehrávala v jeho očích – hrozivá, živelná, nebezpečná. Sklonil se k jejím chvějícím se ústům, jako by ohlušující rány hromu ani neslyšel. Vzduch vibroval elektřinou, ale to skutečné elektrické napětí probíhalo mezi jejich očima. Pak se k ní sklonil a začal něžně líbat její rty.

„Polib mě doopravdy,“ zašeptal přerývaně a jeho prsty ji sevřely s ještě větším odhodláním. „Ukaž mi, že už jsi velká ženská, Tish.“

„Russelle,“ zajíkla se rozkoší, která se z těch smyslných, dráždivých doteků jeho rtů rozlévala do celého jejího těla. „Bude… bouřka…“

„Bouřka bude mezi námi dvěma,“ zamumlal těsně u jejích úst. „Krásná a divoká bouřka. Nemluv. Líbej mě…“

Rozevřel její ústa jazykem a vnik do nich s palčivou, hladovou touhou, která ji spálila na popel. Sjel rukama na její záda a přitiskl ji k sobě se zkušenou zručností. Ani ji nenapadlo se vzpírat – nikdy by nedokázala zapřít, jak ji to, co se mezi nimi děje, vzrušuje. Cítila, jak se Russell se smyslnou hravostí zmocňuje jejích úst a její tělo vláčně tálo v jeho náruči.

„Byla jsi moje holčička, když ti bylo osm,“ řekl zadýchaně, když se od ní konečně odtáhl. „Naučil jsem tě jezdit na koni, střílet ze vzduchovky a chytat ryby. Když jsi byla starší, radil jsem ti, jak randit s klukama ze školy. Naučil jsem tě řídit. Byla to krásná doba a já bych ji nevyměnil za nic na světě. Ale je na čase, abychom za minulostí zavřeli dveře – ty jsi žena a já chlap, Tish. Nemůžeš mě takhle škádlit a čekat, že se nic nestane. Jestli mě budeš provokovat, tak se totiž něco stane – a tohle byla jen malá ukázka. Jsem starší a mnohem zkušenější než ty. Vzal jsem si jeden polibek a ty ses nedokázala bránit ani vteřinu. Ten zbytek bych si mohl vzít zrovna tak snadno – tak si to dobře pamatuj! A teď jeď.“

Jeho slova ji zasáhla do srdce jako šíp. Bolela. To on ji svedl k polibku, který probouzel tu divokou, smyslnou ženu v ní – to on jí dal ochutnat, co všechno by mezi nimi mohlo být… A vzápětí vzal všechno zpátky, jako by to byla nějaká dětská hra, jako by to nebylo skutečné, jako by ji a její touhu nemusel brát vážně. Najednou ji od sebe prostě odstrčil, jako by to celé byl nějaký omyl a ona byla nějaká potřeštěná puberťačka, která opravdového muže nemůže zaujmout.

Nechápala, jak ji mohl takhle ponížit a ranit. Otočila se, vklouzla do auta a zabouchla za sebou dvířka. Když vyjela na silnici a otočila auto zpátky k farmě, viděla ještě Russella, jak pomalým krokem míří zpátky na pole. Ani se neohlédl.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Tish procházela módním butikem, ale usměvavé prodavačky, které se jí snažily všemožně vyjít vstříc, skoro nevnímala – ještě stále byla ztracená v myšlenkách na to, co se toho odpoledne stalo. Ani její tělo jako by nedokázalo zapomenout – to jemné, vibrující vzrušení v ní zůstalo a žilo si svým vlastním životem. Nepřítomně si zkoušela jeden model za druhým, až se nakonec rozhodla pro dlouhé bílé šaty s hlubokým výstřihem, které těsně obepínaly její ženskou postavu.

Když však později toho dne přecházela sem a tam po pokoji, utápěla se v pochybnostech – mělo vůbec smysl na ten večírek chodit? Russell určitě přes veškeré své bručení také půjde a ona si nedokázala představit, jak se ctí přežije společenskou událost v jeho blízkosti. Její pulz uháněl jako o závod, kdykoli si na něj vzpomněla – ten horký, elektrizující polibek ještě stále cítila na rtech. Jako by v ní probudil cosi divokého a nespoutaného – něco, co z ní dělalo úplně jinou ženu než tu, která před týdnem přijela z poklidné dovolené u moře na farmu svého dětství. Její život se změnil o sto osmdesát stupňů. Ztrácela půdu pod nohama a najednou nevěděla, kdo je.

„Tish, jsi hotová?“ ozvala se z chodby Eileen a bez zaklepání vtrhla do dveří.

V tmavomodré večerní róbě z rozevlátého sifonu, s hlubokým výstřihem a temně se lesknoucími flitry se vznášela na prahu jako nějaká mořská víla – rozhodně však vypadala na víc než na svých sedmnáct let. Nechápavě pohlédla na Tish, která na sobě ještě stále měla červenobílé letní šaty.

„Nechceš doufám jít v tomhle?“

Tish se kousla do rtu. „Já… já nevím, jestli půjdu, Eileen,“ vypravila ze sebe nejistě.

„Ale vždyť je to večírek na tvou počest! Musíš jít!“

Vtom zaslechla kroky z haly. Instinktivně pohlédla Eileen přes rameno a bez varování se tak střetla s Russellovým temným, nečitelným pohledem.

„Na ten večírek půjdeš, Tish,“ řekl, když stanul na prahu. Měl na sobě rozepnutou košili a pracovní džíny. Černé vlasy se mu ještě leskly potem.

Napřímila se. „Nechce se mi,“ prohlásila s chladným vzdorem.

„Jestli nepojedeš,“ řekl tiše, „nepojede ani Eileen s Gusem. Jedou s námi autem.“

Sklopila oči před jeho neústupným pohledem. „No dobře, připravím se,“ hlesla odevzdaně.

„Tish, co je s tebou?“ zeptala se Eileen znepokojeně. „Nejsi nemocná?“

„Jsem jen přetažená,“ bránila se s marným pokusem o úsměv. „Radši běž, ať se můžu v klidu převléct.“

Nevlastní sestra ji s povzbudivým výrazem poslechla, zatímco Russell, postávající na prahu, po ní pátravě přejel očima. „Zkus to zvládnout do patnácti minut, zlato. Už teď jdeme pozdě.“

„Dobře,“ přikývla, aniž by na něj pohlédla.

„Co je, vyrazil jsem ti dnes odpoledne dech?“ škádlil ji.

Prudce k němu vzhlédla a probodla ho očima, šedýma a nabitýma elektřinou jako těžké mraky před bouřkou.

Jen se dál vyzývavě usmíval. „Kdybys byla o pár let starší,“ zapředl zastřeným hlasem, „zašel bych v té lekci o pár kroků dál. Máš se ještě co učit.“

„Od tebe se nic učit nechci,“ odsekla. „Ty jsi surovec.“

„V takových situacích může normální zdravý muž připadat panně, která to zažívá poprvé, jako hrubián – ale to je jen vášeň. Neboj se, byla jsi se mnou zcela v bezpečí. Jen to nezkoušej s nějakým mladým nezkušeným klukem.“

„Už to nebudu zkoušet nikdy – s nikým!“ odsekla a obrátila se k němu zády.

„Ale budeš! A teď se obleč, zlato.“

Chtěla mu říct, že už se dávno obléká sama, aniž by jí to musel někdo přikazovat, ale když se otočila, Russell byl pryč.

Vklouzla do nových bílých šatů, rychle se nalíčila a prohrábla kartáčem dlouhé tmavé vlasy. Připadala si jako ovce jdoucí na porážku a proklínala se za to, jak je nervózní. Když byla s Frankem, připadala si tak sebejistá… Kéž by tu byl, pomyslela si zoufale – ten by se za ni postavil, chránil by ji… Ale před čím vlastně? Před ní samotnou?

Vytáhla ze skříně bílý háčkovaný šál, přehodila si ho přes holá ramena a rozběhla se dolů. Russell čekal spolu s Eileen dole v chodbě. Měl na sobě bílý večerní oblek, který odrážel jeho snědou pohlednou tvář, a bronzově hnědou hedvábnou košili, která těsně obepínala jeho mohutná prsa. Když se otočil a pohlédl na ni, jak schází po schodech, bylo to jako zásah bleskem. Cítila na sobě jeho oči, které labužnicky hltaly její postavu. Ten pohled ji vzrušoval skoro jako dotek a neskutečně jí lichotil. Když se zastavil na její tváři, rozehrál se na Russellových rtech záhadný, snad trochu ironický úsměv.

„Proboha, ty šaty jsou hotový sen!“ vydechla Eileen, oči dokořán úžasem. „Kde jsi je sehnala?“

„Ve městě, dnes odpoledne,“ odpověděla lhostejně a uhnula před Russellovýma očima.

Vtom zazvonil domovní zvonek. Starý Joby se ani nestihl odšourat ke dveřím – Eileen se kolem něj prohnala jako modravá větrná smršť. „To bude Gus!“ vykřikla přes rameno a zmizela v hale.

Russell si zapálil cigaretu, jeho oči však vzápětí znovu přilnuly k Tishině tváři. „Pořád trucuješ?“ popíchl ji.

„Já netrucuju,“ odsekla naštvaně.

„Nebránila ses,“ připomněl jí a znovu si úkosem změřil její tvář. „Spíš naopak.“

Zalil ji ruměnec. „Prosím, nezačínej s tím!“

Než stihla odpovědět, dovnitř znovu vtrhla Eileen, která za sebou táhla vysokého, zrzavého mladíka. „Tish, tohle je Gus!“ představila ho rozzářeně.

Tish pohlédla do jeho světle zelených, jiskřivě usměvavých očí. „Ráda vás poznávám, Gusi,“ řekla srdečně.

„Já také, slečno Lutecie,“ usmál se od ucha k uchu. „Eileen mi o vás hodně vyprávěla.“

„Pokud jsem dobře rozuměla, zabýváte se ekologií,“ poznamenala, když vyrazili ze dveří. Nastoupili společně do auta a než nadšený mladý student dokončil svůj výklad o erozi půdy, parkovali před vchodem do sídla Colemanových.

Nan Colemanová se zmocnila Russella v okamžiku, kdy vešli do dveří.

„Já věděla, že se necháš přemluvit a přijdeš,“ přivítala ho škádlivým tónem.

Zvedl obočí v pobaveném úsměvu. „Vážně?“ nadhodil laškovně.

Tish je nechala a pokračovala dál do domu. Nesnesla pohled na svou nejlepší kamarádku, jak flirtuje s jejím… jejím… co vlastně byl pro ni Russell?

V tanečním sále už hlasitě vyhrávala místní kapela a Tish musela konstatovat, že repertoár hitů popu i country zvládá mistrně. Dokazovaly to i páry na parketu a ona sama šla brzy z kola do kola – všichni staří známí se s ní chtěli přivítat.

V krátkých přestávkách postávala s Jacem Colemanem, Naniným vysokým, prošedivělým tatínkem, a poslouchala, jak si stěžuje na špatnou úrodu.

„Je to k vzteku,“ reptal pobouřeně, „kolik lidské práce zlikviduje nějaký malý červ!“

„Kupte si brouky,“ poradil mu Russell, když se k nim připojil s Nan zavěšenou na předloktí. „Úředníci i z okresu tvrdí, že z červů nadělají sekanou.“

Jace dotčeně stiskl rty.

„Na téhle farmě hospodařím od časů, kdy úředníky z okresu měli všichni za špatný vtip. A budu orat a sklízet podle zdravého selského rozumu, dokud budu živ. Pak si Nan může poslouchat nějaké holobrádky z hnojárny, kteří neumí ani zapřáhnout koně.“

„Tati nerozčiluj se, víš že máš vysoký tlak,“ napomínala ho Nan dobrosrdečně. „Prostě máme jen špatný rok.“

„To vyprávěj Russellovi,“ poznamenal Jace soucitně. „Vysadil zrovna letos kukuřici.“

„Amen,“ pokýval Russell vážně hlavou a zvedl ke rtům sklenku bourbonu.

„Ještě jsi nevzal Tish do kola,“ změnil Jace náhle téma. „To tě pořád okupuje moje dceruška?“

Nan uraženě našpulila rty. „Tish ho má pořád, tak ho snad můžu okupovat aspoň na večírcích, viď, Russelle?“ Z toho svůdného pohledu, který na něj přitom vrhla, Tish znovu sevřela bolestná křeč žárlivosti.

Russellovi ten dotčený výraz v jejích očích neušel. Ignoroval Nan a obrátil se k ní. „Zatančíš si se mnou?“ zeptal se.

„Bolí mě už nohy,“ odmítla spěšně. „Hodně jsem toho dnes po městě nachodila,“ dodala a nervózně se usmála na Jace.

„Ale se mnou jste si neskočila, slečinko,“ škádlil ji prošedivělý pán. „Ani jsem se k vám nedostal přes všechny ty mladé junáky.“

„Tak teď mi to můžete vynahradit,“ vyzvala ho se smíchem a podala mu ruku.

Jace pokrčil rameny. „Jsou to tvoje nohy, Lutecie – víš, co riskuješ?“

„Takže přeci jen ještě nepadáš únavou,“ popíchl ji tiše Russell, když se svým tanečníkem procházela těsně kolem něj.

Uhnula před jeho pohledem a následovala Jace na parket. Jen stěží ovládala palčivou žárlivost, kdykoli viděla, jak její přítelkyně koketně trylkuje na jejího nevlastního bratra.

Přes Jaceovo rameno viděla, jak se Nan svezla do Russellovy náruče a nechala se unášet pomalou, romantickou melodií. Nan, o něco starší než ona sama, teď opřela tvář o jeho prsa a objevil se na ní tak blažený výraz, jako by se octla v ráji. Tish stálo velké úsilí, aby ve jménu zdvořilosti pohlédla na svého galantního tanečníka. Její nohy mimoděk následovaly jeho kroky, duchem však byla nepřítomná. Zahalovala ji beznaděj a ruch a veselí společenského sálu sledovala jako by přes kouřovou clonu.

Když později toho večera kapela oznámila poslední kus a zazněly první akordy oblíbeného ploužáku, spatřila ke své hrůze Russella, jak jde k ní. V tom dokonale padnoucím bílém obleku, který jen podtrhoval jeho přirozeně temné, divoké vzezření, byl nepřehlédnutelný. Vypadal jako lev salonů – nebo spíš skutečná dravá šelma? Pod jemnou a uhlazenou elegancí totiž pulzovala síla muže, který byl spřízněný s půdou, větrem i řekami jejího rodného kraje, s mužem, který celý život pracoval vlastníma rukama, s mužem, jehož mohutné svaly znaly příjemnou únavu po celodenní dřině na poli a ve stájích. A tahle syrová a primitivní mužnost v ní zas a znovu probouzela sladkobolnou touhu, kterou nikdy jindy, k nikomu jinému nepocítila.

„Nechci s tebou tančit,“ namítla, když ji vzal za ruku a vedl ji na parket.

„Já vím – nejsem slepý. Ale myslím, že mi taneček dlužíš – tak se zkus na chvíli uvolnit a hodit za hlavu, jak moc žárlíš na Nan.“

„Já že žárlím?“

Ztuhla na místě.

„Nehádej se se mnou a tanči. Vždyť já v té tvojí tvářičce můžu číst jako v otevřené knize, Tish.“ Svalnatou paží si ji přitáhl o něco blíž. „Jen pro pořádek: nespím s ní. To jen kdyby ti to náhodou vrtalo hlavou…“

Ztuhla, navzdory tomu hřejivému, konejšivému objetí. „Je mi jedno, kolik máš ženských. Nic mi do toho není,“ odsekla stroze.

Zasmál se. „No tak, uvolni se trochu,“ zamumlal jí do ucha. „Slibuju, že tentokrát tě nebudu obviňovat, že se mě snažíš svést. Vždyť je to jen tanec v sálu plném lidí…“

„Nevím, proč bych ti měla věřit – vyčítáš mi, že tě svádím, od chvíle, kdy jsem přijela, a jedním dechem se mi přitom posmíváš, že bych ani nevěděla jak,“ odsekla podrážděně, když si vzpomněla na jeho zraňující slova.

Opřel se tváří o její vlasy a palcem pohladil její štíhlou dlaň, kterou si držel na prsou. „Mohl bych tě to naučit,“ řekl tiše a přitiskl si ji ještě blíž. „Ale to by byla katastrofa pro nás pro oba, Tish. Je mi třicet čtyři a tobě sotva jedenadvacet. Potřebuješ někoho mladšího. Kdybys byla starší… jenže nejsi. Jsi ještě mládě. Nefungovalo by to.“

„Ty… ty nafoukanej troubo!“ vybuchla. Její rozpaky na chvíli přebila dotčená ženská ješitnost.

Proč ji nenechal na pokoji, když s ní za pár vteřin zase mluvil jako nějaký moudrý strýček?!

„Jestli ještě otevřeš pusu,“ pohrozil jí, „políbím tě. A to doopravdy!“

Zalila ji vlna horka. Nechápala, co s jejím tělem dělají jeho pouhá slova. Nezmohla se na slovo odporu a pokud se nechtěla znemožnit v sále plném známých, nezbylo jí než sklopit oči a rezignovaně opřít hlavu o jeho rameno.

„Tak je to lepší,“ zašeptal jí do ucha. „A teď mě poslouchej. Nechci, aby kvůli dnešnímu odpoledni mezi námi vyrostla zeď. Viděla jsi, co se stane, když koketuješ a já se neovládnu. Stačí, když si na to budeš dávat pozor – a už se nic takového nestane. Prostě už mě nebudeš provokovat tím svým roztomilým tělíčkem a bude klid.“

Zrudla až po kořínky vlasů, vzápětí celá ztuhla v křeči hněvu. „Já tě tak nenávidím, Russelle,“ vydechla hlasem studeným a ostrým jako nůž.

„Tak to má být,“ přikývl trpce. „Bude to příjemná změna. Mnohem lepší, než mít na krku zamilovanou teenagerku!“

To byla ještě studenější sprcha, než od něj čekala – kdyby ji uhodil, nemohlo by to bolet víc. Z očí jí vytryskly slzy ponížení. Vytrhla se mu a už jí bylo jedno, co si o ní kdo pomyslí…

„Promiň, Tish, takhle jsem to neměl říkat,“ bral rychle zpátky svá slova.

Než se však stihl omluvit – protože k jejímu velkému překvapení, skoro vypadalo, že to má v úmyslu – vyrušila je Eileen.

„Russele, volá Lisa,“ zašeptala. „Něco se stalo. Čeká na telefonu.“

Okamžitě zmizel a Eileen se zhluboka nadechla. „Zněla úplně hystericky – to by mě zajímalo, co se děje.“

„Eileen, jaká Lisa?“ zeptala se Tish a s nadlidským úsilím se pokusila nasadit nějaký společensky přijatelný výraz.

Pokrčila rameny. „Vím jen o málo víc než ty. Volá Russellovi docela často a on za ní jezdí každý měsíc do Jacksonvillu. Nikdy o ní nemluví, a když se ho na něco zeptám, je oheň na střeše – no, tobě určitě nemusím říkat, jak dokáže řádit, když ho něco rozčílí.“

„Ale jak ses o ní tedy dozvěděla?“ hlesla Tish nechápavě.

„Jednou pozdě večer jsem zaslechla pár slov, která mu vyklouzla, když se bavil s tátou – zrovna zapíjeli nějaký obchod a oba v sobě měli pěkných pár panáků. Russell tehdy říkal, že má Lisu rád a už ji tam nechce nechávat – kde, to jsem nepochopila.“ Nostalgicky vzdychla. „Připadalo mi to děsně romantický, ale kdyby to bylo tak vážné, tak už by si ji přece vzal, ne? Ona má takový sladký, skoro dětský hlásek… Propána, neprozradíš mu, že jsem ti to řekla? To by mě zabil!“

Tish cítila, jak se ta bolavá prázdnota rozrůstá celou její duší. Tak on miloval jakousi Lisu z Jacksonvillu! To byla žena jeho života. Nebylo divu, že nikdy neměl žádné jiné vážné vztahy. Ale proč si ji, proboha, nevzal? Byla snad vdaná? Nebo patřila k těm moderním, pokrokovým ženám, které na manželství nevěří?

„Hola, prober se!“ zasmála se Eileen jejímu nepřítomnému výrazu a dramaticky zatleskala ve vzduchu. „Nedáme si ještě punč? Russell se hned tak nevrátí – ti dva si vždycky povídají celé hodiny.“

„Punč? Proč ne,“ přikývla Lutecia malátně a jako omámená následovala Eileen ke stolu s občerstvením.

Za čtvrt hodiny jim však Nan Colemanová oznámila, že Russell musel nečekaně odjet a vrátí se až za několik dní. Tu ránu trochu zmírnilo její pozvání, aby obě dvě u Colemanů přespaly, a Tish nabídku vděčně přijala. Nechtělo se jí do jejich velkého, osamělého domu, který byl bez Russella vždycky tak prázdný. Ještě víc by ji bolelo, že jeho srdce je jinde.

Když v sobotu přistálo objednané letadlo s Frankem a s Belle na jejich soukromé přistávací dráze, Russell ještě stále nebyl doma. Tish jela hostům naproti mercedesem, zatímco Eileen zůstala raději na svém oblíbeném místě – ve stájích, co nejblíž koním a Gusovi.

Frankovy světlé vlasy se zaleskly na slunci jako bledě zlatá helma, jakmile vystoupil. Zvedl ji svýma štíhlýma rukama do vzduchu a vtiskl nadšený polibek na její usmívající se ústa.

Jeho rozzářené oči se spokojeně vpíjely do jejích. „Na tuhle pravou jižanskou pohostinnost jsem se těšil,“ škádlil ji a s uznáním přejel očima po žlutých šatech, které obepínaly měkké křivky jejího těla.

„Skoro bych řekla, že se ti stýskalo,“ zasmála se. „Belle! Ráda tě zase vidím!“

„Já tebe také,“ usmála se plavovlasá kráska v červeném kalhotovém kostýmku a rozkošnicky se protáhla, když stanula nohama na pevné zemi. „Tak takhle se žije v sepětí s přírodou! Proboha, to je ale zapadákov, Lutecie, jak to tu můžeš vydržet?“

„Má to i své klady,“ zamumlala Tish skromně. „Nechtěl by váš pilot zajít dovnitř a dát si něco k jídlu, než poletí zpátky?“ nabídla zdvořile.

Pilot, muž ve středním věku, zakroutil hlavou. „Děkuju vám, slečno, ale za dvě hodiny musím být v Atlantě a mám cestou ještě několik zastávek. Hodím vám ty tašky do auta.“

„Byl to příjemný let,“ poznamenal Frank, „ale přivítání je ze všeho nejpříjemnější! Zítra si budu muset půjčit auto, Tish, abych mohl zajet do Bright Meadows a okouknout, jak jsou daleko s rekonstrukcí.“

„Dovezu tě tam,“ odpověděla trochu vyhýbavě. Styděla se přiznat, že si netroufne půjčit mu kterékoli z jejich aut bez Russellova dovolení. Sakra, Russell! Jejím srdcem znovu projela ostrá bolest. Russell a Lisa. Lisa a Russell. Potlačila ty palčivé pocity a obrátila se zpátky k Frankovi.

„Jsi ještě opálenější,“ poznamenala.

„A ty ještě hezčí,“ kontroval. „Propána, já jsem tak rád, že nevypadáš jako ty farmářské dcerky, které nosí jen džíny, šněrovací boty a mají věčně špinavé ruce. Nevím, jak bych to přežil, kdybych přijel a zjistil, že doma se oblékáš jako nějaká děvečka od krav.“

Stálo ji velké přemáhání, aby udržela zdvořilý úsměv na rtech. Musela si připomínat, že Frank a Belle nejsou zdejší – nemohli vědět, jak to tady chodí. Nerozuměli venkovskému životu tak jako ona.

„Kde je Russell?“ zeptala se Belle náhle.

„Odjel na pár dnů do města,“ odpověděla Tish, které se při těch slovech málem zastavil dech.

„Ach, za nějakými obchody?“ Belle se ani nesnažila zamaskovat zklamání.

Tish jí zpříma pohlédla do očí. „Ne, za jednou ženou,“ vysvětlila a se zlomyslným požitkem se kochala pohledem na Bellinu tvář. Do jejích safírově modrých očí se vkradla žárlivost.

„On je zasnoubený?“ zeptala se.

„Pokud vím, tak ne.“

Belle se lišácky usmála. „Tak to je v pořádku,“ opáčila a naznačila tak, že nic menšího než snubní prsten na jeho ruce ji nemůže odradit.

Tish doprovodila hosty k autu a celou cestu přemýšlela, která z těch dvou je skutečné nebezpečí – neznámá a anonymní Lisa, nebo tahle blond tygřice na zadním sedadle mercedesu? Ať tak či onak, jí to mohlo být jedno, pomyslela si zdrceně. Pro Russella byla jen zamilovaná teenagerka, která mu visí na krku. Dala by cokoli na světě za to, aby jí tahle slova někdo vymazal z paměti. Odpustit mu je nedokázala.

Uplynulo několik dnů a Tylerovi se v jejich domě zabydleli. Eileen je přijala s formální zdvořilostí. Joby a Mattie je přivítali s typicky jižanskou srdečností prostých lidí, i ta však během několika dnů opadla a proměnila se v rozpačitou úslužnost. Tish zcela chápala, že Belle, která ráda vyspávala do poledne a čekala, že až konečně sejde dolů, dostane teplou snídani, není podle jejich gusta. Frank byl naštěstí vzorný host – obdivoval eleganci starého domu, včetně starožitného nábytku a porcelánu, všechno ho zajímalo, a dokonce se rozhodl, že pro svou vlastní usedlost v Bright Meadows nechá zhotovit kopie několika vybraných kousků z jejich interiéru.

Tish s ním starý cihlový statek dvakrát navštívila a musela uznat, že jeho renovační projekt je velkorysý – musely se vyměnit veškeré trubky, vytápění a elektrické rozvody. Bylo jasné, že to není levná přestavba – ale náklady Franka očividně vůbec netrápily. S úsměvem pozdravil dělníky, jeho oči jako by však přitom zasněně hleděly kamsi do budoucnosti – určitě už v duchu viděl hotový, zabydlený dům, pomyslela si Tish.

