Diana Palmer

Sladké zajetí

PRVNÍ KAPITOLA

Libby Collinsová nemohla pochopit, proč její nevlastní matka Janet pozvala do domu agenta realitní kanceláře. Otec byl mrtvý teprve několik týdnů. Pohřeb byl v její mysli pořád ještě tak čerstvý, že každý večer plakala, dokud neusnula. Její bratr Curt byl zničený stejně jako ona. Riddle Collins byl silný, veselý, inteligentní muž, nikdy nebyl vážněji nemocný. A v životě neměl potíže se srdcem. Takže jeho smrt následkem těžkého infarktu přišla jako naprostý šok. Nejbližší soused Collinsovy rodiny, rančer Jordán Powell, tvrdil, že je to krajně podezřelé. Avšak Jordán považoval za podezřelé téměř všechno. Dokonce věřil, že vláda někde v podzemní laboratoři klonuje vojáky.

Libby si projela drobnou rukou vlnitými, černými vlasy a světle zelenýma očima zkoumala obzor, jestli někde nezahlédne bratra. Avšak Curt měl zřejmě plné ruce práce s porody jarních telat na severní pastvině Powellova ranče. Byl teprve duben a mladé jalovice, dvouleté prvorodičky, začínaly rodit telata přesně podle plánu. Byla jen malá naděje, že se Curt ukáže dřív, než realitní agent odejde.

Za rohem domu zaslechla Libby hovor. Přiblížila se, aby zjistila, oč jde. Její otec tenhle malý ranč miloval stejně jako jeho děti. Byl v majetku jejich rodiny téměř stejně tak dlouho, jako rodina Jordána Powella vlastnila vedlejší ranč Bar P.

„Jak dlouho vám bude trvat, než najdete kupce?“ ptala se Janet.

„To vám opravdu nemůžu říct, paní Collinsová,“ odpověděl muž. „Ale Jacobsville rychle roste a mnoho rodin hledá rozumné bydlení. Myslím, že zdejší pozemek by se dal vhodně rozparcelovat a můžu vám zaručit, že firmy, zabývající se bytovou výstavbou, by za něj nabídly ty nejvyšší ceny.“

Rozparcelování? No to se jí snad jen zdá!

Avšak Janetino další prohlášení udělalo definitivní tečku za jejími pochybnostmi. „Chci to tu prodat co nejdřív,“ pronesla rozhodně. „Peníze ze životní pojistky už mám v ruce. Jakmile se prodej uskuteční, odstěhuji se pryč.“

Další překvapivé odhalení. Proč má macecha tak naspěch? Její manžel, se kterým byla sotva devět měsíců, nedávno umřel!

„Udělám, co budu moct, paní Collinsová,“ ujišťoval ji agent. „Ale musíte chápat, že trh s byty je právě v depresi a já nemůžu zaručit rychlý prodej i kdybych se snažil sebevíc.“

„No tak dobře,“ řekla Janet stroze. „Ale informujte mě, jak to pokračuje, prosím.“

„Jistě.“

Libby rychle odběhla, dávala si pozor, aby ji Janet nezahlédla. Byla k smrti vyděšená. Už po otcově smrti byla překvapená, jak málo lítosti Janet projevovala. Teď se jí v hlavě začínaly rojit nepříjemné myšlenky.

Zůstala stát ve stínu na přední verandě, dokud nezaslechla, jak realitní agent odjíždí. Janet odjela hned potom ve svém mercedesu.

Libby měla najednou v hlavě zmatek. Potřebovala pomoc. Naštěstí věděla, kde ji má hledat.

Vydala se po cestě k velkému rančerskému domu Jordána Powella, postavenému ve španělském slohu. Libby vlastnila jediný dopravní prostředek, starou dodávku, která byla dnes v opravě, protože měla porouchané vodní čerpadlo. K Powellovu domu byla dlouhá cesta, ale Libby se potřebovala trochu vzpamatovat z toho, co vyslechla od macechy. A Jordan je ta správná osoba, která dokáže posílit její sebevědomí.

Trvalo jí deset minut, než došla k dlážděné cestě, vinoucí se mezi bílými ploty ke stavení ranče. A dalších deset minut trvalo, než došla k budově. Na druhé straně plotu se pásl tmavočervený dobytek rasy Santa Gertrudis, čistokrevné plemenné stádo, které Jordan pěstoval. Jeden z jeho býků měl cenu přes milion dolarů. Jordan měl zvláštní oddělení, věnované umělé inseminaci a jednotku, kde uchovával sperma. Libby fascinovalo, že jediná dávka býčího semene se prodává za několik tisíc dolarů nebo i za mnohem víc, když pochází od vysoce ceněného býka, který už je mrtvý. Jordan prodává býčí sperma rančerům na celém světě. Často má návštěvníky ze vzdálených zemí. Věnuje se ekologickému chovu dobytka. Neužívá hormony ani nebezpečné pesticidy nebo zbytečná antibiotika, přestože nikdy neprodává dobytek na maso. Plemenné býky chová ve velké stáji, přepychové jako luxusní hotel, která stojí na pozemku, přiléhajícímu k ranči Collinsových. Stáj stojí tak blízko, že občas slyší býky bučet.

Jordan je místní legenda, člověk, o jakém muži rádi vyprávějí svým synům. Začínal jako obyčejný kovboj dávno předtím, než vůbec vlastnil jediný

kus dobytka. Vyrostl jako jediné dítě dívky z lepší rodiny a malého farmáře. Jeho otec se oženil s dcerou bohatých rodičů, kteří se jí okamžitě zřekli, když jim řekla o své svatbě. Nechali jí jen pozemek, který teď Jordán vlastní. Otec propil skoro všechen svůj majetek. Když zrovna nepil, vydělával si na skromné živobytí chovem pár kousků dobytka. Po náhlé smrti Jordánovy matky se však začal stranit lidí. Jordánovi zbývalo jediné. Přijal práci na obrovském ranči Dukea Wrighta a ve volném čase se zúčastňoval profesionálního rodea. Stal se přeborníkem v jízdě na divokých býcích, vyhrál řadu cen i dost peněz.

Vydělané peníze však neutrácel za zábavu, ale postupně splácel hypotéky, kterými jeho otec zatížil svůj ranč. Po několika létech zakoupil čistokrevného býka rasy Santa Gertrudis a postavil stáj. A potom si opatřil několik čistokrevných jalovic. Za pomoci sousedního rančera studoval genetiku, naučil se kupovat dávky býčího spermatu a uměle oplodňovat své jalovice. Jeho chovný program mu umožnil proniknout mezi konkurenci. Začínal dostávat ceny na různých výstavách a hodnota jeho chovných býků rostla, stejně jako výše připouštěcích poplatků. Cesta k prosperitě byla dlouhá, avšak úspěšně ji zvládl, i přes otcealkoholika, který nakonec skončil tak, že opilý usedl za volant nákladního auta a naboural do stožáru telefonního vedení. Jordán zůstal na světě sám. Tedy až na ty ženy. Zdálo se, že jich má spoustu, alespoň to říkal její bratr Curt.

Libby měla ráda ten špinavě žlutý ranč z nepálených vepřovic, který Jordán postavil před dvěma léty, s nádhernými oblouky a černými kovanými mřížemi. Na předním dvoře byla velká fontána, ve které Jordán choval zlaté rybičky a obrovského japonského kapra koi, který vždycky vykukoval z vody, aby se podíval na návštěvníka. Fontána byla vyhřívaná, aby ryby zůstaly naživu i v zimě. Bylo to jako v nějakém snu. Nádherné místo pro rodinu. Avšak všichni říkali, že se Jordán nikdy neožení. Na to měl příliš rád svobodu.

Došla k předním dveřím a zazvonila. Věděla, jak hrozně musí vypadat v zablácených džínech a vybledlém tričku. Pomáhala dělníkovi na jejich malém ranči při telení. Byla to špinavá práce, něco, k čemu by se její vždy dokonale upravená nevlastní matka nikdy nesnížila. Libby se stýskalo po otci. Jeho nečekaná smrt zasadila jí i Curtovi strašnou ránu. Na novou otcovu ženu si ještě ani nestačili zvyknout.

Riddle byl sotva pohřbený a Janet už se snažila vyinkasovat pojistku na čtvrt milionu dolarů, kterou otec uzavřel v její prospěch. Jakmile dostala šek, začala utrácet peníze, přičemž ani nepomyslela na nezaplacené účty a Riddleovy děti. Říkala, že jsou zdraví a můžou si vydělávat. A kromě toho mají střechu nad hlavou, tedy alespoň dočasně. Janetin dlouhý rozhovor s agentem realitní kanceláře byl znepokojující. Podle Riddleovy nové poslední vůle, o které jeho děti nic nevěděly, připadl Janet dům a slušné bankovní konto. Alespoň to Janet tvrdila. Curt zuřil, Libby mlčela. Strašně se jí po otci stýskalo. Pořád ještě chodila jako v mátohách.

Zamračila se, když se dveře otevřely. Nechtíc sebou trhla, místo služky otevřel sám Jordán Powell.

„Co tu sakra chceš?“ zeptal se nevrle. „Tvůj bratr tady není. Kontroluje nové ploty nahoře na severu.“ Odmlčel se.

„Tak co je?“ řekl netrpělivě, když nic neříkala. „Mám práci, už takhle jdu pozdě.“

Je úžasný, pomyslela si v duchu. Jordánovi bylo třicet dva let, byl velmi vysoký, štíhlý a svalnatý. Měl živé, černé oči a tmavé, vlnité vlasy. Jeho obličej byl mužný, opálený sluncem. Měl velké uši a nohy, ale byl hezký. Až moc.

„Oněměla jsi snad?“ zavrčel.

Zavrtěla hlavou a povzdechla si. „Jen nejsem schopná slova. Ty jsi ale opravdu fešák, Jordáne,“ řekla ironicky.

„Můžeš mi laskavě říct, o co ti jde? A jestli je to rande, tak se můžeš rovnou vrátit domů. Nerad se nechám ženami uhánět. Vím, že ode mne nemůžeš odtrhnout oči, ale to neznamená, že si můžeš jen tak přicupitat k mým dveřím a dožadovat se mých pozorností.“

„To tedy určitě,“ odsekla. „Kdybych chtěla nějakého mužského, našla bych si někoho dosažitelného. Jako například nějakou filmovou hvězdu nebo nějakého miliardáře…“

„Řekl jsem, že pospíchám,“ pobídl ji.

„No tak dobře. Když se mnou nechceš mluvit…“ začala.

Netrpělivě si povzdechl. „Tak pojď dovnitř,“ zamumlal. „A pospěš si, než tě ušlapou další ženy, které se mě snaží uhnat.“

„No těch asi nebude tak moc,“ řekla, prošla kolem něho a čekala, až zavře dveře. „Jsi proslavený svými špatnými způsoby. A ještě k tomu jsi nepořádný.“

„Prosím?“

Zasmála se na něho.

„Tvé boty jsou plné červeného bahna, stejně jako ten nádherný, drahý koberec, který sis při –

vezl z Maroka,“ podotkla. „Amie tě zabije, až to uvidí.“

„Moje teta tu bydlí jen tehdy, když nemá kam jinam jít,“ řekl.

„Což přeloženo do normálního jazyka znamená, že se zase někde skrývá. Proč ses na ni rozzlobil tentokrát?“

Uraženě se na ni podíval a povzdechl si. „No, chtěla předělat mou ložnici. Dát do oken žluté záclony. S volánky.“ Skoro ta slova vyplivl. „Ona si myslí, že tmavé dřevo a béžové záclony působí depresivně.“

Zvedla obočí, oči se jí smály. „Mohl bys ten pokoj vymalovat na červeno…“ Podíval se na ni.

„Řekl jsem, že mě ženy uhánějí, ne že si je vodím domů v celých houfech.“

„Moje chyba. Tak která to byla minulý týden? Dcera senátora Merrilla a před ní současná okresní královna krásy…“

„To nebyla moje chyba,“ odpověděl povzneseně. „Stála uprostřed parkoviště u té nové japonské restaurace a odmítala se pohnout, pokud si ji nevezmu s sebou domů.“ Zazubil se.

Zavrtěla hlavou. „Ty jsi nemožný.“

„Tak co vlastně chceš?“ Podíval se na hodinky. „Mám za půl hodiny schůzku s tvým bratrem, musíme prohlédnout březí jalovice.“ Zvedl obočí, v očích se mu zablýsklo, přejel pohledem po její štíhlé postavě. „Možná bych to s tebou stihl za čtvrt hodiny.“

Naježila se. „Nikdo mě nebude vtěsnávat mezi nahánění dobytka a večeři,“ sdělila mu. „Kromě toho až do odvolání abstinuji.“

Položil si ruku na srdce. „Bůh je mým svědkem, že jsem nikdy neřekl tvému bratrovi, že Bill Paine má společenskou nemoc…“

„Já s Billem Painem nic nemám!“ bránila se.

„Chtěla jsi s ním jet ten večer do Houstonu na koncert, který se nekonal, a já jsem věděl, že tam Bill má byt, a znám jeho špatnou pověst, pokud jde o ženy,“ odpověděl se sevřenými rty. „Tak jsem se o tom jen zmínil jednomu se svých honáků, který stál vedle tvého bratra.“

Stála tam celá ohromená jeho nestoudností. Curt se na ni velice zlobil, že přijala pozvání bohatého, světlovlasého Billa, který byl ve společenském žebříčku vysoko nad nimi. Bill byl zákazník Blakea Kempa, kde si všiml Libby, a začal s ní flirtovat. Když jí Curt řekl, co zaslechl o Billovi, okamžitě schůzku zrušila. A byla ráda. Později se dozvěděla, že se Bill vsadil s jedním ze svých kamarádů, že ji dostane do postele, kdy bude chtít, přes její nepřístupný postoj.

„Já samozřejmě nemám žádnou společenskou nemoc,“ řekl Jordán. Podíval se znovu na hodinky. „Teď už máme jen deset minut, když si pospíšíme.“

Rozhodila rukama. „Poslyš, dnes se asi nedám svést, musím jít nakoupit. Přišla jsem ti říct, že Janet chce prodat náš pozemek stavební společnosti. Chce jej nechat rozparcelovat,“ dodala zkroušeně.

„Cože?“ vybuchl. „Stavební pozemky? Vedle mé chovné stáje?“ Zakoulel očima. „To nikdy.“

„Výborně. Taky jí to chceš překazit. A víš jak?“

„Tohle je vážné,“ odpověděl zachmuřeně. „Co si sakra myslí, prodat vám střechu nad hlavou? Přece jí Riddle nenechal všechno! Co ty a Curt?“

„Ona říká, že jsme mladí a můžeme pracovat,“ odpověděla.

Neodpověděl. Jeho mlčení bylo výmluvnější, než kdyby křičel. „Přece vás nemůže vystěhovat. Musíš si promluvit s Kempem.“

„Já pro pana Kempa pracuju,“ připomněla mu.

Zamračil se. „A jak to, že nejsi v práci?“

Povzdechla si. „Pan Kemp odjel na konferenci právnické komory na Floridu,“ vysvětlovala. „Řekl mi, že si můžu vzít dva dny dovolenou, zatímco je pryč. Jinak moc volna nemám.“

„To opravdu nemáš,“ souhlasil s ní. „Blake Kemp je velice zaměstnaný advokát. Děláš pro něho spoustu pochůzek, co?“

Přikývla. „To je součást práce úředníka s neúplným právnickým vzděláním. Hodně jsem se přitom naučila.“

„Dost na to, aby ses pustila do studia práv?“

Zasmála se. „Ne. Tak moc zase ne. Mám vysokoškolský titul z historie a právnické školení. Takové vzdělání mi docela stačí.“ Zamyšleně se zamračila. „Víš, pomýšlela jsem na to, že bych učila ve večerních kurzech pro vzdělávání dospělých…“

„Váš otec byl docela zámožný,“ připomněl jí Jordán. „Měl přece sbírku mincí, která měla cenu půl milionu.“

„Mysleli jsme si to, ale nemohli jsme ji najít. Myslím, že tu sbírku prodal, aby mohl koupit ten mercedes, ve kterém teď Janet jezdí,“ řekla zasmušile.

„Přece tebe a Curta miloval.“

Musela přemáhat slzy. „Napsal novou poslední vůli hned potom, co se s ní oženil. Odkázal jí veškerý majetek,“ řekla. „Janet říká, že má všechny doklady uložené v bezpečnostní schránce v bance. Tatínek nám nenechal ani pětník.“

„Něco se mi na tom nezdá,“ řekl zamyšleně.

„Mně taky ne. Ale tatínek jí dal všechno. Je to jeho rozhodnutí.“

Jordán se díval jako vrah. „Už tu poslední vůli schválil soud?“

Zavrtěla hlavou. „Řekla, že ji dala právníkovi.“

„Znáš přece zákon lépe než já. To není správné. Měla by sis opatřit právníka,“ opakoval. „Vezmi si Kempa a požádej, aby ji proklepl. Něco tu smrdí, Libby. Tvůj otec byl ten nejzdravější člověk, jakého jsem znal. Nikdy neměl ani náznak nějaké srdeční nemoci.“

„To jsme si s Curtem taky mysleli,“ vzdychla. „Ale byl do ní blázen. Třeba si myslel, že toho moc nepotřebujeme. Vím, že nás měl rád…“ potlačila vzlyk. Její žal byl ještě příliš čerstvý.

Jordán si povzdechl a přitáhl ji k sobě. Jeho náruč byla teplá a uklidňující. „Jen se vyplač, Libby,“ řekl něžně. „Uleví se ti.“

Popotáhla na jeho rameni. Hezky voněl. „Ty taky někdy brečíš?“

„Dej pokoj, ženská,“ zamumlal jí do vlasů. „Co by bylo s rančem, kdybych si pokaždé, když se něco pokazí, sedl a natahoval moldánky? A kromě toho slzy nechávají skvrny na perském koberci. Zeptej se mé tety.“

Tiše se zasmála navzdory slzám. „Tak proto ječíš na své kovboje? Abys nemusel brečet?“

„Mně to pomáhá,“ zachechtal se. „Už je ti líp?“

Přikývla, zasmála se přes slzy. Otřela je papírovým kapesníkem. „Děkuju.“

„Od čeho jsou budoucí milenci?“ zeptal se s uličnickým úsměvem. Pak se rozesmál nahlas, když se začervenala.

„Přestaň mě kazit, máš na mě špatný vliv.“

„Neřekl jsem nic špatného, jen jsem předem naznačil své nekalé úmysly,“ znovu se zasmál. „Alespoň to zastavilo ten vodopád slz,“ dodal.

„To nebyly slzy, to byla rosa,“ zamumlala a zvedla ruku. „Už zase padá.“

„Promluv si s Kempem,“ opakoval, nedodal však, že on míní učinit totéž. „Jestli má Janet novou závět nebo dodatek k závěti, ať to dokáže. Nenech se vyhnat ze své půdy bez boje.“

„Asi bych ji měla požádat, aby mi závěť ukázala,“ souhlasila s ním. „Ale já se nerada hádám.“

„Budu si to pamatovat, až mě zas příště budeš uhánět,“ slíbil.