Bylo však nabíledni, že Eileen si jejich budoucího souseda nijak zvlášť nezamilovala. Vyhýbala se společnosti hostů s tak průhlednými výmluvami, že nemohly obstát dlouho.

„Ona by mě snad nejradši zavřela do chlívku k prasatům, nezdá se ti?“ poznamenal Frank jednou, když s Tish projížděli lesem na koních, několik desítek metrů za Eileen s Gusem.

Jemně přitáhla uzdu své klisny a s povzdechem pohlédla za mladou dvojící, ujíždějící volným klusem před nimi.

„Promluvím s ní,“ řekla tiše.

„To doufám, lásko,“ opáčil Frank s věcnou samozřejmostí. „Dělá nám z návštěvy hotové peklo. Chudák Belle už z ní má nervy našponované k prasknutí.“

Ačkoli by ho ze všeho nejradši shodila z koně, zdvořile se usmála. „Není prostě zvyklá na návštěvy,“ řekla smířlivě.

„Což bych měl vzít na vědomí a neplést se jí do cesty, že?“ nadhodil rozhořčeně.

„Franku, tak jsem to nemyslela…“

„Ale ovšemže myslela. To je v pořádku, matka mě takhle usazuje, kdykoli si vzpomene, tak proč by sis ty měla brát servítky?“ Vzdorně zvedl bradu. „Jestli chceš, abychom odjeli, stačí říct.“

„Samozřejmě, že nechci, abyste odjížděli,“ zvolala vyčerpaně. „Promluvím s Eileen, v pořádku?“

„No dobře, jak chceš,“ odfrkl si. „Víš co, nebudeme se už o tom bavit – projedeme se dolů k potoku, co říkáš?“

Pohlédla na jeho hrdý profil a v duchu se musela ptát, jak je možné, že ji jeho vznešená krása nechává zcela chladnou. Ty dokonale modelované rysy severského boha, ta zlatá hříva jemných vlasů, jiskřivě modré oči – to všechno byl pouhý obrázek, který jí vůbec nic neříkal. Necítila k němu nic než vzrůstající odpor. Byl tu tři dny a ona se s ním stále víc nudila a stále víc jí lezl na nervy. Na dovolené u moře jí připadalo, že se s ním skvěle baví – všechno šlo tak hladce. Byla snad ona, odtržená od svých kořenů, jiný člověk? Teď, doma ve svém vlastním světě, jako by s ním už neměla nic společného. A nejen to – choval se k ní se stále větší arogancí. Russellovi by se to nelíbilo, pomyslela si s obavami.

Při pomyšlení na Russella jí mimoděk zjihly oči. A vzápětí do srdce znovu vtrhla ta žárlivá bolest. Byl teď s Lisou!

„Pojďme si dát závody, kdo bude dřív u potoka!“ zavolala bez rozmyslu, jen aby nějak setřásla ten tísnivý pocit.

„Závody?“ zasmál se. „Tyhle vozidla nemají bezpečnostní pásy, má drahá, a jestli se se mnou ten kůň dá do cvalu, spadnu jako pytel brambor. To by mi u tvé sestry na úctě nepřidalo…“

„Promiň, zapomněla jsem, že nemáš takový trénink.“ Zpomalila a mimoděk musela myslet na to, jak závodili s Russellem – vždycky vyhrál, i když měla lepšího koně. Russell by nikdy neodmítl výzvu na souboj. Když se řítil krajinou na koňském hřbetě, oči mu jiskřily vzrušením a jí připadalo, jako by on a kůň byli jediná bytost – tak byly jeho pohyby plynulé a přirozené.

Být hostitelkou ji sice stále více unavovalo, musela však uznat, že jí Tylerovi, jakkoli jí lezly na nervy, poskytují aspoň trochu rozptýlení a úniku od jejích marných tužeb. „Jak se má Angela?“ zeptala se a trpělivě poslouchala, když se Frank rozpovídal o matce. Lhostejnost a přetvářka byly náhle tak příjemné, když se mohla aspoň na chvíli vyhnout tomu bolestnému zmatku ve vlastním srdci!

Už byla skoro tma, když odvedli koně zpátky do stájí a autem se pak vrátili k domu. Zaparkovali před vchodem a Tish proběhlo po zádech zvláštní zamrazení, když si všimla, že v oknech Russellovy pracovny se svítí. A v „kamrlíku“ – tak totiž pokoji, který byl zároveň jeho oblíbeným úkrytem, celá rodina říkala – se svítilo jen tehdy, když byl on doma.

„Celá se třeseš, lásko,“ poznamenal Frank, když stoupali nahoru po schodech, a jemně ji přitáhl ke svému boku. „Je ti zima?“

„Ano, nevzala jsem si svetr,“ vděčně se chytla výmluvy, která se nabízela, ačkoli ve skutečnosti se chvěla nervozitou. Přitiskla se k jeho štíhlému tělu. „Večer je někdy i v létě chladno.“

Počkala, až jí otevře dveře, a když se obrnila odvahou, vešla za ním do haly.

Lustr v hale byl rozsvícený, ale nikde nebyla živá duše. Dveře do „kamrlíku“ byly otevřené a vzápětí si s úlevou všimla, že za jeho prahem stojí Belle. Jen si chtěla prohlédnout pokoj, pomyslela si Tish s úlevou.

„No konečně!“ zasmála se Belle, když se otočila k příchozím. V modrých očích jí přeskakovaly jiskřičky vzrušení.

A vzápětí Tish spatřila, co ji tak rozradostnilo – uvnitř pokoje byl Russell! Vynořil se zpoza Belle a Tish se nevyhnutelně střetla s jeho pohledem. Ty černé oči se leskly jako onyx a neúprosně si ji měřily od hlavy k patě. Srdce se v ní zastavilo. Měl na sobě světle kávový oblek se smetanově bílou hedvábnou košilí. Tak dokonale upravený a civilizovaný… ale jeho snědá, černými vlasy rámovaná tvář měla v sobě i na tom kultivovaném pozadí cosi ďábelského. Stínovalo ji teď večer jemné, sotva znatelné strniště, ale Tishinu pozornost zas a znovu strhávaly ty temně žhnoucí oči – přitahovaly ji jako magnet. Přejížděly po jejím těle pohledem, který jako by do ní vpaloval cejch.

Hrdě však zvedla bradu – nesměla zapomínat na ponižující slova, kterými ji odkázal do patřičných mezí chvíli předtím, než odjel do města… za svou milenkou, pomyslela si a v jejím srdci se otočil rezavý nůž.

„Jsem ráda, že ses v pořádku vrátil,“ řekla chladně neutrálním tónem.

Usmál se koutkem úst. Měla dojem, že na jeho tváři přibyly vrásky.

Belle ho majetnicky vzala za předloktí. „Zrovna jsem tvému bratrovi říkala, jak moc se nám u vás líbí,“ vykřikla nadšeně. „Mohla bych tu zůstat napořád! Mám takovou radost, že budeme sousedé!“

Tish vřela vzteky, ale zmohla se na zdvořilý úsměv. „Jsme šťastní, že jste přijali pozvání,“ odpověděla.

Belle si jí však příliš nevšímala.

„Russelle, vzpomínáš si na mého bratra Franka?“ zeptala se.

„Jak by ne,“ opáčil a nabídl mu ruku ve zdvořilém gestu, pod jehož povrchem však Tish dobře cítila pohrdání. „Jak se vám daří, mladý muži?“

Bylo vidět, že Frank jen stěží spolkl to přezíravé oslovení, ale zdvořile si s hostitelem potřásl pravicí. „Rád vás zase vidím, pane Currie,“ řekl tónem, který jen zlehka maskoval jeho odpor.

„Já také,“ odpověděl Russell významně a vytáhl z kapsy saka cigaretu. Když se sklonil, aby si zapálil, zaleskly se jeho vlasy ve světle křišťálového lustru jako havraní peří. „Jak postupují opravy domu?“

„Pomalu,“ přiznal Frank. „Déšť je na dlouho zabrzdil.“

„To mi říkala i Belle,“ přikývl a zlehka se usmál na krásnou blondýnku po jeho boku. „Ale kde je vlastně Eileen?“

V Tish hrklo. Od chvíle, kdy se rozdělili na vyjížďce, si na ni ani nevzpomněla!

„Jela s Gusem do města,“ informovala je Belle, jako by se nechumelilo. „Prý vyzvednout nějaké sedlo.“

Russell překvapeně zvedl obočí. Vzápětí mu z očí vyšlehly blesky hněvu.

„Řekl jsem jí snad, že nebude bez dovolení večer nikde courat, když má druhý den školu,“ připomněl Tish, jako by to byla její vina. „Měla jsi na ni dohlédnout!“

„Ona se mě přece neptala,“ protestovala. „Byli jsme na vyjížďce na koních, Russelle.“

„A co to má společného s Eileen?“ nadhodil.

„Že nemůžu být všude!“ odsekla vzdorně. „Byli jsme všichni v lese, ale chtěla jsem vzít Franka k potoku…“

„Prosím vás, nehádejte se,“ přerušila ji Belle s blahosklonným úsměvem. „To já jsem jí řekla, ať si klidně jede. Nenapadlo mě, že by to mohl být problém – vždyť je jí sedmnáct,“ dodala, ale vzápětí trochu znejistěla, když viděla ten doutnající hněv v Russellových očích.

„Prostě jen další zamilovaná teenagerka, kterou máš na krku,“ dodala Tish dvojznačně, vzápětí však té narážky trpce litovala, když ji Russell zpražil pohledem.

„Opatrně,“ napomenul ji zrádně klidným hlasem. „Vzpomínáš, jak to dopadlo minule, když jsi zašla příliš daleko?“

Ve tvářích se jí rozlilo horko a nervózně pohlédla do země.

Vtom se tiše pootevřely hlavní dveře. Skrz tenkou škvíru je pozoroval pár vyplašených tmavých očí.

„Ehm, dobrý večer,“ pozdravila Eileen bázlivě hlouček v hale. Její nepřirozený úsměv by nikoho nepřesvědčil. „Vy… vy jste mě hledali?“

„Pojď sem,“ zavrčel Russell bez pozdravu.

Eileen ztěžka polkla a předstoupila před něj. „Russelle, já ti to vysvětlím…“

„Ano? To mě těší,“ utrousil s cigaretou v koutku úst, aniž by z ní spouštěl nebezpečně přimhouřené oči šelmy, chystající se k útoku.

„Gus jel vyzvednout to sedlo, které objednal Grover,“ vyhrkla o překot, „a pozval mě, ať jedu s ním. Belle říkala, že…“

„Je mi jedno, co říkala Belle,“ utnul ji. „Já jsem ti řekl, že se nebudeš večer nikde courat, když nejsem doma, vzpomínáš?“

„Ale vždyť ještě není tma…“ bránila se chabě.

Pohlédl směrem k oknu. „Já bych řekl, že je rozhodně večer.“

„Russelle, vždyť už je mi skoro osmnáct,“ zaúpěla.

„Což mi každou chvíli ráda připomínáš.“

„Můžu to nějak napravit?“ hlesla zoufale.

„Jen stěží,“ řekl mrazivě a znovu potáhl z cigarety. „Pro tentokrát ti to projde, protože máme návštěvu, ale příště,“ dodal výhrůžně, „si to odskáčeš ty i Gus, rozumíš?“

V Eileeniných očích se zaleskly slzy. „Rozumím, Russelle.“

„Fajn. A teď pořádně pozdrav.“

Se směsí slz a vzdoru se sklopenýma očima pozdravila hosty.

A on, jako by se v něm něco zlomilo, ji náhle vzal do náruče a láskyplně ji políbil na čelo. Slzy úlevy se jí rozlily po tvářích a přitiskla se k němu jako klíště.

Tish ten výjev lásky mezi bratrem a jeho rodnou sestrou drásal. Jak by to bylo jednoduché, kdyby ho mohla kdykoli obejmout na usmířenou beze strachu, že si to špatně vyloží… Dokázal být tak tvrdý, když ho však přešel vztek, rozdal by se láskou.

„Ty jsi takový despota,“ zamumlala Eileen do jeho ramene.

Pobaveně se zasmál. „A ty jsi samé lichotky! Ale se mnou si musíš dávat pozor, holčičko.“

„Také jsem si všimla,“ utrousila jízlivě Tish a ani nevnímala zaražené pohledy, které si během toho rodinného výstupu vyměnili Frank s Belle.

Russell po ní šlehl přísným pohledem. „Nebuď drzá, nebo si promluvíme!“

„Po libosti,“ odsekla vzdorně.

„Bratři a sestry se vždycky pošťuchují,“ vložila se Belle do jejich šarvátky, „ale vy dva jste mistři hádek, nezdá se vám?“

„Tish totiž není má sestra,“ opáčil Russell a s požitkem sledoval šokovaný výraz v jejich očích. „Zřejmě vám to zapomněla říct, tak bych měl uvést věci na pravou míru. Přivedl jsem ji do rodiny, když její otec zahynul při nehodě na farmě, a osvojili jsme ji. Prakticky jsem ji vychoval. Nejsme ale nijak pokrevně příbuzní.“

Tish by mu nejradši skočila po krku a zardousila ho, ale musela se ovládnout – jak mohla vědět, že když ho vyprovokuje, nezajde dál a neřekne víc? Že proti ní nepoužije tu nejbolavější ránu jejího dětství – chudobu, za kterou se dodnes tolik styděla?

„Pojďte ke stolu,“ ozvala se náhle Mattie ze dveří do jídelny, „nebo to hodím prasatům!“

Chtě nechtě se musela zasmát. Vděčně se zavěsila na Frankovo předloktí.

„Myslí to vážně,“ pokývala hlavou. „Měli bychom sebou hodit.“

„Ona by to doopravdy udělala?“ zeptal se nevěřícně.

„Už jsme to tu zažili,“ přitakal Russell. „Jednou ale dokonce skončila večeře na hlavě mého otce, když si nedal pokoj s poznámkami, že Mattie dává ke steaku moc cibule.“

„Mohl si za to sám,“ přisvědčila Tish. „Hádat se s Mattie o vaření nikdy nevedlo k ničemu dobrému. Podle ní není koření nikdy dost.“

„Pamatuješ, jak jsme ti jednou, když ses nekoukala, nalili s tátou na hrášek pálivou omáčku?“ Zasmál se jako za jejích dětských let. „Ještě vidím, jak ses tehdy tvářila!“

Tehdy myslela, že to nepřežije, ale teď byly vzpomínky na jejich taškařice vítané rozptýlení. Zasmála se.

„Jakou pálivou omáčku?“ chtěla vědět Belle.

„Místní specialita z feferonek a octa,“ poučila ji Eileen. „Když na ni není člověk zvyklý, má pocit, že mu v puse vypálí díru. Chudák Tish. Asi hodinu si vyplachovala pusu vodou.“

„Dvě hodiny,“ opravila ji. „Ale pomsta byla sladká!“

„Jaká pomsta?“ zeptal se Frank.

„Já jsem…“ Zarazila se, když si představila, jak by se tihle snobi tvářili, kdyby jim vyprávěla, jak za Bakerův cadillac přivázala na šňůrce jeho staré spodky, a on je za sebou táhl až do Atlanty. Nevšiml si toho, dokud ho nezastavila policejní hlídka.

„No tak,“ popíchl ji Russell a zašklebil se od ucha k uchu, „vyprávěj!“

Odkašlala si a uhnula před Frankovýma zvědavýma očima. „Možná později,“ řekla rychle. „Pojďme ke stolu, umírám hlady!“

PÁTÁ KAPITOLA

Mattie nanosila na stůl lákavý výběr těch nejlepších domácích jídel – své vyhlášené steaky, čerstvě upečené domácí rohlíky a lahodnou zeleninu ze zahrádky. Zdálo se, že Tylerovým její kuchyně zachutnala – dokonce ani rozmazlená Belle nešetřila komplimenty. Nebo, napadlo Tish, se jen přetvařovala před Russellem?

Sexy blondýnka ji vyšachovala z jejího obvyklého místa u stolu po jeho boku a během celé večeře z něj ani na chvíli nespustila oči. Tish se jen s vypětím sil soustředila na nezáživnou konverzaci s Frankem. Její pohled zas a znovu setrvačností putoval na Russellovu temnou, krásnou tvář. Jednou ji přitom přistihl a ona zahanbeně sklopila oči. Po zbytek jídla se už neodvážila odtrhnout pohled od svého talíře.

Eileen si dovolila nepřímou narážku na Russellův výlet do města, ten ji však umlčel jediným nekompromisním pohledem a změnil téma. Zapředl s Frankem hovor na téma rekonstrukce jeho letního bytu v Bright Meadows a shovívavě naslouchal Belleinu povrchnímu štěbetání – hrál prostě dokonalého hostitele. Celou dobu však Tish vnímala jakýsi temný proud, který protékal pod povrchem té zdvořilé konverzace. A stačil jediný pohled na Russellovu tvář, aby věděla, že uvnitř není ten veselý a společenský chlapík, za jakého se před hosty vydává. Zdálo se však, že kromě ní si nikdo ničeho nevšiml – všichni se nenuceně bavili, a jí nezbylo, než dál s maskou zdvořilosti přikyvovat a odpovídat na otázky.

Když dojedli, přesunuli se do obýváku a Tish se omluvila, že půjde Mattii pomoct s přípravou kávy a úklidem po večeři. Když totiž viděla, jak se Belle tiskne k Russellovi na malém divanu, musela jít na vzduch.

„Nepotřebuju žádnou pomoc,“ hádala se s ní Mattie. „Jen zůstaňte pěkně s návštěvou.“

„Návštěva se beze mě obejde. Proč nejdeš radši domů za Randallem, když přijel jen na víkend?“

V očích staré černošky hrdě zajiskřilo. „Pozítří musí do práce,“ přikývla. „Náš pan doktor – jediný z rodiny, kdo má víc než základní školu! Jsme na něj s Jobym tak pyšní!“

Tish, o víc než o hlavu větší než stařenka, jí rozvázala za krkem zástěru.

„Jdi domů, Mattie, to je rozkaz. Když není doma Mindy, velím v kuchyni já, a teď máš až do rána padáka, jasný?“

Mattie se smíchem zakroutila prošedivělou hlavou. „Vy jste byla vždycky moje zlatíčko. Tak když jinak nedáte, jdu domů.“

Tish ji objala. „Jsem ráda, že tě mám, Mattie.“

Stará hospodyně na ni spiklenecky mrkla. „Já taky, andílku. Dobrou noc.“

Když odešla, zapnula Tish naplněnou myčku a právě rovnala šálky a podšálky na podnos, když do dveří vstoupil Russell.

Ztuhla a nejradši by vzala nohy na ramena. Její šedé oči se přes celou místnost střetly s jeho temným pohledem. Všechna jeho slova, kterými ji už tolikrát zranil, se valila její hlavou jako černá řeka.

Strčil ruce do kapes a opřel se ramenem o rám dveří. „Mlčíš, Tish?“ nadhodil. „Předtím v hale jsi, zdá se mi, měla něco na srdci?“

„Můžu v tomhle domě vůbec něco říct, abys mě kvůli tomu nepronásledoval, Russelle?“ řekla tiše. „Bojím se otevřít pusu. Když tě kamarádsky škádlím, je to flirt, když se tě dotknu, chci tě podle tebe svést, když chci být s tebou, máš mě na krku…“

„Nechtěl jsem ti ublížit,“ přerušil ji jemně. Jeho tón byl klidný a tichý, ačkoli nezněl omluvně. „Ale tys mě vyprovokovala – není snadné slyšet od někoho, koho jsem vychoval, že mě nenávidí. Vrátil jsem ti ránu bez přemýšlení, protože to zabolelo.“

Sklopila oči. I ji to bolelo – čím dál tím víc. „Jenom na mě řveš,“ vzdychla ztěžka.

„Kdybys otevřela oči a pořádně se na mě podívala, možná bys pochopila, proč jsem takový,“ odpověděl tajemným, zvláštně zastřeným hlasem.

Nepochopila, kam tím míří, ale raději uhnula pohledem. „Jak se má Lisa, Russelle?“ Do jejího tónu se vrátil sarkasmus. „Máš svou tajnou lásku, doufám, dobře schovanou?“

Ani k němu nemusela vzhlédnout, aby cítila jeho chladný hněv. „Tohle téma už nikdy nevytahuj, Tish,“ řekl tvrdě. „Je to moje soukromá věc, kterou nikdy před nikým neotvírám. Rozuměla jsi?“

Její tvář zalily rozpaky. Otočila se k němu zády a začala nalévat do šálků voňavou kávu, připravenou tak, jak ji uměla jen Mattie. Palčivá zášť, kterou cítila k Russellově neznámé milence, ji samotnou zaskočila.

„Kdo ti o ní vůbec řekl?“ zeptal se hlasem ostrým a chladným jako čepel nože.

Pokrčila rameny. „Tu a tam jsem něco zaslechla. Uznávám ale, že mi do toho nic není… pokud jsem se tě nějak dotkla, omlouvám se.“

„Ty se pořád jen omlouváš,“ zabručel tiše, jen kousek za jejími zády. „A přitom pořád hledáš, čím mě nadzvednout.“

Ztuhla. Cítila ho tak blízko za sebou, že se neodvažovala otočit. Nespouštěla oči z páry, zvedající se nad hubičkou konvice. „Randall je doma,“ poznamenala přiškrceně a doufala, že změna tématu ho nějak rozptýlí.

„A ty jsi dala Mattie volno – ty světice, spasitelko světa!“ utahoval si z ní.

Světice! Jeho humor jí už vůbec nepřipadal vtipný – od světice byl jen krůček k té nezkušené holčičce, která by ho nedokázala svést, ani kdyby chtěla. V očích ji zaštípaly slzy. „Prosím, nech mě na pokoji,“ zašeptala, zatímco pokládala konvici zpátky na podnos.

Vzal ji zezadu kolem pasu s mrštností, která ji tak překvapila, že se ani nestihla bránit. „Mám tě nechat na pokoji?“ zašeptal hlasem prosyceným touhou těsně u jejího spánku, až ucítila na tváři jeho dech. „Proboha, vždyť se s tím peru každou vteřinu, kdy jsme spolu v jedné místnosti… viděl jsem tě, jak sedíš u večeře u stolu, tak klidná a hrdá… až do chvíle, kdy ses na mě podívala, a já jsem viděl, jak taješ touhou. Tys myslela, že nevím, jak moc jsem tě zranil? Proboha, Tish, udělal jsem to schválně, protože jsem musel… chci tě tak strašně, že už se neovládnu… otoč se!“

Obrátil ji k sobě a zmocnil se jejích úst. Jeho sebejistým, zkušeným dotekům nedokázala ani na okamžik vzdorovat. Jeho horká, hedvábná ústa se s mužnou dobyvačností přitiskla na její rozechvělé rty. Jeho pevné paže ji kolébaly v objetí, až se jí samou slastí podlamovala kolena. Snadno ji přesvědčil, aby pootevřela ústa a pustila ho dál. Zajel prsty do kadeří na její šíji a zaklonil ji, aby mohl proniknout hlouběji ve vášnivém, divokém polibku.

„Jsi jako droga,“ zašeptal těsně u jejích rtů. „Chci tě a udělal bych pro to cokoli. Ty tvoje oči, ve kterých doutná tolik ohně, mě pronásledují i ve spánku…“ S dráždivou něhou laskal její rty a ona dokázala jen slastně vpíjet všechnu tu rozkoš, kterou jí dával. Na okamžik ji od sebe odtáhl, aby mohl pohlédnout do jejích zamlžených, kouřově šedých očí. „Proboha, přesvědčil bych tě tak snadno, abys mi dala cokoli, ale je to šílenství, jsem o čtrnáct let starší než ty… Ne, nemluv,“ zarazil ji, když pootevřela ústa, aby se ho zeptala, o čem to mluví. Její mysl se vznášela kdesi v oblacích a jeho slova byla pro ni hádanka. „Nic neříkej, jen buď se mnou a líbej mě, lásko… líbej mě.“

Slepě ho poslechla. Její ruce mimoděk vklouzly pod jeho sako, aby ho objaly kolem pasu. Vroucí touha se hnala jejím krevním oběhem jako sladký jed. Ten prudký, vášnivý polibek hraničil s bolestí, ale hladově ho oplácela.

Jako by se vznášela, ztrácela pevnou zem pod nohama – a ona si záhy uvědomila, že je to skutečnost, že si ji nadzvedl do náruče a nesl ji pryč.

„Kam… kam jdeme?“ vypravila ze sebe rozechvěle.

„Proboha, kam myslíš?“ zapředl sametovým hlasem cestou k zadnímu schodišti, vedoucímu z kuchyně k pokojům v prvním patře.

„Ne,“ bránila se chabě. „Russelle, to ne…“ vykřikla tlumeně, ale v tu chvíli je vyrušil hlas přicházející ode dveří.

„Tish, kde, sakra, vězíš?“ Eileen ztuhla na prahu, jako by do ní uhodil hrom. Pozorovala je dokořán otevřenýma, nevěřícnýma očima.

Když ji Russell postavil zpátky na zem, měla Tish pocit, že se s ní točí celý svět – kolena měla jako z gumy. Proboha, jak asi musela vypadat, pomyslela si zděšeně, sotva se trochu probrala. Ústa oteklá líbáním, rozcuchané vlasy a divoký pohled v očích…

„Já… ehm… tedy,“ Eileen se zakoktala v upřímném zmatku. „Ne… neviděli jste Franka?“ dodala nejistě dřív, než si stihla uvědomit, jak je ta otázka absurdní – kdyby ho viděli, jen stěží by je přistihla ve vášnivém objetí.

„Tish, kdepak se schováváš?“ ozval se náhle z chodby Bellein medově sladký hlas.

„Sakra, tady je to najednou jak na hlavním nádraží!“ zasmála se Eileen a duchapřítomně skočila mezi dveře, aby se Belle nedostala dovnitř. „Ahoj, Belle, Tish je venku, odvedu tě tam,“ řekla zvesela a odtáhla návštěvnici pryč.

„Tish…“ Russellův hlas byl zlomený lítostí.

„To… to je dobré,“ zašeptala zoufale a uhnula před jeho temným pohledem. „Nechtěla jsem tě provokovat.“

„Vždyť ty za nic nemůžeš, to já,“ konejšil ji. „A Eileen není slepá – určitě není tak naivní, aby si myslela, že jsme se tu škádlili jako bratr se sestrou.“

„Copak jsi mě už dost nezahanbil?“ hlesla zdrceně.

„Není za co se stydět,“ opáčil a vytáhl cigaretu. „A nebylo by za co se stydět, ani kdybych tě odnesl až nahoru do své ložnice. Protože,“ pokračoval, když si zapálil, „přesně tam jsem tě chtěl vzít, i když,“ dodal a zpříma pohlédl do jejích vyděšených očí, „z jiného důvodu, než si asi myslíš.“

„Radši to nechci vědět!“

„Proč ne?“

Sklopila víčka a tvář se jí rozhořela rozpaky. „Já… prostě takovýhle vztah ještě nezvládnu. Zvlášť ne s tebou. Je to pro mě všechno velká neznámá… ach, Russelle, kdybys věděl, jak mě to děsí!“ zašeptala přes slzy a hlas se jí přitom zadrhoval nevyslovitelnými emocemi. „Probouzíš ve mně něco, co jsem nikdy dřív necítila, něco tak silného, že…“

„Jen to řekni,“ pobídl ji zastřeným tónem, ze kterého opět zaznívalo vzrušení.

„Já… já nemůžu! Ach bože, s Frankem je všechno tak jednoduché! Ale s tebou je to, jako bych hořela zaživa! Já mám z tebe strach, Russelle!“

„Proboha, ale čeho se bojíš?“ zvolal nechápavě.

Nedokázala mu odpovědět. Celá rozechvělá a zrudlá studem se odvrátila stranou. Sebe, chtěla mu říct. Bojím se, že ti dám všechno, a ty si to vezmeš.

„Vadí ti Lisa, nemám pravdu, Tish?“ zeptal se upjatě. Jeho ztěžklý hlas ležel v tichu místnosti jako závaží. „Nedokázala by ses s ní smířit, je to tak?“

Ke své hanbě na tu tajemnou ženu dosud ani nepomyslela. Ty slastné chvilky v jeho náruči jako by jí vymazaly reálný svět z hlavy. Teď to byla další bolestná rána, která ji burcovala k vědomí. Lisa byla žena jeho života, které se nikdy nemínil vzdát.

„Ne, Russelle,“ vypravila ze sebe s pohledem upřeným na kuchyňský pult. Odhodlaně zvedla podnos s kávou. „Ne, nikdy bych se s ní nesmířila. A ty – ty by ses jí nikdy nevzdal.“

„Ne, to tedy nevzdal,“ přisvědčil rázně. „Ani kvůli tobě… takže budeme muset zapomenout na to, co se stalo.“

Přikývla. Skrze zdi k nim dolehl Bellein smích a jí se o to víc chtělo brečet. Na ústech stále cítila jeho dravé, bolavé polibky, na těle cítila otisky jeho žádostivých, nedočkavých prstů. A v srdci ji přitom bodal ostrý, zrezivělý nůž a otravoval její krev smutkem a žárlivostí. Odmítnutí byla jedna věc… s tím by se snad jednou nějak vyrovnala… ale naznačovat jí, že by se o něj měla dělit s Lisou – s tou štětkou – to byl vrchol. Nenáviděla ho. Otočila se, aby mu to od plic řekla, ale už byl pryč.

Právě přemýšlela, jak trochu uhladit svůj pocuchaný zevnějšek – na nervy bude čas až později – když se ve dveřích objevila Eileen.

„Ehm, přinesla jsem ti z kabelky hřeben a rtěnku,“ oznámila jí trochu stydlivě. „Říkala jsem si, že se asi budeš chtít dát trochu dohromady, než se znovu ujmeš role hostitelky…“

Přinutila se k úsměvu a vděčně si vzala nabízené věci. „Díky, Eileen. Kde… kde jsou?“

„Nezajímá tě spíš, kam šel on? To bych totiž taky ráda věděla,“ dodala a vážně pohlédla do Tishiných ztemnělých očí. „Slyšeli jsme jen, jak bouchl dvířky od auta, nastartoval a pak už jen zaskřípění pneumatik na cestě… neřekl ani slovo, kam jede. Naši hosté se netváří právě nadšeně. Abych řekla pravdu, Frank vypadá trochu podezíravě. Měla bys sebou hodit.“

„Jak to myslíš, podezíravě?“ zeptala se Tish nechápavě, zatímco roztržitě pročesávala své černé kadeře.

„Asi si dal dohromady, že jste s Russellem na docela dlouhou dobu zmizeli a on se pak vyřítil z domu jako šílenec. Proboha, Tish,“ dodala váhavě, „já jsem vůbec nevěděla, co dělat, když jsem sem vlezla.“

Tish se poprvé za celou dobu od srdce usmála. „Díky, že jsi zadržela Belle. Myslím, že kdyby sem vtrhla ona, propadla bych se studem skrz podlahu.“

Eileen sledovala, jak si pečlivě nanáší rtěnku na zrudlé rty. „Nejspíš tušíš, že hořím zvědavostí, o co tady jde, viď?“

Tish znovu zčervenala rozpaky. „Byl to jen polibek, Eileen… a bylo to naposled.“

„Nemusíš se obhajovat, Tish,“ přerušila ji nevlastní sestra jemně. „Ale obě víme, že Russell nechodí kolem horké kaše. Je to můj bratr, já ho mám nade všechno ráda a znám ho natolik, že vím, že by ti neublížil… ale stejně, měj se před ním na pozoru!“

„Řekl, že na to zapomeneme,“ přiznala. Uvnitř vřela vzteky a palčivým ponížením, když si na to vzpomněla. „Kvůli Lise. Takže není před čím se mít na pozoru. Víš co, pomůžeš mi odnést tu kávu?“

„Jasná věc.“ Zvedla podnos.

„Vypadám normálně?“ zeptala se Tish nejistě cestou ze dveří.

Eileen se na ni povzbudivě usmála. „Nikdo by neuhodl, co se tady dělo!“

„Tak vzhůru do boje!“ pobídla ji Tish a zhluboka se nadechla na kuráž.

Druhý den ráno měla pod očima temné kruhy a jejich šedé hlubiny byly zatažené jako nebe za deštivého dne. Navlékla si obyčejné džíny a modrou košili s dlouhými rukávy. Nedbale si prohrábla vlasy a s líčením se nenamáhala. Vypadat dobře před Frankem bylo najednou bezpředmětné. A Russell – ten už bude dávno někde na poli, tím si byla jistá.

On ale seděl, jako by se nechumelilo, v jídelně a beze spěchu popíjel s Frankem kávu. Srdce se jí rozbušilo. Měl na sobě světlou džínovou košili, která dost těsně obepínala jeho mužná mohutná prsa a široká ramena. V jeho tmavých vlasech tančily paprsky ranního slunce.

„Dobré ráno,“ pozdravil ji Frank a vstal od stolu. Vypadal, že se mu ulevilo. „Dojdu pro Belle, tedy, jestli se mi podaří ji vytáhnout z postele. Russell nás všechny pozval na vyjížďku na koních. Hned tu budu, miláčku.“

Sklonil se k ní a zlehka ji políbil na rty, jako by si ji chtěl před Russellem označkovat. Posadila se trochu strojeně na židli a přemýšlela, kde může vězet Eileen – touhle dobou už bývala dávno u snídaně! Celou dobu se marně snažila nevnímat Russellův upřený pohled.

„O co mu, sakra, jde?“ ucedil znechuceně. „To se mi snaží naznačit, že jsi jeho majetek?“

Ztěžka polkla a ignorovala jeho otázku. „Kde je Eileen?“

„Jela dnes dřív do školy.“

„Aha.“

Mattie jí přinesla kávu a Tish si do ní s rozespalým poděkováním přidala štědrou dávku cukru a smetany.

„Ty jsi v noci nespala,“ konstatoval Russell tiše.

„Spala jsem velmi dobře, děkuji za optání,“ prohlásila úsečně.

„Podívej se na mě, Tish.“

Ten sametový hlas zněl jako pohlazení. Srdce se jí málem zastavilo a dech se jí zadrhl v hrdle. Neubránila se a musela k němu vzhlédnout.

„Proč máš ze mě strach?“ zeptal se tiše.

Rty se jí rozechvěly a znovu upřeně pohlédla do šálku. Pokusila se ho vzít do rukou, ale prsty se jí třásly tak, že toho radši nechala.

„Jsi ještě tak mladičká,“ vzdychl bezmocně. „Napůl dítě, napůl žena – jako krásný květ, který se má teprve rozvinout. Byl jsem na tebe včera příliš prudký a zašel jsem moc daleko. Když cítím, že mě nějaká žena chce, nejsem zvyklý klást si nějaká omezení. Ale s tebou se musím hlídat… a ta tvoje sladká nevinnost mě přitom rozpaluje k nesnesení.“

Prudce k němu vzhlédla a její oči chtě nechtě spočinuly na těch krásně tvarovaných, smyslných rtech. Teď na nich hrál jemný úsměv. „Já… já jsem se dnes ráno bála vylézt z pokoje,“ přiznala zahanbeně. „Proboha, Russelle, co se to děje? Já to tak nechci, nechci se s tebou pořád prát. Chtěla bych, abychom byli zase kamarádi, jako dřív!“ vyhrkla procítěně.

„Chtěla bys vrátit čas, zlatíčko?“ Nostalgicky vzdychl. „Po tom včerejším polibku bys chtěla předstírat, že se nic nestalo, Tish?“

Zrudla po kořínky vlasů. „Vždyť jsi sám říkal, že na to zapomeneme,“ připomněla mu trochu dotčeně a znovu zabořila oči do ubrusu.

„Jak bych to mohl dodržet, když celý hořím touhou, jakmile se na tebe podívám?“ zasténal tlumeně. „Chci ti říct všechno o Lise. Chci, abys to pochopila…“

„Ale já to nechci slyšet!“ vykřikla a vyskočila od stolu. „Franku!“ zavolala na hosta, který právě vcházel do místnosti. „Pojďme osedlat koně, Russell s Belle nás dohoní.“

Frank pohlédl z Russellovy kamenné nepřístupné tváře na rudnoucí Tish a v jeho očích se zablesklo podezření. „Tak dobrá,“ přikývl a poslušně ji následoval ven ze dveří.

„Jaký konkrétně máš k Russellovi vztah. Tish?“ zeptal se trochu podrážděně, když čekali s osedlanými koňmi před stájí, až dorazí Russell s Belle.

„Je jako můj bratr, i když jsem osvojená,“ lhala neuměle, oči upřené na příjezdovou cestu. „Podívej, to vypadá, že jede Nan!“ pokusila se nemotorně změnit téma.

„Bratr, nebo něco víc?“ naléhal Frank neodbytně. „Nelíbí se mi, jak se na tebe dívá. Když se na něj nekoukáš, přímo tě hltá očima.“

Začervenala se. „Vidíš věci tam, kde nejsou, Franku.“

„Ne, nejsem blázen!“ bránil se dotčeně. „Kdyby tě přinutil, aby sis ho vzala, všechno by tu bylo jeho, nemám pravdu?“ Rozmáchl se rukou po okolních pastvinách.

Úplně jí to otřáslo. „Co že by bylo jeho?“ Ta netaktní bezohlednost vůči ní ji zdaleka nerozčílila tolik, jako útok na Russella. „To já jsem tady outsider, ne Russell,“ vyvedla ho z omylu. „Řekl ti, že můj otec zahynul při nehodě, ale neřekl ti celou pravdu. Dobře, povím ti to sama: otec byl námezdní dělník, a než našel práci na statku Currieových, prožívala jsem dětství ve starých chatrčích s popraskanými zdmi a střechami, skrz které pršelo až do kuchyně! Neměl vůbec nic. To oblečení, co mám teď na sobě, nejspíš stálo víc, než co on kdy měl. Nebýt Russella, vyrostla bych někde v sirotčinci a žila bych teď ve stejné bídě, jakou jsem poznala v dětství!“

Frank zbledl jako stěna. „Ale… jako adoptivní dcera máš přece také nárok na dědictví, nebo ne?“

„Dostanu podíl,“ přikývla suše. „Domek a půdu, kterou otec obdělával, a nejspíš nějaký malý finanční příspěvek. Když psal Baker závěť, řekla jsem, že nic víc nechci. Studuju v New Yorku, Franku – a tahle půda právem patří Eileen a Russellovi. Jejich předkové ji obdělávali po generace!“

Vrhl na ni vyčítavý pohled. „Mělas mi to říct.“

„Proč?“ S hranou nevinností zvedla obočí.

„Snad ti nešlo celou dobu jen o mé dědictví, Franku, můj drahý?“

V tom však opodál zaparkoval červený sportovní vůz, ze kterého vystoupila Nan Colemanová. Střapaté tmavé vlasy jí vlály kolem ramen a v jejích jantarově zelených očích se třpytily jiskřičky vzrušení.

„Ahoj Tish! Říkala jsem si, že se konečně musím seznámit s tvými přáteli, když už jedu kolem!“ S napřaženou pravicí se vrhla rovnou k nim. „Vy musíte být Frank. Tolik jsem o vás slyšela!“

Se zdvořilým úsměvem jí stiskl ruku. „A vy jste asi Nan… Colemanová, pokud se nemýlím?“

„Nanin otec vlastní farmu vedle tvé usedlosti,“ upozornila ho Tish významně. „Patří k ní dost půdy – asi třetina okresu.“

„A Russellovi ty zbývající dvě,“ zasmála se Nan. „Franku, musíte k nám jednou se sestrou přijít dopoledne na kávu, jestli vás Tish bude moct postrádat.“

„Zítra se stěhujeme do Bright Meadows,“ řekl trochu škrobeně a Tish zalapala po dechu. „Jsem si jistý, že Belle vás ráda pozná.“

Nan překvapeně zvedla obočí a tázavě vzhlédla k Tish.

Ta duchapřítomně vysvětlila: „Už jsme s Frankem jen přátelé. Nemám pravdu, Franku?“

Napřímil se. „Ano, bude to tak lepší,“ přitakal pohotově s koženým úsměvem.

Nan zůstala na Tish nechápavě zírat, ta ale naskočila na koně dřív, než jí stihla položit další otázku.

„Pojeď se s námi projet,“ křikla na ni ještě z koňského hřbetu. „Russell ti dá koně, když ho hezky poprosíš. Já jedu napřed.“

„Díky,“ odpověděla Nan zamyšleně. Dlouze pohlédla na Franka, jako by hodnotila, zda je žádoucí kořist. „Myslím, že ráda pojedu.“

Tish otočila strakatého appalooského valacha na cestu a pobídla ho do kroku. Když míjela stáj, mimoděk do ní nahlédla – i v tom šeru viděla, že Russell s Belle jsou uvnitř. Blondýnka stála těsně u něj, ruce přehozené kolem jeho šíje, a stoupala si na špičky…

Tish sevřela patami slabiny koně a pobídla ho do cvalu rovnou z kroku. Sklonila tvář k jeho hřívě a zavřela oči – chvíli vnímala jen to, jak ji ostré žíně šlehají do tváří.

Oči jí zaplavily slzy. Ta bolest v jejím nitru rostla a sílila jako nikdy předtím. Ach, Russell, zas a znovu stále jenom Russell… vzdychala po něm touhou a nikdy ho nemohla mít. Jak dlouho už ho, proboha, vlastně milovala? Milovala?

„To není možné,“ šeptala si přes hukot větru a znovu pevně zavřela oči. „Ne, to nemůže být láska! Vždyť s ním žiju od dětství, mám ho ráda, ale milovat ho? Ne, to není možné – nebo ano?“

Ale bylo to tak – byla do něj bezmocně, zoufale a beznadějně zamilovaná. Náhle nedokázala myslet na nic a na nikoho jiného. Byl celý její svět, a jakmile zavřela oči, viděla jen jeho krásnou, divoce rozzářenou tvář… Viděla jeho usměvavé, onyxově černé oči, viděla jeho vlasy, lesknoucí se na slunci… A její tělo ožívalo vzpomínkou na to, jak ji držel v náručí, když ji učil, že polibek je mnohem víc než dotek rtů… Russella, který patřil Lise, a který proto nikdy nemohl patřit jí.

Tady, ve volné krajině, se konečně nemusela ovládat… z hrdla se jí vydralo hlasité zasténání. Slzy, které se jí vyřinuly z očí, ji natolik oslepily, že si ani nevšimla, jak blízko silnice se s koněm octla. Pobídla ho, aby jel ještě rychleji, a nadzvedla se v sedle, když se vzepjal ke skoku přes strouhu – rovnou před dodávku, která se řítila kolem. To poslední, co slyšela, bylo skřípění brzd a žalostný nářek zvířete… pak už jen dopadla na tvrdou zem.

ŠESTÁ KAPITOLA

Cosi ji svíralo na prsou. Snažila se dýchat, ale i to bylo příliš namáhavé. Cítila jen tupou bolest – ale zato v celém těle.

Ztěžka otevřela oči. Všechno bylo rozmazané. Teprve po chvíli se jí podařilo zaostřit na židli, na které se choulila drobná postavička. Nakonec poznala i tu bledou, oválnou tvář, oddechující ve spánku.

„Eileen?“ zavolala, co nejhlasitěji mohla, ale stěží slyšela vlastní hlas.

Její nevlastní sestra okamžitě zvedla hlavu. „Tish!“

Vyskočila a vrhla se k posteli, aby stiskla její dlaň. V jejích čokoládově hnědých očích se leskly slzy.

„Díkybohu, že ses probrala,“ zašeptala dojatě. „Měli jsme takový strach… Musím hned zavolat domů,“ dodala. „Baker s Mindy jsou tady!“

„Baker přijel?“ vypravila ze sebe. „To nebylo nutné, co jeho srdce…“

„Neudrželi bychom ho ani párem volů! A už je mu mnohem lépe – uvidíš, že oba s Mindy omládli o deset let.“ Usmála se.

Tishiny oči těkavě přejely po bílém pokoji. „A Russell?“ vydechla ztěžka.

„Ten vůbec nevyšel z nemocnice od chvíle, kdy tě přivezli – teprve před hodinou se Bakerovi podařilo ho odsud vystrnadit. Ach Tish, pamatuješ si, jak se to stalo? Vypadá to, že s tebou kůň vběhl do silnice rovnou před dodávku!“

Přikývla.

„Byla to moje chyba. Nekoukala jsem na cestu.“ Znovu zavřela oči.

„Russell málem zabil Franka Tylera,“ svěřila jí Eileen opatrně. „Frank pořád opakoval, že je to jeho vina – že zranil tvoje city a proto jsi odtud tak vystřelila… mlel to pořád dokola, až se Russell neudržel a trochu mu pochroumal vizáž. Včera se i s Belle vrátili domů. Frank tě chtěl vidět, ale Russell to rezolutně zakázal.“

„To nebyla Frankova vina,“ zašeptala Tish a zkřivila obličej bolestí, když se pokusila posunout na polštářích. „Proč se s ním Russell pral? Vždyť jemu jsem úplně ukradená!“

„Jemu že jsi ukradená?“ Eileen na ni zírala s pusou dokořán. „Tish, Russell byl u tebe jako první. Proboha, byl úplně mimo! Frank z Gusem ho sotva udrželi, aby nezabil řidiče toho auta, kterému se, mimochodem, nic nestalo. Pak překážel záchranářům, protože se od tebe nechtěl hnout.“ Při té vzpomínce jí znovu vhrkly slzy do očí. „Celou dobu čekal na chodbě před sálem, kouřil jednu cigaretu za druhou a zíral před sebe – nedostali jsme z něj jediné slovo. A když nám řekli, že budeš v pořádku, tak…“ Hlas jí selhal dojetím a mlčky zakroutila hlavou.

To nedávalo smysl, pomyslela si Tish, omámená prášky proti bolesti. Russell se kvůli ní nechtěl vzdát Lisy, ale zároveň se nechtěl vzdát jí – nebo přinejmenším nechtěl, aby ji měl někdo jiný.

„Já teď vůbec nemůžu přemýšlet,“ vzdychla s námahou. „Co se mnou vlastně je?“ zeptala se.

„Spousta modřin, několik dost hlubokých řezných ran a dvě zlomená žebra,“ vypočítala jí Eileen soucitně. „Když nepočítám tu dvojitou zlomeninu levé nohy pod kolenem. Ale holka, jsi naživu, není to báječné?“ zvolala přes slzy.

„Bylo by ještě báječnější, kdyby mě všechno tak nebolelo,“ zašeptala Tish. „A mám takový hlad…“

„Nechám ti něco poslat. Vyřídím ty telefony a hned se vrátím, platí?“

„Platí,“ přikývla Tish ospale.

Její spánek byl přerušovaný. Kdykoli byla chvíli při vědomí, musela myslet na Russellovo zvláštní chování. Možná měl výčitky? To by všechno vysvětlovalo. Vždyť ji snad měl opravdu svým způsobem rád… kdo ví? Své pocity si odjakživa nechával pro sebe.

„Andílku? Jsi vzhůru?“ ozval se hebký, důvěrně známý hlas.

Přinutila se otevřít oči a spatřila vlídnou, drobnou tvář Mindy, své nevlastní matky. Kolem zářících, světle modrých očí byly vějířky drobných vrásek, ale její tvář ještě stále dávala tušit krásu, která kdysi zlomila Bakerovo tvrdošíjné odhodlání, že se po smrti své první ženy už nikdy neožení. Její plavé vlasy byly prokvetlé šedinami, ale ještě stále se půvabně vlnily kolem jejího obličeje.

„Ach Mindy!“ zasténala Tish a napřáhla k ní paže.

Mindy se k ní sklonila a něžně ji objala – tak opatrně, aby nepochroumala její zlomená žebra.

„Zlatíčko, copak jsi to vyváděla?“ zašeptala soucitně.

„Vyváděla jako nebezpečný šílenec – jako všichni Currieové,“ ozval se zpoza své manželky Baker Currie. Jeho oči i rysy připomínaly ty Russellovy. I jeho vlasy, lemující tu výraznou tvář, byly kdysi stejně černé – nyní však byly prokvetlé stříbrem.

„Nazdar,“ vypravila ze sebe s úsměvem, když Mindy odstoupila od postele, aby se k ní i on mohl sklonit a políbit ji na tvář.

„Tys nás všechny vylekala!“ Bylo cítit, že ten žertovný tón ho stojí velké úsilí – ve skutečnosti v něm zaznívala vážná starost. „Podle doktora máš štěstí, že jsi naživu!“

„Je mi, jako by mě někdo zmlátil,“ zasmála se omámeně.

„To se nedivím.“ Prohrábl její kštici svou velkou, mozolnatou dlaní. „Russell ještě spí. Taky málem došlo na pěsti, než se mi podařilo ho odsud dostat,“ zasmál se. „A když k nám zavolal ten kluk Tylerů, aby se zeptal, jak ti je, nadával Russell do telefonu, až jsem Eileen málem musel zacpat uši! Co se to tu sakra děje?“

„Měli jsme tu pár dnů návštěvu – Franka a jeho sestru Belle. Pamatuješ, říkala jsem ti o nich,“ dodala. „Měli jsme s Frankem malé nedorozumění, zatímco jsme čekali, až se Belle s Russellem přestanou miliskovat a vylezou ven ze stáje,“ dodala trpce.

„Začínám ztrácet nit, děvče,“ vzdychl Baker. „Ty říkáš, že Russell se zapletl s tou ženskou? Přísahal, že žádné románky nebudou, kvůli Lise…“

„Asi změnil názor,“ poznamenala zahořkle. „Proboha, mě všechno tak bolí,“ zašeptala vzápětí. „Budu se muset přestat prát s těmi sedativy a na chvíli zase usnout,“ dodala omluvně.

„Tak dobrá, děťátko, vyspi se. Ale až ti bude lépe,“ dodal Baker ještě, „dočkám se doufám nějakého rozumného vysvětlení. Od tebe, od mého synáčka, nebo od obou.“

S tímhle varováním ji nechal o samotě a ona se zvolna ponořila do temnoty spánku.

Vznášela se v prázdnotě a odplouvala do husté tmy bez jediného paprsku světla, jediného odstínu barvy. Pak ucítila, jak se kdesi v dálce rozsvítila pestrá, nádherná duha, a když se k ní otočila, spatřila Russella – vysokého, až hrozivě silného. Chtěla couvnout, ale jeho oči ji jako magnety přitahovaly blíž a blíž. A pak, náhle, když už byla skoro u něj, ozářilo jeho tvář měkké, láskyplné světlo, a on k ní vztáhl ruce…

„Russelle!“ zašeptala a pohodila hlavou, až se její tmavé, zamotané vlasy rozlétly po polštáři. „Russelle!“

Její ruku stiskla čísi pevná, teplá dlaň – tak silná a tak konejšivá. „Tady jsem, miláčku. Copak se děje?“

Otevřela oči – ten zastřený hlas, který tolik milovala, ji přivedl k vědomí. Přes mlhu odcházejícího spánku viděla, jak sedí na kraji židle vedle její postele. Navlhčila si rty a pomalu zaostřila zrak na Russellovu tvrdou, nepřístupnou tvář. Teď v ní však byly nové, ustarané vrásky.

„Byla tam tma,“ vysvětlovala malátně, „a já se k tobě nemohla dostat.“

„Teď jsem s tebou,“ zašeptal, oči prosycené jakýmsi temným, nečitelným citem.

Zhluboka vzdychla a její tvář se zkřivila bolestí – její žebra o sobě dávala při každém pohybu vědět. „Trochu to bolí,“ zašeptala.

„Já vím.“ Russellův hlas zněl teskně, lítostivě. „Co tě rozčililo, že jsi vyrazila jako splašená? Že Nan Colemanová flirtovala s tvým přítelem, nebo jsi viděla mě s Belle ve stáji?“

Cítila, jak vzduch mezi nimi houstne napětím.