Bezmocně zavrtěla hlavou a obrátila se k odchodu.

„Hej.“

Podívala se na něho přes rameno.

„Dej mi vědět, co zjistíš,“ řekl. „Zajímá mě to. Neumím si představit stavební parcely přímo vedle své stáje. Kolem mých nádherných býků by bylo spousta rámusu a to je stresuje. Stálo by mě to hromadu peněz, kdybych tu stáj musel přemístit blíž k domu. To radši podám žalobu.“

„To je nápad,“ řekla nadšeně. „Dej ji k soudu.“

„Za co? že se snaží prodat pozemek? To by bylo dost legrační.“

„Jen se snažím nám oběma pomoct,“ řekla.

Podíval se znovu na hodinky.

„Už zbývá jen pět minut a tak dobrý zas nejsem,“ dodal. „Škoda. Kdybys pořád tolik nemluvila, teď už jsi mohla být…“

„Přestaň blbnout, Jordáne Powelle!“ vyštěkla na něho. „Ty jsi ten nejnestydatější, nejarogantnější, sexem nejposedlejší rančer v Texasu…“

Pořád ještě si něco mumlala, když vycházela ze dveří. Ale když byla venku, rozesmála se. Působil jako vzpruha pro její náladu.

Ten večer neřekla Janet o prodeji pozemku ani slovo. Snědla lehkou večeři, kterou Libby připravila, jako vždy bez poděkování.

„Kdy se vrátíš do práce?“ zeptala se Libby podrážděně. „Není pro tebe dobré, aby ses tu celý den povalovala.“

Curt, velmi podobný své sestře, až na to, že byl vysoký a mohutně stavěný, se na Janet zuřivě podíval.

„Promiň, ale kdy tys v domě něco uklidila nebo uvařila? Libby dělá oboje už od třinácti let.“

„Nemluv se mnou takovým způsobem,“ řekla Janet povýšeně. „Můžu vás oba odsud vyhodit, kdykoli se mi zachce. Všechno mi tu patří.“

„Nepatří ti nic, dokud soud poslední vůli neověří,“ odpověděla Libby sladce, šokovaná svou vlastní odvahou. „Doufám, že tu závěť můžeš ukázat, protože budeš muset. Ještě ti tu nepatří nic. A později možná také ne, pokud nebude všechno v dokonalém pořádku.“

„Tos zase mluvila s tím rančerem, co?“ vybuchla Janet. „Ten zatracený Powell. Pořád je tak podezřívavý. Váš otec měl infarkt. Je mrtvý. Nechal všechno mně. Tak co ještě chcete?“

Rozzuřeně vstala.

Libby vstala také, v obličeji byla celá rudá. „Důkaz. Chci důkaz. A to dřív, než začneš jednat se stavební firmou o prodeji tatínkovy půdy.“

Janet zůstala překvapeně zírat. „S jakou stavební firmou?“

„Slyšela jsem tě dnes odpoledne, jak mluvíš s tím realitním agentem,“ řekla Libby a omluvně se usmála na bratra. Neřekla mu to. „Pokoušíš se prodat náš ranč, když tatínek není ještě ani měsíc mrtvý!“

Curt vstal. Šla z něho hrůza. „Než se pokusíš tuhle půdu prodat, budeš potřebovat právníka,“ řekl mrazivě.

„Curte, miláčku, jak ty by sis mohl nějakého právníka dovolit?“ zeptala se sarkasticky. „Máš jen svoji mzdu.“

„Jordán nám ty peníze půjčí,“ řekla Libby sebevědomě.

Janetin povýšený výraz zmizel. Hodila na stůl ubrousek.

„Potřebovala by ses naučit vařit,“ řekla nenávistně. „To se nedá jíst. Musím si teď zatelefonovat.“

Prudce vyběhla z místnosti.

Libby a Curt se zase posadili. Libby řekla bratrovi o návštěvě agenta realitní kanceláře a o tom, co zaslechla.

„Tuhle půdu neprodá, dokud dýchám,“ řekl Curt sestře. „Stejně to nemůže udělat, dokud poslední vůli neschválí soud. A jestli nemá pravou závěť…“

„Jordán mi řekl, že bychom měli požádat pana Kempa, aby se na to podíval,“ řekla Libby. „A myslím, že taky budeme potřebovat grafologa.“

Přikývl.

„Ale kde seženeme peníze, abychom mohli podat žalobu?“ zeptala se. „Blufovala jsem, když jsem říkala, že by nám Jordán ty peníze půjčil. Nevím, jestli by to udělal.“

„On taky nebude chtít, aby mu vedle jeho ranče postavili obytné domy,“ řekl Curt. „Promluvím s ním.“

„Já už jsem to udělala,“ řekla k jeho velkému překvapení. „Myslí si, že v tom něco smrdí.“

„Jordánovi jen tak něco neunikne,“ souhlasil Curt. „Měl jsem si víc všímat, co se tady děje.“

Povzdechla si a položila ruce na ubrus. „Všiml sis, jak úsečně se k nám teď Janet chová, když tu tatínek není? Než umřel, tak se jen rozplývala.“

„Vzala si ho jen pro jeho majetek, Libby,“ řekl hořce.

„Měla jsem dojem, že ho miluje…“

„Přišla za mnou tu noc, kdy se vrátili ze svatební cesty do Cancúnu,“ řekl zatrpkle.

Libby si hvízdla. Její bratr je velmi přitažlivý muž. Otec, milý, okouzlující člověk, měl nadváhu a plešatěl. Docela chápala, proč Janet chtěla dát přednost synovi před otcem.

„Dal jsem jí pořádnou facku, tatínek se to nikdy nedozvěděl,“ zavrtěl hlavou. „Jak si mohl někoho takového vzít?“

„Zřejmě mu dělalo dobře, že mu věnovala svou pozornost,“ řekla Libby nešťastně. „A teď to máme. Vsadím se, že ho umluvila, aby změnil závěť. Byl by pro ni udělal všechno – byl do ní blázen. Mohl nás opravdu ze své poslední vůle vyškrtnout, Curte. Musíme se s tím smířit.“

„Ne dřív, než mi dokážou, že není zfalšovaná,“ řekl Curt tvrdohlavě. „Nevzdám se našeho dědictví bez boje. A ty taky ne,“ dodal.

Povzdechla si. „No tak dobře, velký bratře. Co chceš dělat?“

„Kdy jdeš zpátky do práce?“

„V pondělí. Pan Kemp je mimo město.“

„Tak dobře. Hned v pondělí si s ním sjednej schůzku. Sedneme si s ním a prodiskutujeme to.“

Už se cítila líp. „Dobře,“ řekla radostně. „Udělám to. Možná máme šanci udržet si tatínkův ranč.“

Přikývl. „Vždycky je naděje.“ Opřel se v židli. „Takže tys byla za Jordánem,“ shovívavě se usmál. „Vzpomínám si, že ještě nedávno ses před ním schovávala.“

„Zdálo se mi, že pořád jen na někoho řve,“ řekla. „Bála jsem se ho. Zvlášť když jsem vyšla ze střední školy. Byla jsem do něho zabouchnutá. Hrozně jsem se bála, že si toho všimne,“ dodala se smíchem. „Ne že by sem tak často chodil. On a otec se každý týden hádali o právo na vodu.“

„A otec většinou prohrál,“ vzpomněl si Curt. Se zalíbením si prohlížel sestru. „Víš, myslel jsem si, že Jordánovi se taky líbíš. Je jen o osm let starší.“

„Nikdy se o mne nezajímal!“ řekla zuřivě a začervenala se. „Za všechna ta léta, co tady bydlíme, se na mě sotva usmál, až donedávna. Většinou se mnou jedná jako s nějakým nakažlivým virem.“

Curt se jen usmál. „Dobírá si tě, škádlí tě. Ty mu děláš totéž. Všimli si toho i jiní lidé kromě mne. Vždycky se naježí, když o tobě někdo řekne něco nepěkného.“

Udiveně vykulila oči. „Kdo by o mně říkal něco nepěkného?“ zeptala se.

„Ta zástupkyně ředitele Lordova obchodního domu.“

„Ach tak. Sherry Kingová.“ Opřela se v židli. „Nemůže si pomoct. Šílí po Dukeu Wrightovi a on chtěl vzít na dobytkářský ples mě. Já jsem odmítla a on nechtěl jít s žádnou jinou. Je mi jí líto.“

„Duke není nic pro tebe,“ řekl jí. „Je to známý výtržník. Nikdo v Jacobsville nebyl ve víc rvačkách,“ řekl a zamyslel se. „No, možná Leo Hart.“

„Leo Hart se oženil, už se nepere.“

„Duke se asi už znovu neožení. Jeho žena odvezla jejich pětiletého syna do New Yorku, kde dostala práci. Duke říká, že se o chlapce vůbec nestará. Záleží jí jen na tom, aby měla úspěch v zaměstnání. Dítě je u její sestry, zatímco ona létá po celém světě a shání nemovitosti.“

„To je nový svět,“ podotkla Libby. „Ženy teď soutěží s muži o dobře placená místa. Musejí se snažit, když chtějí dosáhnout povýšení.“

Curt přimhouřil oči.

„Asi by měly získat povýšení dřív, než přijdou do jiného stavu,“ řekl netrpělivě.

Pokrčila rameny. „Nehody se stávají.“

„Moje dítě nebude žádná nehoda,“ řekl Curt pevně.

„To nikdy nemůžeš vědět,“ škádlila ho.

Hodil po ní ubrousek. „Ty se ani neodvážíš strčit do vody palec u nohy, tak mi nekaž o utopení.“

Zasmála se. „Jsem rozumná,“ odvětila. „To není nic pro mne. Dělám si svou práci a nemám žádné pletky.“

Zvědavě si ji prohlížel.

„Takže ty chceš procházet životem bez jakéhokoli rizika?“ zeptal se.

Pokrčila jedním ramenem. „Tatínek á maminka se pořád hádali, vzpomínáš si? Přísahala jsem, že se do něčeho takového nedostanu. Maminka mi říkala, že byli s tatínkem šťastni, když se seznámili a když se vzali. O půl roku později byla v jiném stavu a hádali se u každého jídla.“ Zavrtěla hlavou. „To znamená, že citům člověk nemůže věřit. Je lepší použít mozek, když si chceš někoho vzít. Láska je… riskantní,“ dodala. „A způsobuje šílenství. Tím jsem si jistá.“

„Proč se nezeptáš Kempa, jestli proto zůstal tak dlouho svobodný? Táhne mu na čtyřicítku a nebyl nikdy ani zasnoubený.“

„Kdo by to s ním vydržel?“ řekla.

Libby šla ten večer brzy spát, s Janet už nepromluvila ani slovo. Věděla, že toho řekla až moc.

Stýskalo se jí po otci a nemohla uvěřit, že by ji a Curta vynechal v závěti. Přece je měl rád. O tom byla přesvědčená.

Přemýšlela i o Jordánu Powellovi a o Curtově poznámce, že se Jordánovi líbí. Při tom pomyšlení jí po celém těle přeběhlo příjemné mrazení. Ne že by to mohla být pravda. Jordán je nádherný chlap a může si vybírat mezi hezkými ženami. Libby Collinsová by pro něho byla jen poslední možnost.

Otočila se, zavřela oči a usnula.

DRUHÁ KAPITOLA

Janet se druhý den ráno neobjevila u snídaně. Její nový, zlatý mercedes byl pryč, nenechala žádný vzkaz. Libby v tom viděla špatné znamení.

Víkend uplynul, nic zvláštního se nestalo až na to, že se Janet nevrátila. Dodávka byla hotová v sobotu, Curt ji vyzvedl, svezl se do města s jedním z Jordánových kovbojů. Nebyla tak přepychová jako mercedes, ale měla dobrý motor a hodila se na svážení věcí, jako je dobytčí sůl nebo balíky sena. Libby se pokusila představit si svážení sena v Janetině mercedesu a skoro se hystericky rozesmála.

V pondělí brzy ráno se Libby vrátila do kanceláře Blakea Kempa. Odvezl ji Curt, který jel Jordánovi do obchodu pro krmivo. Měla pocit, že vůbec žádnou dovolenou neměla.

Violet Hardyová, sekretářka pana Kempa, tmavovlasá, modrooká a trochu obézní, se na ni usmála, když vstoupila do dveří. „Nazdar! Měla jsi pěknou dovolenou?“

„Pracovala jsem,“ přiznala se Libby. „Jak to tu šlo?“

„Ani se neptej,“ zaúpěla Violet. „Bylo to tak hrozné?“ zeptala se Libby. Mabel, světlovlasá babička, která pracovala v recepci, přepojila hovor do Kempový kanceláře a otočila se. „Hrozné není to správné slovo,“ zašeptala. „Ten právník, který zastupoval pana Kempa, si popletl dva případy a poslal klienty do špatných soudních síní v jiných okresech.“

„Ano,“ přikývla Violet, „a jeden z nich sem přišel a pokusil se praštit pana Kempa do nosu.“

„Ale ne!“ podivila se Libby. „A byl pojištěný?“

Všechny tři ženy se zasmály.

„Pan Kemp mu to oplatil,“ šeptala Violet, „a oba skončili na ulici. Náš policejní šéf, Cash Grier, je musel od sebe odtrhnout. Málem pana Kempa zatkl.“

„A co ten druhý? Ten to přece začal,“ podivila se Libby.

„Ten druhý byl Duke Wright,“ vysvětlovala Violet.

„A co potom?“ vyzvídala Libby. „Pan Wright uhodil policejního šéfa.“

„Takže Duke je teď asi v nemocnici,“ podotkla Libby.

„Ne,“ řekla Violet. „Ale chvíli si pobyl ve vězení, než zaplatil kauci,“ zavrtěla hlavou. „Podruhé se o to už asi nepokusí.“

„Kriminalita klesla o padesát procent od té doby, co je Grier šéfem policie,“ povzdechla si Violet s úsměvem.

„A Judd Dunn jeho náměstkem,“ připomněla jí Libby.

„Chudák pan Wright,“ ozvala se Mabel. „Má smůlu. Vzpomínáte si na toho Jacka Clarka, který pro něho pracoval? Byl odsouzený za vraždu nějaké ženy ve Victorii. Panu Wrightovi to neudělalo dobrou reklamu. A stalo se to právě v době, kdy se pokoušel dostal syna do své péče.“

„Pan Wright by měl mnohem méně potíží, kdyby je sám nevyhledával,“ ozval se za nimi hluboký hlas.

Všechny sebou trhly. Blake Kemp stál ve dveřích se spisem v jedné ruce a hrnkem na kávu v druhé. Byl to stejně pěkný mužský jako Jordán Powell. Měl vlnité tmavé vlasy, modré oči a příjemný obličej dokud se nepostavil před porotu.

„Libby, než se pustíte do něčeho jiného, udělala byste mi, prosím, hrnec kávy?“ zeptal se trpitelským hlasem. Probodl Violet svýma modrýma očima. „Je mi úplně jedno, co si myslíte, že je pro mne dobré. Já chci kofein. K-O-F-E-I-N,“ vyhláskoval to.

Violet zvedla bradu a podívala se na něho. „Pane Kempe, když budete pít slabší kávu, nebudete mít tak špatnou náladu. To už byl druhý člověk, kterého jste tento měsíc vyhodil z kanceláře! Grier říká, že je to nový městský rekord.“

Kempovi teď z očí sršely blesky.‘ „Slečno Hardyová, chcete tu být zaměstnána ještě zítra?“

Violet se tvářila, jako kdyby o tom uvažovala. „Ale pane…“ začala.

„Mám rád kofein. Nevzdám se ho,“ řekl Kemp stroze. „Takže se nepokoušejte měnit mé zvyky. Je to jasné?“

„Ale, pane Kempe…!“ pokoušela se namítat.

„Nevzpomínám si, slečno Hardyová, že bych já vám někdy navrhl něco tak osobního,“ obořil se na ni rozhněvaně. „A mohl bych,“ dodal a jeho modré oči sjely po její postavě, která byla přinejmenším o dvě čísla větší, než by měla být.

Všechny tři ženy vydechly při té urážlivé poznámce a podívaly se na svého šéfa.

Violet zrudla a vstala, stejně zuřivá jako on. „Můj otec vždycky říkal, že žena má vypadat jako žena, a ne jako kostra potažená kůží. Možná mám trochu i nadváhu, ale snažím se s tím alespoň něco dělat. Sarkasticky se podíval na krabici s dortem najím stole.

Začervenala se. „Slíbila jsem Tess Hartové, že to vyzvednu v pekárně. Je to pro dnešní dobročiný večírek.“ Soptila vzteky. „Já dorty nejím. Už ne Upřeně na ni zíral, dokud nezrudla a neposadila se. Odvrátila oči a dala se znovu do práce. Prsty klávesnici počítače se jí třásly.

Mabel a Libby ho pořád ještě probodávaly očima. Rozpačitě přešlápl a položil spis na Violetin stůl. „Je v tom šest pravopisných chyb. Musíte přepsat. Zazvoňte na mě, až bude káva hotová dodal úsečně. Obrátil se a odnesl si hrnek na kávu zpátky do kanceláře. Zabouchl za sebou dveře.

„Jen lékárník by dokázal přečíst tu škrábánici které říkáte rukopis,“ zamumlala Violet a zuřivě se za ním dívala.

Libby si vydechla a podívala se na sladkou, po dajnou Violet, kterou za celých osm měsíců, kdy pracovala pro pana Kempa, nikdy neslyšela odmlouvat.

„No, už bylo na čase!“ řekla Mabel se smíchem „Dobře jsi udělala, Violet. Nesmíš nechat chlapa po sobě šlapat, ani když ho bláznivě miluješ.“

„Tiše,“ zvolala Violet a rozhlédla se rychle po hale. „Vždyť tě uslyší!“

„On o tom neví,“ řekla Libby chlácholivě a objala Violet kolem ramen. „A my mu to nikdy neřekneme. Jsem na tebe hrdá.“

„Já taky,“ zasmála se Mabel.

Violet si povzdechla. „On mě asi vyhodí. Trávil příliš mnoho času tím, že se o něho snažím pečovat a on to nemá rád.“ Její modré oči dostaly pod dlouhými řasami roztoužený výraz. „Zhubla jsem o sedm kilo. Můžu už nosit o číslo menší šaty.“

„Máš novou dietu?“ zeptala se Libby.

„Novou tělocvičnu, jen pro ženy,“ přiznala se Violet. „Moc se mi tam líbí.“

Libby se na ni obdivné podívala. „Ty to myslíš vážně, viď?“

Violet lehce pokrčila rameny. Měla na sobě tmavočervené šaty s vysokým límečkem a spoustou volánků, velmi úzká sukně jí těsně obepínala boky. Byly to ty nejnevhodnější šaty, jaké si na sebe může vzít žena s velkými ňadry a širokými boky, ale nikdo z nich neměl srdce to Violet říct. „Musím s tím něco dělat, podívejte se na mě. Jsem moc tlustá.“

„Nejsi zas tak moc tlustá. Ale je vynikající, že se tak tvrdě snažíš, Violet,“ řekla Libby jemně.