„Jen… jen mi něco spadlo do oka, nedívala jsem se a Pepper skočil do silnice… Russelle, co je s Pepperem?“

„Měl polámané nohy,“ řekl jí jemně. „Neměl jsem na vybranou, Tish. Veterinář přijel rychle a na místě to ukončil.“

Z očí jí vytryskly slzy a on jí podal kapesník. „Ach ne,“ zasténala. „Je to moje vina!“

„Jdi ty! Byla to nešťastná náhoda! Jsi naživu,“ vypravil ze sebe přiškrceně, „a to je to jediné, na čem záleží!“

Vrátila mu kapesník a vzpomněla si, jak ji zabolelo, když ho viděla s Belle v objetí. To, že svou unáhlenou reakcí zavinila smrt nevinného zvířete, ji však teď bolelo ještě víc. Náhle se jí vybavilo, co Eileen říkala o Frankovi…

„Proč nedovolíš, aby sem za mnou Frank přišel na návštěvu?“ zeptala se.

Stiskl rty. „Vyprávěl mi, co se mezi vámi stalo i když ty jsi to chtěla přede mnou utajit! Řekla jsi mu pravdu, že nedědíš třetinu statku, protože nejsi naše vlastní sestra, a on se s tím nemohl vyrovnat. Ochladí a hned chtěl ze všeho vycouvat. Pokud je to pro tebe aspoň nějaká útěcha, tak teď je na kolenou.“

„Ano? A myslíš tím pokání, nebo ho tam srazila tvá pěst?“ usmála se ironicky.

Odkašlal si, rozpačitě si poposedl a pohlédl z okna. „Říkal si o to.“

Pevně stiskla jeho prsty. „Nebuď naštvaný. Nebyla to ničí vina. Jsme ještě pořád nejlepší kamarádi?“ zeptala se hlasem plným naděje a netušila, že její oči zrazují, co se odehrává v jejím nitru a co si sama dosud plně neuvědomovala: že její zraněné srdce touží po něčem úplně jiném než po přátelství.

Jeho pohled se do nich vpíjel s něhou, ze které ji jímala závrať. „To by sis přála?“ zašeptal měkce. „Chtěla bys, abychom byli zase jen prima kámoši?“

„Jen kvůli… kvůli Lise,“ vypravila ze sebe zoufale a otočila se stranou od jeho hypnotizujícího pohledu.

„No ano, zapomněl jsem, že přes tu se naše malá světice nikdy nepřenese…“ Jeho hlas zněl náhle odměřeně. Rázně vstal a kouzlo vzájemné blízkosti se rozplynulo. „Přijdu zase někdy na návštěvu.“

„Ach prosím, Russelle,“ žadonila naléhavě. „Neodcházej!“

Zprudka se nadechl. Jeho tvář byla zase jako z žuly. „Tak dobrá, ať si za tebou Tyler chodí – jestli ti to vrátí barvu do tváří…“

„Nechci, abys odsud odešel naštvaný, Russelle,“ zašeptala zoufale přes slzy.

„Tish, tohle na mě nehraj.“ Jeho hlas byl sotva slyšet, to varování v něm však nepřeslechla. „Nemůžeš mít obojí najednou!“

Po její tváři skanula slza. „Russelle, prosím!“

„Ach bože, kdybys viděla, co to se mnou dělá, když pláčeš!“ zašeptal napůl rozzlobeně, ale vzápětí se sklonil, aby slíbal ty mokré cestičky slz z její tváře. „Vždyť já se nezlobím, zlatíčko, tak už neplač.“

Její rty se rozechvěly. Vyčítavě na něj pohlédla. „Já se s tebou nechci pořád prát.“

„Ne,“ přitakal stručně. „Nechceš. Jen chceš vymazat, co se stalo, a začít znova. Snad máš pravdu – budeme se o to muset pokusit, když nemáme jinou možnost. Nemá to budoucnost. Tak co ti můžu přivézt kromě Tylera?“

Bolelo to, ale nedala nic najevo. „Vážně ti nevadí, když přijde?“

„Jestli ho tu vážně chceš. Chceš?“

Přikývla.

„Tak dobrá.“ Nepřístupná maska jeho tváře už zase neprozrazovala vůbec nic o jeho pravých pocitech a Tish se marně snažila prohlédnout skrz ní. „Mělas nás, mimochodem, špehovat o vteřinu déle,“ prohodil cestou ke dveřím. „Viděla bys totiž, jak jsem od sebe Belle odstrčil.“

„Chceš říct, že ona si začala?“ Tish překvapeně vzhlédla.

„Snad mi věříš! Víš přece, že jsem si nikdy nepotrpěl na ženské, co se mi samy vrhají kolem krku… Nebrala si velké servítky.“ Jeho temné oči přejížděly po její ležící postavě, překryté teď v létě jen tenkou dekou. „To ti ještě nedošlo,“ zeptal se tiše, „že nejlepší kámoši se obvykle neužírají sexuální žárlivostí?“ Na jeho tváři se zablýskl triumfální úsměv.

Pak bez dalších slov vyšel z pokoje a nechal ji napospas temným touhám a zmateným myšlenkám. Ještě dlouho pak před sebou viděla jeho siluetu, osvícenou v rámu dveří přívalem světla – urostlou, záhadnou a neskutečně přitažlivou.

Když za ní přišel Frank, stálo ji veškeré přemáhání, aby stále nezírala na jeho nateklý, zmodralý nos, přelepený náplastí.

„Ehm… tak jsem se srazil s Russellem,“ přiznal schlíple. „Tish, byl jsem hlupák, omlouvám se. Samozřejmě že ses mi nelíbila jen kvůli věnu – chtěl jsem se ti omluvit.“

„Nic se nestalo,“ odpověděla mírně. Kdyby tak tušil, kolik se za tou frází skrývá významů – opravdu se nic nestalo. Jak málo se, na rozdíl od Russella, dotýkal jejích citů!

„Můžu se občas stavit? Můžeme zůstat přáteli?“ navrhl tiše. Viděla, že pod přívětivým výrazem jeho očí se neskrývá žádná hlubší emoce, a ulevilo se jí.

„Ovšemže můžeme,“ usmála se.

Vděčně jí oplatil úsměv a sklonil se, aby ji vtiskl na ústa krátký polibek na usmířenou. Právě v tom okamžiku se otevřely dveře a vešel Russell.

„Dobrý den, pane Currie,“ pozdravil Frank trochu upjatě a jeho štíhlé, chlapecké tělo jako by se ještě celé přikrčilo strachy.

„Nebudu rušit,“ opáčil Russell lhostejně. „Tish, přišel jsem ti jen říct, že jsem mluvil s doktorem Wallacem. Zítra tě pustí domů. Baker s Mindy tě odvezou.“

„Ty nepřijedeš?“ vyhrkla bez rozmýšlení.

„Já jedu do Jacksonvillu… za Lisou,“ dodal důrazně a ona cítila, jak se jí z tváře ztrácí všechna barva. „Abych ji přivedl domů, kam patří a kde už zůstane,“ dodal a pohlédl jí zpříma do očí, aby bylo jasné, že nechce slyšet ani slovo námitek.

Zavřela pusu a ačkoli skřípala zuby, ovládla se. „Tak šťastnou cestu,“ popřála mu klidným tónem, který byl v tak velkém rozporu se zraněným pohledem v jejích očích.

„Uvidíme se, až se vrátím,“ dodal.

„S tím nepočítej,“ odsekla. „Nejspíš zrovna nebudu přijímat návštěvy.“

„To musíš být tak malicherná?“ Bylo znát, že ztrácí trpělivost – Lisa pro něj očividně bylo silné téma.

„Malicherná?“ opáčila nevěřícně. „Myslím, že od nás všech čekáš velkou velkorysost, když chceš, abychom s ní byli pod jednou střechou!“

V jeho onyxově tvrdých očích se zablýskl vztek. „Radši s ní než s tebou,“ usadil ji a vypochodoval z místnosti.

Třásla se vzteky a pod víčka se jí draly palčivé slzy. Její srdce bylo roztříštěné na tisíc kousků.

„Tish, mrzí mě to,“ konejšil ji Frank jemně.

„Ach Franku, kdybys věděl, jak to mrzí mě,“ zašeptala přes slzy.

„Dnes večer se Russell vrací,“ oznámil jí Baker příštího dne odpoledne, když usoudil, že ji už dost dlouho šetřil a nechával v klidu v jejím pokoji. „A než přijede, rád bych věděl, co s mým synem máte, slečno Peacocková.“

Tváře jí výmluvně zrůžověly. „Nic s ním nemám. Jen se hádáme víc než dřív,“ řekla.

„To se mi nesnaž nabulíkovat,“ napomenul ji Baker dobrosrdečně. „Co jsme se s Mindy vrátily, Russell snad nepřestal zuřit, a my dva jsme mu nic neprovedli! Je celý nevyspalý a kdykoli se ho na něco zeptám, nadává ještě víc. Je to kvůli Frankovi Tylerovi? Otevřel snad můj synáček konečně oči a všiml si, jaká z tebe vyrostla krásná žena, Tish?“

„Jak mám vědět, čím to je?“ opáčila. „Russell přece nikdy nikomu nevykládá, co cítí.“ Nepřítomně si pohrávala s okrajem svého oblíbeného povlečení se žlutými květy.

„Ví Russell, že jsi do něj zamilovaná?“ zeptal se Baker tiše.

Zalapala po dechu.

„Zamilovaná?! Ale… to je úplný nesmysl! Je pro mě odjakživa jako bratr a kamarád!“

Baker zakroutil hlavou. „Ta tvoje paličatost,“ zamumlal skoro obdivně. „Radši bys umřela, než abys to přiznala, nemám pravdu?“

„Není k čemu se přiznávat!“

„To vykládej někomu jinému! Eileen mi řekla, že vás nachytala,“ vyklopil, jako by se nechumelilo.

Prudce k němu vzhlédla, tváře v jednom ohni. „Proboha, jak mi to mohla udělat?“ zasténala a odvrátila hlavu stranou.

„Tish, já jsem se celá ta léta modlil, aby se to stalo,“ přiznal smířlivě. „A teď, když jsi byla chvíli z domu, aby si ten trouba mohl všimnout, jak jsi mezitím vyrostla…“

„To on si všiml,“ přerušila ho s despektem. „Ale jestli ke mně něco cítí, je to jen fyzické. Teď má navíc výčitky, protože si myslí, že tu nehodu nepřímo způsobil on – protože jsem ho viděla ve stáji s Belle Tylerovou. A i kdyby ne,“ dodala nečekaně ostrým hlasem, „je tu ještě Lisa – nebo jsi zapomněl?“

„Co ta má co společného s tím, co je mezi tebou a Russellem?“ zdvihl nechápavě obočí.

„Přece všechno! Nebudu se o něj dělit s nějakou… nějakou takovou ženskou!“ zajíkla se.

V Bakerových očích náhle šibalsky zajiskřilo a k jejímu údivu se začal pobaveně usmívat. „Jak ses o ní vlastně dozvěděla?“ zeptal se a bylo vidět, že se stěží ovládá, aby se nerozesmál na celé kolo.

Zavrtěla se. „Eileen jednou pozdě večer zaslechla, jak ti říká, že ji miluje a že je pro něj ta nejdůležitější na světě… Eileen to připadalo strašně romantické. Tak proč si ji Russell, sakra, nevezme?“ vykřikla tlumeně.

„Zlatíčko, myslím, že to pochopíš sama, až ji uvidíš. To tě aspoň odnaučí dělat si předčasné závěry,“ dodal tajemně.

„Kdybys jen nebyl tak záhadný,“ vzdychla rozladěně.

„Počkej, až přijedou.“

„Tobě… tobě nevadí, že ji sem přivede?“ zeptala se dotčeně.

Zakroutil hlavou. „Je to andílek,“ řekl zjihle.

Teď už vůbec nic nechápala. „Ale… proč ji sem vodí právě teď?“

„Protože její teta se vdává a nebude, kdo by se o ni staral. Víc ti neřeknu.“ Vstal a se spikleneckým mrknutím ji ponechal o samotě.

Tish opravdu nevěděla, jak si vyložit Bakerovu poslední poznámku. Pomalu jí docházelo, že ta žena musí být nějak postižená. Snad nevidomá? Nebo na vozíčku? Znovu procházela peklem žárlivosti, navíc ještě se špatným svědomím, že závidí někomu tak nešťastnému – nesnesla však představu, jak se o ni Russell bude starat, jak ji bude láskyplně opečovávat.

Čekání bylo nejhorší. Zírala na obrazovku přenosné televize, ale měnící se barevné obrázky vůbec nevnímala. Vypnula televizi a zapnula rádio, ale hluk ji jen rozčiloval. Na čtení už se vůbec nedokázala soustředit. Přišla za ní Eileen, ale ona ji nevydržela poslouchat – odpovídala nepřítomně, jedním slovem.

„Tish, ty jsi duchem úplně jinde,“ usoudila její nevlastní sestra nakonec.

„Já vím,“ přiznala schlíple.

„Co se děje? Je to kvůli Lise?“ zeptala se tiše.

Přikývla.

„Kéž bych tě tak mohla nějak utěšit… Nezlobíš se, že jsem to vyžvanila Bakerovi? On je neodbytný, když chce z člověka něco vytáhnout. Abych pravdu řekla, táta s bráchou jsou si dost podobní.“

„Také jsem si všimla,“ usmála se bolestně.

Z haly se náhle ozvaly živé hlasy. Jeden z nich patřil Russellovi. Tish ztuhla – její oči byly oči zvířátka chyceného do pasti.

„To bude dobré,“ povzbuzovala ji Eileen. „Půjdu dolů a trochu je zdržím, dokud se nesebereš, platí?“

Zmohla se jen na krátké přikývnutí. Srdce jako by jí mělo vyskočit z hrudi. Vyděšeně upřela oči na dveře, jako by jimi každou chvíli měla dovnitř vtrhnout nějaká příšera z hororu.

Vteřiny se vlekly, jako by to byly celé hodiny. Teprve za chvíli hlasy ztichly a ze schodiště se ozvaly kroky. Dveře se pomalu otevřely. Dovnitř vešel Russell a nechal je za sebou pootevřené. Zastrčil ruce do kapes a pátravě se na ni zadíval. Přejel pohledem po té schoulené, vyděšené postavičce pod dekou. Tvář měl jako vytesanou z kamene a to jediné, co z ní dokázala vyčíst, bylo chladné pohrdání.

Vzpomněla si na jeho poslední slova, když odcházel z jejího pokoje v nemocnici: Radši s ní, než s tebou. Teď se měla na vlastní oči přesvědčit, s kým. Ta palčivá bolest, která se rozlévala kolem jejího srdce, se nedala svést na zlomená žebra.

„Ahoj,“ pozdravila váhavě. Veškerá bojovnost z ní vyprchala a kdyby neměla dvojitou zlomeninu holenní kosti, utekla by. V jejích očích byla tupá rezignace.

„Ahoj,“ opáčil suše. „Už je ti líp?“

„Trochu.“

„Chci, abyste se seznámily,“ řekl pomalu a otočil se. „Liso, pojď dál, zlatíčko.“

Tish se obrnila odvahou. Teď vejde dovnitř nezávislá, neodolatelná smyslná kráska typu Belle Tylerové. Nechtěla ji vidět. Nechtěla vidět, jak při pohledu na ni Russellova nepřístupná tvář láskyplně zjihne. Hrůzou přestávala dýchat.

Pak se dveře ještě o kousek pootevřely a Luteciina noční můra konečně vešla dál.

Byla drobounká, jako porcelánová panenka s tmavými vlásky až do pasu. V broskvové tvářičce zářily velké, trochu vylekané hnědé oči. A nemohlo jí být víc než osm. Lisa byla malá holčička! A jako by Russellovi z oka vypadla…

Tish cítila, jak se zpod víček derou palčivé slzy. Slzy lítosti, sebepohrdání… nedokázala je zadržet.

„To je moje dcera,“ představil ji Russell hrdě a pohladil přitom hebké, zvlněné kadeře děvčátka. Jeho tvář se přitom rozsvítila láskou – vypadal náhle mladší, přístupnější. „Jmenuje se Lisa Marie.“

„Ahoj, Liso Marie,“ pozdravila Tish hlasem, který byl ztěžklý slzami. Pokusila se o úsměv. „Jsi celá po tatínkovi.“

Russellovy oči pátravě přejížděly po její tváři s intenzitou, která ji spalovala – jako by chtěl prohlédnout až do její duše, až do jejího zraněného srdce. Svraštil obočí.

„Věděla jsi o ní přece?“ zeptal se.

Co mohla dělat víc, než přikývnout? Kdyby se přiznala k tomu příšernému omylu – že se celou dobu užírala žárlivostí na smyšlenou sokyni – okamžitě by se prozradila. To už by mohla rovnou vylézt na střechu a křičet, že je do něj po uši zamilovaná!

„Samozřejmě,“ vypravila ze sebe přiškrceně polohlasem, aniž by z Lisy spustila oči. „Máš ráda koně?“ zeptala se.

Lisa se plaše usmála.

„Mám! Ale žádného jsme neměli, protože jsme bydleli v bytě a nevešlo by se nám tam pro něj seno,“ vysvětlovala vážně. „Tatínek ale říká, že mi pořídí poníka, když se o něj budu starat. Ty umíš jezdit?“

Tish se smutně usmála.

„Moc dobře asi ne – zrovna jsem spadla – ale už je mi líp!“

„A ty už nebudeš jezdit?“ zeptala se Lisa znepokojeně.

„Ale bude,“ vložil se do debaty Russell tónem, který nepřipouštěl žádné námitky. Jeho temné oči přitom laskaly Tishinu tvář, vlasy, ústa. „Bude jezdit se mnou.“

Tish ztěžka polkla. Cítila, jak jí bije srdce. Vstřebávala se do jeho pohledu… veškerá zraňující slova byla zapomenuta, bylo jen teď a tady a nekonečno, ve kterém ho tak milovala.

„Tvoje oči mluví, i když mlčíš, miláčku,“ upozornil ji a z jeho povzdechu byla slyšet stěží potlačovaná touha.

Zarděla se a odtrhla se od něj. Dívenka si ji zvědavě prohlížela. „A chodíš ráda na ryby, Liso?“ zeptala se jí.

„Chodím,“ přitakala, „jen nerada zabíjím žížaly.“

„Tak já ti s tím pomůžu,“ nabídla se Tish. „Půjdeme, jakmile budu fit. Co říkáš?“

Lisa vážně přikývla.

„A může jít tatínek s námi?“ V jejím tenkém hlásku znělo napjaté očekávání.

„Tatínek pojede jen za podmínky,“ poznamenal, „že Tish nebude mluvit dvě hodiny v kuse – aby nám ty ryby nevyplašila.“

Rozhořčeně se pokusila posadit. „Nikdy nemluvím dvě hodiny v kuse a neplaším ryby!“

„Povídali, že mu hráli,“ opáčil posměšně. „Když jsme spolu rybařili naposledy, převyprávělas mi podrobný životopis tvé spolubydlící Lillian z koleje, pamatuješ?“

„To není pravda!“ vyprskla Tish. „Jen jsem ti říkala, že jí táta koupil jaguár!“

„A že její táta má řetězec kaváren a že její brácha prodává elektroniku pro Western Engineering, a její…“

„Tak tys mě poslouchal?!“ opáčila ironicky. „Neřekl jsi tehdy, sklapni, Tish, jak to máš ve zvyku?“

Tiše se zasmál.

„Proboha, kdyby ses mohla vidět, jak krásně zuříš…“ Jeho škádlivý úsměv však záhy vystřídalo cosi mnohem vážnějšího v jeho tváři. „Budeš mě poslouchat, když ti řeknu, jak je to s Lisou?“

„Ano… zajímá mě to,“ vypravila ze sebe přiškrceně.

Chystal se odpovědět, ale v tom zabzučel interkom, který jí Baker nainstaloval k posteli, než ji přivezl z nemocnice, a ona stiskla tlačítko.

„Budoár slečny Lutecie,“ ohlásila se strojeně a Lisa se zachichotala.

„Milostivá slečno,“ ozvala se z mluvítka Eileen, která se očividně ráda přidala k taškařici, „váš obdivovatel, pan Frank z farmy za rohem, by si s vámi přál mluvit! Zvedněte telefon, máte urozeného pana Tylera na drátě!“

Lisa se znovu zahihňala, ale Russell vypadal, že vybuchne vzteky.

„Tak my půjdeme, Liso. Za chvilku je čas jít do postýlky.“

„Ale tati!“ protestovala.

„Slyšelas, co jsem řekl?“

„Dobrou noc, Tish,“ rozloučila se Lisa mezi dveřmi.

„Dobrou noc, Liso Marie,“ zavolala na ni vesele, než zvedla telefon a otočila se stranou – ten temný, doutnající hněv v Russellových očích byl na ni příliš. Přitáhla si sluchátko k uchu a jen koutkem oka viděla, jak beze slova vyšel za Lisou ze dveří.

SEDMÁ KAPITOLA

Druhého dne přišel na návštěvu Frank s pugétem nádherných žlutých a bílých šlechtěných kopretin, které očividně nepocházely ze zdejších luk, ale z květinářství. Byly tak rozkošné, že se na ně nemohla mračit, ale radši by dostala kytici z plevele a bodláčí od Russella, než koš růží od Franka. Russell se u ní od předchozího večera neukázal a ona měla strach, že jeho nepřítomnost ještě potrvá – dokonce i po Lise jako by se slehla zem. Tish měla podezření, že si Russell nepřeje, aby se příliš sblížily, a drží ji záměrně od jejího pokoje co nejdále.

Frank odešel po krátké zdvořilé konverzaci, a když o něco později vstoupil do jejího pokoje Baker, propadala právě nejhlubší depresi.

„To kvůli tomu holobrádkovi dští můj ubohý synáček oheň a síru?“ nadhodil laškovně. „Pokud si milostslečna Lutecia ničeho nevšimla, je to s ním den ze dne horší…“

„Milostslečna si všimla,“ přitakala poraženecky. „Jen vrčí a kouše… ale Frank za to nemůže, je to moje vina. Je to kvůli tomu, jak jsem mluvila o Lise.“

„Ale vždyť jsi nevěděla, o co jde,“ těšil ji Baker a přisedl na pelest její postele, aby jí povzbudivě stiskl rameno. „Jak jsi to mohla vědět? Russell o své dcerce prostě nemluví. Tak mu vyklop, jako to bylo, Tish!“

Teskně se usmála. „Jak bych mohla? To bych mu rovnou mohla vytroubit, jak moc ho…“ Její hlas zmizel jako potůček ve vyprahlé zemi a její ňadra se zdvihla v mohutném povzdechu. „To přece nemůžu!“

„Ty zbabělče!“

„Ano, jsem zbabělec,“ přikývla zdrceně. „Prostě se bojím – vždycky z něj na mě šla trochu hrůza! Je tak… strašně drsný chlap, že mám z té jeho síly strach! Vždycky ode mě dostane, co chce, stačí jeden pohled a já se celá třesu.“

Baker se usmál koutkem úst a pobaveně zvedl obočí. „Ale o tom to celé je,“ poučil ji. „Tohle by žena měla k muži cítit!“

Zabořila oči do vzorků na přehozu, jako by v nich mohla vyčíst nějakou odpověď. „A i kdyby nešlo o Lisu – myslí si, že jsem pro něj moc mladá. Řekl… řekl něco v tom smyslu, že je mezi námi čtrnáct let, že potřebuju nějakého mladíka,“ dodala a bodlo ji u srdce, když si vzpomněla na ta méně šetrná slova na tanečním parketu.

„Čtrnáct let není tolik,“ konejšil ji Baker tiše. „Vždyť já jsem o sedmnáct let starší než Mindy, a vidíš, klape nám to!“

Ztěžka vzdychla a někde uvnitř se znovu rozechvěla při vzpomínce na to sladké objetí v kuchyni – i tehdy, než je vyrušila Eileen, však Russell říkal, že nemají budoucnost! „Ano, vám to klape… ale mně je tak strašně! Celý den se tu nestaví, nepustí sem ani Lisu… všiml sis?“

„Viděl Tylera, když šel nahoru s tím pugétem,“ vysvětlil.

Vzdorně zvedla hlavu. „No a?“

„No… vypochodoval z domu a podle toho, co se mi doneslo, si jel vybít vztek na pomocnících ve stájích… před chvílí tu byl Grover, celý napěněný, obličej červený jako meloun, a udělal scénu, že jestli prý Russell chtěl, aby nastříkal dobytek proti střečkům, měl mu to včas říct – ten bordel prý není jeho vina.“ Baker se zasmál. „Russell mu totiž před týdnem řekl, že se má napřed složit všechno seno, pak teprve se bude stříkat. No a dneska ráno se Russell prý rozčiloval, že stříkání ještě není hotové.“

„On zapomněl, na čem se domluvili?“

Baker pokrčil rameny.

„Kdyby jen to… ale když takhle vypucoval Grovera, odešel celý nasupený do stájí k appaloosám a přivedl jednoho koně, aby ho naložili na náklaďák – měl krýt Colemanovic chovnou klisnu. Jenže když ho Grover začal přivazovat v přívěsu, všiml si, že je to jediný valach, který v té stáji zrovna byl – Navajo. Ačkoli,“ dodal šibalsky, „uznávám, že je Finestovi trochu podobný.“

„Valacha?“ hlesla Tish nevěřícně. „Russellovi se málem podařilo poslat ke Colemanům valacha, aby kryl chovnou klisnu?“ Vyprskla smíchy.

Baker zařehtal skoro jako kůň. „Taky ti to nepřipadá úplně normální?“

„Co vám nepřipadá normální?“

Oba se otočili ke dveřím, odkud přicházel ten vážný, hluboký hlas. Na prahu stál Russell, stetson vražený hluboko do čela, na tváři neproniknutelný výraz hráče pokeru, který nevěstil nic dobrého.

„Jen jsem tady naší rekonvalescentce vyprávěl, že se tu ráno stavil Grover,“ prozradil mu Baker, který se na rozdíl od Tish nenechal jeho výhrůžným vzezřením zastrašit. „Chtěl s tím tady praštit – prý že dá výpověď – a poděkuj sám sobě, je to tvoje vina.“

„Moje vina?“ opakoval Russell pobouřeně.

„Prý nebude pracovat pro cvoka, který nepozná rozdíl mezi hřebcem a valachem,“ zasmál se Baker od srdce.

„No dobrá, nemám čas si prohlížet zespoda každého koně, kterého vlastním,“ zavrčel. „A kdybys měl minutku, rád bych prošel papíry od těch krav, které chceme vytřídit na jatka. Kromě toho,“ dodal a posunul si klobouk trochu do týla, takže byly vidět jeho zpocené vlasy i zamračené čelo, „měli bychom zavolat Johnovi Matthewsovi kvůli té nabídce stáda z Floridy. Trvám na tom, aby měl každý kus očkovací certifikát od státního veterinárního úřadu. Nebudu riskovat, že budu mít průšvih jako Jace.“

Tish nechápavě svraštila čelo a Baker se k ní otočil. „Byla tu brucelóza,“ vysvětlil. „Jace Coleman přišel o spoustu peněz, když koupil nějaké jalovice bez očkovacích potvrzení a ony pak nakazily velkou část jeho stáda.“

„Aha,“ přikývla moudře, ačkoli zdravotní stav zdejšího skotu nebylo v tuto chvíli to, co jí leželo na srdci.

„A už je všechno seno pod střechou?“ zeptal se Baker, když vstal z pelesti a vydal se za synem.

„Kdybyste potřebovali pomoct s tím stříkáním proti parazitům…“

„Proč se namáhat?“ zaprskal skrz zlobně sevřené rty. „Máme dost lidí na to, abychom je vybrali ručně.“

Baker zmateně zvedl obočí. „Z pěti tisíc krav?“ zeptal se mile a čekal, až mu jeho syn ten žertík vysvětlí.

„Když má Grover tolik času, aby si sem na mě chodil stěžovat,“ zabručel, „třeba by to stihl?“

„Jen klid, chlapče…“

„Nic mě tak nerozčílí, jako když mě uklidňuješ a říkáš mi chlapče,“ zavrčel a pohlédl přes otcovo rameno na Tish, která té slovní přestřelce naslouchala s úsměvem od ucha k uchu. „Co je tady, sakra, k smíchu?“

„Mně?“ opáčila udiveně. „Já se vůbec nesměju!“

„Tvůj miláček se dlouho nezdržel,“ smečoval. Jeho oči přitom zabloudily k váze na nočním stolku. Měla pocit, že kdyby mohl, sežehl by ty nebohé květiny plamenometem.

„Odešel, ale nechal mi tu důkaz své přízně, abych vzpomínala,“ prohlásila s romantickým povzdechem a konečky prstů něžně pohladila okvětní plátky. „To tys mi nepřinesl ani pampelišku,“ vyčetla mu a dotčeně zvedla bradu.

„K čemu bych to dělal?“ odsekl. „Jen by zvadla. Když kytku utrhneš, abys ji dala do vázy, umře.“

„Lidé také umírají,“ podotkla, aniž by přesně věděla proč.

V jeho očích se objevil stín smutku a ona intuitivně cítila, že podobný stín musel ležet na jeho tváři tehdy před lety, když zemřela jeho vlastní matka. Teď se však rázně otočil a vyšel z pokoje, s Bakerem v patách.

Později toho odpoledne přišla nahoru Mindy a přinesla jí jednu jedinou, obrovskou pampelišku v křišťálové vázičce.

„Nevím, co to s Russellem je,“ řekla s tichým povzdechem, když ji pokládala na noční stolek vedle okázalé kytice od Franka. „Řekl, ať ti vyřídím, že někdy jediná pampeliška může znamenat víc než celý pugét. A že ji utrhl sám, i když se mu těžko vybíralo, protože byly všechny tak pěkné.“

Tish se pokusila zasmát, ale její přiškrcené hrdlo nevydalo žádný zvuk. Po tvářích jí stékaly slzy. Byla to ta nejkrásnější květina, jakou kdy viděla.

Neviděla Lisu dva dny, když se jednoho dne před spaním dívenka opět vkradla do jejího pokoje. Byla čerstvě vykoupaná, dlouhé vlásky měla ještě vlhké na konečcích, a voněla, jako voní malé děti, když už jsou převlečené do pyžama a jdou spát. Nesměle popošla k Tishině posteli.

„Táta mi pořád říká, že tě nemám obtěžovat,“ zašeptala, „ale potřebovala bych nakreslit poníka a sama to neumím.“ Podala jí blok a tužku. „Pomůžeš mi, Tish?“

„Já také neumím moc kreslit,“ zašeptala Tish zjihle. „Nebude ti vadit, když ti zkazím čistý papír?“

„Ne! Prosím nakresli mi ho!“

„Tak dobrá. Vlezeš si ke mně?“ Posunula se, aby se děcko mohlo zachumlat pod deku vedle ní. „Poník se dělá takhle…“

„Ten je krásný!“ libovala si Lisa, když Tish posledními tahy dokončila půvabného koníka s dlouhou hřívou. „Mému poníkovi budu říkat Windy – protože je rychlý jako vítr.“

„A jak vypadá?“

„Je světle rezavý s krásnou světlou hřívou – trochu jako kolie,“ vysvětlila dívenka s očima dokořán vzrušením. „Je to plavečák.“

„Plavák,“ zasmála se Tish.

„Jo, takhle to táta říkal!“ přisvědčila Lisa radostně. „Já jsem chtěla strakatého, ale táta řekl, že na strakatých koních se už tady jezdit nebude, a pak trochu nadával. Proč nemůžu mít tříbarevného koníka, Tish?“ zeptala se.

„To já nevím,“ přiznala Tish tiše. Proboha, mohlo to snad být proto, že při té nehodě sama jela na strakáči? Bylo by možné, že to Russella tolik vzalo?

„Podívej, umím nakreslit králíka,“ vytrhla ji Lisa z myšlenek. Tish poslušně pozorovala, jak kreslí kolečko s velkýma ušima a fousky.

Když sledovala její půvabnou, do práce zabranou tvářičku, jemnou a zasněnou, jako tvář malé víly, napadlo ji náhle, že ještě stále neví nic o Lisině matce. O tom, že je Russell vlastní otec děvčátka, nebylo pochyb – byla, jako by mu z oka vypadla. Ale… kdyby přivedl nějakou ženu do jiného stavu, určitě by si ji vzal, ať by byla kdokoli. Natolik ho Tish znala – Russell měl své mouchy, ale jeho smysl pro čest a pro rodinu byl něco, za co mohla kdykoli dát ruku do ohně. Ne, nikdy by nedostal milenku do maléru a nenechal ji na holičkách… Vzpomněla si na ty dávné fámy, které k ní jako k dítěti dolehly jen v útržcích a z dálky: když byl Russell ve Vietnamu, povídalo se, že je zasnoubený.

„Tak tady ses mi schovala, princezničko,“ nahlédla Mindy s úsměvem do dveří. „Je čas jít do hajan. Popřej Lutecii dobrou noc a půjdeme.“

„Ještě ne, babi…“ žadonila jako všechny děti. „No dobrá,“ rezignovala, když viděla, že Mindy dál neoblomně čeká na prahu. „Ale neříkej, prosím, taťkovi, že jsem tu byla – nesmím prý Tish obtěžovat, to by se na mě zlobil.“

„Tak dobře, broučku,“ zamumlala Mindy. „Dej mi ruku.“

„Dobrou noc, Tish, a díky za ten obrázek,“ rozloučila se Lisa.

„Není zač, zlatíčko,“ odpověděla a zalila ji vlna lásky. „Dobře se vyspinkej.“

Když se však dívala, jak Mindy odvádí dívenku pryč, pocítila závan smutku. Proč Russell nechtěl, aby se s ní jeho dcerka sblížila? Pak si vzpomněla, s jakým odporem o Lise mluvila, a začalo jí svítat – nemohl si myslet nic jiného, než že jeho nemanželské dítě odsuzuje jako nějakého bastarda. Z té představy jí bylo nesnesitelně úzko. Nevěděla však, jak se z té pasti dostat ven – přiznat se k té mučivé žárlivosti, kterou prožívala, by byla sebevražda. Jak mu mohla odhalit svá nejcitlivější místa a vydat se mu napospas? Už tolikrát ji zranil.

Lisa Marie však nadšeně přicupitala do Tishina pokojíku kdykoli, když byl Russell pryč, a skoro pokaždé aspoň na chvilku cestou na kutě. Staly se z nich tajné spiklenkyně – své schůzky držely před Russellem v tajnosti. Tish se tak trochu vracela do dětství, do dob, kdy si s Eileen budovaly tajné skrýše a vymýšlely dobrodružné hry. S radostí dávala děvčátku veškerou lásku, kterou nemohla dát Russellovi.

Dny plynuly a ona se postavila na nohy – nejdřív se dvěma berlemi, pak s jednou. Dokázala se po schodech pomalu odšourat i dolů do kuchyně, i když raději s doprovodem, aby nespadla a nezlomila si i druhou nohu.

Jednoho rána u snídaně Russell ledabyle zmínil, že odpoledne si chce vyrazit s Lisou na ryby.

„Nechceš jít s námi?“ nabídl Tish jakoby mimochodem, zatímco kouřil a popíjel kávu. „Zajedeme autem co nejblíž k vodě, abys nemusela chodit daleko.“

Nejradši by vyskočila a objala ho.

„Možná by to nebyl špatný výlet,“ zamumlala naoko lhostejně.

„Aspoň si užiješ venkovských kratochvílí, než zase odjedeš,“ dodal.

Poplašeně k němu vzhlédla. „Než odjedu?“

Zvedl obočí.

„Ty už si nevzpomínáš, že jsi za nic na světě nechtěla být s Lisou pod jednou střechou?“ vytkl jí chladně.

Nejradši by se hanbou propadla, když si vzpomněla, s jakou záští kdysi mluvila o Lise – své domnělé sokyni. Ale proboha, copak mohla tušit, že jde o Russellovu dceru, když se kolem toho dělaly takové tajnosti? A jak mu mohla to nedorozumění vysvětlit, aniž by byla ta zamilovaná teenagerka, která mu visí na krku – v jeho očích evidentně to nejhorší, co si mohl představit?

„Bakeře, vy se s Mindy chystáte zpátky do Miami?“ zeptala se nevlastního otce, který s tichým zájmem sledoval jejich slovní přestřelku.

„Tak to je,“ přikývl a usmál se na Mindy. „Už příští víkend – a vrátíme se až na Vánoce.“

„Tak mi pověz, jak se chceš starat o Lisu, když přichází nejnáročnější část roku?“ obrátila se vítězoslavně k Russellovi. „Eileen chodí do školy, Mattie odchází v šest a ty se sotva kdy dostaneš domů dřív než v osm nebo v devět!“

V Russellových očích žhnulo jakési zvláštní světlo, ale mohl to být i odraz skleněného lustru, protože jeho tvář neprozrazovala žádné pocity.

„Jestli tu chceš zůstat do Vánoc, je to na tobě,“ odpověděl nonšalantně skrz obláček dýmu. „Vždyť už je to jen pár týdnů.“

Sklopila oči do talíře. „Na kolejích je teď kolem Díkůvzdání určitě prázdno – bože, vždyť už je to zítra!“

„Lednička je plná krocanů, ale toho si naše malá hospodyňka ještě nevšimla,“ škádlil ji Baker.

Usmála se na něj, vděčná za ten pokus rozptýlit trochu dusno mezi ní a Russellem.

„Tish, pojď s námi na ryby,“ žadonila Lisa s úpěnlivým pohledem, který by obměkčil i tvrdší náturu, než jakou měla Tish.

Cítila, jak pomalu ale jistě podléhá. „Tak dobrá, když chceš,“ odpověděla něžně.

Lisa se celá rozzářila. „A můžu jít s tebou vyhrabat žížaly? Tam, kam jste na ně chodili s tátou, jak jsi mi vyprávěla?“

Tish uhnula očima před Russellovým tázavě zamračeným pohledem.

„To víš že můžeš,“ ujistila Lisu. „Ale díru vykopeš ty – já si ještě musím šetřit nohu.“

„Ale ty je budeš napichovat,“ ujišťovala se Lisa obezřetně.

„No to si piš – a chytneme nějakou pořádnou rybu k večeři.“

Russell, zakloněný na opěradle židle, je zamyšleně pozoroval, zatímco Baker se pustil do vyprávění starých rybářských historek.

Vál studený vítr, když se Lisa s Tish vynořily zpoza stájí s plechovkou na návnadu a malou zahradnickou lopatkou.

„Našlapuj tiše,“ napomenula Tish svou nevlastní neteř hlasitým šeptem.

„Copak žížaly nás pod zemí slyší?“ zašeptala Lisa zvědavě.

Tish zakroutila hlavou. „To ne, ale my je musíme vystopovat – musíme počkat, až některá kýchne a prozradí se.“

„Ty mě vodíš za nos!“ chichotala se Lisa. „Jsi zrovna jako táta!“

„On tě taky zlobí?“ chtěla vědět Tish.

„Když jsem byla malá,“ svěřila jí Lisa, „nakukal mi, že když zasadím sojčí pírko, vyroste mi malý modrý ptáček. Tehdy jsem ho zalévala asi týden!“

Tish se zasmála. Ano, přesně takovými aprílovými žertíky je rád škádlil jako malé. Ten kousek se sojčím pírkem vyvedl i Eileen… pamatovala si to tak živě, jako by to bylo včera. Ztěžka vzdychla. Prožila s Russellem krásné dětství, plné kamarádských her a pošťuchování. Nosil ji na ramenou, učil ji hrát baseball… byl její nevlastní bratr, chůva, kamarád… pro opuštěného sirotka, jakým byla, byl celý svět. A teď… její oči zastřel závoj smutku. Teď s ní najednou nechtěl mít nic společného. Jako by byli dva cizí lidé.

„Ty jsi smutná, Tish?“ zeptala se Lisa, které nic neušlo.

„Jen je mi líto těch ubohých žížalek,“ odpověděla a zatvářila se ještě smutněji.

„Ale vždyť si jich vezmeme jen pár, na ryby!“ vykřikla zaníceně Lisa.

„Ale co jejich bratříčkové a sestřičky? Víš, jak se jim bude stýskat?“

„Ach ty mě snad rozpláčeš,“ zavzlykal Russell ve dveřích stáje a sledoval, jak Tish, s lopatkou hlíny v ruce, ztuhla.

„Tebe? Ty máš srdce z kamene,“ opáčila. „Ačkoli muž, který pošle ženě pampelišku…“

„Řekla jsi ženě?“ utrousil škádlivě a Lisa zmateně pohlédla z jednoho na druhého.

Zarděla se a zaryla oči hluboko do hlíny, hemžící se růžovými, slizkými tělíčky žížal. „Liso, podržíš tu plechovku? Vyberu ty nejtlustější, aby rybám chutnaly.“

„Dej mi to, než znovu skončíš na úrazovce,“ přerušil ji Russell a sám hodil několik lopatek hlíny do nádoby. Bylo v nich dost návnady na pořádnou rybářskou výpravu.

„Kde máš Tylera?“ popíchl ji suše. „Nějak dlouho se tu neukázal.“

„Nemám tušení, co s ním je. Ale jestli máš o něj takovou starost, můžeš nahlásit nezvěstnou osobu,“ opáčila nakvašeně, „a rovnou sám sebe udat, žes mu dal pěstí.“

Pobaveně na ni pohlédl – v jeho černých očích tančily veselé jiskřičky. „Ty drzý spratku,“ zamumlal, ale tentokrát to znělo spíš jako něžnost.

„Vidíš?“ usmála se na Lisu. „Také jsem byla jeho hodná holčička, když jsem byla tak malá, jako ty. A teď jsem najednou spratek! Asi mi bylo líp, když jsem byla malá.“

„Všechno bylo jednodušší,“ poznamenal záhadně. Zvedl plechovku, kterou Lisa postavila na zem. „Ale teď už nemůžeš být moje holčička,“ dodal významně a odmlčel se.

„Pročpak ne?“ zeptala se škádlivě, protože si ani ve snu nedokázala představit, co vzápětí přijde.

Jeho tvář zvážněla. „Vyrostla jsi, Tish – takže teď už můžeš být jedině moje žena.“

Zčervenala až po kořínky vlasů. Srdce jí bilo jako o závod a nemohla popadnout dech. „Ty nevíš, kdy s těmi aprílovými žertíky přestat, viď?“ zamumlala, s očima sklopenýma do země.

„A proč bych přestával? Ta červená ti tak sluší, ty moje světice.“

„Neříkej mi tak!“ bránila se roztrpčeně.

Jen se hlasitě zasmál. „Pojďme radši na ty ryby – nemůžu si to volno sice dovolit, ale když už jsem si ho vzal, ať si to aspoň užiju.“

„Já vím,“ vzdychla Tish vážně, „máš toho teď hodně… vozit valachy na krytí, vybírat kravám ručně parazity…“ Ironický, triumfální úsměv v jejích očích ho vyzýval na souboj.

Přimhouřenýma očima s ní měřil síly.

„Koleduješ si o výprask a přitom víš, že ještě daleko neutečeš,“ pohrozil žertem.

Na cestě k rybníku odbočil Russell náhle k dřevěnému domku, kde Tish prožila to krátké období se svou vlastní rodinou. Zatímco se blížili ke smutně vyhlížející barabizně, koutkem oka registroval měnící se výraz její tváře. Dojel až na zaplevelený dvorek a vypnul motor.

Dřevěné stěny byly celé oprýskané. Mezi plaňkami zely díry a ruina tak trochu připomínala stařenu s vypadanými zuby. Okna byla už dávno vysklená a zírala do krajiny jako osleplé oči. Plechovou střechu pokrývala rez a okapy byly místy utrhané – kdyby zafoukal silnější vítr, mohly by jim kdykoli spadnout na hlavu.

Přední veranda se propadala a dřevěné schůdky vedoucí ke vchodu se tvářily životu nebezpečně.

Po stranách toho smutného obydlí bujely šeříky, které jako by dokazovaly vítězství přírody nad krátkým věkem člověka. Dvorek zdobilo několik stromů, včetně pekanového ořešáku, jehož větve se tyčily až nad střechou, jako by chtěly ten obraz rozpadu zakrýt před jejíma očima.

Tish však ve vzpomínkách viděla domek natřený jasně žlutou, veselou barvou… a na verandě houpačku.

Z oken přicházel matčin zpěv a vůně domácích koláčů se mísila s vůní růží ze záhonků, které bývaly před domem. Když zavřela oči, viděla před sebou svého otce, vysokého a světlovlasého, a maminku, drobnou a snědou.

„Kde to jsme, tati?“ zeptala se Lisa zvědavě.

„Doma,“ odpověděla Tish místo něj a otevřela dvířka džípu, aby vystoupila. Ucítila, jak stiskl její druhou ruku v teplé, pevné dlani.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se s něhou, jakou od něj dlouho neslyšela.

Přikývla a nostalgicky se usmála. „Nemám jen samé špatné vzpomínky na dětství… nebylo snadné být chudá a snášet to posmívání, ale doma mi bylo hezky. Máma si v kuchyni při vaření zpívala… než dostala ten zápal plic. A táta… táta…“

Russell ji stiskl o něco pevněji. „Já vím, viděla jsi tu nehodu… Proboha, když si vzpomenu, v jakém jsi byla stavu, když jsem tě našel tehdy na poli… je mi líto, že jsi to musela zažít, Tish – ale pamatuj si aspoň, že měl štěstí v neštěstí: když na něj spadl ten traktor, měl okamžitě proraženou lebku. Nestihl si ani uvědomit, co se děje. Necítil žádnou bolest.“

Sevřela jeho ruku, jako by to bylo záchranné lano a ona se topila. Její oči zaplavily slzy, ale když cítila jeho teplou, konejšivou dlaň, mohla aspoň klidně dýchat. Russell dokázal zahnat její noční můry, její nejhorší strašáky.

„Tatínku, můžu se jít podívat?“ zeptala se Lisa. „Jen zvenku, nepůjdu dovnitř… jen se chci podívat, kde Tish bydlela, když byla malá.“

„Nesmíš ale chodit na tu verandu,“ poučil ji Russell přísně.

„Nebudu,“ slíbila Lisa poslušně a on vystoupil, aby jí pomohl vylézt ze zadního sedadla. Několika skoky po zarostlé cestičce byla u domu.

„Tak co, už jsi na ni změnila názor?“ zeptal se Russell stručně.

„Změnila… samozřejmě, že ano,“ vypravila ze sebe, ačkoli jí selhával hlas. Upřela oči na kolena. „Je ti tak podobná.“

Zapálil si cigaretu a záhy je obklopil obláček dýmu, ve kterém jí atmosféra v autě připadala ještě intimnější. „Věděla jsi, že je nemanželská?“

„Ano, věděla,“ lhala nemotorně a pohlédla ven na dívenku, která si se spokojeným broukáním zaujatě prohlížela každou rostlinku v tom bujícím houští divokého kvítí a plevele. „Je tak hodná.“

„Jako její máma,“ zamumlal tiše.

Cosi ji nemilosrdně bodlo u srdce. Nechtěla vědět nic o Lisině matce – zase by se propadla do toho pekla žárlivosti.

Cítila na sobě jeho upřený, pátravý pohled. „Ještě ses na ni ani jednou nezeptala – to tě ani trochu nezajímá?“

Nevydala by ze sebe ani hlásku, ale přikývla. Pak se zhluboka nadechla na kuráž. „Tys ji… miloval, Russelle?“ zeptala se jemně.

„Jestli jsem ji miloval?“ opakoval zaraženě. „Takže ty se mě nezeptáš, jestli byla společensky přijatelná, vhodná partie, vdaná, nebo jestli to byla nějaká běhna? Myslel jsem, že něco takového se ti honí hlavou, když pro tebe Lisa byla tak těžké sousto!“ Bylo znát, že je ještě stále rozervaný mezi uraženou otcovskou pýchou a touhou říct Tish všechno, aby jeho dceru, jeho největší poklad, přijala. „Já jsem ani nestihl zjistit, jestli ji miluju, Tish. Byl jsem mladý, měl jsem spoustu energie, a tu dívku jsem chtěl jako nic jiného na světě. Byl jsem už odvedený, za pár dnů jsem odlétal do Vietnamu. Nevěděl jsem, jestli se vrátím, jestli se ještě někdy budu s nějakou ženou chtít milovat tolik jako s ní. Byla krásná – to snad na Lise vidíš. Bylo jaro, vzal jsem ji na tancovačku a cestou se rozbilo auto…“ Jeho oči byly ztracené ve vzpomínkách. „Byli jsme spolu. Řekl jsem jí, že si ji chci vzít, ještě než odejdu na frontu, a ona souhlasila. Byla zamilovaná. Ale už jsme na svatbu neměli čas… všechno bylo tak zmatené, musel jsem se loučit s celou rodinou… Dlouho jsem ani nevěděl, že je v jiném stavu – prý mi nechtěla přidělávat starosti. Pak mi napsala její sestra. Byl to předčasný porod a navíc komplikovaný – koncem pánevním – a doktor už stihl zachránit jen dítě. Pustili mě tehdy domů a zařídil jsem, aby si malou vzala její teta v Jacksonvillu.“ Odmlčel se. „Tish, nikdy jsem se s tím nevyrovnal – několikrát týdně myslím na to, že kdybych byl tehdy s ní, mohl jsem ji dovézt do nemocnice včas.“

„Ale nemohls být s ní,“ konejšila ho hlasem, který přetékal soucitem. „Byl jsi ve válce, neměl jsi na vybranou… A máš Lisu! Ona ti zůstala!“

Pohlédl ven na děvčátko poskakující po dvorku jako kůzle a zhluboka vzdychl. Chvíli seděli mlčky vedle sebe a ona si přála, aby ho mohla nějak utěšit. Nejradši by slíbala ty ustarané vrásky z jeho čela… ale k tomu neměla dost odvahy.

„Liso Marie! Jedeme na ryby!“ zavolal náhle zvesela, jako by za minulostí rázně zavřel dveře.

Tish, ještě stále ponořená v živých obrazech jeho vyprávění, nepřítomně sledovala, jak své dcerce pomáhá na zadní sedadlo. Ne, tenhle muž ji nikdy nepřestane fascinovat! Nikdy.

Sedět s Russellem na břehu rybníka bylo jako vrátit se do těch blažených časů jejího dětství. Tady spolu sedávali, házeli vlasec do vody a čekali, až zabere ryba. Tish byla tehdy jako pytel blech – nevydržela být tiše a on pak vypěnil. Později to dělala schválně – jen aby zjistila, co všechno si ke svému skvělému staršímu bráchovi může dovolit. A všechno bylo tehdy dovolené… skrytá zákoutí touhy v jejím těle ještě spala.

Zatímco Lisa stála na břehu dál od nich a zas a znovu zvedala splávek z vody, zavřela Tish oči a zaposlouchala se do příjemného bublání potůčku, který se vléval do rybníku kousek odtud. Dál proti proudu bylo místo, kde potok přetékal přes prašnou cestu a v létě kolem na vlhkých místech sedala hejna motýlů, aby z té žlutohnědé hlíny vytvořili nakrátko umělecké dílo. Byla tam bohužel i spousta ovádů, kteří po sobě nechávali ošklivé kousance… Ale také opojná vůně divokého kvítí.

„Myslel jsem, že jsi šla na ryby,“ pokáral ji, když viděl, že je duchem jinde. Zvedl svůj prut, aby zkontroloval, zda je návnada ještě stále na háčku. Pak znovu hodil vlasec do vody a na hladině zůstal jen červenobílý splávek.

Na její tváři se rozehrál vláčný, omámený úsměv. „To byla jen záminka. Ve skutečnosti jsem si přišla zavzpomínat.“ Jen z rutiny i přesto zkontrolovala, zda je návnada na místě – a zjistila, že žížala je pryč.

Nespokojeně zamručela a začala navíjet vlasec. „Někdo se najedl a nezaplatil. Proč vždycky ukradnou návnadu mně a tvoji nechají na pokoji?“

Zasmál se.