„Měla bys radši jít udělat tu kávu,“ řekla Violet. „Já jsem si opravdu myslela, že to nepozná, když ji udělám o polovinu slabší. Je v poslední době tak nervózní. Pořád jen spěchá, je pod velkým tlakem. Pije kofein jak vodu, je to špatné pro jeho srdce. Můj otec zemřel minulý rok na infarkt. Jen jsem se mu snažila pomoct.“

„Je těžké pomáhat chřestýši přejít ulici, Violet,“ řekla Mabel ironicky.

Libby zaujala Violetina zmínka o tom, že její otec zemřel na infarkt právě tak jako její před nedávnem. „Violet by dokázala říct něco hezkého i o masovém vrahovi,“ řekla láskyplně. „Dokonce i o mé maceše.“

„To je těžký případ,“ zavrčela Mabel. Potřásla hlavou. „Lidé v Branntville pořád ještě mluví o ní a o starém Darbym.“

Libby, která právě plnila kávovou konvici, se prudce otočila. „Prosím?“

„Copak jsem ti to neřekla?“ zeptala se Mabel roztržitě. „Okamžik. Dobré ráno, tady je Kempová advokátní kancelář,“ řekla do telefonu. „Ano, paní Lawsonová, hned vás přepojím.“ Stiskla tlačítko domácího telefonu. „Pane Kempe, na lince dvě máte paní Lawsonovou.“ Chvíli čekala, pak zavěsila sluchátko a otočila se.

„Tvoje nevlastní matka Janet pracovala v sanatoriu v Branntville. Vlichotila se do přízně jednoho starého muže, který se tam léčil, takže jí odkázal všechen svůj majetek.“ Zavrtěla hlavou. „Říká se, že mu ani nevypravila pořádný pohřeb. Nechala ho zpopelnit.“

Libby přeběhl po zádech mráz. Bylo tu příliš mnoho podobností, aby to byla náhoda. Janet chtěla nechat spálit i Riddlea, ale Curt a Libby promluvili s ředitelem pohřebního ústavu a pohrozili mu, že ho budou žalovat, jestli vyhoví Janetinu přání. Když přišli domů, řekli totéž Janetě a trvali na pohřebním obřadu v presbyteriánském kostele, do kterého chodil Riddle odmalička. Janet zuřila, ale nakonec neochotně souhlasila.

Violet nic neříkala, ale měla v obličeji podivný výraz. Zbledla. Pak vstala od svého psacího stolu a přistoupila k Libby. „Ona chtěla tvého otce také nechat zpopelnit, viď?“

Libby přikývla.

„Měla by sis promluvit s panem Kempem.“

Libby se usmála. „Myslím, že máš pravdu, Violet.“ Objala ji a šla za Mabel. „Až dotelefonuje, chtěla bych s ním mluvit.“

Mabel se usmála. Podívala se na telefonní ústřednu. „Už je volný. Okamžik.“ Stiskla tlačítko. „Pane Kempe, Libby si s vámi potřebuje promluvit, jestli se vám to hodí.“

„Ať jde dál, paní Jonesová.“

„Tak hodně štěstí,“ řekla Mabel, „držím ti palec.“

Libby se na ni usmála.

„Pojďte dál,“ řekl Kemp, otevřel Libby dveře a zase je za ní zavřel. „Posaďte se. Vím, co vás trápí. Včera večer mi volal domů Jordán Powell.“

Nakrčila obočí. „Ten si ale pospíšil.“

„Dělá mu to starosti. Pravděpodobně právem,“ dodal. „Já už jsem předem najal známého soukromého detektiva, aby prozkoumal Janetinu minulost. Víte, není to poprvé, co se stala vdovou.“

„Já vím,“ řekla Libby. „Mabel mi řekla, že jí nějaký starý muž v sanatoriu odkázal všechno. Nechala ho zpopelnit.“

Přikývl. „Od Dona Hedgelyho z pohřební služby jsem se dozvěděl, že se pokusila udělat totéž i s vaším otcem, ale že jste jí pohrozili soudem.“

„Ano,“ řekla Libby. „Tatínek nevěřil v kremaci. Děsila ho.“

„Ještě je tu něco,“ řekl Kemp. „Janet z toho sanatoria vyhodili, protože se chovala příliš přátelsky k těm nejbohatším pacientům. Jeden z nich byl starší, bezdětný vdovec. Zemřel za podezřelých okolností. Odkázal jí všechen svůj majetek.“

Libby zkřížila ruce na prsou. „To jí nestačilo?“ podivila se.

„Ve skutečnosti téměř veškerý majetek padl na zaplacení jeho dluhů ze sázek,“ zamumlal. „Zřejmě měl příliš rád koně.“

„Takže se jí naskytl náš otec,“ hádala.

Zavrtěl hlavou. „To bylo až po panu Hardym ze San Antonia.“

Libby překvapeně vydechla. To nemůže být pravda.

Kemp se k ní naklonil.

„Vy si myslíte, že Violet je šťastná, když musí žít se svou invalidní matkou v takovém malém bytě? Její rodiče byli bohatí. Ale jakási číšnice z oblíbené restaurace pana Hardyho si s ním začala žhavý románek a umluvila ho, aby jí půjčil čtvrt milionu dolarů, které měly zachránit její rodiče před úpadkem a otce před sebevraždou. Dal jí šek a dostal infarkt dřív, než mohl zastavit jeho výplatu – což chtěl udělat. Řekl to své ženě a prosil ji za odpuštění, než zemřel,“ přivřel oči. „A zemřel krátce potom, co ho viděli s hezkou blondýnou v motelu v San Antoniu.“

„Vy si myslíte, že to byla Janet? Že to vůbec nebyl infarkt že ho zabila?“

„Myslím, že v její minulosti je mnoho podezřelých okolností,“ řekl Kemp přímo. „Ale jediný očitý svědek, který ji viděl s Hardym v tom motelu, ji nebyl schopen při identifikaci poznat. Den předtím si změnila barvu vlasů. Týden zůstala brunetou, pak se zase nechala obarvit na blond.“

Libby se zasmušila. „Mohla zabít i mého otce.“

„To je docela možné,“ souhlasil s ní Kemp. „Ještě je brzy, Libby. Nemůžu nic slíbit. Ale jestli je vinna a podaří se mi ji dostat na svědecké křeslo u soudu, dokážu ji zlomit,“ řekl s ohromující sebedůvěrou. „Řekne mi všechno, co ví.“

Polkla. „Nechci, aby jí to prošlo,“ začala. „Ale já a Curt pracujeme jen za mzdu.“

Mávl rukou. „Každý advokát vezme občas nějaký případ pro bono, ve veřejně prospěšném zájmu. Už jsem to neudělal celé měsíce. Vy a Curt můžete být mým veřejným zájmem tohoto roku,“ dodal a usmál se. Hned vypadal mladší, méně nebezpečný než ve skutečnosti byl.

„Nevím, jak vám mám poděkovat,“ řekla a zavrtěla nevěřícně hlavou.

Naklonil se dopředu. „Slibte mi, že budete opatrná,“ řekl jí na to. „Nemám důkaz, že by někdy pomohla k infarktu i mladému člověku, ale ani na okamžik nepochybuju, že ví jak. Pracuju na tom s Micahem Steelem. Je jen málo, co neví o temných stránkách medicíny, i když není lékař. A co neví o černých praktikách a předčasných úmrtích on, to ví Cash Grier.“

„Myslím, že otec zemřel na srdeční potíže, které nikdy neměl,“ zhluboka se nadechla. „Až to řeknu Curtovi, tak se zblázní.“

„Já mu to radši řeknu sám,“ řekl Kemp tiše. „Bude to lepší.“

„Tak dobře.“

„Zatím se musíte vrátit domů a předstírat, že je všechno v pořádku, že vaše macecha je nevinná. Jestli pozná, že ji podezříváme, vezme do zaječích a nikdy ji už nenajdeme.“

„Tak bychom dostali náš ranč zpátky bez boje,“ řekla Libby melancholicky.

„Žena, která možná zavraždila vašeho otce, kromě jiných, by unikla spravedlnosti,“ odpověděl Kemp. „To byste opravdu chtěla?“

Libby zavrtěla hlavou. „Samozřejmě že ne. Udělám všechno, co chcete.“

„Budeme pracovat nenápadně. Řekněte jí jen, že jste mluvila s právníkem kvůli té závěti. Nic jiného.“

„Tak dobře,“ souhlasila.

Vstal. „A neříkejte Violet, co jste se dozvěděla o jejím otci,“ dodal. „Ona je moc… citlivá.“

To je překvapivá poznámka od tak necitlivého muže, pomyslela si, ale neodvážila se nic říct. Jen se usmála. „Samozřejmě.“

Už sahala na kliku, když ji zavolal zpátky. „Prosím, pane?“

„Až budete dělat další konvici kávy,“ řekl váhavě, „můžete ji udělat slabší.“

Překvapením otevřela ústa.

„Ona to myslí dobře,“ řekl stroze a obrátil se zpátky ke svému stolu. „Ale teď ji chci silnou a černou. Zavolejte mi, až bude hotová, přijdu s hrnkem.“

„Už musí být hotová,“ vykoktala. Ani v této moderní době není moc šéfů, kteří si sami chodí pro kávu. Ten Kemp je trochu hádanka, pomyslela si, když za ním kráčela halou.

Podíval se zamyšleně na Violet, ale neřekl už ani slovo.

Violet seděla s očima přilepenýma ke klávesnici počítače, dokud si nenalil kávu a nevrátil se zpátky do své kanceláře.

Libby jí strašně chtěla něco říct, ale nevěděla co. Nakonec se jen usmála a pustila se do seznamu právních precedentů, které musela pro pana Kempa vyhledat v knihovně okresního soudu. Díkybohu za počítače, říkala si.

Po dlouhém pracovním dnu jela v dodávce domů. Spatřila Jordána, jak na koni dohlíží na práci několika mužů, kteří zaháněli březí jalovice na pastvinu blízko stáje. Jordán investoval do těch čistokrevných telat spoustu peněz a nechtěl riskovat, že by se stala kořistí dravců. Na koni vypadá moc dobře, pomyslela si zasněně. Seděl zpříma jako svíčka, hlavu, s neodmyslitelným, oblíbeným krémovým stetsonem, měl trochu nakloněnou na stranu, což pro něho bylo typické. Poznala by ho na dálku v jakémkoli davu podle toho, jak se nesl.

Otočil hlavu, když zaslechl dodávku, a pokynul Libby, aby zastavila vedle ohrazení.

Zaparkovala, vypnula motor a stoupla si na stupačku, aby s ním mohla mluvit přes střechu starého vozu. „Chtěla bych tu mít fotoaparát,“ zavolala na něho. „Máma Powellová chrání své dětičky…“

„Dej si pozor,“ zahrozil na ni prstem.

Zasmála se. „Co uděláš, přeskočíš plot a budeš mě honit?“

„Chudák starý George by ten plot nepřeskočil,“ řekl. „Je mu už dvacet čtyři let. Nenávidí ohradu. Tak jsem mu chtěl dát příležitost, aby se trochu podíval po krajině.“

„Všechno stárne. Tedy skoro všechno,“ dodala roztržitě. Sama měla staršího koně, kterého se asi bude muset vzdát, protože ho ze svého platu jen stěží uživí.

Sesedl z koně a přeskočil plot, aby si s ní promluvil. „Mluvila jsi s Kempem?“ zeptal se.

„Ano. Řekl mi, že jsi mu telefonoval.“

„Položil jsem mu pár otázek a dostal jsem několik znepokojivých odpovědí,“ řekl, obešel auto a postavil se vedle ní. Velkýma, štíhlýma rukama ji uchopil kolem pasu a přitáhl k sobě. Až moc blízko. Cítila jeho vodu po holení, cítila pod košilí s dlouhými rukávy kovbojského střihu teplo jeho těla. Ve svých prostých šatech s kabátkem se cítila příliš nastrojená.

„Nevypadáš špatně, když se pořádně upravíš,“ pronesl souhlasně při pohledu na její světlý makeup a šedé šaty, které dělaly její oči ještě zelenější, než ve skutečnosti byly. *

„Ty taky nevypadáš špatně, když se neupravíš,“ odpověděla. „Jaké znepokojivé odpovědi jsi dostal?“

„Myslím, že to snadno uhádneš,“ řekl slavnostně. „Nelíbí se mi, když jste s ní ty a Curt v domě sami.“

„Máme někde brokovnici. Musím si do ní koupit nějaké náboje.“

Lehce s ní zatřásl. „Nedělám si legraci. Můžeš se v ložnici zamknout? A Curt?“

„Je to starý dům, Jordáne,“ řekla nejisté. „Žádná ložnice nemá zámek.“

„Řekni Curtovi, ať koupí zástrčky a namontuje je. Ať to udělá, zatímco je Janet pryč. Zatím si dávej pod kliku židli.“

„Ale proč?“ zeptala se váhavě.

Zhluboka se nadechl. „Je jednoduchý způsob jak vyvolat infarkt. Stačí k tomu injekční stříkačka naplněná pouhým vzduchem.“

Chvíli nebyla schopná slova. „Poznali by to, kdyby otce pitvali?“

„Nejsem odborník na soudní medicínu,“ řekl. „Zeptej se někoho, kdo to ví.“

Nenáviděla pomyšlení na to, že by měl být její otec exhumován. Avšak bylo by strašné, kdyby se stal obětí špinavé hry a nikdy se na to nepřišlo.

Zaklonil jí hlavu, takže se mu dívala do přivřených, tmavých očí. „Nedělej si starosti. Jsem blízko u tebe, ve dne v noci. Stačí zatelefonovat.“

Něžně se na něho usmála. „Děkuju ti, Jordáne.“

Jeho palce na jejím pasu se pohnuly, podíval se na ni dolů. Rysy mu ztvrdly. Jeho oči se hladově podívaly na její ústa.

Svět se zastavil. Alespoň to tak vypadalo. Podívala se do jeho pátrajících očí, najednou nemohla dýchat. Tělo měla celé bolavé, hladové, rozpálené horečkou. Polkla, doufala, že to na ní není vidět.

„Jestli se zachováš správně, možná ti dovolím, abys mě políbila,“ zamumlal.

Srdce jí vynechalo.

„Cože?“

Pokrčil jedním ramenem. „Kde jinde bys získala praxi?“ otázal se. „Duke Wright je koneckonců zralý na starobinec…“

„Je mu třicet šest,“ vykřikla. „Není starý.“

„Mně je třicet dva,“ podotkl. „Mám ještě všechny zuby.“ Vycenil je na ni. „A ještě dokážu předhonit nejmíň dva ze svých koní.“

„A to má být důvod, abych tě políbila?“ zasmála se. „No, vezmu to v úvahu,“ slíbila mu. „Ale nesmíš si dělat velké naděje. Město je plné osamělých mládenců. Můžeš si vzít pořadové číslo a čekat.“

„Jak dlouho?“ zeptal se a tiskl jí palci pás.

„Nevím. Co takhle do Vánoc? Mohla bych tě políbit jako část dárku.“

Zvedl obočí. „A co ta další část?“

„Nejsou Vánoce. Poslyš, musím jet domů připravit večeři.“

„Pošlu Curta hned domů,“ řekl.

„Aby ses ujistil, že nezůstanu sama s Janet?“

„Pro klid své duše,“ opravil ji. „Zvykl jsem si na tebe,“ dodal pomalu. „Tedy jako na sousedku. Představ si, jak by bylo v mém věku těžké zvykat si na někoho jiného.“

„Před chvílí jsi řekl, že nejsi tak starý.“

„Možná že trochu ano,“ přiznal se. Přitiskl ji k sobě, takže cítila jeho svalnaté nohy na svých. „Tak dělej,“ popichoval ji a sklonil k ní se zlomyslným úsměvem hlavu. „Vím, že umíráš touhou mě políbit.“

„Víš to jistě?“ zašeptala zasněně a pozorovala pevnou křivku jeho rtů.

„Docela jistě.“

Cítila, jak se jeho nos otírá o její. Někde zařehtal

kůň. Po obloze přeletělo tryskové letadlo. Vítr čechral listy na blízkém stromku. Ona však neslyšela nic kromě tlukotu vlastního srdce. Na světě nebylo nic kromě Jordánových úst, na centimetr od jejích. Nikdy ji nepolíbil. Chtěla, aby to udělal. Toužila po tom.

Jeho ruce kolem jejího pasu se semkly. „Tak dělej, koťátko. Dej do toho všechno.“

Měla dlaně položené na jeho prsou, cítila pod košilí teplé svaly. Rukama mu sklouzla kolem krku. Byla jako hypnotizovaná.

„To je ono,“ zašeptal.

Zavřela oči a stoupla si na špičky, poprvé v životě ucítila něžný tlak jeho rtů na svých.

Kolena se jí podlamovala. Myslela si, že ji neudrží. A Jordán se pořád ještě nepohnul, nereagoval.

Pokoušela se vytáhnout ještě výš, pažemi mu objala krk a snažila se ho stáhnout níž. Ale nedokázala s ním pohnout.

„Ty jeden arogantní…“

To byl okamžik, na který čekal. Jeho ústa pevně dosedla na její otevřené rty, pevně ji sevřel. Libby ostře zaúpěla, tělem se jí rozlilo vzrušení. Ještě nikdy něco takového nezažila. Tělo jí hořelo. A bolelo. Toužila po něm. Chtěla být u něho co nejblíž…

„Hej, Jordáne!“

Vzdálený výkřik přerušil kouzlo. Jordán otočil hlavu a spatřil, jak na něho jeden z jeho mužů mává kloboukem a ukazuje na dodávku, která právě vjížděla na pastvinu, kam Jordán zahnal březí jalovice.

„To je zásilka krmiv, která jsem objednal,“ zahubí a pustil ji. „Zatraceně nevhod.“

Neusmál se, když to říkal. Libby nebyla schopná slova. Konečky prstů se dotkl jejích naběhlých rtů.

„Možná bychom si mohli dát rande a ztratit se někde na opuštěné polní cestě,“ navrhl.

Nadechla se a zavrtěla hlavou. „Nesvádím muže v zaparkovaných autech,“ podotkla.

Luskl prsty. „Zatraceně.“

„Zase na tebe mává,“ poznamenala, dívajíc se mu přes rameno.

„No dobře, musím do práce. Ale pošlu ti Curta domů.“ Pohladil ji po tváři. „Buď opatrná, ano?“

Pokusila se o úsměv. „Jistě.“

Otočil se a přeskočil plot, nasedl na Georgea s lehkostí zkušeného jezdce. „Uvidíme se.“

Přikývla a dívala se za ním, jak odjíždí. Její život se právě změnil tím nejneočekávanějším způsobem.

TŘETÍ KAPITOLA

Jordánovy starosti byly zbytečné. Když přišla Libby domů, byl Janetin mercedes pryč. Na stole v hale byl stručný lístek. Jela jsem do Houstonu nakupovat, vrátím se zítra.

Právě, když to četla, vešel Curt zadními dveřmi, prostovlasý a celý zpocený.

„Je pryč?“ zeptal se.

Přikývla. „Nechala tu lístek. Jela do Houstonu a vrátí se až zítra.“

„Výborně. Takže můžu dát zámky na dveře ložnic,“ řekl.

Povzdechla si. „Tys mluvil s Jordánem, viď?“

„Ano, a on tě zřejmě líbal,“ zasmál se. „Starý Harry si skoro vykřičel hlasivky, aby upoutal jeho pozornost, když přivezl krmivo.“

Začervenala se. Nevěděla, co má říct.

„Má o tebe zájem?“ zeptal se Curt opatrně.

„Chtěl na mně, abych s ním šla na rande a ztratila se s ním někde na polní cestě,“ řekla.

„A co ty na to?“

Rozpačitě se pohnula. „Řekla jsem mu, že nesvádím muže v zaparkovaných autech na opuštěných cestách, samozřejmě,“ ujistila ho.

Zatvářil se slavnostně. „Víš. nikdy jsme si pořádně o Jordánovi nepromluvili…“

„A nemusíme to dělat ani teď,“ přerušila ho. „Jsem už velká holka a o Jordánovi vím všechno. On si jen dělá legraci. Teď, když jsem starší, to pouze dělá jinak, to je všechno.“

Curt se nesmál. „Myslím, že ne.“

Odkašlala si. „No, to nevadí. Není na ženění a já nejsem lehkomyslná. Kromě toho, jemu se líbí královny krásy a dcery senátorů.“

Zaváhal.

Usmála se, než mohl cokoli dodat.

„Nechrne toho. Máme už takhle dost starostí. Radši pojeďme rychle do železářství a kupme ty zámky dřív, než se vrátí.“

Pokrčil rameny a už nic neříkal. O Jordánu Powellovi si můžou promluvit jindy.

Když se Libby vrátila v úterý večer z práce, byla pořád ještě rozrušená zprávou, že znechucená Violet dala výpověď a šla pracovat pro Dukea Wrighta. Blake Kemp to nepřijal dobře. Nálada se jí trochu zlepšila, když viděla Jordánovu karmínově červenou dodávku stát na předním dvorku. Seděl na ploše dodávky, ořezával kapesním nožem kousek dřeva, klobouk s širokou krempou měl posunutý daleko do týla. Zvedl oči, když se blížila, seskočil a šel jí vstříc.

„Jdeš pozdě,“ stěžoval si.

Vystoupila z auta a vzala kabelku. „Musela jsem zůstat přesčas a napsat panu Kempovi nějaké poznámky.“

„To je práce Violet,“ zavrčel.

„Violet dala výpověď,“ řekla a povzdechla si. „Bude pracovat pro Dukea Wrighta.“

„Ale vždyť je přece do Kempa šíleně zamilovaná, nebo ne?“ divil se Jordán.

Zamračila se na něho. „Jak to víš?“ zeptala se.

„To přece ví každý.“ Rozhlédl se po dvoře. „Janet se neukázala. Curt mi řekl, že odjela do Houstonu.“

„Alespoň to tak napsala,“ souhlasila s ním a kráčela vedle něho na verandu. „Curt včera večer přidělal zámky.“

„Já vím. Požádal jsem ho o to.“

Odemkla dveře a otevřela je.

„Dáš si trochu kávy?“

„Moc rád. A co takhle vejce na slanině? A skořicové topinky?“ dodal.

„Je mi to jasné,“ uvažovala nahlas a usmívala se. „Amie je pryč a ty hladovíš.“

Nedbale pokrčil rameny. „Nemusela odjet. Ječel jsem jen trochu.“

„Neměl bys ji strašit. Je stará.“

„Houby stará. Amie je jak čerstvě vylíhnuté kuře,“ zasmál se. „Mimochodem, sháněla na internetu starožitný nábytek a našla někde v San Antoniu odkládací stolek, bez kterého nemůže žít. Jela se na něj podívat. Řekla, že se vrátí za pár dní.“

„A ty máš hlad.“

„Děláš ty nejlepší míchaná vejce, Libby,“ škádlil ji. „S pěkně křupavou slaninou. Vynikající skořicové toasty. A silnou kávu.“

„Teď není doba na snídani.“

„Žádný zákon nezakazuje, abych si dal snídani k večeři,“ podotkl.

Povzdechla si.

„Chtěla jsem dělat dušené hovězí.“

„To se k míchaným vajíčkům nehodí.“ Dala si ruce v bok a zamyšleně se na něho podívala. „Ty jsi ale otrava, Jordáne.“

Přistoupil k ní blíž a uchopil ji svýma velkýma rukama kolem pasu. „Když chceš, abych se s tebou oženil, musíš dokázat, že jsi dobrá kuchařka.“

„Vdát se za tebe…?“

Než mohla říct jediné další slovo, přitiskla se jeho ústa na její rozevřené rty. Líbal ji pomalu, něžně, silnýma rukama ji držel kolem pasu.

Měla ruce položené na jeho čisté košili a uvažovala, jestli jen žertuje. Určitě ano. Docela jistě se nechce oženit s nikým. Říká to přece pořád.

Zvedl hlavu o pár centimetrů. „Přestaň s tím.“

Zamrkala. „S čím mám přestat?“

„S tím přemýšlením. Nemůžeš líbat muže a současně dělat v hlavě analytické úvahy.“

„Říkal jsi přece, že se nikdy neoženíš…“

Jeho oči dostaly najednou podivně slavnostní výraz. „Možná jsem si to rozmyslel.“

Než mohla odpovědět, sklonil hlavu a znovu ji políbil. Tentokrát to nebyl jemný, škádlivý polibek. Byl troufalý, agresivní a vlastnický. Tvrdě ji sevřel v náručí, přitiskl ji ke svému mohutnému tělu. Zaúpěla a on ji líbal ještě naléhavěji.

Na břiše náhle ucítila tvrdost jeho těla. Uvědomil si to a jako kdyby nechtěl, aby se toho všimla, trochu se od ní odtáhl. Pomalu zvedl hlavu a tiše, zvědavě se na ni podíval.

„Stává se z toho zvyk,“ vydechla. Celé tělo jí žhnulo, srdce bušilo. Nevěděla, jestli ji vůbec slyšel.

Klesl očima na její pulzující srdce, volná blůza pulzovala zároveň s ním. Pod ní bily do očí dva tvrdé vrcholky. Všiml si toho a v očích se mu zablesklo.

„Nedívej se na mě tak,“ zašeptala.

Podíval se jí do očí. „Chceš mě,“ řekl prostě. „Vidím to. Cítím to.“

Hlasitě dýchala. „Ty domýšlivý…“

Chytil ji rukama za boky a přitiskl k sobě.

„Je to vzájemné.“

„Toho jsem si všimla!“ vybuchla a odtrhla se od něho, celá rudá.

„Nebuď takové dítě,“ peskoval ji, ale něžně. „Jsi dost stará na to, abys věděla, co je to touha.“

Zrudla ještě víc.

„Nenechám se od tebe svést ve své vlastní kuchyni nad míchanými vejci!“

Nakrčil obočí. „Tak ty mi je uděláš?“ rozzářil se.

Odstrčila ho. „Ty se zkrátka nedáš odbýt.“

Hloubavě se usmál. „Můžeš na ně dát máslo.“ Když šla do kuchyně, přejel očima po její štíhlé postavě. „Nepřevlékneš se, než začneš vařit?“ pronesl líně a šel za ní. „Rád ti přitom pomůžu.“

Tvrdě se na něho podívala.

Zvedl ruce.

„Jen jsem chtěl pomoct, to je všechno.“ Bezmocně se zasmála. „Umím se obléct sama, děkuju.“

„Ale já jsem se nabízel, že ti pomůžu při svlékání,“ upozornil ji.

Musela se přemáhat, aby se znovu nezačervenala. Je přece moderní, nezávislá žena. Ale pomyšlení na Jordánovy tmavé oči na jejím nahém těle mělo na ni podivný, příjemný účinek. Zvlášť po tom polibku, který jí otřásl až do morku kostí.

„Neměl bys takhle líbat ženy, pokud to nemyslíš vážně,“ podotkla, když brala do ruky velkou litinovou pánev, aby osmažila slaninu.

„Proč si myslíš, že to nemyslím vážně?“ ptal se zvědavě.

„Ty? Člověk, který o sobě tvrdí, že se nikdy neožení?“

„Tak jsem to neřekl. Řekl jsem, že se nechci ženit.“

„A jaký je v tom rozdíl?“ ptala se podrážděně.

Tmavýma očima sklouzl na její prsa se smělostí, která ji přivedla do rozpaků. „Vždycky se najde ta jediná žena, od které člověk nedokáže odejít.“

„V tvém životě žádná taková žena není.“

„Myslíš?“ Zamračil se. „Co to s tím děláš?“ zeptal se, když dávala pánev na hořák.

„Přece jsi chtěl slaninu!“ zvolala.

„Slaninu ano, ale ne rozpuštěný tuk!“ Vstal ze židle, vytáhl z kotouče několik papírových utěrek a vzal z příborníku talíř. „Ty neumíš udělat slaninu?“

Začal jí to ukazovat. Položil několik plátků slaniny na talíř, pokrytý papírovým ubrouskem a přikryl je dalším ubrouskem.

S rostoucím pobavením ho pozorovala. „A takhle to chceš smažit?“ zeptala se.

„Dá se to do mikrovlnné trouby. Budeš to dělat…“

„Co se děje?“

Zamračeně se rozhlížel s talířem v ruce. Otevřel kredenc, podíval se do příborníku. „Tak kde je?“

„Kde je co?“

„Mikrovlnná trouba.“

Povzdechla si. „Jordáne, my žádnou nemáme.“

„Ty si děláš legraci.“ Zamračil se na ni. „Každý má mikrovlnnou troubu.“

„My ne.“

Pomalu se rozhlížel po kuchyni, položil talíř zpátky na linku. Sporák je nejmíň deset let starý. A nemá ani myčku nádobí. Všechno tuje staré jako ta litinová pánev, na které připravuje většinu jídel.

„Neuvědomil jsem si, jak jste na tom s Curtem špatně,“ řekl za chvíli. „Myslel jsem si, že váš otec měl dost peněz.“

„Měl, dokud si nevzal Janet,“ odpověděla. „Ona chtěla pořád jíst v restauracích. Sporák je starý,

myčka se rozbila. Chtěl koupit oboje nové, ale donutila ho, aby jí místo toho koupil diamantový prsten.“

Hněvivě zavrčel.

„Je mi opravdu líto.“

Jeho omluva byla nečekaná a dojemná. „To je v pořádku,“ řekla jemně. „Jsem zvyklá dělat věci obtížnějším způsobem. Opravdu.“

Přistoupil k ní blíž, vzal její oválný obličej do svých velkých, teplých rukou.

„Nikdy sis nestěžovala.“

Usmála se. „Proč bych měla? Jsem zdravá a silná a schopná dělat všechno, co je tu třeba.“

„Stydím se, Libby,“ řekl jemně. Sehnul se a políbil ji s bolestnou něhou.

„Proč?“ zašeptala.

„Ani doopravdy nevím.“

Jemně ji kousal do horního rtu, přitiskl ji těsně k sobě. „To je lepší než moučník,“ zašeptal a zvýšil tlak na její ústa. „Pojď ke mně.“

Zvedl ji a hladově líbal, až měla rty naběhlé od toho pomalého, naléhavého tlaku. Zdálo se jí, že se vznáší. Líbilo se jí to. Doufala, že nikdy nepřestane.

Ale najednou se od ní prudce odtrhl. „To by nešlo,“ zašeptal chraplavě. „Curt se každou minutu vrátí. Nechci, aby nás našel na kuchyňském stole.“

„Jordáne!“ vykřikla na něho.

Provinile pokrčil rameny a podal jí talíř. „Tady to máš. Samo se to asi neusmaží.“

Usmála se na něho. „Já to osuším papírovými ubrousky a zbavím přebytečného tuku, až to bude hotové.“

„Tak proč je vyhazuješ?“ zeptal se, když položila slaninu na pánev a zahodila ubrousky, na kterých ležela.

„Bacily,“ řekla. „Nikdy nepokládej maso zpátky na talíř, na kterém leželo syrové.“

„To vás dnes učí ve škole?“

Přikývla. „To a spoustu jiných věcí.“

„Například jak používat ochranné…?“ zkoumal.

Začervenala se. „To tedy ne! A vypláchnu ti pusu mýdlem, jestli to řekneš ještě jednou!“ pohrozila mu.

„To nevadí. Já tě to naučím, až přijde ta chvíle,“ dodal drze.

„Já neužívám ochranné prostředky!“

„Ty chceš děti hned?“ trval na svém.

„Nemíním mít s tebou sex na kuchyňském stole!“

Najednou nastalo ticho. Jordán se jí podíval přes rameno a v obličeji měl výraz za všechny peníze. Otočila se a zjistila, že tam stojí její bratr s ústy dokořán.

„Buď zticha, Curte,“ zavrčela na něho. „Byla to jen hypotetická debata.“

„Až na tu část o antikoncepci,“ řekl Jordán a cenil zuby jako blázen. „Věděl jsi, že dnes ve škole neučí, jak ji používat?“

Curt se rozesmál, až se popadal za břicho.

Libby po něm hodila utěrkou. „Oba dva vypadněte z mé kuchyně. Zavolám vás, až bude jídlo hotové. Tak ven!“

Oba poslušně vypadli. Pořád ještě se smáli.

Libby potřásla hlavou a obrátila slaninu na pánvi.

„Janet ani nezatelefonovala, jestli se dnes vrátí?“ zeptal se Jordán obou sourozenců, když seděli u kuchyňského stolu a jedli večeři.

„Na záznamníku nic nebylo,“ řekla Libby. „Zkontrolovala jsem to, když jsem smažila slaninu. Možná si myslí, že jsme na něco přišli a utekla.“

„Ne, to si nemyslím,“ řekl Curt. „Nechce nám ranč nechat. Jen si pomysli, jakou by měl cenu, kdyby se rozparceloval na stavební pozemky.“

„Souhlasím,“ řekl Jordán. „Dal jsem Kempoví číslo soukromého detektiva, kterého znám v San Antoniu,“ dodal. „Podívá se na to.“

„My ti to splatíme,“ sliboval Curt a Libby přikyvovala.

„Pěkně jedno po druhém,“ odpověděl Jordán. „Nejdřív musíme zjistit, jestli někdy v minulosti spáchala nějaký zločin.“

„Mabel říkala, že ji podezřívali při úmrtí v sanatoriu v Branntville,“ uvedla Libby.

„Kemp mi to řekl,“ poznamenal Jordán. „Ta slanina je moc dobrá,“ dodal.

„Děkuju,“ řekla s úsměvem. „Violetin otec byl jednou z jejích dalších obětí,“ řekla ještě.

Jordán přikývl, Curt se na ně zamračeně díval. „Ale nemůžou to dokázat, dokud nebudou mít dost důkazů na to, aby mohli nařídit exhumaci.“

Libby si povzdechla. „Chudák Violet. Měla takový těžký život. A teď ke všemu ještě musela změnit místo.“

„Pracuje přece pro Kempa, nebo snad ne?“ zeptal se Curt.

„Pracovala. Dnes dala výpověď,“ odpověděla Libby. „Bude pracovat pro Dukea Wrighta.“

„No to bude Sherry Kingová hrozně ráda,“ zasmál se Curt.

„Duke jí nepatří,“ řekla na to Libby. „Dokonce se mu ani nelíbí.“

„Ale ona je velmi žárlivá, pokud jde o muže, kterého chce. Nejradši by si ho zavřela někam do skříně.“

Jordán se zasmál.

„Duke se moc do druhého manželství nežene.“

„Pořád se ještě snaží dostat syna do své péče?“ zeptal se Curt. „Chudák.“

„Není prvním mužem, který přišel o ženu kvůli kariéře,“ připomněl mu Jordán. „I když je to většinou obráceně.“ Podíval se na Libby. „Mimochodem, myslím, že jsi mnohem důležitější než nový býk, bez ohledu na jeho rodokmen.“

„No to ti teda děkuju,“ odpověděla ironicky.

„Nikdy neškodí vyjasnit si maličkosti, než se z nich stane problém,“ řekl suše. „Na druhé straně by bylo pěkné, kdybys mi mohla říct, jestli máš v plánu jít na právnickou fakultu a přestěhovat se do velkého města, až dostuduješ.“

„To tedy ne,“ odpověděla. „Jsem docela šťastná tady.“

„Zatím neznáš nic jiného, kromě života tady,“ trval na svém. „Co když jednou budeš litovat, žes neroztáhla křídla a neodletěla někam jinam?“

„Do budoucnosti nikdo nevidí, Jordáne,“ odpověděla zamyšleně. „Ale mně se v městech nelíbí, i když se některým lidem mohou zdát vzrušující. Nemám ráda večírky a svou práci u Kempa bych nevyměnila ani za nic. Líbí se mi vyhledávat precedenty a zkoumat opce. Nelíbilo by se mi stát v soudní síni a vést jednání.“

„To nevíš,“ uvažoval nahlas a zasmušil se. „Co jestli tomu jednou přijdeš na chuť, nebudeš moct bez toho žít, ale už bude příliš pozdě?“

„Příliš pozdě?“

„Co když budeš mít děti a manžela?“ nadhodil. „Ty máš na mysli Dukea Wrighta,“ řekla pomalu. Ztěžka se nadechl, Curt se na něho zvědavě podíval.

„Ano,“ řekl jí. „Dukeova manželka byla sekretářka. Zapsala se na večerní studium, získala diplom a pak otěhotněla těsně před tím, než si otevřela praxi. Duke dítě krmil a měnil mu plenky, ona zatím stoupala na žebříčku ve významné firmě v San Antoniu. Domů jezdila jen na víkend. A pak jí nabídli místo v New Yorku.“

Libby tak docela nerozuměla výrazu v jeho obličeji. Bral to všechno velmi vážně, ona si myslela, že si dělá legraci.

„Tak vidíš,“ pokračoval. „Nevěděla, že touží po kariéře, až když už bylo pozdě. Teď vydělává statisíce a malý synek jí stojí v cestě. Nechce se ho vzdát, ale nemá čas na to, aby se o něho řádně starala.“

„Nevěděla jsem, že je to tak zlé,“ přiznala se. „Ubohý Duke.“

„Měl na výběr,“ řekl Jordán. „Vzal si ji, protože myslel, že chce totéž co on, hezký domov, pohodlný život a děti.“ Nadechl se. „Ale ona byla moc mladá,“ dodal a potají si ji prohlížel. „Možná tehdy nevěděla, co doopravdy chce.“

„Některé ženy to nevědí,“ odpověděla. „Tohle je nový svět. Možná jí trvalo dlouho, než si uvědomila, jaké má možnosti, a pak už bylo pozdě.“

Sklonil oči na špičky svých bot.

„To je docela možné.“

„Ale to je Dukeův problém,“ dodala s úsměvem. „Chceš kousek koláče? Je třešňový, dělala jsem ho včera, je v lednici.“

Zavrtěl hlavou.