„Asi se jim líbíš, když jsi celá rozčilená?“

Raději se vyhnula jeho zvláštnímu pohledu a sáhla do plechovky pro další návnadu. „Liso,“ zavolala, „nepotřebuješ ještě žížalu?“

Malá rybářka vytáhla háček vody. „Ne!“ křikla. „Ještě mám!“

„A není ti zima?“ zeptala se znepokojeně při pohledu na její tenký svetřík.

„Ne! Mně nikdy není zima!“ zavolala pyšně.

„Je otužilá po tatínkovi,“ zamumlal Russell a kritickým pohledem přejel po Tishině roláku a větrovce.

„No a co? Já nejsem tak horkokrevná jako někdo,“ opáčila bez přemýšlení.

„Myslíš jako já?“ zašeptal zvláštním, důvěrným tónem. „Víš snad, jak rád bych tě zahřál…“

Upřela oči do vody a doufala, že není stejně červená jako Russellův splávek na hladině. „Teprve teď mi dochází, jak je to surové,“ poznamenala, když se znovu soustředila na napichování kroutící se žížaly na udičku.

„Chuť ryby zažene špatné svědomí,“ opáčil a zašklebil se na ni.

„Tebe se nikdy nic nedotkne, viď?“ zeptala se, náhle vážná.

Krátce na ni pohlédl a pak se znovu zahleděl do temné, zkalené vody. Splávky vesele poskakovaly na vlnkách pár metrů od břehu, kde všichni tři seděli na starých plechových sudech.

Nevesele se zasmál.

„To se ti jenom zdá.“

Pokrčila rameny a soustředěně se zadívala na vyplavené řasy v bahně u svých neklidných nohou. „Jen se v tobě nevyznám… nic na sobě nedáš znát.“

„To lidé říkají. Když hraju pokr, hodí se to!“ Zadíval se do vody. „Podívej, myslím, že ti bere!“

Viděla, jak splávek několikrát zajel pod vodu a zase vyskočil. Bez přemýšlení zasekla, ale ryba byla rychlejší – znovu vytáhla jen holou udičku.

„Tish, ty jsi chytla rybu?“ zavolala na ni Lisa nadšeně.

„Leda nějakou neviditelnou,“ zasténala Tish sklesle. „Sakra práce,“ postěžovala si, když se znovu natahovala pro plechovku s návnadou.

„Ty taky umíš nadávat?“ zasmál se pobaveně nad její nevinnou kletbou.

„Jestli mi seberou třetí žížalu, uslyšíš na vlastní uši, jak moc!“ pohrozila mu.

„Ale vždyť já si to pamatuju – až moc dobře,“ dodal. „Když jsme se hádali, byla jsi zrovna tak paličatá jako já. Ale co teprve ze začátku, když jsem tě k nám poprvé přivedl… vychovat tě nebyla žádná procházka růžovým sadem, má malá!“ Spokojeně si ji prohlédl od hlavy k patě. „Ale docela se mi to povedlo!“

Zašklebila se, když si vzpomněla, že za dob jejího dětství se dětem za sprostá slova vyplachovala pusa mýdlovou vodou. „Fuj, když si vzpomenu na to odporné mýdlo!“

Tiše si ji prohlížel. „Takhle si tě pamatuju,“ řekl vážně. „Ne v šatech od Diora nebo drahých botách… ale v džínech a košili, s vlasy rozpuštěnými na ramenou jako černá koňská hříva…“

Jeho hluboký, zastřený hlas jako by ji hladil po celém těle a ona se bála k němu vzhlédnout, aby to kouzlo nepokazila. Jeho měkký tón ji nenápadně sváděl… Její pulz uháněl jako splašený a dech se jí zadrhoval v hrdle.

„Tak proto jsi mě dneska vzal ke starému domu?“ zeptala se. „Abys mi připomenul…“

„Abych ti připomenul, že to, z čeho jsi vzešla, nebylo jen špatné, Tish,“ přerušil ji. „A abych ti pomohl zahnat staré noční můry. Snad se to aspoň trochu podařilo?“

Přikývla a na jejích rtech se rozehrál jemný úsměv. „Ano, trochu hodně… Děkuju, Russelle…“

„Takže už se nestydíš, že nejsi dcera boháče?“

Zakroutila hlavou. „Byl to můj domov! A pomohlo mi vidět to staré zákoutí Lisinýma očima… ona by si tam určitě našla pěkný koutek ke hraní… ne, není za co se stydět.“

„Ne, není.“

Předklonila se, aby si ve studené vodě opláchla ruce od hlíny. „A necháš ji u nás?“ zeptala se skoro úzkostně s pohledem na děvčátko zabrané do rybaření.

„To ještě nevím, zlatíčko. Bojím se, že ve škole by měla peklo,“ vysvětlil zasmušile.

„A ty by ses za ni nepostavil, viď,“ poznamenala s povzdechem. „I mě jsi chránil, jen když šlo opravdu do tuhého…“ Vyčítavě mu pohlédla do očí.

„Učil jsem tě, aby ses dokázala prát sama,“ vysvětlil. „Ne proto, že bych o tebe neměl starost – ale chtěl jsem, aby ses naučila být samostatná, Tish. Vždyť jsem nemohl být pořád tvůj velký silný brácha, nemohl jsem být pořád tvůj osobní strážce… jsem pyšný, že ses naučila vracet rány a nenechat se zastrašit.“

Ta slova chvály ji hřála u srdce, ale ty rány tehdy bolely.

„Budou jí ubližovat, než ji přijmou mezi sebe,“ řekla teskně s pohledem upřeným na dívenku kus od nich.

„Život je boj, miláčku, to sis ještě nevšimla?“

Přerývaně se nadechla. „Pomalu se to učím.“

„Hele, tvůj splávek!“ upozornil ji. „Zase ti bere!“

A zase zasekla příliš brzo a vytáhla jen háček bez návnady. Znovu rezignovaně sáhla po plechovce s návnadou a pustila se do krutého rituálu napichování žížaly.

„Doufám, že jsem jich naložil dost?“ poznamenal Russell nenuceně. „Nebo ti mám dojít nějaké vyhrabat?“

„Víš co? Zmlkni!“ okřikla ho. Vybrala si další kroutící se oběť a nabodla ji na udici. „Mohla bych rovnou házet žížaly do vody a vyšlo by to nastejno!“

Russell se zasmál. „Ryby se ti mstí.“

„Ano? A za co? Za to, že je nezištně krmím?“ podivila se.

„Za to, že jim bez přestání brebentíš hned za prahem,“ vysvětlil.

Probodla ho přimhouřenýma očima. „Ale ani jednou jsi tentokrát neřekl, ať sklapnu?“

„Vždyť už to víš sama,“ zamumlal a náhle ji chytl za bradu, aby ji mohl krátce, ale vášnivě políbit. „Znám lepší způsoby, jak tě umlčet,“ usmál se triumfálně, když viděl ten bezmocný úlek v jejích očích.

Pustil ji, než stihla reagovat – svým tělem nebo slovy – a ona tak byla ušetřena té agonie rozhodování, zda se bránit, nebo udělat to, co si z hloubi duše přála, a líbat ho jako o život.

Postrčil si klobouk do čela a dokonale tak zamaskoval své pocity, pokud by snad jeho oči nějaké prozrazovaly. Zatahal jemně za prut. „A teď ti ukážu, jak se chytají ryby,“ prohlásil, jako by se nechumelilo.

Domů k večeři si nesli šest obrovských cejnů. Pět z nich byla Russellova kořist. Toho šestého chytla Lisa.

OSMÁ KAPITOLA

Kromě slavnostní přehlídky v televizi a obrovského oběda o mnoha chodech, který Mattie navařila, bylo Díkůvzdání den jako každý jiný. V mžiku byl pryč, Baker s Mindy odletěli hned následujícího rána zpátky na Floridu a dům byl najednou prázdný a pustý. Tish bloumala sem a tam a nevěděla, co si počít – všechno jí náhle připadalo zbytečné a marné. Za pár týdnů se bude muset vrátit na kolej. Život, jak ho znala tady na venkově, na farmě, se za ní zaklapne jako dočtená kniha. Radosti i strasti, které zažila zde, v místě, kterému si zvykla říkat domov, budou blednout a připadat jí stále méně skutečné. Z jejího světa bude stále vzdálenější vzpomínka.

Vzpomínka, rozléhalo se jí myslí jako ozvěna. Z jejích zážitků se stanou jen roztříštěné střípky ukryté kdesi hluboko v paměti, které bude jen s námahou slepovat do rozmazaného obrazu svého dřívějšího života. Russellova temná, tichá tvář na prahu domu Tylerových na pláži. Jeho hluboký a teplý hlas na verandě toho prvního večera doma, kdy ji k sobě tiskl, až málem nemohla dýchat… dotek jeho rtů, tak pevný a rázný, za žhavého letního dne tam na silnici v polích… Zhluboka vzdychla. Ten polibek v kuchyni, než je vyrušila Eileen… Jeho rozhněvané oči, když tak ošklivě mluvila o Lise… kdyby jen bývala tušila, jak moc se mýlí a co tím způsobí!

Zastavila se ve dveřích jeho „kamrlíku“ a spočinula očima na dubovém pracovním stole, na kterém odjakživa vyřizoval veškeré papírování. Snad s výjimkou toho letmého polibku, když byli i s Lisou na rybách, si od ní udržoval diskrétní odstup. Skoro jako by se bál pustit si ji příliš blízko k tělu. Zamyšleně svraštila obočí. Z čeho mohl mít Russell strach? Napadalo ji něco tak šíleného, že se to bála domyslet – bylo by možné, že i on se bojí, aby se ten podivný magnetismus mezi nimi nevymkl kontrole? Ne, byla by naivní, kdyby si něco takového namlouvala. Její dívčí touhy byla jedna věc, ale Russellův skutečný život druhá…

„Tish?“ ozvala se Lisa od vchodu. „Pojď se honem podívat, budu jezdit na koni!“

„Teď?“ podivila se Tish. „Vždyť už bude skoro tma!“

„Pojď a nezdržuj!“ zavrčel Russell, který se vynořil jako temný stín zpoza dveří. „Jedna věc by mě vážně zajímala – proč se ta holka ani nehne, dokud u toho ty nestojíš a nedíváš se?“

Z jeho temných očí sršela netrpělivost.

„Tish je moje kamarádka, tati,“ protestovala Lisa, jejíž čokoládové, upřímné oči by obměkčily i kámen.

Tish rozpačitě přešlápla. „Liso, já teď nemůžu…“ pokusila se vymluvit.

„Kdo že bude jezdit na koni?“ zahlaholila náhle Eileen ze schodiště. Se smíchem seběhla dolů do haly. „Já bych jela hned, jsem z toho učení celá polámaná! Můžu jet s vámi?“

Russell tiše zaklel a nasupeně se nadechl. „Sakra, já rovnou najmu autobus, vezmeme všechny chlapy od kombajnů i ze stájí, a pojedeme na výlet všichni vespolek, co říkáte? No tak pojeď, co s tebou mám dělat?“

Eileen se zazubila na Tish a pohlédla za Russellem s Lisou, kteří jako první vyšli ze dveří. „Jsme jedna velká, šťastná rodina,“ vzdychla spokojeně.

„Jak kdo,“ odfrkla si Tish. „Já doufám, že tomu protivnému mizerovi praskne sedlový řemen.“

Eileen se zasmála. „Jenže on jezdí tak skvěle,“ připomněla jí, „že by to sotva bylo poznat – vsadila bych se, že na tom koni by se udržel.“

Tish však její žertování vnímala jen jedním uchem – stále víc ji totiž pohlcovala hrůza z toho, že by se zase měla octnout v sedle. Pokusila se zakrýt strach a usadila se s Eileen na zadním sedadle džípu, kterým všichni společně vyrazili ke stájím. Russell je vezl kodrcavými polními cestami kolem pastvin s dobytkem, které se táhly až k horizontu.

„Podívejte na naše koně!“ vykřikla Lisa, usazená vedle Russella na předním sedadle, a nahnula se k okénku. „Táta už mi je ukázal – to jsou appaloosy!“

Tish se shovívavě usmála jejímu upřímnému nadšení. „Víš, že když se narodí, jsou bílí jako sníh? Teprve když jim vypadá první srst a naroste nová, udělají se jim fleky a stanou se z nich strakáči.“ Přistihla se, že při pohledu na ušlechtilá zvířata sama podléhá dětské radosti – a vzápětí ji znovu přepadla vlna smutku, když si představila, jak strašně jí ty nekonečné zelené pláně budou chybět.

Dorazili ke stájím a ona musela znovu tiše obdivovat moderní vybavení, na kterém si Russell tolik zakládal. Všude bylo čisto, koně měly dost místa a pohodlí. Hned vedle stájí bylo několik výběhů a správce bydlel v domku opodál – ačkoli zdejší kraj byl mírumilovný a málokdy tu docházelo ke krádežím nebo horším zločinům, někteří Russellovi hřebci byli tak cenní, že se vyplatilo hlídat je ve dne i v noci.

„Ten chov se pěkně rozrůstá,“ poznamenala.

„Ale nejde mi jen o kvantitu,“ poznamenal Russell. „Snažím se shánět i čím dál kvalitnější kousky.“ Vystoupili nedaleko od hlavního vchodu do stájí, před kterým na ně už čekali tři osedlaní koně. Jeden pro Russella, jeden pro Eileen a jeden pro Lisu. Tish si oddechla úlevou.

Lisa se vrhla rovnou ke světlému poníku, kterého pojmenovala Windy.

„Liso Marie,“ křikl na ni Russell přísně, „dej od toho koně ruce pryč, dokud ti neřeknu!“

Holčička se zastavila a překvapeně se otočila. „Ano, tatínku,“ odpověděla poslušně. „Tish, pojedeš s námi?“

„Ne,“ odpověděla Tish.

„Ale ano,“ vložil se do toho Russell. „Eileen, jeďte s Lisou napřed a dávej na ni pořádný pozor. My vás s Tish doženeme.“

„Jasně, Russelle. Tak pojď, Liso, ukaž mi, jak umíš nasedat,“ zavolala holčičku.

„Okamžitě se vrať, ty zrádkyně!“ křikla za ní Tish, ale marně.

„Tak ahoj!“ zavolala na ni Eileen a zamávala, než s Lisou odklusaly z dohledu.

Tish Russella probodla očima. „Já už na koně nikdy nevlezu,“ řekla přiškrceně. Jakmile si totiž představila, že by měla zasunout nohu do třmenu a vyhoupnout se do sedla, vybavila se jí zároveň i ta tma před očima, když se probírala z bezvědomí, ty dny bolesti a bezmoci, než jí srostly všechny kosti… „Já už nechci, Russelle!“

„Ale ano, chceš a pojedeš!“ Výraz v jeho očích byl nesmlouvavý. Tenhle pohled znala odmalička a věděla dobře, že nemá cenu se s ním prát – nakonec by stejně dosáhl svého. Čím víc se bránila a hádala, tím zarytěji si trval na svém.

Proto zvolila jinou taktiku.

Prosebně k němu vzhlédla. „Prosím tě nenuť mě k tomu,“ zašeptala se slzami na krajíčku. „Russelle, kdybys věděl, jak strašně mě to děsí!“

„Není čeho se bát,“ řekl tiše. „A musíš ten strach překonat teď – nebo se ke koním už nikdy nevrátíš.“

„Co na tom záleží?“ zvolala plačtivě. „Vždyť ve městě stejně jezdit nebudu!“

„Budeš přece jezdit domů na prázdniny,“ odpověděl vážně. V jeho tváři se přitom zračilo nezlomné odhodlání.

„Ale já nechci!“

Jemně ji vzal za ramena a povzbudivě je stiskl. „Tish, copak jsem ti někdy ublížil?“ zeptal se.

Sklopila oči, jako by pozorovala cosi důležitého na špičkách svých zaprášených jezdeckých holínek. „Ano,“ vydechla bez rozmýšlení.

Sevřel její ramena o něco pevněji. „Nemyslel jsem teď právě na tvé city,“ řekl nemotorně, když pochopil, že ji ještě stále bolí vzpomínka na tu událost v převlékáme na pláži, kde ji v návalu žárlivého vzteku políbil. Tehdy jí chtěl jen ukázat, jakou nad ní má moc a jak jsou nástrahy její probouzející se sexuality nebezpečné pro ně pro oba. „Copak jsem tě někdy nutil dělat něco nebezpečného? Riskovat zbytečně?“ Jeho roztrpčený hlas zněl skoro prosebně.

Musela zakroutit hlavou – Russell ji odmalička učil všemu, od plavání po řízení auta, ale také ji vždy učil, jak to dělat opatrně.

„Tak mi přece věř – je to pro tvé vlastní dobro. Vždyť přece víš, že nechci, aby se ti něco stalo.“ Přitáhl si ji skoro až na prsa. „Dám na tebe pozor,“ zašeptal těsně u jejího spánku, až ucítila jeho dech na vlasech.

Rozechvěle se nadechla. Srdce jí v jeho blízkosti uhánělo jako splašený kůň. Snad bude přece jen ve větším bezpečí v sedle, kde bude riskovat další zlomené žebro, ale ne srdce?

„Já z toho mám takovou hrůzu,“ vzdychla zajíkavě. „Tolik to bolelo.“

Velkou, teplou dlaní pohladil její dlouhé, v ohonu sepnuté vlasy. „Pojedeme jen po cestičce a budu celou dobu vedle tebe. Platí?“

Ztěžka polkla a pokusila se potlačit strach. „Tak… platí.“

Nadzvedl její tvář a pohlédl jí měkce do očí. „Takhle jsi hodná holčička,“ pochválil ji. „Jen ať to takhle mezi námi zůstane – už žádné jiskření, žádné napětí… do Vánoc to snad oba vydržíme, už kvůli Lise a Eileen. Platí?“

„Platí,“ řekla znovu, tentokrát ji však zalil palčivý ruměnec a netrpělivě se od něj odtáhla.

Zhluboka vydechl a odvrátil se od ní. „Už ti Nan volala kvůli tomu zatracenému večírku?“ změnil náhle téma cestou k ohradě, ke které jeden z pomocníků mezitím přivedl dalšího osedlaného koně.

„Myslíš večírku, který chce pořádat na počest tvých narozenin?“ zeptala se. „Ano. A Eileen s Gusem už se ke Colemanům moc těší.“

„Byl bych rád, slečny, kdybyste se se mnou napřed poradily, než mi domluvíte narozeninovou oslavu,“ řekl trochu nakvašeně. „Chtěl jsem v tom termínu jet na aukci v Thomasvillu. Měl jsem tam vyhlídnuté nějaké kombajny.“

„Myslíš někdy na něco jiného než na farmu?“ pokárala ho. „Myslely jsme, že budeš mít radost, že si někdo vzpomene na tvé narozeniny… teď vidím, že jsme si klidně mohly ušetřit námahu.“

„Já vím, kolik mi je, i bez vaší péče,“ opáčil stroze. „Bude mi pětatřicet.“

„Mluvíš, jako by to byl konec světa. Kdyby každý v pětatřiceti vypadal tak, jako ty –“ vyhrkla.

„Mlč,“ okřikl ji, až se uvnitř celá přikrčila. Poslechla ho bez váhání – už ani nepípla. Bože, copak si vážně myslel, že s ním koketuje?

Došli ke koním, kteří nedočkavě postávali přivázaní k ohradě. Její úzkost se prolínala s výčitkami a trpkými vzpomínkami… ta nehoda byla její chyba, i když jen kvůli Russellovi byla tak rozčilená, že nekoukala na cestu. Přirozený pach koní – kdysi jedna z nejkrásnějších vůní, které znala – oživil její vzpomínky. Zavřela oči a celá se zachvěla, když si její tělo vybavilo ten náraz, tmu a bolest.

„Pamatuješ si, jaké to bylo, když jsem tě poprvé posadil na koně?“ zeptal se Russell tiše. „Málem jsi přepadla na druhou stranu, když ses snažila dosáhnout na otěže… třmeny jsem ti musel zkracovat úplně na krátko, abys do nich dosáhla nohama. Ale o poníka jsi nestála – velkého koně ses tehdy nebála,“ dodal významně.

Usmála se při vzpomínce na ty zlaté časy. „Ano, ale tehdy jsi na mě pořád nekřičel, tak jako teď,“ vyčetla mu.

„Vyrostla jsi, má milá – a jsou s tebou jen starosti,“ vzdychl. „No tak pojď, podepřu ti nohu při nasedání.“

Nechala si pomoct do sedla a po několika měsících se tak octla tam, odkud je prý nejkrásnější pohled na svět – na koňském hřbetě. Ona však tentokrát nic vznešeného necítila. Svírala ji úzkost a srdce jí bušilo jako o závod. V uších jí zněl ten strašný nářek zraněného zvířete tehdy při nehodě.

Přemohla se. „Můžeme jet, jestli na tom trváš,“ vypravila ze sebe hlasem, který zněl jí samotné dutě a cize. Ledovými prsty sevřela otěže tak pevně, až jí zbělely klouby na rukou.

„Uvolni se,“ poradil jí Russell a pružně naskočil na svého oblíbeného hřebce, čekajícího vedle jejího valacha – schválně jí vybral co nejmírnějšího koně. „Ničeho se neboj – budu pořád vedle tebe. Nic se ti nemůže stát.“

Kdyby tak tušil, co se s ní dělo, když byl vedle ní…

Zhluboka se nadechla a dlouze, hlasitě vydechla, aby napětí, které ji nemilosrdně svíralo jako okovy, aspoň trochu povolilo.

„Tak, uvolni ty ruce,“ radil jí. „A paty dál od něj – stačí, když ho pobídneš koleny. Je klidný, nikam s tebou nepoběží. Je všechno v pořádku?“

Kůň se klidným krokem vydal vpřed a z ní konečně opadla úzkost. Radost v Russellově hlase ji navíc naplňovala nadějí, že i ona si zase jednou bude užívat projížďky volnou krajinou.

Usmála se. „Všechno v pořádku,“ přikývla.

Strach z jízdy na koni tedy snad přece jen zvládne. Horší to bude se strachem z Russella.

„Russell se tváří jako trestné komando,“ zašeptala Nan Tish na začátku jeho narozeninové oslavy, která díky všem jeho podnikatelským přátelům v dokonalých oblecích vypadala tak trochu jako mítink nějaké politické strany. „Co se to s ním děje, Tish?“

Pokrčila rameny a vzdychla. „Takhle se tváří už několik dnů,“ přiznala. „Nejspíš nějaká krize, že je mu pětatřicet? Někdy mám pocit, že se tváří, jako bych za to mohla!“

„Že je mu pětatřicet?“ Nan nechápavě pohlédla na svou přítelkyni. „Ale proč ho to tak žere?“

„Jak to já mám vědět? Myslíš snad, že se mi svěřuje?“ Tish bezmocně máchla rukama. „Jak vidím, pozvala jsi sourozence Tylerovy,“ dodala. „Jak vám to s Frankem klape?“

„Není špatný,“ opáčila Nan lhostejně. „Možná trochu upjatý a konvenční, ale v zásadě milý.“ Usmála se. „A zdá se, že i jeho sestřičce se u nás líbí.“

Belle samozřejmě zase stála nalepená až na Russellovi a v Tish při tom pohledu vzkypěla krev. Měla chuť ji vzít za ty černé korále, které se jí houpaly v odvážném dekoltu, omotat jí těsně kolem krku a držet, dokud nezmodrá.

„Ahoj, Tish,“ pozdravil Frank, který se k nim připojil. „Rád tě zase vidím – už jsi zdravá?“

„Jako ryba,“ opáčila bujarým tónem, který vůbec nevystihoval její skutečnou náladu.

„Vypadáš skvěle,“ zalichotil jí okamžitě a ona pocítila jisté zlomyslné uspokojení, když zahlédla stín žárlivosti v Naniných očích. Ale pokud její kamarádka o Franka stála, nehodlala jí stát v cestě.

„Díky, Franku,“ odpověděla zdvořile.

„Zatančíš si se mnou?“ pokračoval se nepolevujícím svůdným úsměvem.

„Jen jestli Nan dovolí?“ Pohlédla s šibalským úsměvem na přítelkyni.

„Samozřejmě,“ mávla Nan nonšalantně rukou, ale netvářila se právě nadšeně.

Frank ji odvedl na parket a přitáhl si obě její ruce na ramena, jak bylo právě v módě, ačkoli tady na Jihu všichni i v tanci raději dodržovali staré pořádky. „Nevadí ti to?“ zeptal se. „Jsme přátelé a já si tě strašně vážím… chtěl jsem si promluvit o Nan…“ Vážně vzdychl. „Trochu to mezi námi skřípe… a bojím se, že dnes večer je to i vidět.“

Shovívavě se usmála. „Vidím to jen já, která ji znám léta… vy jste se pohádali?“

Přikývl. „Mojí vinou. Vždycky něco plácnu, a když se to pak snažím vysvětlit, je to ještě horší… Jako bych jen přiléval oleje do ohně… ona pak nechce nic slyšet, urazí se a není s ní žádná řeč. Tváří se, jako bych byl vosk.“

„Takže ty se v ní snažíš vzbudit žárlivost, proto jsi mě vyzval k tanci?“ popíchla ho škádlivě.

„Pokud bych měl vůbec šanci, že se mi to podaří,“ přiznal s povzdechem. „Jedeš v tom se mnou, Tish?“

Chápavě se na něj usmála. „Nan je moje nejlepší kamarádka… myslím, že hned tak nenaletí na to, že bych se jí snažila zpátky přebrat přítele, ale pokusím se udělat, co bude v mých silách… jen když vám to pomůže se usmířit.“

Přitáhl si ji těsně k sobě, až se tváří opírala o klopu jeho saka. „Díky, Tish. Tak se ničeho nelekej…“ Objal ji důvěrně kolem pasu.

Nan vydržela do jejich čtvrtého tance, než se konečně vzdala a přišla se o svého přítele přihlásit. Ale než k tomu došlo, měla Tish příležitost pocítit na sobě pohledy Russellových černých, jak uhel žhnoucích očí, které ji s pohrdavým odporem sledovaly přes taneční sál při každém pohybu.