„Děkuju, ale nezdržím se,“ vstal. „Řeknu Kempoví, aby tě informoval o tom, co zjistí ten soukromý detektiv. Zatím ani slovo Janet,“ dodal a podíval se na Curta.

Oba přikývli.

„Děkujeme, Jordáne,“ řekl Curt.

„Jsme přece sousedé,“ odpověděl a zasmál se. Ale nepodíval se Libby do očí.

„Jordán se dnes večer choval dost podivně, nezdálo se ti?“ zeptala se Libby bratra, když umyli nádobí a uklidili je.

„Má toho moc,“ odpověděl. „Calhoun Ballanger se silně uchází o to senátorské místo, které starý Merrill zastával tolik let. Takže Merrill má starosti a s ním i jeho dcera Julie. Víš, ta, co se v poslední době zajímá o Jordána.“

„Ale Ballanger a Merrill byli přece přátelé,“ divila se.

„To ano. Ale ještě něco. Merrilla nedávno chytili místní strážníci, jak řídí opilý. Merrill se teď snaží přimět radnici, aby policie stáhla obvinění. Ale nemá dost peněz. Jordán ano.“

„Snad si nemyslíš, že by Jordán mohl jít proti Cashi Grierovi kvůli Julii?“ řekla zamyšleně.

Chystal se něco říct, ale pak si to rozmyslel. „Já vlastně nevím,“ pronesl.

„Domníváš se, že to s ní myslí vážně? Ona má univerzitní vzdělání. Říká se, že to chce zkusit v politice. Ale Jordán s námi mluvil o manželství a dětech – jako kdyby to myslel vážně,“ zamračila se. „Copak taková žena se může usadit?“

„Nevím, jestli se chce ženit,“ odpověděl Curt pomalu. „Ale v poslední době tráví s Julií a se senátorem spoustu času.“

To zabolelo. Kousla se do spodního rtu a snažila se nemyslet na žár Jordánových polibků. „Máme svůj vlastní problém. Co uděláme s Janet?“

„Kemp na tom pracuje. A Jordánův soukromý detektiv s ním. Na něco přijdou. Nevyhodí nás na ulici, Libby. To ti slibuju.“

Usmála se na něho. „Na to, že jsi můj bratr, jsi docela hodný.“

Zasmál se. „To jsem rád, že sis toho všimla.“

Celou noc nespala, přemýšlela o Jordánových podivných poznámkách a o tom, jak se na ni díval, když se ptal, jestli má nějaké ambice, pokud jde o právnickou praxi. Opravdu nemá, ale on si zřejmě myslí, že je příliš mladá na to, aby si byla jistá.

No, není si proč dělat starosti. Jordán nemá v úmyslu se s ní oženit, bez odhledu na její ambice. Avšak Curt řekl, že se hodně stýká s Julií Merrillovou. Z nějakého nepochopitelného důvodu jí z toho bylo smutno.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Janet se vrátila pozdě odpoledne, vypadala unaveně. Posadila se na pohovku v obývacím pokoji a zapálila si cigaretu.

„Zasmradíš to tady,“ zamumlala Libby a šla hledat popelník. Položila jej na stůl.

„No tak to asi budeš muset investovat víc do osvěžovačů vzduchu,“ řekla starší žena chladně.

Libby se na ni zlobně podívala. „Kdes byla celé ty tři dny?“

Janet se na ni nepodívala. „Musela jsem si něco zařídit.“

„Doufám, že to nemělo nic společného s prodejem ranče,“ řekla Libby pevně.

„A kdo by mi v tom asi tak mohl zabránit?“ zeptala se Janet rozčíleně.

„Pan Kemp.“

Janet zamáčkla cigaretu a vstala. „Jen ať to zkusí. Všechno tady mi patří a nikdo mi to nevezme. Zasloužila jsem si to, musela jsem snášet vašeho otce. Z toho odporného starého blázna mi naskakovala husí kůže.“

„Otec tě miloval,“ vyhrkla Libby zuřivě.

„Chceš snad říct, že se se mnou rád ukazoval,“ zamumlala Janet. „Kdyby mě byl opravdu miloval, byl by mi dal všechno, co jsem chtěla. Ale byl tak

ubohý! Já se nedám ošidit o to, co je moje! Mám taky právníka.“

Libby bylo na zvracení. Ale ovládla se a klidně se usmála. „Mimochodem, dali jsme na dveře našich ložnic zámky,“ vyhrkla znenadání. „A pan Kemp najal soukromého detektiva, aby prozkoumal tvou minulost.“

Janet se vyděsila. „C-cože?“

„Violet, která pracuje v naší kanceláři, myslí, že jsi asi znala jejího otce – pana Hardyho v San Antoniu,“ dodala promyšleně. „Taky měl infarkt, jako náš otec…“

Janet teď doopravdy zbledla. Vyskočila jako by ji něco píchlo.

„Kampak jdeš?“ zeptala se Libby, když Janet vyběhla z místnosti.

Janet zašla do své ložnice a zabouchla dveře.

Libby se kousla do rtu. Varovali ji, aby neudělala nic, co by Janet vyplašilo. Přála si, aby byla držela ústa.

Když přišel Curt domů, potkal Janet, jak vychází ze dveří s kufrem v ruce.

„Kampak jedeš?“ zeptal se chladně.

Vrhla na něho zuřivý pohled. „Kamkoli, kde nebudu muset snášet tebe a tvou sestru!“ utrhla se na něho. „Najmu si pokoj v motelu. Za pár dní se ozve můj právník.“

„To je legrační, právě jsem ti chtěl říct totéž,“ řekl jí Curt a nakrčil obočí. „Volal mi Kemp. Jeho soukromý detektiv objevil nějaké moc zajímavé informace o tvém dřívějším zaměstnání v sanatoriu v Branntville…“

Janet se protáhla kolem něho a zuřivě se rozběhla ke svému mercedesu. Hodila kufr dovnitř, nasedla, od kol odlétla sprška škváry.

„Tak to bychom měli,“ mumlal si pro sebe a připojil se ke své utrápené sestře v kuchyni. „Vsadím se, že už se nevrátí.“

„Nemyslím, že to byl dobrý nápad takhle ji vyhnat,“ poznamenala Libby a sedla si ke stolu. „Neudržela jsem jazyk za zuby a zmínila jsem se o zámcích na dveřích ložnic a o Violetině otci.“

„To je v pořádku,“ řekl Curt jemně. „Udělal jsem to, co mi poradil Kemp. Přiměl jsem ji k útěku.“

„Pan Kemp ti to poradil?“

Přikývl, hodil klobouk na odkládací stolek a vytáhl si židli. „Máš vařenou kávu? Celý den jsme kydali hnůj. Jsem naprosto zničený. Jo, a Jordán mi řekl, že tě příští týden vezme do kina… tak pozor!“

Libby téměř upustila mísu s bramborovým salátem. Radši ji opatrně postavila na stůl a vykulila oči na svého bratra. „Jordán že mě vezme do kina?“

„To je obvyklé, když muž začne líbat nějakou ženu,“ řekl filozoficky.

„Jak víš, že mě včera večer líbal?“

Zlomyslně se usmál. „Až doteď jsem to nevěděl.“

Zrudla a odvrátila se, vzpomněla si na ten Jordánův vášnivý polibek. Celou noc nespala, musela na to myslet. I na to, co řekl Curt – že Jordán tráví spoustu času s Julií Merrillovou. Ale zřejmě o Julii nemá zájem, když chce jít do kina s ní.

„Cos to říkal o tom soukromém detektivovi a sanatoriu?“

„Jo tak,“ počkal, až se posadí, dával si na talíř plátky pečené šunky. „Nejsem si jistý, jestli ti Kemp už řekl, že Janet změnila identitu po tom, co pracovala v tom sanatoriu. Také barvu vlasů. Podezřívali ji ze smrti staršího pacienta, který rád sázel na koně. Právě se chystala zmizet s jeho bankovním kontem, když ji navštívil jakýsi pán, zastupující tajemnou osobu, které zesnulý dlužil spoustu peněz. Nechala všeho a rychle zmizela.“ Samolibě se usmál. „Ten starší pán po sobě zanechal víc dluhů než peněz.“

Libby pozorně naslouchala.

„A je tu ještě něco.“ Ukousl si šunky. „To je moc dobré,“ pochválil ji.

„Že ano?“ usmála se. „Mám ji od Dukea Wrighta. Přibral si jako vedlejší činnost prodej výrobků z vepřového masa, obchoduje na internetu. Vyrábí ekologickou slaninu a šunku.“

„Chytrý chlápek.“

Přikývla.

„Chtěl jsi ještě něco říct.“

„Ano. Podařilo se přesvědčit Violetinu matku, že její manžel byl zavražděn. Souhlasila s exhumací.“

„Chudák Violet,“ řekla Libby smutně. „Bude to tvrdé i pro ni. Pořád ještě nemůžu uvěřit, že dala výpověď a bude pracovat pro Dukea Wrighta.“

„Já vím,“ řekl Curt. „Byla přece šíleně zamilovaná do Kempa.“

Smutně přikývla. „Dobře mu tak. Byl k ní v poslední době nepříjemný. Violet už to začalo unavovat. Třeba ho to přivede k zamyšlení.“

„Spíš najme někoho jiného a zapomene na ni.“

„Ale s nikým nechodí, nebo ano?“ zeptala se zvědavě.

Zavrtěl hlavou. „Ne, ale není gay.“

„Nikdy jsem si o něm nic takového nemyslela.“

„Možná je jako řada jiných svobodných mužů v Jacobsville. Třeba má nějakou temnou minulost a nechce, aby se o ní někdo dozvěděl.“

„Svobodných mužů začíná být nedostatek,“ řekla Libby. „I Hartovi kluci se už oženili a mají rodiny.“

„Jejich pád způsobily domácí sušenky,“ poznamenal.

„Jordán nemá rád sušenky,“ řekla. „Ptala jsem se ho.“

Zasmál se. „Jordán nemá žádnou slabinu a nikdy netrpěl nedostatkem žen, když o ně stál.“ Podíval se na ni přes okraj šálku s kávou. „Ale možná už dostává rozum a chce se usadit.“

„Na mě se nedívej,“ řekla. „Já jsem možná jeho povyražení pro tento týden, ale Jordán se určitě nechce ještě ženit.“

Přimhouřil oči. „My možná nepatříme ke společenské smetánce, ale naše rodina patří v tomhle okrese k nejstarším.“

„Ale moc peněz nemáme,“ připomněla mu. „Jordán má krásný dům a rád se ukazuje v nejvyšší společnosti. Možná proto se stýká se senátorovou dcerou. Já bych se k němu nehodila,“ dodala melancholicky.

„Jsi si jistá?“

Podívala se na něho. „Sám jsi to říkal – Jordán tráví spoustu času se senátorovou dcerou. Merrill usiluje o znovuzvolení a Jordán mu v tom pomůže, kvůli Julii.“

„Tak proč tě líbal?“

„Možná chce, aby žárlila,“ uvažovala. „Možná proto, aby se ujistil, že je pořád ještě pro ženy přitažlivý. Ale nemyslí to vážně.“ Podívala se na svého bratra. „A já nejsem dělaná na krátkodobé milostné pletky.“

Povzdechl si. „Každý máme svoje sny.“

„A jaké máš ty, když už o tom mluvíme?“

Usmál se. „Rád bych založil společnost pro zásobování rančerů. Ta poslední patřila tchánovi Teda Regana. Když umřel, obchod se položil.“

Neměla tušení, že bratr má takové ambice.

„Kdybychom nebyli v takovém průšvihu, klidně bych spolupodepsala půjčku a dala v zástavu náš dům.“

Upřeně se na ni podíval.

„To bys pro mne udělala?“

„Samozřejmě, jsi můj bratr a mám tě ráda.“

Natáhl se a vzal ji za ruku. „Já tě mám taky rád.“

„Je hezké mít sny. Nevzdávej se těch svých. Nakonec tu záležitost s dědictvím vyřešíme a možná budeme mít nějaký provozní kapitál.“

„Janet po nás teď půjde. Měl bych zavolat Kempa a říct mu, co se stalo.“

„To není špatný nápad. A možná bychom si měli pořídit psa,“ dodala pomalu.

„To asi nepůjde. Sotva si můžeme dovolit krmení pro tvého koně. Museli bychom kupovat jídlo i pro psa, a to by nás položilo.“

Viděla, jak se mu šelmovsky blýská v očích a rozesmála se.

Janetin advokát se nikdy neukázal a Janet o dva dny později zmizela. Nechala po sobě nezaplacené účty, počínaje šaty a konče motelovým pokojem.

„To nemusíte platit,“ řekl Kemp Libby, když mu o tom referovala. „Já už jsem upozornil všechny obchodníky, že nemá právo kupovat cokoli na váš účet nebo na účet pozůstalosti.“

„Děkuju,“ řekla s úlevou. „A co budeme dělat teď?“

„Státní policie po ní pátrá,“ odpověděl s rukama v kapsách kalhot. „Pro podezření z vraždy. To, co vám řeknu dál, se vám nebude líbit.“

„Co?“

„Chci nechat exhumovat vašeho otce.“ Stiskla zuby. „Toho jsem se obávala.“

„Uděláme to diskrétně. Ale potřebujeme, aby soudní lékař našel stopy po jedu. Víme už, co zabilo toho starého muže v sanatoriu. Věřím, že zabila i vašeho otce. Traviči mají tendenci používat pořád stejnou metodu.“

„Chudák táta,“ řekla.

„Nemyslete na to, Libby,“ řekl Kemp. „Nedělá vám to dobře.“

„Taková ošklivá smrt.“

„Jed, který užívá, působí rychle,“ řekl jí.

„Ale doktor říkal, že tatínek zemřel na infarkt,“ odpověděla.

„Je to možné,“ připustil Kemp. „Ale také mohl zemřít na otravu nebo na embolii, způsobenou vzduchovou bublinou.“

„Jordán se o tom zmínil,“ zvolala.

Usmál se. „Tomu taky nic neujde.“

„Ale Janet je pryč. Co když ji nenajdou? Už jí to prošlo nejmíň dvakrát.“

„Každý zločinec jednou udělá chybu. Ona už ji udělala. Dejte na má slova.“

Kývla. Podívala se na Violetin prázdný stůl.

„Dal jsem do novin inzerát, že hledám novou sekretářku,“ řekl chladně. „Mezitím bude zaskakovat Mabel,“ dodal.

„Bude tu bez ní smutno,“ řekla bez přemýšlení.

Kemp zaskřípal zuby, obrátil se a rychle zašel do své kanceláře. A zabouchl za sebou dveře.

„To dlouho nevydrží,“ zašeptala Mabel. „Violet byla jediná sekretářka, která dokázala sjednávat a rušit schůzky, aniž by někoho urazila. A taky to byla ta nejrychlejší písařka. Někoho takového hned tak nenajde.“

Libby s ní v duchu souhlasila. Avšak v nejbližší budoucnosti tu bude zajímavé pracovní prostředí.

Vzkazu na záznamníku si Libby všimla až po osamělé večeři. Curt jí předtím telefonoval, že půjde na pizzu s ostatními kovboji, pak budou hrát karty.

Zvědavě stiskla klávesu přístroje a poslechla si vzkaz. Volající se hedvábným tónem identifikoval jako advokát jménem Smith a sdělil, že ho paní Collinsová pověřila, aby předal závět jejího manžela k soudnímu ověření. Děti Riddlea Collinse mají dva týdny na vyklizení nemovitosti.

Libby málem vylétla z kůže. Ruce se jí chvěly, když se snažila dovolat Kempa. Nepodařilo se jí to, vytočila tedy Jordánovo číslo.

Trvalo mu dlouho, než vzal telefon, a když to konečně udělal, slyšela v pozadí hlasy a hudbu.

„Ano?“ řekl stroze.

Libby zaváhala. „Neruším? Můžu zavolat jindy.“

„To je Libby?“ hlas mu zjihl. „Počkej chviličku.“ Zaslechla tlumený rozhovor, vzteklou odpověď, bouchnutí dveří. „Už je to v pořádku,“ řekl potom. „Co se děje?“

„Nemůžu se dovolat pana Kempa,“ začala naléhavě. „Právě volal Janetin advokát, že máme dva týdny na vyklizení domu.“

„Libby,“ řekl jemně, „posaď se a přemýšlej. Copak může být někdo vyzván, aby vyklidil dům dřív, než soud poslední vůli schválí?“

Zhluboka se nadechla. Ruce měla pořád ještě ledové a chvěly se jí, ale začala si vybavovat útržky právních dokumentů. Pracuje přece v advokátní kanceláři. Proboha, vždyť přece ví všechno o soudním projednávání závětí!

„Děkuju ti. Ztratila jsem hlavu. Byla jsem tak vyděšená!“

„Je tam Curt?“

„Ne, hraje s ostatními kovboji karty u Teda Regana.“

„Je mi líto, že nemůžu za tebou přijít. Mám tu dnes benefiční večírek ve prospěch volební kampaně senátora Merrilla.“

Merrill. A je tam jistě i jeho dcera Julie. Je krásná, bohatá a… společensky přijatelná.

„Libby?“ ozval se, když neodpovídala.

„To… to je v pořádku, Jordáne, nepotřebuju společnost, opravdu,“ řekla rychle. „Jen jsem na chvíli ztratila hlavu. Promiň, že jsem tě obtěžovala.“

„Nemusíš se omlouvat,“ řekl, jako kdyby ho její slova znepokojila.

„Děkuju ti, Jordáne.“

Pořád ještě něco říkal, když rychle položila sluchátko a zapnula záznamník. Jestli se znovu ozve, neodpoví mu.

Šla do kuchyně a umyla pár kousků nádobí. Nemohla zapomenout na Jordánův hluboký hlas a na rozhněvaný hlas ženy, když šel do jiné místnosti, aby si promluvil s Libby. Musela to být senátorova dcera. Je jí dvacet šest, má diplom v oboru politických věd. Určitě už ví, co chce. Chce Jordána. Je dnes večer v jeho domě, pravděpodobně dělá hostitelku na tom večírku.

Libby se podívala na své obnošené džíny a vybledlou blůzu, rozhlédla se po omšelém, avšak funkčním nábytku ve starém domě. Nevesele se usmála. Co by s ní Jordán proboha získal? To byly jen bláhové sny. Radši by se měla probudit, než jí to zlomí srdce.

Znova už Jordánovi nevolala a on se už taky neozval. Dala číslo domnělého právníka panu Kempoví, ten je předal svému vyšetřovateli.

O několik dní později se zastavil u Libbyina stolu, právě když sepisovala precedenty pro případ urážky na cti. „Vystopovali jsme to číslo v San Antoniu. Ale není to žádný právník, je to číšník v nóbl restauraci, který si myslí, že Janet je jeho poukázka na sladký život. Tak jsme ho z toho vyvedli a řekli mu, co ji pravděpodobně čeká. Pokud víme, odešel z místa a odjel nejbližším autobusem, aby se do ničeho nezapletl.“

Tiše se zasmála. „Díkybohu! Takže se nemusíme stěhovat!“

Kemp se na ni upřeně podíval. „Jako kdybych tu nečinně stál a dopustil, aby vás nějaký samozvaný advokát připravil o domov!“

„Děkuju vám, šéfe,“ řekla vděčně.

Pokrčil rameny. „Dobří právní asistenti jsou vzácní,“ řekl a v očích mu zajiskřilo.

„To je pravda,“ řekla. „Callie Kirbyová a já jsme jediné ve městě, pokud vím.“

„A Callie má dítě,“ přikývl. „A nemyslím si, že ji Micah bude chtít pustit zpátky do práce, až děti odrostou.“

„To asi ne. Pomáhá také pečovat o Micahova otce, který je po mrtvici,“ dodala.

„Lidé umírají,“ podotkl s pohledem upřeným někam do dálky.

„Mabel volala, že je nemocná,“ řekla váhavě. „Chytila nějaký žaludeční vir.“

„Řádí každé jaro,“ řekl a povzdechl si. „Stihnete to tu všechno, nebo chcete dočasnou výpomoc? Jestli ano, zavolejte agenturu. Zeptejte se, jestli mají někoho, kdo umí psát na počítači.“

Nevinně se na něho podívala. „Samozřejmě můžu zastat práci tří žen a ještě k tomu vařit kávu…“

Zasmál se. „Zavolejte agenturu.“

„Ano, pane.“

Zamračil se. „To všechno je vina Violet,“ zamumlal. „Vsadím se, že nás proklela.“

„Určitě by nic takového neudělala, pane Kempe,“ ujistila ho. „Je to hodná holka.“

V tom okamžiku se otevřely dveře. Vstoupila hezká mladá žena s aktovkou v ruce. Měla dlouhé světlé vlasy. „Já jsem Julie Merrillová,“ řekla s domýšlivým úsměvem. „Dcera senátora Merrilla. Myslím, že jste inzerátem hledali sekretářku.“

Libby nemohla uvěřit svým očím. Jordánova nejnovější láska se tu objeví a hledá práci! Taková smůla…

Kemp se na mladou ženu dlouze zadíval.

„Ne, já ne!“ zasmála se Julie. „Proboha, já přece práci nepotřebuju. Jde o mou přítelkyni Lydii. Právě dokončila školu pro sekretářky a nemůže nic najít.“

„Umí psát na stroji?“

„Ano. Šedesát slov za minutu. A umí také těsnopis, když nebudete diktovat příliš rychle.“

„A umí mluvit?“

Julie zamrkala. „Prosím?“

Kemp se na ni zkoumavě podíval. „Nenajímám zaměstnance prostřednictvím třetích osob, slečno Merrillová, a je mi úplně jedno, kdo je váš otec,“ řekl s chladným úsměvem.

Zrudla a zůstala na něho koukat s otevřenými ústy. „Já… já… myslela jsem, že se zeptám.“

„Řekněte své přítelkyni, ať přijde a vyplní si žádost, ale ať si nedělá velké naděje,“ řekl stručně. „Nevážím si moc žen, které se snaží získat zaměstnání protekcí. A pokud to ušlo vaší pozornosti,“ dodal, „pro mne nepracuje nikdo, kdo nemá potřebnou kvalifikaci.“

Julie se chladně podívala na Libby, která ji pozorně sledovala. „Takže tahle asi je kvalifikovaná,“ řekla zlostně.

„Mám na to diplom,“ odpověděla Libby ledově. „Visí na stěně nad mým stolem.“

Kemp se jen usmál. Nebyl to hezký úsměv.

Julie sevřela zuby až to cvaklo. „Stejně si nemyslím, že by se Lydii tahle práce líbila.“

Kemp zvedl obočí. „Chtěla jste ještě něco jiného, slečno Merrillová?“

Otočila se a prudce otevřela dveře.

„Můj otec bude moc šťastný, až mu řeknu, jak jste se mnou mluvil.“

„Jen mu to klidně řekněte, máte moje požehnání,“ řekl Kemp. „Jedna z jeho chyb je, že nedokázal řádně vychovat své děti. Dozvěděl jsem se, že jste nedávno projevila zájem ucházet se zde v Jacobsville o veřejnou funkci, slečno Merrillová. Dám vám dobrou radu. Nedělejte to.“

Překvapeně otevřela ústa. „Jak se opovažujete…“

„Jsou to samozřejmě peníze vašeho otce. Jestli je chce vyhodit, je to jeho věc.“

„Mohla bych volby vyhrát.“

Kemp se usmál. „Snad. Ale ne v tomto okrese,“ řekl mile. Přivřel oči, jeho hlas byl klamně měkký. „Kostlivci schovaní ve skříni se mohou ve volbách stát viditelnou přítěží. A tady ještě nikdo nezapomněl na váš mejdan na střední škole. A zvlášť ne Culbertsonovi.“

Julie zbledla. Sevřela prsty na držadle aktovky, až jí zbělely klouby. Vypadala vystrašeně.

„To byla… strašná nehoda.“

„Shannon Culbertsonová je ale stejně mrtvá.“

Julii se zachvěl spodní ret. Obrátila se a vyšla ze dveří tak rychle, že je za sebou zapomněla zavřít.

Kemp to udělal místo ní, obličej měl tvrdý a chladný, plný potlačovaného vzteku.

Libby by bývala ráda věděla, oč jde, ale neodvažovala se zeptat.

Doma, když se Curt vrátil z práce, nemohla samozřejmě odolat, aby mu tu otázku nepoložila.

Zamračil se. „Co proboha dělala Julie v Kempově kanceláři? Lydia žádnou práci nepotřebuje, už ji má, a dobrou. Pracuje u soudu v okrese Bexar!“

„Říkala, že Lydia chce pracovat pro pana Kempa, ale celou dobu se zle dívala na mne.“

„Chce Jordána. Ty jí stojíš v cestě.“

„To jistě,“ zasmála se chladně. „A co ta dívka, Shannon Culbertsonová?“

Curt zaváhal. „To se stalo před osmi léty.“

„Co se stalo?“

„Někdo jí dal něco do pití. Něco jako znásilňovací drogu. Měla srdeční vadu. Zabilo ji to.“

„Kdo to udělal?“

„To se neví, ale Julie se to snažila ututlat, aby otcovi zachránila senátorské křeslo. Kemp odhalil pravdu a dal to novinám.“ Potřásl hlavou. „Kemp je mstivý člověk.“

„Proč?“ zeptala se.

„Říká se, že tu dívku miloval. Nikdy se z toho nevzpamatoval.“

„Ale Juliin otec ty volby vyhrál,“ podotkla Libby.

„Jenom proto, že ho špičky města podporovaly a přispěly na jeho volební kampaň. Většina pamětníků je mrtvá nebo v domovech pro přestárlé. Ale ve městě se říká, že senátor Merrill vězí až po uši v dluzích. A poprvé za celá ta léta bude mít proti sobě vynikajícího protikandidáta.“

PÁTÁ KAPITOLA

Takže to je Kempovo tajemství, pomyslela si Libby. Ztracená láska. „Já vím,“ řekla. „Calhoun Ballanger politicky otřásl celým okresem. Spousta lidí si myslí, že vyhraje.“

„Tím jsem si skoro jistý,“ odpověděl Curt. „Poměr sil v okrese se v minulých létech změnil. Mocenská struktura už není v rukou starých elit. Jestli tomu nevěříš, tak si všimni, co se děje na radnici. Velitel policie Grier dělá spoustu zátahů na drogové dealery a senátora Merrilla dokonce zatkli pro řízení v opilosti.“

„No ale v novinách to nikdy nebylo,“ řekla s kyselým úsměvem.

„Vydavatel novin je jeden z jeho příznivců, odmítl to publikovat. Ale Merrill vězí až po uši v maléru. Takže se snaží, aby starosta a dva radní, kteří mu jsou zavázáni, vyhodili ty dva policisty, kteří ho zatkli. Primářky jsou první týden v květnu.“

„Ubohá policie,“ zamumlala.

„Dej na má slova, ti policisté o práci nepřijdou. Grier má kontakty všude, nenechá své policisty Padnout bez boje. Sázím na něho.“

Usmála se. „Mám ho ráda.“

Curt se zasmál. „Já taky.“ Pan Kemp mi řekl že vysledovali ten telefonický hovor do San Antonia, dodala. „Proč nás chce vyhnat z domu?“

„Možná si myslí, že je tu něco, co ještě nemá,“ zauvažoval. „Například tatínkova sbírka mincí.“

„Tu už jsem neviděla celé měsíce,“ řekla.

„Já taky ne. Pravděpodobně už ji prodala,“ řekl Curt zhnuseně. „Ale Janet se spíš oběsí, než by se vzdala.“ Smutně se na sestru podíval. „To s tou exhumací je mi líto. Ale musíme se dozvědět, jak otec opravdu zemřel.“

„Já vím,“ odpověděla. „Myslím, že jsme měli věnovat větší pozornost tomu, co se dělo.“

„Otec si myslel, že ji miluje, Libby,“ řekl Curt. „A možná ji opravdu miloval. Nebyl by nám věřil, kdybychom mu o ní řekli něco ošklivého. Víš přece, jaký byl.“

„Jeho slepá láska ho asi stála život.“

„Vzpomeň si, že zemřel šťastný. Nevěděl, jaká Janet je. Nevěděl, že ho klame.“

Večer se dívali na televizi. Slyšeli přijíždět nějaké auto. O chvíli později se ozvalo bušení na dveře. „Já otevřu,“ řekl Curt.

Slyšela tlumené hlasy a pak těžké kroky. Do místnosti vešel Jordán. Podíval se upřeně na Libby. „Julie byla dnes u vás v kanceláři,“ řekl.

„Hledala práci pro svou přítelkyni Lydii,“ řekla Libby věcně.

„Ona říkala něco jiného,“ odpověděl Jordán stručně. „Tvrdila, že jsi s ní jednala tak hrubě, že ji Kemp vyhodil z kanceláře.“

Libby zvedla obočí. „No to se podívejme!“

„Já si nedělám legraci, Libby,“ řekl Jordán ledovým tónem. „To bylo od tebe podlé.“

„Bylo by, kdyby to byla pravda,“ souhlasila

s ním. „Vešla do kanceláře celá rozčílená, zuřivě se na mne podívala, udělala pár neomalených poznámek k panu Kempoví a ten ji vyhodil.“

„Mně vyprávěla něco jiného,“ opakoval Jordán.

Libby vstala, pokynula Curtovi, který se ji chystal bránit. „Nepotřebuju pomoc, Curte. Nepleť se do toho.“ Přiblížila se k Jordánovi. „Slečna Merrillová naznačila panu Kempovi, že by měl Lydii zaměstnat, vzhledem k postavení jejího otce ve společnosti. A on jí připomněl ten její mejdan na střední škole, na kterém zemřela nějaká dívka.“

„Cože?“ vybuchl.

„Pan Kemp nesnáší protekci a vyhrožování,“ řekla. „Slečna Merrillová se chovala velmi povýšeně a hrubě. A nikdo z nás nechápe, proč se snažila získat zaměstnání pro Lydii, protože ta už má práci v San Antoniu!“

Jordán nic neříkal, jen tam stál.

„Byla s tebou, když jsem ti telefonovala. Vzala si do hlavy, že tě uháním. Můžeš jí za mne vyřídit,“ dodala s přehnanou sladkostí, „že bych tě nechtěla, ani kdybys byl celý ze zlata.“ Rysy v obličeji jí ztuhly. „Jen se kolem sebe rozhlédni, Jordáne. Nejsem tvoje milenka, ať už si ta tvoje vznešená přítelkyně myslí, co chce. Jsi hodný soused, kterého jsem požádala o pomoc. A nikým jiným nikdy nebudeš. Tečka,“ lhala, snažíc se zachovat si tvář.

Pořád ještě se nepohnul, ani nepromluvil. Ale v očích se mu objevil nebezpečný výraz. „Nikdy?“ popíchl, jako by chtěl něco připomenout.

Věděla, co má na mysli. Těžce polkla, snažila se zapomenout na ty žhavé polibky. Zřejmě pro něho nic neznamenaly.

„Nikdy,“ opakovala. „Stejně si nejsem vůbec jista jestli chci strávit zbytek života v Jacobsville a pracovat pro nějakého právníka,“ řekla úmyslně, ale nedívala se na něho. „Hodně jsem přemýšlela o tom, co jsi říkal. Možná že přece jenom jsem ctižádostivá.“

Několik vteřin nepromluvil, ale jeho přivřené oči byly chladné.

„Kdybys chtěl ukázat své Julii, že pro ni nejsem žádná konkurence, tak ji sem můžeš přivést a ukázat jí, jak žijeme,“ nabídla mu s úsměvem. „To by jí snad otevřelo oči.“

„Libby,“ varoval ji Curt. „Nemluv tak.“

„Jak bych měla mluvit?“ zeptala se se sevřeným hrdlem. „Otec je mrtvý, vypadá to, že ho zabila naše nevlastní matka, která se nás snaží připravit o všechno, co máme. A teď přijde tady Jordán s tím, že mě jeho sladká přítelkyně obviňuje, že jí chci ukrást muže. Tak jak mám mluvit?“

Jordán vydechl. „Myslel jsem si, že víš, co chceš,“ řekl po minutě.

„Jsem ještě moc mladá, jak jsi sám řekl,“ dodala cynicky. „Promiň, že jsem tě kdy žádala o pomoc a rozzlobila tak tvou přítelkyni. Můžeš se vsadit, že už to víckrát neudělám.“

Obrátila se, šla do kuchyně a zabouchla za sebou dveře. Řekla si, že špatné způsoby pana Kempa jsou zřejmě nakažlivé a utřela si slzy papírovým ubrouskem.

Pak slyšela, jak se dveře za ní otvírají. Předpokládala, že je to Curt. „Už odešel?“ zeptala se.

Velké, teplé ruce ji uchopily za ramena a otočily k sobě. Jordánovy oči hleděly upřeně do jejích. „Ne, ještě ne,“ řekl.

Tvářil se divoce. Měla by se bát, ale nebála se. Byl hezký, i když byl celý naježený vzteky.

„Řekla jsem všechno, co jsem chtěla,“ začala.

„Ale já ne,“ odsekl. „Nikdy jsem se na tebe nekoukal zvysoka kvůli tomu, kdo jsi. A ty to víš.“

„Ale Julie Merrillová ano,“ zašeptala.

Stiskl ruce, kterými ji držel, zase stisk povolil. Tvářil se rozpačitě. „Víš přece, jak jsem vyrůstal. Neměli jsme nic. Nikdy mě nezvali na žádné večírky. Moji rodiče byli v očích městské smetánky lepší sluhové.“

Zhluboka si povzdechla. „A Julie ti teď otevřela dveře, pozvala tě dál a tobě se to moc líbí.“

To prohlášení ho zřejmě šokovalo. Podíval se jí do očí. „Možná.“

„A ty nevidíš proč?“ zeptala se tiše. „Jsi teď bohatý. Něčeho jsi dosáhl. Máš důvěru lidí, máš moc, umíš se chovat ve společnosti. Ale pokud jde o Merrillovi, těm jde ještě o něco víc.“

„Do toho ti nic není,“ řekl prudce.

Smutně se usmála. „Potřebují finanční podporu. Jejich staří přátelé už nejsou tak bohatí, jak kdysi bývali. Calhoun Ballanger má podporu nově zbohatlých vrstev v Jacobsville, které nechtějí snášet politiku starých kamarádů.“‚

„Jinými slovy, Julie mě chce jen kvůli penězům na volební kampaň svého otce.“

„Ty přece dobře víš, že to není jen proto,“ odpověděla a bedlivě si prohlížela jeho tvář. „Jsi hezký a sexy. Ženy tě zbožňují.“

Zvedl jedno obočí. „Dokonce i ty?“

Chtěla to popřít, ale nedokázala to. já,“ přiznala se. „Ale nepatřím do tvé společenské vrstvy, stejně jako ty nepatříš do Juliiny. Oni jsou staré peníze. Ve skutečnosti nezáleží na tom, jak zbohatneš, nikdy nebudeš jedním z nich.“

Zlobně přivřel oči. „Já jsem jedním z nich,“ odpověděl prudce. „Kamarádím se s newyorskou spo

lečností, s chovateli dobytka v Kentucky, se členy personálu prezidenta – dokonce s hollywoodskými producenty a herci.“

„Tos mohl dokázat sám,“ řekla. „Nepotřebuješ na to Merrillovy, aby tě udělali společensky přijatelným.“

Docházely mu argumenty a to se mu nelíbilo. „Julie si mě chce vzít,“ řekl, použil to stručné prohlášení jako zbraň. „Ona netouží po kariéře,“ dodal s chladným úsměvem.

Libby po ní ve skutečnosti taky netoužila. Měla ráda svou práci, ale také ráda žila v Jacobsville a pracovala na ranči. A nejvíc ze všeho by ráda byla Jordánovou ženou. Ale k tomu nedojde. On ji nechce.

Snažila se vymanit z Jordánových silných rukou, ale ten nepovolil.

„Pusťme,“ šeptala. „Julii by se to jistě nelíbilo!“

„Co by se jí nelíbilo?“ řekl pomalu. „Být v mém náručí nebo to, že v něm jsi ty?“

„Bavíš se dobře?“ zeptala se hněvivě.

„Ještě ne,“ zamumlal, „ale brzy budu.“

„To nemůžeš…!“

Ale mohl. Než mohla dokončit svůj protest, ucítila na svých rtech měkký, svádivý tlak jeho úst. Zavřela oči. Cítila tlukot jeho srdce i vzrušený dech, když prohloubil polibek.

Vlastně to nechtěl udělat. Myslel to jako trest za to, co mu řekla. Ale když ji držel tak blízko, že cítil její srdce tlouct jako vyplašené ptáče, nezáleželo mu už na ničem jiném než na tom, aby ji potěšil.

Přitiskl ji ještě blíž. Přejížděl obrysy jejích rtů špičkou jazyka. Cítil, jak ztuhla a přimkla se k němu. Zapomněl na Julii, zapomněl na hádku, zapomněl na všechno.

Cítila žár jeho objetí. Jeho ústa naléhala. Ruce mu sjely k jejím bokům. Přitiskly ji k náhlé tvrdosti jeho mocného těla. Uvědomila si jeho naléhavou touhu, ucítila jednu jeho ruku, pátrající po měkkých, oblých křivkách jejích prsou.

Prudce se od něho odtáhla. Rty měla naběhlé, oči divoké. „Ne,“ zalykla se.

„Proč ne?“ zašeptal s očima na jejích ústech.

„Curt,“ zamumlala.

„Curt,“ opakoval po ní, jako kdyby to jméno nepoznával. Zamrkal. Zhluboka se nadechl a najednou si uvědomil, co to vlastně dělá.

Trhaně se nadechl.

„Musíš jít domů,“ řekla zastřeným hlasem.

Vzpřímil se a podíval se na ni dolů. „Když se mi neustále budeš vrhat do náručí, tak co čekáš?“ otázal se arogantně.

Zůstala na něho zírat.