„Nedívej se na mě, jako bych spáchala nějaký zločin,“ zamumlala, když se Russell objevil po jejím boku u stolu s občerstvením.

„Kdyby se tu pořádala soutěž o největší erotickou exhibici na parketu, vy dva byste dostali první cenu!“ sykl rozzuřeně. „Pojď ven!“ Nemilosrdně sevřel její zápěstí jako v kleštích a odtáhl ji ze sálu na verandu. Zavřel za nimi dveře a pohlédl do jejích zmatených, dokořán otevřených očí, lesknoucích se ve světle lucerny.

„O co ti, sakra, šlo?“ vykřikl tlumeně. „Stát se hitem večera pro všechny drbny v okolí?“ Jeho kamenné oči byly neúprosné. „To bylo naposledy, co jsi někoho nechala, aby tě k sobě na parketu takhle mačkal!“

„Ale Russelle, ty přeháníš… takhle dneska tančí každý,“ vykoktala ze sebe, celá zkoprnělá z jeho hněvu.

„Mně je ukradené, co dělá každý,“ odsekl a sežehl ji přimhouřenýma, jak břitva ostrýma očima. „Nebudu se dívat na to, jak si buduješ pověst nějaké… místní běhny!“

Ta slova ji natolik zmrazila, že se stěží odvážila dýchat.

„Nemáš zapotřebí,“ pokračoval Russell rozhorleně, „aby lidé začali rozebírat, co jsi vlastně zač a odkud jsi přišla!“

Krve by se v ní nedořezal.

„Chceš říct, že když pocházím z té nejchudší vrstvy, musím být automaticky taky šlapka?“ vykřikla, když se zmohla na slovo. „Spratek, kterého jsi velkoryse vytáhl z bahna a snažil ses z něj vychovat slušného občana, ale on se přesto zvrhl?“

„Nemusíš to ještě vytrubovat do světa,“ sykl hlasem ledovým a ostrým jako čepel nože.

Zasáhl ji do srdce.

„Jdi do háje, Russelle,“ vykřikla se slzami na krajíčku. Vběhla zpátky do domu a rovnou překvapené Nan do náruče.

„Nemůžu jet domů,“ řekla Tish, když večírek skončil a hosté se rozešli. Seděla u Nan na posteli s napuchlou tváří a červenýma očima. Po zbytek večera odmítala vyjít z jejího pokoje.

„Vždyť víš, že tu můžeš zůstat,“ konejšila ji Nan. „Ráno bude všechno zase dobré – vždyť vy se s Russelem každou chvíli chytnete, ale vždycky se usmíříte.“

„Tentokrát ne,“ vyhrkla a málem se zajíkla. „Vyřídila jsi mu, že s ním nejedu domů?“

„Vyřídila.“

„A co na to řekl?“

Nan sklopila oči a přihladila si vzorovanou sukni. „Neřekl na to nic.“

Tish se zmohla na nejistý úsměv. „Jako obvykle – on nikdy nedá najevo, co cítí. Jestli je vůbec schopný cokoli cítit – protože o tom začínám pochybovat!“ Její oči znovu zaplavily slzy. „A řekla jsi Eileen, ať sem nechodí? Já… já teď prostě nechci vidět nikoho z rodiny.“

„Nikdo tu není, jen já,“ utěšovala ji Nan. „Jen tvoje stará žárlivá kamarádka. Ty potvoro, takhle mě s Frankem napálit,“ zasmála se. „Frank mi všechno řekl. Nakonec jsem musela spolknout svou hrdost a přiznat, že ho miluju. Ale nebylo to lehké.“

„To asi nikdy není lehké… Russell vážně vůbec nic neřekl?“ opakovala Tish rozpačitě.

„Kdybych se tak ve vás dvou vyznala,“ vzdychla Nan vyčerpaně. „Ne, Tish, neřekl ani slovo. Jen vzal tátovu láhev ginu a nalil si pořádného panáka.“

„Ach tak.“

„Jak to myslíš, ach tak?“ zeptala se Nan. „To nevíš, že Russell nikdy nepije gin? Odjakživa ho nenávidí!“

Tázavě hleděla na svou přítelkyni.

Nan znovu unaveně vzdychla. „Víš co, dojdu ti pro nějaké pyžamo.“

Tish se kousla do rtu.

„Vždyť on měl narozeniny…“

„Já vím.“

„A já jsem mu ani nedala ten dárek. Ach Nan!“ propukla v pláč a zabořila obličej do polštáře.

Nan se vrátila s pyžamem a mokrým ručníkem na obličej. „Zítra ráno se sejdete s pistolemi a odpočítáte dvacet kroků… já vám totiž odmítám dělat pořád soudce! Vážně se nechováte jako dva dospělí.“

Drmolila páté přes deváté, ale Tish ji už neposlouchala. Dokázala myslet jen na Russellova krutá slova, kterými ji tak ranil. A chtěla se jen vyplakat – protože žádná rada nemohla vyléčit její zlomené srdce.

Pláč ji tak unavil, až usnula, a ráno se probudila odpočatá, ale její mírný optimismus se rázem přeměnil v paniku, když jí Nan oznámila, že k domu se blíží Russellovo auto. Ne, ještě nebyla připravená na setkání s ním. Ano, jednoho dne se samozřejmě bude muset vrátit domů – to bylo nevyhnutelné – ale ještě ne!

Doufala proto, že se mu přece jen nějak vyhne. Po špičkách sešla dolů do haly – nikdo tam nebyl a nic nebylo slyšet.

S úlevou zahnula do prázdné kuchyně a zadními dveřmi vyšla ven pod jeden z obrovských pekanových ořešáků – když v tom zpoza rohu vyšel Russell. Srdce se jí nejdřív zastavilo leknutím a vzápětí rozbušilo jako o závod.

Zastavila a rozpačitě propletla prsty. Měla na sobě tričko a vybledlé džíny, které jí půjčila Nan. Russell měl hnědé kalhoty a béžový svetr. Neusmíval se, ale nebyl ani naštvaný – to poznala už z dálky podle jeho klidného, vyrovnaného kroku. Když měl vztek, pohyboval se pomalu a rozvážně jako šelma, chystající se k útoku. I jeho oči bývaly přimhouřené jako oči tygra, připraveného ke skoku na svou kořist. Teď byly zastřené jakýmsi zvláštním stínem, ale klidné a tiché.

Stanul před ní a pátravě pohlédl do její zarudlé tváře. „Holky chtějí vědět, kdy se vrátíš domů,“ řekl bez úvodu.

Ztěžka polkla. „Já… ještě nevím,“ řekla přiškrceně. Pohlédla do země, na špičky jeho kožených bot. Kolem nich lezli mravenci, putující od jednoho mraveniště z načervenalé hlíny k druhému. Vydržela by se na ně dívat celé věky, jen aby mu nemusela znovu pohlédnout do očí a spolknout svou pýchu… pokud jí měl za zlé ten ploužák s Frankem, bude se mu muset omluvit, protože jinak se s ní neusmíří.

„Chtěla jsem zavolat,“ zamumlala, „ale bála jsem se, že bys se mnou nemluvil.“

Ucítila na spánku jeho ruku, kterou přihladil pár volných pramínků, poletujících ve větru kolem její tváře.

„Já přece netrucuju jako malý kluk, holčičko,“ připomněl jí svým hlubokým, sametovým hlasem. „Vždyť víš, že když mám vztek, tak mám vztek, ale pak zase přejde… vždyť mě snad už znáš.“

Zakroutila hlavou, pláč na krajíčku. „Měl… měl jsi narozeniny, a já… já…“ Bezradně k němu vzhlédla. Rty se jí chvěly a oči se jí leskly slzami lítosti.

Russellovy oči náhle potemněly. Pohlédl na ni tak dravě, jako by ji chtěl popadnout a ukousnout si z ní několik soust. V jeho napjaté tváři byla jakási divoká, nepochopitelná emoce, která jí naháněla hrůzu.

„Ach Russelle, promiň mi to,“ zašeptala přerývaně. „Já jsem nechtěla!“

„Ach bože!“ vydechl bezmocně a přitiskl ji k sobě tak pevně, až měla pocit, že ji rozdrtí. Zabořil tvář do jejích vlasů a zaryl nehty do jejích ramen. „Proboha, Tish, tohle mi už nedělej – už tě s Tylerem nechci takhle vidět! A už přede mnou nikdy neutíkej!“

Po tvářích jí skanuly velké, horké slzy, ale všechno bylo v pořádku, když ji objímal, když se mohla opřít o jeho mohutná prsa a obejmout ho stejně hladově a nenasytně, jako držel on ji. Měla pocit, jako by byl Russell celý život její součástí – její druhou polovinou. Jen když ji k sobě tiskl byla celá, úplná. Nejradši by pod tím starým stromem za zadním vchodem kuchyně u Colemanů zůstala stát na věky. Naplnil ji náhle dokonalý klid a mír. Její dlaně vklouzly na teplou a hladkou kůži jeho šíje.

Na čele cítila jemné strniště jeho tváře. Voněl drahou vodou po holení a tabákem. I přes oblečení cítila, jak mu bije srdce.

„Promiň, já jsem nechtěla,“ zašeptala hlasem, který byl prosycený veškerou láskou k němu, kterou se neodvažovala vyslovit.

Stiskl ji o něco pevněji – drtil ji v objetí, až měla strach, že jí znovu prasknou žebra, která si zlomila při nehodě, ale bylo jí to jedno – v Russellově náruči byla v bezpečí, a ani by se nedokázala od něj odtrhnout.

Zhluboka, přerývaně vydechl a povolil sevření. Jemně ji od sebe odstrčil, aby ji viděl do tváře.

Jeho pohled ji hypnotizoval a děsil, ale ani za nic by z něj nedokázala spustit oči. Srdce jí poskakovalo v prsou jako míček.

Russellovy oči sklouzly na její dlouhé, štíhlé prsty, které se mu mezitím svezly na ramena. „Třesou se ti ruce, Tish,“ zamumlal zastřeným hlasem a znovu pohlédl do jejích omámených očí.

„Je mi trochu zima,“ zašeptla rozechvěle.

„Mně také.“ Znovu se k ní sklonil. „Tak pojď blíž ke mně, miláčku.“

„Russelle!“ okřikla ho šeptem, ale nebyl to přesvědčivý protest. Nedočkavě nasávala jeho mužnou, kořeněnou vůni a zachvěla se rozkoší, když se jeho horké, saténové rty zlehka dotkly jejích nastavených úst.

„Zasloužím si snad pusu k narozeninám,“ zašeptal, „i když už jsem tak starý, že bych mohl být tvůj táta.“

„Nejsi tak starý!“ opáčila pobouřeně. „Ale…“

Jemně políbil její spodní ret a něžně ji sevřel v objetí. „Ale co, zlatíčko?“

Propletla ruce za jeho šíjí. „Nic,“ vypravila ze sebe, když sebrala veškerou odvahu, „Ach líbej mě, Russelle!“

„No vidíte, že jste se usmířili!“ ozvala se náhle od domu za jejími zády Nan. Nemohla vidět víc, než bratra a sestru stojící v objetí… Její ostrý hlas však pronikl tou rajskou idylou pod košatým stromem právě ve chvíli, kdy Russell Tish poslechl a zmocnil se jejích rtů.

„Sakra!“ zaklel tlumeně a neochotně ji pustil. Na okamžik však měla dojem, že se chvěje rozčilením stejně jako ona.

„Ach Russelle!“ zašeptala a vzhlédla k němu. Její oči tonuly v záplavě zmatku a touhy.

„Vždyť jsem říkala, že všechno dobře dopadne!“ hlaholila Nan na prahu kuchyně. „Tak pojďte dovnitř, dáme si kafe!“

Kdyby tak Nan tušila, co se mezi ní a Russellem dělo… pomyslela si Tish zoufale. Sama si to však stěží dokázala připustit. Nezbylo než poslechnout hostitelku a s očima zabořenýma do země se vrátit do domu.

Když od Colemanových odjížděli, napětí mezi nimi bylo ještě stále téměř hmatatelné. Ten temný spodní proud erotického vzrušení však zřejmě vnímali jen oni dva. Tish nastoupila do Russellova nejlepšího auta – černého lincolnu – a on zasunul do přehrávače kazetu – tklivé, nostalgické country, které tak dokonale ladilo se zdejší krajinou i s Tishinou roztouženou náladou. Opřela se o sedadlo a zavřela oči. Na rtech ještě stále cítila Russellův krátký, ale tak elektrizující polibek. Představa, že zastaví někde u silnice a dokončí to, co začal, než je Nan vyrušila, ji lákala i děsila zároveň.

Russell ale ujížděl dál a dál venkovskými silnicemi, až se za nimi zvedal oblak nažloutlého prachu. Celou cestu neřekl ani slovo, jen romantickou hudbu s tichým zaklením přetočil na rychlejší rytmus.

Tish sledovala, jak si zapaluje jednu cigaretu za druhou, a nechápala, proč se najednou tváří tak rozzuřeně, jako by měl každou chvíli vybouchnout vzteky.

Zastavil teprve před domem. Vypnul motor a obešel vůz, aby jí pomohl vystoupit. Zabouchl za ní dvířka a vzápětí ji překvapil, když si ji strhl do náruče a přitiskl zády na auto. Octla se znovu uvězněná v tak těsném a dráždivém objetí, až se jí zastavoval dech.

„Nejspíš si říkáš, proč jsem nezastavil a neudělal tohle už dávno?“ Jeho drsný, zastřený hlas ji vzrušoval skoro stejně, jako jeho doteky. Vzal její tvář do dlaní a jeho planoucí, divoký pohled se vpil do jejích očí. „Jen proto, že je mi pětatřicet a tobě dvacet,“ odpověděl sám sobě rázně. „A jestli ti tohle nestačí jako vysvětlení, nevím, co ještě můžu říct…“

Vtiskl krátký, nepříliš něžný polibek na její zkoprnělá ústa a odkráčel. Zůstala stát u auta, němá šokem, jen srdce jí bušilo tak hlasitě, až měla pocit, že se to musí rozléhat široko daleko.

Následující dny mezi nimi vládlo téměř hmatatelné napětí. Russell se k ní choval s chladnou zdrženlivostí. Staré dobré časy, plné kamarádství a smíchu, jako by se ze starého domu vytratily navždy. Eileen tu atmosféru také musela cítit, ale taktně mlčela. A Tish se s téměř masochistickým potěšením těšila zpátky do města na kolej – steskem po domově a po Russellovi jí sice nejspíš pukne srdce, ale aspoň před ním nebude muset každý den úzkostlivě skrývat své pocity.

Možná, pomyslela si s neurčitou nadějí, přece jen platí staré pořekadlo, že sejde s očí, sejde z mysli? Obraz Russella byl však otisknutý tak hluboko v její duši, že tomu ani s největším optimismem nemohla věřit.

Čas od Díkůvzdání do Vánoc utekl tak rychle, že to vypadalo, skoro jako by Mindy s Bakerem vůbec neodjeli. Najednou byli zpátky a dům zase trochu oživl jejich hlasy a smíchem. Většinu členů domácnosti zaměstnávaly přípravy na svátky a i Tish se chvílemi dokázala těšit jako malá – společně s Mindy a Eileen žily tím, jak připravit co nejkrásnější Štědrý den pro Lisu. Byly to koneckonců její první Vánoce doma.

„Co kdybychom jí daly nové sedlo na poníka?“ navrhla Eileen. „To po mně je celé odřené a viděla jsem ve městě tak pěkné…“

„Vždyť za rok za dva stejně s poníkem skončí a bude se učit jezdit na velkých koních, tak jako vy dvě,“ namítla Mindy racionálně. „Potřebuje ale nějaké nové šaty.“

„Ty by dostala tak jako tak – já jí koupím něco jen pro radost, pár plyšových medvídků nebo nějakou pěknou panenku,“ dodala Tish. „Mimochodem, co Lisina vychovatelka? O svátcích bude mít volno, ale měly bychom jí dát aspoň nějakou drobnost.“

„Slečně Asherové by mohly udělat radost nějaké ozdobné kapesníčky,“ navrhla Eileen. „Ráda nosí v kapsičce ty s krajkovým okrajem…“

„Dárky obstaráme snadno,“ přerušila ji Mindy. „Teď mi však řekněte, co bude s tím večírkem na rozloučenou pro Tish? Nevím, co si to vzal Russell do hlavy, že by hudba rušila dobytek – ta nemůže být od domu k nejbližším kravínům vůbec slyšet! A Tish si zaslouží pořádnou oslavu – nevím, jestli bychom s Bakerem byli vůbec mohli odjet na Floridu, kdyby tu nezůstala kvůli Lise.“

Tish se začervenala rozpaky. „Eileen s Russellem by si poradili i beze mě.“

„Kdepak, má milá!“ Mindy rázně zakroutila hlavou, až se jí zvlněné plavé pramínky, které unikly z jejího drdolu, rozlétly kolem tváře. „Připrav seznam hostů, děvenko. Do konce týdne bychom měli rozeslat pozvánky. A teď, abychom nezapomněli na to hlavní – stromeček!“

„Já pro něj nejedu!“ vykřikla Eileen s hrůzou v očích. „Nestrávím celý den na parkovišti, kde nás Tish bude tahat od jednoho stromku ke druhému, abychom se nakonec těsně před zavírací dobou stejně vrátili pro ten první hned u kraje!“

Tish uraženě nadzvedla bradu. „Copak já někoho tahám celý den od stromku ke stromku?“

„Každý rok,“ zavrčel náhle ode dveří Russell, který právě vešel spolu se svým otcem. „Ale,“ dodal trochu škodolibě, „tenhle rok už si to nenecháme líbit – letos se mnou pro stromeček pojede Lisa.“

Ani nevěděla, jak bylo možné, že se jí jeho slova tak dotkla – nebyla už přece dítě! Jenž Russell jako by jí dával najevo, že v rodinných tradicích už pro ni není místo.

Vstala od stolu a cestou z kuchyně objala svého nevlastního otce. „Vypadáš skvěle,“ řekla mu a donutila se k úsměvu. „Je vidět, že Florida ti dělá dobře.“

„Všude dobře, doma nejlíp,“ odpověděl Baker. „Jen kdyby tu můj náladový synáček pořád nedělal dusno,“ dodal tlumeně a zachmuřeně pohlédl směrem k Russellovi.

„Prosím, radši ho nedráždi – jsou Vánoce,“ chlácholila ho Tish šeptem. „Jdu zavolat Nan kvůli nějakým nákupům – napiš si, co chceš pod stromeček!“

Pak se od něj rychle odvrátila a rázným krokem vypochodovala do schodů – nechtěla, aby si někdo všiml, že má slzy v očích.

„Jedeme s tátou pro stromeček!“ vyhrkla Lisa, která bez varování vtrhla do jejího pokoje, tváře růžové vzrušením. Vlasy, svázané stuhou do ohonu, jí poletovaly po zádech, jak nadskakovala radostí. Vzápětí však zvážněla, když viděla Tishiny zarudlé oči. „Tish, co se ti stalo?“ pípla přiškrceně.

„Nic, zlatíčko!“ Polkla slzy a zmohla se na úsměv. „Jen se mi po tobě bude po Vánocích stýskat!“ Sklonila se a políbila Lisinu broskvově hladkou tvářičku. „Přivez nějaký pěkný stromeček, ale ne abys tátu tahala po celém městě a zdržovala, než nějaký vybereš, rozumíš?“

„A ty jsi zdržovala, když jsi byla malá?“ zeptala se Lisa zvědavě a sedla si vedle ní na postel.

Usmála se a její oči zamlžily dávné vzpomínky. „To víš, že jo – byla jsem rozmazlená a dělala jsem naschvály,“ přiznala. „Ale nemyslela jsem to zle – jen mě bavilo, když mě s sebou Russell vzal na předvánoční nákupy. Chtěla jsem být s ním.“

Uslyšela, jak vrzly dveře, a ani nemusela vzhlédnout, aby ucítila, jak na ní spočívají jeho temné, zahloubané oči. Sklopila tvář.

„Tak už běž, Liso, a nezapomeň, co jsem ti řekla,“ pobídla ji se strojenou veselostí.

„Nezapomenu!“ slíbila Lisa a jako kůzle poskočila ke dveřím.

„Počkej na mě dole,“ přikázal Russell své dcerce, aniž by přitom spustil oči z Tish, choulící se na pelesti postele.

„Ano, tatínku! Ahoj, Tish!“

Drobné nožky odcupitaly dolů ze schodů a oni dva se octli sami.

Russell vešel dál, ruce v kapsách džínů. V červeném roláku vypadala jeho snědá tvář skoro ďábelsky. Když znovu promluvil, zněl však jeho hlas skoro něžně: „Netušil jsem, že jsi dělala naschvály jen proto, že jsi tolik stála o mou společnost… to už se dnes, bohužel, říct nedá, nemám pravdu? Celé dny neděláš nic jiného, než že se mi vyhýbáš!“

Nespouštěla pohled se svých rukou, propletených na klíně. Prohlížela si své oválné nehty, nalakované průhledným lakem, jako by byla ta nejdůležitější věc na světě. „I pes se člověku po několika kopancích začne vyhýbat,“ vypravila ze sebe přiškrceně. „A ty pro mě poslední dobou nemáš nic než kopance a rány!“ Její hlas se znovu zlomil v pláč. „Russelle, co jsem ti udělala, že mě tak nenávidíš?“

Mlčel, a kdyby přes závoj slz dokázala zaostřit na jeho tvář, viděla by, že zbledl.

„Tak tohle si myslíš?“ Jeho hlas stěží dokázal zastřít, jak ho to pomyšlení zraňuje. Kdyby tak Tish tušila, že…

Tish však ten zvláštní, pohnutý tón v jeho slovech neslyšela – její tep, uhánějící jako splašený, jí hučel v uších, a její zármutek ji zaslepoval.

„Kéž by už ty zatracené Vánoce skončily,“ vyhrkla trpce. „Kéž bych už byla co nejdál odtud, na koleji! Kéž bych sem byla nikdy nejezdila!“

Prudce vstala a přešla k oknu, zády otočená k němu. „Prosím tě, Russelle, jdi už,“ požádala ho třesoucím se hlasem.

Mlčel. Ta chvíle ticha se nekonečně vlekla. „Tish…“ řekl nakonec jemně.

„Prosím tě, odejdi!“ Hlas jí selhával. „Vždyť neděláš nic jiného, než že mě trápíš! Zmiz!“ Celá zadýchaná sevřela rukama okenní parapet.

Krátce vydechl, jako by ho její slova doslova fyzicky zabolela. Několik vteřin nehybně stál. Pak konečně uslyšela, jak se za ním zaklaply dveře. A slzy, které jen silou vůle zadržovala pod víčky, vytryskly naplno.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Byl to krásný stromek – hustá, pravidelně rostlá borovička, skoro tak vysoká jako Russell, který ji dole ořízl a pečlivě zasadil do stojanu uprostřed obýváku. Eileen vytáhla z půdy zaprášené krabice se starodávnými ozdobami a Lisa nad nadýchanými skleněnými andělíčky a krajkovými sněhovými vločkami nevycházela z úžasu – takové u tety ve městě nikdy neviděla. Společně se pustily do zdobení stromu, ale Tish se obýváku vyhýbala – radši se schovala v kuchyni u Mattie a Mindy a pomáhala s pečením.

„Doufám, že je ti jasné, že trpí jako zvíře,“ poznamenala Mindy prozaicky, zatímco vykrajovaly cukroví.

„Kdo? Russell?“ Tish se zastavila uprostřed pohybu se zamoučenýma rukama nad válem a nevěřícně pohlédla na svou nevlastní matku.

„Jen neříkej, že sis nevšimla, jak se ti na sto honů vyhýbá,“ trvala na svém Mindy. „Tohle odpoledne, když si vzal do hlavy, že pro stromek pojedou jen s Lisou, to bylo zrovna tak. Má hrůzu z toho, že si něčeho všimneš!“

„Že si něčeho všimnu?“ opakovala Tish nechápavě ozvěnou.

Mindy se tajemně usmála.

„Otevři oči, děvenko, a uvidíš sama. Já ti to slabikovat nebudu. Víš co? Pojďme sebou hodit, ať jsou ty plechy v troubě. Vánoce jsou jedna věc, ale je už skoro na čase, abychom už začaly zdobit salon na silvestrovský večírek.“

Tish rezignovaně přikývla. Nezbylo jí než se smířit tím, že Mindy je zrovna tak potrhlá, jako byl poslední dobou celý zbytek rodiny.

Dárky si rozdaly už o Štědrém večeru, namísto obvyklého božohodového rána. Po večeři se posadili kolem bohatě nastrojené borovičky, atmosféru podbarvovala nostalgická vánoční hudba z magnetofonu a všichni popíjeli punč nebo kávu.

Eileen o sto šest cvakala spouští fotoaparátu, zatímco Lisa se s nadšením vrhala od jednoho dárku k druhému.

„Jé, tati, podívej!“ vydechla zaníceně, když objevila tajemnou krabici s dírkami, která byla jen přehozená lehoučkým hedvábným papírem. Uvnitř cosi škrabalo a mňoukalo a Lisa jako u vytržení vytáhla huňaté, sněhobílé perské kotě.

„Tish, děkuju ti!“ vykřikla a vrhla se jí kolem krku s kotětem v náruči. „Jak jsi uhádla, že chci pod stromeček koťátko?“ rozplývala se štěstím.

„Pamatuješ, jak jsme spolu byly na rybách?“ zeptala se Tish smrtelně vážně. „Jedna zlatá rybička mi slíbila, že mi prozradí tajemství, když jí ušetřím život – a tak jsem se to dozvěděla. To proto jsem tehdy žádnou rybu k večeři nepřinesla!“

„To jsou jen výmluvy,“ mávla Lisa rukou a nadšeně zdvihla kotě do vzduchu.

„Jak jí budeš říkat?“ zeptala se Tish.

„Co třeba Sněhurka?“ navrhla Lisa a rozkošnicky si otřela tvářičku a načechraný bílý kožíšek.