„Jen se netvař tak nevinně,“ dodal a ustoupil o krok. „A nesvlíkej si blůzku, nemá to smysl.“

„Já přece…!“ vybuchla a zkřížila ruce na prsou.

Chraplavě se zasmál. „A nechoď za mnou ke mně domů, protože se na noc zamykám.“

Chtěla reagovat na jeho škádlení, které se jí dřív tak líbilo, ale nemohla mu zapomenout, že se postavil na Juliinu stranu proti ní.

Chladně se na něho podívala. „Nepřijdu za tebou. Alespoň ne, dokud budeš hájit Julii Merrillovou, když tou uraženou stranou jsem byla já.“

„Jak to říká Julie, tys začala.“

„A ty jí samozřejmě věříš. Je krásná, bohatá a kultivovaná.“

„Z čehož by tebe žádný muž se zdravým rozumem nemohl podezřívat,“ odsekl, s chladným výrazem v očích se otočil a vyšel ze dveří.

Nevyměnil si jediné slovo s Curtem, který právě vcházel předními dveřmi. Jen na něho vrhl nevraživý pohled a prudce odešel. Překypovaly v něm vášně, z nichž nejsilnější byla zmařená touha.

Libby svému bratrovi nic nevysvětlovala, ale věděla, že není slepý ani hloupý. A on se jí na nic neptal. Jen ji objal a usmál se.

Šla spát naprosto zmatená. Jak může hádka vést k něčemu tak bouřlivému, že málem Jordánovi omdlela u nohou? A jestli Jordán opravdu chce Julii, jak může líbat ji s takovou zoufalou vášní? A proč se zase začal hádat, než odešel?

Když usínala, pořád ještě přemýšlela, proč ho vlastně neuhodila přes ten jeho arogantní obličej.

Napětí mezi Jordánem a jeho sousedy bylo najednou zřejmé i nezúčastněným lidem kolem nich.

Jordán už nikdy nevkročil do jejich domu. Když v dubnu pořádal pro dělníky na svém ranči opékání masa, Curta nepozval. Když Libby pořádala malý večírek na oslavu svých dvacátých čtvrtých narozenin, nebyl Jordán na seznamu hostů. Jacobsville bylo malé město, a tak si toho lidé začali všímat.

„Vy jste se s Jordánem pohádali?“ zeptal se pan Kemp v okamžiku, kdy jeho nová sekretářka, sladká malá brunetka jménem Jessie, byla na obědě.

Libby se na něho nevinně podívala. „Pohádali?“

„Julie Merrillová říká lidem, že se s Jordánem budou brát,“ řekl. „Já tomu nevěřím. Její otec je finančně na dně a Jordán je bohatý. Starý pán bude potřebovat značnou podporu. Voliči jsou proti němu.“

„Taky jsem to slyšela. Říká se, že Calhoun Ballanger vede, pokud jde o volební preference.“

„Vyhraje,“ odpověděl Kemp. „Bez ohledu na to, že Jordán podporuje Merrilla.“

„Pane Kempe, opravdu použijí toho, co se stalo na Juliině večírku, jako zbraň proti jejímu otci?“ zeptala se opatrně.

„Samozřejmě!“ řekl. „Dokonce i v okrese Jacobsville má špinavé prádlo svou cenu. A těch kostlivců ve skříni je ještě víc. Merrill už volby prohrál.“

„Julie je teď u Jordána každý den,“ řekla s povzdechem. „Je moc krásná.“

„Je to tarantule,“ řekl Kemp chladně. „Je namočená v něčem moc ošklivém, o čemž vám zatím nemůžu říct, ale brzy se to objeví v novinách. Až se tak stane, může se její otec se svou kariérou rozloučit.“

„Pane?“

Zvedl obočí. „Umíte udržet tajemství?“

„Kdybych neuměla, tak bych tu asi nepracovala.“

„Ti dva policisté, za kterými Grier stojí a kteří nachytali senátora, jak řídí opilý…“ začal. „Tak ti také vyšetřovali případ distribuce drog v jednom domě na ulici Victoria. To je ten pravý důvod, proč jim hrozí propuštění. Náš starosta je Merrillův synovec.“

„A je v tom zřejmě až po krk, co?“ hádala.

Přikývl. „Ten synovec a s ním slečna Merrillová osobně. Z toho byly peníze na její nové porsche.“

Libby si hvízdla. „Ale Jordán je s ní teď jedna ruka…“ řekla ustaraně.

„To je pravda,“ odpověděl. „Bude v tom namočen s ní, i když on sám nedělá nic nezákonného.“

Kousla se do spodního rtu. „A vy byste ho nemohl varovat?“

Zavrtěl hlavou. „Nemluvíme spolu.“

Překvapeně se na něho podívala. „Ale jste přece přátelé.“

„Už ne. Víte, on si myslí, že jsem se nespravedlivé postavil na vaši stranu proti slečně Merrillové.“ Zamračila se. „Je mi to líto.“

Zasmál se. „Za pár týdnů se to přežene, uvidíte.“ Moc tomu nevěřila. A netěšila ji myšlenka, že je Jordán namočený do takové nechutné záležitosti.

Šla na oběd do kavárny U Barbary a narazila na Julii Merrillovou a Jordána Powella, kteří spolu čekali ve frontě.

„Ale podívejme se, to je ta malá sekretářka,“ řekla Julie, když ji uviděla stát za nimi. „Pořád ještě o mně roznášíte lži, slečno Collinsová?“ zasmála se.

Libby ji ignorovala, otočila se a promluvila na známou dívku z kanceláře městského úřadu.

„Neotáčej se ke mně zády, ty malá mrcho!“ rozzuřila se Julie a šla rovnou k Libby. Oči jí blýskaly vztekem. „Řekla jsi Jordánovi, že jsem se v Kempově kanceláři oháněla postavením svého otce! To je lež!“

Libby se z toho zvedl žaludek. Neuměla jednat s rozzuřenými lidmi.

„Jordán tě nemůže vystát, jestli to chceš vědět,“ pokračovala Julie. „Nemá smysl ho pořád žádat o pomoc a postávat mu před dveřmi, aby si tě všiml,“ řekla povýšeně. „On by se nesnížil k tomu, aby někam šel s takovou špinavou nickou jako ty!“

Libby se upřeně podívala na starší dívku, byla si vědoma zvědavých očí v přeplněné jídelně. „Jordán je náš soused, slečno Merrillová,“ řekla nepřirozeným hlasem, nohy se jí třásly. „Nic víc. A já ho nechci.“

„Dobře, že sis uvědomila, že Jordán není nic než soused, protože ty jsi otravná. Žádný rozumný muž by se na tebe nepodíval dvakrát.“

„No, tak to tedy nevím,“ ozval se náhle Harley Fowler a podíval se na Julii Merrillovou chladnýma očima. „V každém případě je její chování mnohem lepší než vaše, pro tu vaši nevymáchanou hubu by

si vás žádný slušný mužský v Jacobsville nepustil do svého domu!“

Julie zůstala zírat s otevřenými ústy.

„Tu bych nechtěl ani za prase!“ ozval se jeden z kovbojů od stolu.

„Hej, Julie, co takhle obálku?“ ozval se další hlas. „Potřebuju si šlehnout.“

Julie zbledla. „Kdo to řekl?“ zeptala se rozechvělým hlasem.

„Julie, pojďme odsud,“ řekl Jordán a vzal ji za paži.

„Ale já mám hlad,“ protestovala a prala se s ním.

Libby nezvedla oči, když procházel kolem ní s Julií ve vleku. Ani on se na ni nepodíval, byl vzteky celý bílý.

Když vycházeli ze dveří, začali stálí zákazníci kavárny posměšně tleskat. Julie udělala směrem k nim neslušné gesto, následoval hlasitý posměch.

„To je ale potvora,“ zasmála se dívka z městského úřadu. „Libby, ty ses zachovala jako opravdová dáma. Já bych ji byla přes tu její zabedněnou hlavu praštila židlí.“

„Já taky,“ přidala se jiná. „Nikdo ji nemůže vystát. Moc si o sobě myslí.“

Libby poslouchala s bušícím srdcem. Dělalo se jí z toho všeho špatně od žaludku. Byla ráda, že Jordán Julii vyvedl z místnosti. Ale zkazilo jí to oběd. Zkazilo jí to celý den.

Libby nenapadlo, že Jordána vyvede z míry Juliino chování v kavárně, zvlášť když jí za celou tu dobu neřekl ani slovo. Ale on druhý den přišel do Kempový kanceláře s kloboukem v ruce a omluvil se.

Zatvářil se zklamaně, když viděl Kempa sedět na okraji Libbyina stolu, jako kdyby byl doufal, že ji najde samotnou. Ale rychle se vzpamatoval.

Podíval se na Kempa, ale pak se jeho zrak vrátil k Libby. „Chtěl jsem se omluvit za Julii,“ řekl stručně. „Je jí líto, že včera udělala takovou scénu. Byla rozčílená z toho, že má její otec na krku žalobu za řízení v opilosti.“

„Nepřijímám omluvy za nepřítomné,“ řekla Libby chladně. „A nikdy mě nepřesvědčíš, že ona by se opravdu omluvila.“

Kemp svraštil obočí.

„O co jde?“

„Julie mě včera v kavárně hrubě napadla,“ řekla mu Libby. „Před polovinou města.“

„Proč jste pro mne nepřišla?“ zeptal se. „Byl bych ji usadil,“ dodal se zuřivým pohledem na Jordána.

„Harley Fowler se mě zastal,“ řekla Libby s úsměvem. „A s ním i všichni džentlmeni, kteří tam byli,“ dodala úmyslně.

„Není tak špatná, jak si myslíš,“ řekl Jordán zarputile.

„Houby není,“ odpověděl Kemp tiše a vstal. „Vím na ni věci, o kterých si brzy budeš přát, abys je byl věděl. Libby, nezdržujte se dlouho. Máme zítra hned ráno stání. Potřebuju ty poznámky,“ dodal a pokynul k monitoru počítače. Pak zašel do své kanceláře a zavřel za sebou dveře.

„O čem to Kemp mluví?“ zeptal se Jordán Libby zvědavě.

„Mohla bych ti to říct, ale nevěřil bys mi,“ řekla smutně.

Zhluboka se nadechl a přisunul se k ní blíž. „Podívej,“ řekl tiše, „nechci si z tebe udělat nepřítele. Julie se mi líbí. Její otec je dobrý člověk, kterému se v poslední době moc nedaří. Oni opravdu potřebují mou pomoc. Nikoho jiného nemají.“

„Co tě k ní tak přitahuje?“ podivila se Libby nahlas.

Jordán se na ni záhadně podíval. „Je zralá,“ řekl bez přemýšlení. „Ví přesně, co chce, a jde za tím celým srdcem. Kromě toho je to žena, která by mohla mít každého muže.“

„A ona chce tebe,“ dodala za něho.

Pokrčil rameny. „Ano, chce.“

Prohlížela si jeho hubený obličej, objevila v něm podivnou tvrdost. „A tobě to dělá dobře.“

„Když vejde do místnosti, všichni muži se za ní otáčejí,“ řekl pomalu. „Hraje na klavír jako profesionálka. Mluví třemi jazyky. Několikrát objela celý svět. Dokonce byla představena anglické královně,“ povzdechl si. „Jen málokterý muž by nad ní ohrnul nos.“

„Jinými slovy, je pro tebe něco jako trofej.“

Arogantně se na ni podíval. „Dalo by se to tak říct. Ale je tu ještě něco víc. Potřebuje mě. Říká, že celé město se k jejímu otci obrátilo zády. Calhoun Ballanger dostává finanční podporu od těch nejbohatších rodin ve městě, od těch rodin, které slíbily podporu Merrillovi, ale pak ji stáhly. Než jsem se na scéně objevil já, uvažoval dokonce o tom, že odstoupí z voleb.“

„Slyšel jsi, co mi řekla v té kavárně?“ zeptala se ho.

„Co tím myslíš?“

„Stál jsi tam a nechal si ji, aby mě urážela, neřekl jsi ani slovo.“

Zamračil se. „Mluvil jsem s Bradem Henrym o býkovi, kterého chce prodat. Nevnímal jsem, co se děje, dokud jsem neuslyšel Juliin zvýšený hlas. V té době už se jí Harley Fowler a několik dalších mužů začalo vysmívat. Myslel jsem si, že bude nejlepší, když ji odtamtud odvedu, než se věci vyhrotí.“

„Slyšel jsi, jak mi řekla, že za tebou lezu? Jak mě varovala?“

„To jsem zaslechl,“ připustil. „Má majetnické sklony a je velmi žárlivá. Ale nelíbilo se mi, že tě uráží, jestli máš na mysli tohle,“ řekl tiše. „Také jsem jí to později řekl. Chtěla se omluvit, ale řekl jsem jí, že ode mne to spíš přijmeš. Je nejistá, Libby. Nevěřila bys tomu, ale opravdu si všechno moc bere k srdci.“

Libby jeho slova nesmírně překvapila. Jordán snad opravdu věří tomu, co říká. Julie ho pěkně zpracovala.

„Řekla, že bys neztrácel čas s takovou nickou, jako jsem já,“ naléhala.

„Ženy pořád říkají věci, které nemyslí vážně,“ pokrčil rameny. „Moc si to bereš. Jsi ještě moc mladá.“

„To opakuješ pořád dokola,“ odpověděla podrážděně, „kolik let mi musí být, abys mě považoval za dospělou?“

Přistoupil k ní. „Myslím tak na tebe už dlouho,“ řekl. „Ale jsi luxus, který si nemohu dovolit. Sama jsi to řekla – jsi ctižádostivá. Malé město tě brzy nebude uspokojovat. Budeš chtít vidět svět.“

Ale zatímco mluvil, jeho hlava se k ní skláněla, skoro proti jeho vůli. To je hloupé, pomyslel si. Nemůže si dovolit nechat se chytit do téhle sladké pasti. Libby touží po kariéře. Je mladá, má ambice. Opustila by ho, tak jako Dukea Wrighta opustila jeho mladá žena. Úmyslně se stáhl a nechal se zlákat Julií Merrillovou, aby ukázal téhle malé divošce, že ty polibky nemyslel vážně. Nebude riskovat své srdce.

Takhle přemýšlel, ale přitom jí rozevíral rty svými. Zapomněl kde jsou, kdo jsou. Zapomněl na hádky a na všechny důvody, proč by to neměl dělat.

„Libby,“ zaúpěl blízko jejích rtů.

Sotva ho slyšela. Krev se jí vařila v žilách. Chytila ho kolem krku tak pevně, jako by ho chtěla zaškrtit. Přitiskla se k němu, její rty mu dychtivě vyšly vstříc.

Sevřel ji v náručí. Ten polibek byl pomalý, hluboký, hladový. Celé tělo jí začalo pulzovat rozkoší. Jejich dřívější polibky byly ve srovnání s tím cudné. Tento byl erotický. Opojný.

Z hrdla jí uniklo roztoužené zaúpění, proniklo mlhou, která ho obklopovala.

Trhl sebou, jako by ho něco kouslo. Velkýma rukama ji chytil za pás a odstrčil od sebe.

„Já vím,“ řekla zadýchaně, „ty sis myslel, že mě do rtu kousla zmije a chtěl jsi jen vysát jed.“

Rozesmál se.

Polkla a ustoupila o krok. „Jen si představ, co by si asi pomyslela Julie Merrillová, kdyby viděla, jak mě líbáš.“

To mu smazalo úsměv z tváře. „To nebyl žádný polibek,“ řekl.

„Bez legrace?“ Dotkla se ironicky svých naběhlých rtů. „Tak snad by ti Julie mohla dávat lekce.“

„Nemluv tak o ní,“ varoval ji.

„Ty si myslíš, že je čestná a přímá, protože ty sám jsi takový,“ řekla. „Zapomínáš, že její otec je profesionální politik. Oba umějí přizpůsobovat pravdu svým potřebám, umějí ovlivňovat veřejné mínění.“

„Politika je věda,“ řekl jí na to.

„Také může kazit charakter,“ připomněla mu. „Calhoun Ballanger toho od nich zkusil dost, falešné ho obvinili ze sexuálního obtěžování. Naštěstí lidé o tom věděli svoje a senátorovi Merrillovi to nevyšlo. Nakonec se to obrátilo proti němu.“

Oči mu začaly blýskat. „To nebyl žádný výmysl. Ta žena přísahala, že se to stalo.“

„Byla to Juliina sestřenice,“ řekla s opovržením. Zatvářil se, jako kdyby to byl nevěděl. Neodpověděl.

„Julie si myslí, že já a můj bratr stojíme tak hluboko pod ní, že jí ani nestojíme za zmínku,“ pokračovala Libby. „Vybírá si své přátele podle jejich společenského postavení.“

„Já nemám společenské postavení, a přece jsem u nich doma vítaným hostem,“ podotkl.

„Blíží se volby, oni nemají dost peněz na to, aby je vyhráli, ale ty ano. Vezmou si tvé peníze a budou se k tobě chovat jako k sobě rovnému, dokud tě budou potřebovat. Pak tě pustí k vodě. Nepocházíš ze staré, bohaté rodiny, i když teď máš peníze.“

„Ty víš houby, odkud pocházím,“ utrhl se na ni.

„Nechtěla jsem tě urazit,“ řekla pomalu.

„Děláš všechno možné, abys mě poštvala proti Julii. Říkala mi, že se o to pokusíš,“ dodal. „A říkala ještě něco jiného. Že máš něco s Harleyem Fowlerem.“

Odmítla na to reagovat. „Harley je hodný. Zastal se mě, když mě Julie urážela.“

„Harley je nula.“

„Právě tak jako já,“ řekla. „Mnohem radši bych měla Harleye než tebe. Je sice jen dělník, ale má mnohem větší úroveň, než jakou ty kdy budeš mít, i kdyby ses s Merrillovými důvěrně stýkal třeba padesát let.“

Tím tomu nasadila korunu. Zuřivě se na ni podíval, vyplivl na ni urážku, která by urazila i samotného ďábla, a prudce vyšel ze dveří.

„A už se nevracej!“ vykřikla za ním.

Kemp vystrčil hlavu ze své kanceláře a udiveně se na ni zadíval.

„Jste pořád ještě ta ostýchavá, introvertní dívka, která u mne minulý rok začala pracovat?“

Usmála se na něho. „Vaše vystupování je zřejmě nakažlivé,“ řekla.

Krátce se zasmál a vrátil se do své kanceláře.

Později se Libby cítila bídně. Exhumovali tělo jejího otce a odvezli je do ústavu soudního lékařství v Austinu.

Curt zuřil, když mu řekla, že Jordán byl u nich v kanceláři a omlouval se za Julii.

„Jako kdyby se ona někdy někomu takovému, jako jsme my, omlouvala,“ vybuchl zlostně. „A Jordán tam jen tak stál a dovolil jí, aby tě urážela a neřekl ani slovo.“

Udiveně se na něho podívala. „Jak to víš?“

„Harley Fowler se za mnou stavil dnes ráno a vyprávěl mi to.“ Posadil se na židli. „Dnes ráno jsem dal Jordánovi výpověď. Za čtrnáct dní u něho končím.“

Ušklíbla se. „Ale, Curte, kam půjdeš?“

„K Dukeovi Wrightovi,“ odpověděl. „Už mám u něho zajištěnou práci, a dokonce s vyšším platem.“

„To je vynikající,“ řekla a myslela to doopravdy.