„To radši Šmudla,“ poznamenala Eileen skepticky. „Víš, jak bude za chvíli vypadat bílá peršanka na farmě?“

Baker s Mindy pozorovali jejich pošťuchování se shovívavým úsměvem a tu a tam si přisadili, jen Russell pozoroval štědrovečerní dění jako němý svědek. Když rozbalil dárek od Tish, jeho oči na okamžik zjihly v úsměvu – byla to vzácná starožitná pistole s perleťovou rukojetí, přírůstek do jeho sbírky historických zbraní. Zdvořile poděkoval, vzápětí však zase uhnul očima a tvářil se, že si hraje se svou novou hračkou.

Tish si nechala dárek od něj až na konec. Sundala jemný papír z plochého hranatého balíčku a se zatajeným dechem otevřela kazetu se značkou klenotnictví. Našla v ní náhrdelník s dokonalým černým opálem zasazeným do stříbra. Už dlouho ho chtěla a teď si ho jen zbožně držela v rukou před očima, protože věděla, že jakmile si ho jednou připne, už ho nikdy nesundá. Pod víčka jí vhrkly slzy dojetí – jak jen Russell uhodl, že přesně tenhle šperk si přála, když se mu o něm nikdy ani slovem nezmínila?

„Díky, Russelle,“ zašeptala a vzhlédla k němu zamlženýma očima. Skrz závoj slz se pokoj plný svíček třpytil ještě víc.

Russell na ni jen krátce pohlédl. „Jsem rád, že se ti líbí.“

Jakmile skončili s rozdáváním dárků, vyklouzla Tish z obýváku. Všichni ještě seděli kolem stromečku a užívali si Lisino nadšení z prvních Vánoc v novém domově, ale ona chtěla být sama. Tiše za sebou zaklapla dveře svého pokoje, vyndala klenot z kazety a přitiskla si hladký oválek z opálu ke rtům. Teprve pak si před zrcadlem náhrdelník připnula a s dětským úžasem pozorovala tančící, třpytivé pablesky drahokamu. Té noci ještě dlouho nemohla usnout.

Silvestrovský večírek byl zároveň Tishiným večírkem na rozloučenou. Už druhý den se měla odstěhovat na kolej, ačkoli věděla, že tam bude pusto – po zameškaném semestru však musela vyřídit spoustu formalit na studijním oddělení. Doufala jen, že i její kamarádka Lillian, která jí psala, že musí opakovat nějakou nepovedenou zkoušku, přijede dřív a ona nebude v opuštěném kolejním areálu úplně sama.

Teď ale byla tady – patřil jí ještě poslední večer doma, který byl zároveň malou slavností na její počest. Přihladila si bílé šaty, které jí tak bolestně připomínaly večírek na přivítanou u Colemanových, a nasadila přívětivý úsměv. Nezbývalo jí než se přidat k veselícímu se hloučku hostů a držet krok s všeobecnou zábavou.

Ze sterea hlasitě vyhrávala hudba, všude cinkaly skleničky s ledem. Byla tu Nan a samozřejmě Belle a Frank Tylerovi. Russellovi se to očividně nelíbilo, ale Frank byl teď přítelem Tishiny nejlepší kamarádky, a tak mu nezbývalo než zatnout zuby a zdvořile se usmívat.

Tish si nechala namíchat slabý koktejl. Zvedat si náladu alkoholem bylo ale ve skutečnosti to poslední, na co měla chuť, a tak jen vzdychala nad sklenkou, krčila se u zdi a pokud to bylo nezbytně nutné, usmívala se na hosty. Mezi ní a Russellem vládla poslední dobou tak napjatá atmosféra, že pro ni bylo skoro fyzicky nesnesitelné být s ním ve stejné místnosti. A on jí situaci nijak neulehčoval, když ji skoro celý večer držel v šachu svýma pronikavýma, neústupnýma očima. Kdykoli se odvážila k němu přes pokoj vzhlédnout, střetla se s jeho temně žhoucím pohledem.

Nejradši by se pod nějakou záminkou schovala v kuchyni u Mattie – ale tam už, když se převlékla do společenských šatů a pozdravila s příchozími, nemohla – anebo by se schoulila v kabátu na verandě a pozorovala hvězdy na studeném zimním nebi. Byla by vlastně ráda kdekoli, jen kdyby se nemusela dívat na to, jak se Belle Tylerová lepí na Russella jako svízel a táhne se za ním, kamkoli se pohne.

Ruch v salonu sílil s každou minutou, kdy se blížila půlnoc. A zrovna tak nabíraly na síle důvěrnosti, kterých se Belle odvažovala vůči Russellovi – nakonec přetekl pohár a Tish už to nehodlala snášet ani o vteřinu déle. Zhluboka se nadechla a doufala, že se jí nějak podaří proklouznout ven, ale sotva se dostala až ke dveřím, narazila na čísi urostlé, teplem sálající tělo. Vzhlédla a octla se tváří tvář Russellovi.

„Utíkáš?“ zeptal se tiše s vševědoucím úsměvem. „Šampaňské otevíráme za –“ pohlédl na drahé černé hodinky na zápěstí „– pouhých čtyřicet vteřin.“

„Já totiž… nesnesu ten hluk,“ vypravila ze sebe, než jí selhal hlas. „Chtěla jsem počkat venku.“

„Vadí ti jen ten hluk, Tish,“ zeptal se zvolna, „nebo to, jak se na mě Frankova sestra stále lepí?“

Z jejích očí vyšlehly blesky hněvu. „Jestli si myslíš, že žárlím, tak…“

Než však stihla dokončit svou roztrpčenou obranu, ozvalo se zevnitř odpočítávání, bouchání zátek a vzápětí halasný, podroušený zpěv tradiční novoroční „Auld Lang Syne“.

Octnout se v Russellově blízkosti právě o půlnoci bylo strategickou chybou. Sklonil se k ní a hučící místnost rázem zmizela z jejího vědomí – existoval jen Russell a jeho snědá, divoce krásná tvář. Vzal ji kolem štíhlého pasu a přitiskl si ji na své boky.

„Drž, Tish,“ napomenul ji, když se pokusila odtáhnout. „Aspoň mi pomůžeš setřást tu dotěrnou blondýnu. Teď tě políbím a ty se nebudeš bránit,“ řekl hypnotizujícím hlasem a jeho černé oči se vpily do jejích omámených zřítelnic s magnetickou silou. Přivinul si ji ještě blíž a ona ucítila jeho mužný, kořeněný dech. „Budu tě líbat, dokud mi neomdlíš v náruči – a budu tě líbat přede všemi, i před Belle Tylerovou.“

„Ach Russelle, to nesmíš,“ napomenula ho zadýchaně, ale její roztoužené oči říkaly něco jiného než její nesmělá slova. Dech se jí zadrhoval v hrdle.

„Proč bych nesměl, lásko?“ vydechl svůdně. Jeho pevné, štíhlé prsty zajely do jejích rozpuštěných vlasů. Jemně jí zaklonil hlavu, aby nemohla uhýbat před jeho očima, plnýma žádosti, a stejně nenasytnými, smyslnými rty. „Vždyť už jsme se líbali, copak jsi zapomněla? Toho večera, když jsem se vrátil z Jacksonvillu, než nás Eileen překvapila… byli jsme mnohem dál než teď, nemyslíš?“

Zrudla rozpaky, když si vzpomněla na ten vášnivý polibek, který mu tehdy tak bez zábran oplácela.

„Russelle… všichni na nás zírají,“ zašeptala a málem se zakoktala studem. Její tělo však navzdory tomu přilnulo k Russellovi a svůdné, elektrizující pocity ji zaplavily od hlavy až k patě.

„Jen ať zírají – bude na co se dívat,“ zamumlal hlubokým, zastřeným hlasem, ze kterého ji příjemně mrazilo v zádech. „Líbej mě, Tish… ukaž mi, že se ti to líbí.“

Pootevřenými ústy se zmocnil jejích rozechvělých, touhou rozpálených rtů a vsunul špičku jazyka do horké, vlhké jeskyňky jejích úst. Zajíkla se rozkoší a oddala se spalujícímu žáru, kterému nedokázala odolat, tak jako noční motýl letí do plamene, který ho zahubí.

Ten slastný, opojný okamžik jako by trval věčně. Nakonec se od ní však Russell přece jen odtrhl a zašeptal jí rázně do ucha. „Jdeme!“

„Ale… kam?“ vypravila ze sebe, když ji vzal za předloktí a vyvedl ji ze salonu do haly.

Neodpověděl. Jen vytáhl z kapsy klíč, otevřel dveře své pracovny a strčil ji dovnitř. Zase za nimi zabouchl a zamkl a ani se přitom nenamáhal rozsvítit.

„Co si ostatní pomyslí, když najednou takhle zmizíme?“ vyhrkla nervózně.

Nadzvedl ji, jako by byla peříčko, a beze slova ji odnesl na tlustý bílý kobereček před krbem. Jemně, s téměř zbožnou úctou ji na něj položil a pak, když si sundal sako a povolil kravatu, si lehl na bok vedle ní.

„Nemluv, Lutecie,“ zašeptal hlubokým, touhou prosyceným hlasem.

„Ale… co to děláš?“ zaprotestovala nejistě a přitiskla dlaně na jeho mohutná prsa, jako by snad tu horu svalů mohla odstrčit.

„Přivedl jsem tě sem jen proto, abychom se rozloučili,“ řekl a v jeho roztouženém hlasu byl slyšet i spodní proud bezmocného hněvu – jako by proklínal sám sebe či osud, že poslední večer nedokázal odolat pokušení. „Chci tě ochutnat a chci také, abys nezapomněla, jak chutnají mé polibky, až mi zmizíš ze života… chci cítit, jak ti tluče srdce vzrušením a jak se pode mnou svíjíš rozkoší,“ zašeptal přerývaně, než ji znovu sevřel v něžném, ale pevném objetí. „Proboha, ty vážně nevíš, co se mnou děláš? Musel bych si usekat ruce, kdybych tě měl nechat na pokoji!“ Hlasitě vydechl. „Bojuju s tím už skoro rok, ale dneska je mi všechno jedno. Chci aspoň pár minut rozkoše s tebou… chci, aby se naše životy aspoň na pár minut prolnuly, než půjdeme zase každý svou cestou… a chci se s tebou rozloučit mnohem lépe, než slovy – ukážu ti celým tělem, jak moc tě chci, jak moc mi budeš chybět, má malá!“ Sklonil se k ní a zasypal její ústa saténově hebkými, motýlími polibky.

Její ruce, zapřené o jeho prsa, se rozechvěly, a její rty začaly mimoděk oplácet jeho něžné laskání. Srdce jí bilo jako splašené a přetékalo radostí z jeho opojné, vzrušující blízkosti. Ty něžné, a přitom tak zkušené doteky jeho rukou i rtů ji přiváděly k šílenství.

„Rozepni mi košili,“ přikázal šeptem a přitáhl si její ruku ke krku.

Váhavě poslechla. Chvíli nemotorně bojovala s knoflíčky, až její dlaně vklouzly na jeho teplá, odhalená prsa, pokrytá popraškem jemných chloupků.

Vzhlédla k němu omámenýma očima. Konečky jejích prstů se chvěly na jeho mohutné, mužné hrudi, jako by jimi projížděl příjemný elektrický proud.

Jeho temné, touhou prosycené oči se vpíjely do její vzrušené tváře. „Tish, tys ještě nikdy…?“ Jeho sametový hlas ji laskal po celém těle.

Nervózně zakroutila hlavou. Srdce jí bušilo, jako by jí šlo o život, a v ústech jí tak vyschlo, že ze sebe nevypravila ani hlásku. Ztěžka polkla.

Motýlí doteky jeho rtů se snesly na její čelo, oči i rozpálené tváře, a jejím tělem projely vlnky rozkoše. Ještě žádný muž jí nedal okusit tak vzrušující, odzbrojující něhu.

„Takhle jsem žádnou nelíbal snad od šestnácti let,“ vzdychl tiše a rozkošnicky zabořil tvář do jejích měkkých, voňavých vlasů.

„Ale… jak je to možné? Musel jsi přece mít tolik žen,“ vypravila ze sebe přiškrceně.

Pobaveně se zasmál. „Kdybys byla jakákoli jiná žena, už bych z tebe dávno strhal polovinu oblečení,“ vysvětlil.

„Russelle!“ okřikla ho tlumeně.

„Neboj se, lásko,“ konejšil ji hedvábnými slovy. „K tobě bych si nic takového nedovolil… to nemůžeme. Chci se s tebou jen chvíli líbat, chci si zapamatovat tvou chuť, až odjedeš… vždyť sama víš, že kdybychom zašli dál, bylo by to nesnesitelné peklo… zase by ses mi vyhýbala, nechtěla bys jezdit na prázdniny domů… a já tě nechci ztratit, miláčku.“

„Myslíš to doopravdy, Russelle?“ Její vlastní hlas zněl v jejích uších dutě, cize.

Vzal její tvář něžně do dlaní a sklonil se k jejím ústům v dlouhém, dráždivém polibku, ze kterého ji jímala závrať. Russell opět vklouzl špičkou jazyka mezi její pootevřené rty a začal laskat tu hladkou lasturku jejích úst s nekonečnou trpělivostí, ale přitom neodkladnou, nenasytnou touhou, která v ní probouzela nepoznaný žár. Zhluboka oddechovala a její klín roztával rozkoší.

Když se odvážila otevřít oči a vzhlédnout k němu, tonuly v jezírkách slz.

„Ach Russelle,“ zašeptala přerývaně. Hlas se jí zadrhoval láskou, kterou nedokázala vyslovit. „Já tě miluju… Miluju tě tak strašně, že…“

Přísně přitiskl prst na její ústa a hluboko v jeho očích se zablýsklo cosi tajemného, neuchopitelného. „Ne, to neříkej…“

„Ale, je to pravda!“ bránila se horečnatým šeptem.

Zadýchaně se od ní odtáhl a vstal. Okamžitě sáhl po cigaretě, jako by ho nikotin mohl aspoň na chvíli zachránit před drogou lásky, které propadl. Zahleděl se do plamenů tančících v krbu. „Já vím,“ řekl nakonec hlasem, ze kterého opět zaznívala pevnost a rovnováha. „Vím už to dlouho. A to je jediný důvod, proč jsem na tebe byl tak zlý. Chtěl jsem tě prostě zchladit. Nevidím v tom žádnou budoucnost – to jsem ti přece řekl. A bohužel jsem to myslel vážně.“ Ztěžka vzdychl.

Sklopila oči, jako by studovala jemný vzorek koberečku před krbem. Bezmyšlenkovitě zatahala za třásně, jako by hledala nějaké záchranné lano. Nevěděla, co říct, ale lámalo jí srdce, když ji Russell odmítal – před několika vteřinami jako by ji chtěl rozdrtit v objetí, tak proč s ní už zase mluvil jako s malým děckem?

„Nevěděla jsem, kdo je Lisa… proto jsem tolik vyváděla,“ zamumlala zahanbeně, s pohledem upřeným do země. „Teď už je všechno jinak!“ dodala se slzami na krajíčku.

„Ne, Tish, to není kvůli Lise,“ přiznal tlumeným hlasem. „A proboha, můžeš už si aspoň sednout?“ dodal netrpělivě a vrhl na ni skoro zoufalý pohled – ležela ještě stále opřená o loket na koberečku a ty bílé, přiléhavé šaty odhalovaly křivky jejího těla tak věrně, že by klidně mohla být nahá. Vypadala jako model pro malíře, který se rozhodl vytvořit zátiší s odaliskou.

Poslušně se posadila, obemkla kolena a upřela oči do plamenů. „Promiň, já… asi jsem toho moc vypila,“ zamumlala nemotorně.

„Proboha, mně je jedno, kolik jsi toho vypila,“ odsekl zoufale. „Ale je mezi námi patnáct let, Tish!“ Divokýma očima přejel po její půvabné bílé siluetě, po níž tančily stíny pokoje jako po promítacím plátně. „Jsem prakticky o generaci starší… ještě ani pořádně nejsi dospělá žena… a já jsem ti dal pocítit něco, na co ještě nejsi připravená. To není láska, Tish, to je jen…“

„Ach Russelle, to neříkej,“ vypravila ze sebe. To ponížení ji dusilo. Nebyla žena? Když ji před chvílí svíral v náruči, určitě ji neobjímal jako bratr sestru… Proč v ní rozdmýchával tu palčivou touhu, pokud ji nechtěl ukojit? A proč ji odmítal brát vážně, když mu říkala, že ho miluje – bylo tak těžké si to připustit, tak dlouho jí trvalo, než na to dokázala vůbec pomyslet. Teď se mu otevřela, vydala v šanc, a on zraňoval její ženskou hrdost, když s ní jednal jako s nějakou poblázněnou školačkou.

„Říkám ti, jak to je, drobečku – jenom mě chceš, má malá – zbláznila ses do mě, protože jsem od tebe nedokázal dát ruce pryč. Ale jsi ještě malá, nezkušená holka a já jsem dospělý chlap – nikdy by to nefungovalo, jen bych tě zranil.“

Rázně vstala. Zachovat si aspoň špetku hrdosti ji stálo veškeré sebezapření. „Promiň, že jsem tě obtěžovala,“ vypravila ze sebe hlasem, který nezakolísal, zněl však tak zvláštně, jako by to ani nemluvila ona. „Už se to nebude opakovat.“

Otočila se na podpatku a už když vycházela ze dveří, oči měla plné slz – ale to naštěstí nemohl vidět.

„Tish!“ zavolal za ní nejistě.

„Nevšímej si mě,“ odsekla. „Nemusíš si o mě dělat starost – bylo to čistě fyzické poblouznění smyslů, měl jsi pravdu. O nic nejde. Dobrou noc.“

„Proboha, Tish!“ křikl za ní, než za sebou zabouchla dveře jeho pracovny.

Ale to už běžela nahoru do schodů a nezastavila se, dokud za ní nezaklaply dveře jejího pokoje.

Život na koleji byl rušný a náročný, Tish se však zapojila do univerzitního dění s energií a odhodláním – v jejím rozvrhu nezbývalo pět volných minut, kdy by se mohla oddávat marným snům a teskným vzpomínkám. I přesto však prožívala bezesné noci, kdy se převalovala v posteli ze stranu na stranu a marně se snažila uniknout před obrazem Russellovy krásné, touhou prozářené tváře, a ráno se pak probouzela vyčerpaná a pomačkaná, s kruhy pod očima. Sotva dokázala pozřít sousto a zhubla o několik kilo, ale její přátelé si naštěstí mysleli, že za její únavu mohou náročná studia.

Lillian se vyptávala na Franka, na farmu, na její dlouhé prázdniny, a Tish své drobné spolubydlící ochotně líčila venkovskou idylu, to podstatné si však nechávala pro sebe – do jejích vzpomínek se dral zas a znovu Russell.

Lillian měla nového přítele, který hrál v kapele a pracoval v restauraci nedaleko univerzitního areálu. Často byla s ním a Tish si tak připadala ještě osamělejší. Rezignovaně poslouchala veselé švitoření ostatních děvčat na koleji, které ani na chvíli nedokázalo rozptýlit její tesknotu.

Viděla ho před sebou tak, jak se na ni díval toho posledního rána, když odjížděla: snědého, zamlklého, s temnými stíny v očích, do kterých se neodvážila pohlédnout. Rozloučila se prázdnými, konvenčními frázemi a objala Lisu, jejíž dětsky upřímné slzy ani nedokázala vnímat. Na letiště odjížděla ochromená zármutkem.

Její nevlastní rodiče i Eileen si všimli, že situace mezi ní a Russellem se přiostřuje, ale byli tak šetrní, že se z ní nesnažili vytáhnout podrobnosti.

Čas ve městě plynul rychle, protože každou volnou chvíli Tish zaplnila nějakou zdánlivě smysluplnou činností – studiem, sportem, kulturou. Během těch několika týdnů po odjezdu z domova jí přišlo několik dopisů od Mindy, o Russellovi v nich však, poněkud podezřele, nebyla ani zmínka. Aspoň však bylo snazší se tomu tématu vyhnout i v odpovědích, které Tish poctivě posílala domů. Ani papíru však nesvěřila, co skutečně cítí – připadala si, jako by zemřela zaživa – neustále duchem nepřítomná, bez jiskřičky radosti. Kéž by tak mohla zapomenout a začít znova!

„Někdo na tebe dole čeká,“ vytrhla ji jednoho dne Lillian z myšlenek.

„Cože?“ Tish vzhlédla od učebnice anglického slohu.

„Nějaký fešák,“ dodala její spolubydlící se spikleneckým mrknutím. „Kdybys byla řekla, že Frank Tyler vypadá takhle skvěle, byla bych k tomu moři jela s tebou!“

Frank? Kde se tady vzal? S povzdechem vzhlédla od skript, sundala si župan a převlékla se do kalhot a bílého svetříku. Projela bujné černé vlasy kartáčem, nenamáhala se s líčením a šla rovnou dolů. Nedovedla si představit, co jí Frank mohl chtít a proč by sem za ní jezdil… nejspíš měl nějaké obchodní jednání v okolí, a tak se cestou stavil.

Jakmile však sešla po schodišti dolů do společného obýváku, hlasitě se zajíkla. Byl tam sám. Ale nebyl to Frank. Na to byl příliš vysoký, příliš urostlý a jeho vlasy byly příliš tmavé.

Obrátil se k ní s dlouhým, temným pohledem, ze kterého se jí rozbušilo srdce. Nohy měla náhle jako z olova a jen stěží se přiměla vejít dál do místnosti. „Nazdar, Russelle,“ pozdravila zvonivě dutým, cizím hlasem, který nepoznávala. „To je milá návštěva.“

Přimhouřil oči a pátravě se jí zahleděl do tváře. Všimla si, že vypadá o něco starší. Změnil se. Byl vážnější, zasmušilejší… vypadal osaměle.

„Lise se po tobě stýská,“ řekl tiše.

„Mně po ní také.“ Ztěžka polkla. „Nechceš se u nás posadit…“

„Ach, Tish, proboha,“ vydralo se z jeho hrdla, „pojď ke mně!“

Pevně ji sevřel v náručí, přitiskl ji k sobě a zabořil tvář do jejích vlasů. „Ach Tish…“

Zmocnil se jejích úst v dobyvačném, naléhavém polibku a nenechal se obměkčit jejími nejistými pokusy vyprostit se z toho vášnivého sevření. Sám se chvěl touhou a ona pod ňadry cítila, jak mu tluče srdce. Z očí jí vytryskly dlouho zadržované slzy – slzy marné touhy, beznadějného smutku a konečně dojetí a úlevy. Když Russell ucítil jejich horké, vlhké stopy, povolil náhle sevření a zasypal ji polibky tak něžnými, že mu je chtě nechtě začala oplácet s rozkoší zadrženým dechem. A na jazyk se jí neodvratně dralo přiznání, jak trýznivé a prázdné byly ty dlouhé týdny bez něj, bez jeho hlasu, jeho doteků.

Zhluboka se nadechl, něžně zajel prsty do jejích kadeří a neochotně se vzdálil od jejích rtů.

„Ten polibek mi říká víc než veškerá tvá slova,“ vypravil ze sebe zastřeným, zadýchaným hlasem. „Chyběl jsem ti?“

Rozechvěle přikývla. Ztrácela půdu pod nohama a nevěděla, zda se jí to celé jen nezdá, zda neprocitne z dalšího z marných, zrádných snů o jeho objetí.

„Tak vidíš, jaký jsem byl tvrdohlavý mezek,“ vzdychl lítostivě. „Víš, kolik nocí jsem probděl v myšlenkách na tebe? Cítil jsem tě v náruči tak živě, jako bys opravdu byla se mnou… vzpomínal jsem na chuť tvých rtů, na slzy, které jsem ti slíbal z očí… od chvíle, kdy jsi odjela, Tish, jsem nemohl u ničeho vydržet. Svět byl najednou tak zbytečný a pustý. Život bez tebe neměl smysl.“

Točila se jí hlava jako na tobogánu a její hlas dočista utonul pod záplavou emocí. „Ale vždyť jsi mě nechtěl,“ vypravila ze sebe bolestně.

„Ty hlupáčku,“ zašeptal. „Pamatuješ ten večer, když jsem tě chtěl odnést k sobě do pokoje? Víš, co jsem měl v plánu?“

Její tvář zalil ruměnec. „Řekl jsi, že to není tak, jak by se mohlo zdát.“

Vytáhl z kapsy saka malou krabičku.

„Tohle jsem měl totiž v prádelníku,“ přiznal. „Chystal jsem se ti ho dát. Koupil jsem ho loni v létě, když jsem jel obchodně do New Yorku – už po tom hloupém nedorozumění v kabinkách u jezera… Tolik jsem žárlil, že jsem se bál, aby mě někdo nepředběhl.“

Otevřela krabičku a se zatajeným dechem zůstala zírat na nádherně broušený rubín zasazený v okvětí drobných démantů – byl to zásnubní prsten! Když znovu vzhlédla k Russellovi, byla v jejích očích vepsána veškerá láska, kterou musela tak dlouho ukrývat v nitru.

„Tish, miluju tě jako žádnou jinou ženu v životě,“ zašeptal a zlehka se dotkl jejích rtů. „Bojoval jsem s tím od chvíle, kdy jsem tě poprvé objal tam u vody a už při tom prvním polibku poznal, že po mně toužíš zrovna tak, jako já po tobě, i když sis to tehdy nedokázala přiznat. Už ale nebudeme bojovat s láskou – vezmeme se a s těmi patnácti lety mezi námi si můžu dělat těžkou hlavu ve volném čase!“

„V jakém volném čase?“ zamumlala zmateně, jen nepatrný kousek od jeho horkých, hebkých rtů.

„Mezi naším prvním a druhým dítětem,“ zasmál se tiše. „Běž si sbalit kufry, Tish… přiletěl jsem sám cesnou, čeká nás na letišti.“

„Žádné kufry nepotřebuju,“ řekla a pohladila ho něžně po tváři, oči přetékající láskou. „Na cestu domů mi bude stačit jen pilot.“

Když spolu tentokrát vzlétli k nebi, věděla, že celý svůj svět má s sebou, na palubě malého letadla. Letěla domů a věděla, že až přistanou v Georgii a ona stane na rodné půdě, bude mít ještě stále hlavu v oblacích.