„Budeme na tom dobře. Nedělej si starosti,“ povzdechl si. „Bylo toho v poslední době na nás moc, co, sestřičko? Ale přežijeme to, určitě.“

„Já vím, Curte, nedělám si starosti.“

Ale dělala si je. Nebyla ráda, že se s Jordánem znepřátelili. Byl to v podstatě hodný a šlechetný člověk. Měla vztek na Merrillovy, že se mezi ně zamíchali z takového sobeckého důvodu. Chtějí jen Jeho peníze na volby. Vůbec o něho nestojí. Ale jemu zřejmě dělá dobře, že ho vzali mezi sebe, do své vznešené společnosti, že ho představili svým přátelům a známým.

Libby toho věděla dost o lidech, se kterými se Merrillovi stýkali, Jordán zřejmě ne. Mnozí z nich byli narkomani nebo alkoholici. Nedělali nic pro společnost, jen pro sebe. Stýkali se jen s těmi správnými lidmi, ukazovali se na správných místech, stavěli na odiv své peníze. Libby, která měla ráda svůj malý ranč, se to zdálo strašně povrchní.

Sama toho neměla mnoho, ale byla se svým životem spokojená. Ráda sázela rostliny a dívala se, jak rostou. Ráda učila v nedělní škole. Nevyvyšovala se nad nikoho, lidé ji měli rádi takovou, jaká byla.

Třeba Harley Fowler určitě. Den potom, co ji Julie v kavárně napadla, se na ni přišel podívat, aby se ujistil, že je v pořádku. Pozval ji, aby s ním šla příští sobotu na večeři.

„Ale jenom k Sheovi,“ zasmál se. „Právě jsem zaplatil novou převodovku na dodávku a jsem na mizině.“

Zazubila se na něho. „To je v pořádku. Já jsem taky švorc!“

Oči mu zářily, když se na ni díval. „Libby, ty jsi jako já.“

„Děkuju ti, Harleyi.“

„Hele, umíš tancovat?“

Zamrkala. „No, twostep bych snad svedla.“

„To stačí,“ zasmál se. „Beru bokem taneční hodiny.“

„Já vím. Slyšela jsem o tom slavném valčíku s Janií Brewsterovou na loňském dobytkářském plese.“

Rozpačitě se usmál. „Teď pracuju na jitterbugu. Slyšel jsem, že u Shea kapela takové věci hraje.“

„Můžeš mě naučit jitterbug, Harley,“ souhlasila. „Moc ráda půjdu s tebou tancovat.“

Zaraženě se na ni podíval.

„Opravdu?“

Přikývla a usmála se na něho. „Opravdu.“

„Tak já se pro tebe stavím v sobotu v šest. A můžeme se tam najíst.“

„To mi vyhovuje. Nechám Curtovi večeři v lednici. Bylo od tebe hezké, že ses za něho přimluvil u svého šéfa,“ dodala. „Děkuju ti.“

Pokrčil rameny. „Panu Parksovi se taky nelíbí, jak Powell leze Merrillovým do zadku,“ řekl. „Ví o nich spoustu věcí.“

„To já taky,“ odpověděla. „Ale Jordán není ochoten přijímat dobře míněné rady.“

„To je jeho problém,“ řekl Harley ostře.

Přikývla. „Ano, Harleyi, to je jeho problém. Uvidíme se v sobotu.“

Když Curtovi řekla o své nadcházející schůzce, potěšilo ho to. „Už je načase, aby sis někam vyšla a trochu se pobavila.“

„Mám Harleye moc ráda,“ řekla bratrovi.

Pátravě se na ni podíval. „Ale není to Jordán.“

Odvrátila se. „Jordán už si vybral. Teď jsem na řadě já.“ Filozoficky se usmála. „A troufám si říct, že oba budeme šťastni!“

ŠESTÁ KAPITOLA

Libby s Harleyem způsobili v motorestu u Shea pozdvižení svým improvizovaným provedením jitterbugu. Bylo tam plno, jako vždycky v sobotu večer. Byli tam také nejmíň dva z bratří Tremaynových se svými manželkami a Calhoun Ballanger se ženou Abby seděli blízko u stolu s Leo Hartem a jeho manželkou Jannií.

„Jsem si absolutně jistý, že Calhoun získá ve volbách místo senátora,“ řekl Harley Libby do ucha, když už zase seděli, popíjeli ledový čaj a jedli hamburgery. „Vypadá to, že ho podporují i Hartovi.“

„Pan Parks ho také podporuje?“ zeptala se.

Přikývl. „Naprosto. Politické panoráma se během posledních několika let změnilo, ale starý Merrill jede pořád po svém. Nemá už ani tušení, co voliči chtějí. A hlavně už je nekontroluje prostřednictvím vlivných přátel.“

„Člověk by si pomyslel, že jeho dcera jde s dobou,“ poznamenala.

Nic neřekl, ale zatvářil se výmluvně.

„Říká se, že se chce ucházet o veřejnou funkci v Jacobsville,“ začala.

„Není známá,“ řekl Harley. „Lidé musí člověka znát, aby ho volili.“

„Zdá se, že o politice něco víš,“ podotkla.

Odvrátil oči. „Myslíš?“

Harley nikdy nemluvil o své rodině či o své minulosti. Jednoho dne se objevil u Cy Parkse a dokázal, že je výjimečně dobrý kovboj, ale jinak o něm nikdo moc nevěděl.

„Copak se museli objevit zrovna tady a všechno zkazit?“ ozval se Harley náhle a podíval se ke dveřím.

Stál tam Jordán Powell v drahém sportovním saku, stetsonu a vysokých botách s Julií Merrillovou po boku. Měla na sobě modré hedvábné šaty, které vypadaly jednoduše, ale pravděpodobně stály malé jmění.

„Nevypadá draze?“ přemítal Harley nahlas.

„To také pravděpodobně je,“ odpověděla Libby a snažila se nevypadat zklamaně. Mrzelo ji, že vidí Jordána s tou strašnou ženskou.

„Však ona brzy zjistí, že u lidí je na tom stejně jako ryba a host třetí den,“ předpověděl Harley chladně.

„Jen doufám, že nestáhne Jordána dolů s sebou,“ řekla Libby tiše. „Začínal stejně jako my,“ dodala. „Byl jen prostý kovboj, který měl ctižádost.“

Jordán usadil Julii a vrhl chladný pohled směrem k Libby a Harleyovi, aniž by dal najevo, že je poznává. Pak si taky sedl, položil svůj stetson na prázdnou židli a pokynul číšníkovi.

„Chceš k pití něco silnějšího?“ zeptal se jí Harley.

Usmála se na něho. „Alkohol moc nesnáším, Harleyi. Radši zůstanu u chlazeného čaje, jestli ti to nevadí.“

„Já taky,“ souhlasil s ní a kývl na obsluhu.

„Ještě dvakrát ledový čaj, Charlie,“ řekl číšníkovy „A děkuju, žes nám dal přednost.“

„Přece vím, kdo je tady nejlepší,“ řekl chlapec >e zlomyslným úsměvem a přešel kolem Jordána

a Julie, aniž by se na ně podíval. O minutu později Jordán vstal a šel si objednat nápoje k výčepnímu pultu.

„Bude ho to žrát celý zbytek večera,“ řekl Harley. „A ji taky. Není to překvapující, že tak chytrý člověk jako Jordán ji neprokoukne?“ dodal zamyšleně.

„A jak to, že ty ano?“ zeptala se Libby zvědavě.

Pokrčil rameny. „Znám politiky až moc dobře,“ řekl. Na chvíli měl na tváři vzdálený výraz. „Starý Merrill se v poslední době díval příliš často na dno láhve. Voličům vadí, že ho zastavili policisté a obvinili ho z řízení pod vlivem alkoholu.“

„Myslíš, že ho odsoudí?“ přemýšlela nahlas.

„To se můžeš vsadit,“ odpověděl Harley. „Svět se změnil. Místní politici se už nesetkávají v zaparkovaných limuzínách a nedělají politiku. Senátor Merrill žije v minulosti. Zažije tvrdé probuzení, až ho Calhoun Ballanger smete v demokratických primářkách.“

„Pan Ballanger vypadá jako džentlmen. Je už dlouho ženatý?“

„S Abby už je léta,“ odpověděl Harley. „On a jeho bratr Justin jsou poctiví, tvrdě pracující lidé. Začínali také od nuly, i když Justinova žena Shelby se jmenovala Jacobsová, než si ho vzala,“ připomněl jí. „Pochází přímo z rodu velkého Johna Jacobsc.“

Libby poděkovala číšníkovi, který přinesl ve vysokých sklenicích chlazený čaj. Jordán pořád ještě čekal u pultu na svou objednávku, Julie upřeně zírala na Libby a Harleye.

„Ona zřejmě není úplně normální,“ řekla Libby tiše. „Ten její výbuch v kavárně U Barbary byl tak… neurvalý.“

„Lidé, kteří berou drogy, tak někdy jednají,“|

odpověděl Harley. „Jsou iracionální.“ Podíval se Libby do očí. „Jede v moc ošklivých věcech. Nemůžu ti říct, co vím, ale Jordán si ubližuje už tím, že se s ní objevuje na veřejnosti. Za pár týdnů se volební kampaň rozjede naplno a začne se prát špinavé prádlo.“

Libby se zatvářila ustaraně. „Jordán je dobrý člověk,“ řekla tiše a její oči zamířily na jeho hezký obličej.

Jordán zachytil její pohled a zatvářil se nevraživě. Julie zjistila, kam se dívá a podívala se tam také.

Když se vrátil ke stolu, Julie se k němu naklonila a něco mu zašeptala. Jordán se na Libby vražedně podíval a pak ji začal ignorovat.

„Hlídej si záda,“ řekl jí Harley a napil se čaje. „Považuje tě za nebezpečí pro své plány s Jordánem. Nejradši by ti zakroutila krkem, kdyby mohla.“

Libby si utrápeně povzdechla. „Nejdřív moje macecha, teď Julie,“ zamumlala. „Mám pocit, jako kdybych měla na čele namalovaný terč.“

„Všichni máme špatné dny,“ řekl jí Harley jemně a položil svou velkou ruku na její. „Ale překonáme to.“

„Ty taky?“ podivila se.

„Jo. Já taky,“ odpověděl a usmál se na ni.

Ani jeden z nich si nevšiml zuřivého výrazu na obličeji Jordána Powella a Juliina vypočítavého pohledu.

Když šla příští týden Libby na oběd k Barbaře, narazila na chodníku na Jordána Powella. Byl sám stejně jako ona a podíval se na ni tak, že ji zamrazilo po celém těle.

„Říká se, žes minulou středu strávila s Harleym noc v San Antoniu,“ řekl neomaleně.

Libby to tak šokovalo, že se ani nezmohla na odpověď. Ve středu odpoledne odvezla Curta na ranč Dukea Wrighta a pak jela do San Antonia pro nějaké právnické dokumenty pro pana Kempa. Harleye ani nezahlédla.

„Myslel jsem, že jsi čistá jako padlý sníh,“ pokračoval Jordán ledově. „Jsi moc dobrá herečka, Libby. Nemusím ani moc hádat proč. Já jsem bohatý a ty a tvůj bratr přijdete o svůj ranč.“

„Janet ještě ani nepředložila závěť soudu ke schválení,“ zakoktala.

„Já jsem slyšel něco jiného.“

„Mně je jedno, co jsi slyšel,“ řekla mu stroze. „Curtovi i mně je naprosto jedno, co si myslíš. Ale ty budeš mít velké problémy, jestli se budeš ukazovat s Julií Merrillovou, až její otec prohraje volby.“

Ostře se na ni zadíval. „On neprohraje,“ ujistil ji.

Zamrzelo ji, že je tak zatvrzelý. Přiblížila se k němu. „Jordáne, jsi přece inteligentní člověk,“ začala pomalu. „Musíš přece vidět, k čemu tě Julie potřebuje…“

„Ty žárlíš, protože s ní trávím tolik času.“

Pokusila se o bezstarostný úsměv. „Já že žárlím? Přece vím, že sis ze mne dělal jen legraci.“

„Ty toho víš mnohem víc, než bych byl věřil,“ řekl kategoricky. „Ty a Harley Fowler!“ vyslovil to jako urážku.

„Harley je slušný člověk,“ hájila ho.

„Zřejmě si to myslíš, jinak by ses s ním nepelešila,“ obvinil ji. „Jestlipak o tom ví Curt?“

„Jsem už velká holka,“ odsekla, jeho narážka ji rozzuřila.

„Vy oba byste si měli pamatovat, že umím být tvrdým nepřítelem,“ řekl jí. „Ať už se s vaším rančem stane cokoli, nechci mít u hranice svého pozemku nějaké sídliště plné lidí.“

Jordánovi se dělalo nanic z toho, co říkal Libby. Žárlil na Harleye Fowlera, nemohl snést pomyšlení na Libby v posteli s jiným mužem. A ona ani dokonce nepopírala to, o čem ho Julie ujišťovala, že se mezi nimi stalo.

Jordán ji chtěl mít pro sebe. Každou noc o tom snil. Ale Libby je teď s Harleyem. To nemohl snést!

„Půjčí ti snad Harley peníze na to, abyste udrželi ranč, dokud se Janet nenajde?“ řekl a ledově se na ni usmál. „Pokud vím, nemá ani vindru.“

Vzdorovitě zvedla bradu. „To ti snad může být jedno, Jordáne,“ řekla hrdě.

„Nečekej, že ti půjčím já,“ dodal.

„Jordáne, tebe bych nepožádala o půjčku, ani kdyby dům lehl popelem,“ ujistila ho. „A teď mi promiň, zbývá mi už jen málo času z přestávky na oběd.“

Chtěla ho obejít, ale chytil ji za paži a zatáhl do úzké uličky mezi její kanceláří a náměstím. Byl tam výklenek, do kterého nebylo odnikud vidět.

Přemýšlela, o co mu asi jde, ale on ji opřel o zeď a tvrdě políbil.

Bránila se, ale on ji jen o to víc tiskl ke zdi. Zachvěla se, když jí přejížděl rukama po hrudi, zatímco polibek pokračoval a pokračoval. Nemohla dýchat. Nechtěla dýchat. Bolelo ji celé tělo, jak toužila po něčem víc, než po tomhle mučení, ze kterého se J1 točila hlava. Chraplavě zaúpěla pod zuřivým tlakem jeho úst.

Zvedl o kousek hlavu a podíval se jí do rozšířených zelených očí pohledem plným vášně a touhy.

„Pořád ještě mě chceš,“ zavrčel. „Myslíš, že to nevím?“

Cože?“ zašeptala s očima na jeho ústech. Nemohla pořádně myslet. Cítila jeho tělo tak blízko

u svého, prsa ji bolela od tlaku jeho širokého hrudníku.

„Co se to snažíš dokázat?“ zamumlala, nutila své ruce, aby ho odstrkovaly místo přitahovaly.

„Jen to, že Harley není moje třída,“ řekl zastřeným, arogantním hlasem, sehnul se a znovu ji políbil. „A ty vlastně taky ne, miláčku.“

Chtěla mu dát stejně kousavou odpověď. Ale pocity, které v ní vzbuzoval, byly opojné jako droga. Cítila jeho dlouhou, v džínách oblečenou nohu mezi svými. Byl jasný den, uprostřed města. Líbal se s ní, opřenou o zeď, a jí to vůbec nevadilo.

Přitiskla se k němu, její rty ho vítaly, rukama mu hladila hrudník, žebra. Žádný zítřek není. Je jen Jordán, který ji chce.

Celé tělo jí pulzovalo. Byla celá rozpálená, naběhlá, rozbolavělá. Toužila po uvolnění. Po čemkoli…

Blížily se nějaké hlasy, odtrhli se od sebe. Jordán ustoupil o krok, obličej měl jako tvrdou masku. Podívala se na něho, rty měla rudé od vášnivých polibků, oči měkké a zastřené.

Její kabelka ležela na zemi. Sehnul se, podal ji Libby, díval se, jak si ji dává přes rameno.

Chtěla mu říct, že Harley je lepší milenec, něco, co by ho zabolelo. Ale nemohla.

„Zatracené ženské a jejich ambice,“ řekl zadýchaně. „Do háje s Harleyem. A s tebou taky, Libby!“

„Ty jdi taky do háje, Jordáne,“ odsekla. „A ncčekej, že mě zase zatáhneš do nějaké postranní uličky, aby ses se mnou pomiloval, jestli ti o to jde!“

Otočila se a odkráčela dřív, než si uvědomil, c vlastně řekla. Potlačil zasmání. Musí se sebrat dřív než si Libby uvědomí, co se s ním děje.

Po tom znepokojivém setkání začala Libby přemýšlet, jestli by se s Curtem neměli přestěhovat někam jinam. Říkala si, že by to asi nebyl špatný nápad.

Pan Kemp nesouhlasil.

„Musíte mít nemovitost ve faktickém držení,“ řekl Libby rozhodně. „Kdybyste se vystěhovali, mohla by to Janet u soudu použít proti vám.“

„Vy to nechápete,“ zaúpěla. „Jordán mě dohání k šílenství. A kdykoli se podívám z okna, vidím Julii, jak si to v tom svém bouráku hasí k Jordánovu domu.“

„Jordána oblafli,“ řekl Kemp.

„To já vím, ale on o tom nechce slyšet,“ řekla Libby a posadila se za svůj psací stůl. „Julie ho přesvědčila, že jsem se spustila s Harleyem Fowlerem.“

„Ta ženská je příšerná,“ řekl. „Dal bych nevím co za to, kdyby byla nucena přiznat, co udělala Shannon Culbertsonové na tom večírku.“

„Myslíte si, že to byla ona?“

Pokrčil rameny.

„Nikdo jiný k tomu neměl důvod. Shannon kandidovala proti ní na předsedkyni třídy a Julie chtěla vyhrát. Nemyslím, že ji chtěla zabít. Jen to chtěla zařídit tak, aby ji přistihli s jedním z kluků, se kterými ona sama chodila, a aby to pokazilo její povést. To je moje teorie. Jestli to vyjde najevo, znemožní to jejího otce ještě víc.“

„Neznemožnil se už dost sám tím, že řídil opilý?“ zeptala se.

„On a jeho kumpáni na radnici se ze všech sil snaží, aby obvinění bylo staženo, než se o tom dozví některý vydavatel novin, který mu není zavázán,“ odpověděl Kemp a posadil se na okraj jejího stolu. „ následný měsíc proběhne disciplinární řízení s těmi policisty. Grier říká, že rada se bude snažit, aby byly propuštěni.“

Usmála se. „Nemyslím, že to policejní náčelník Grier připustí.“

Kemp se zasmál. „Myslím, že městská rada zažije velké překvapení. Dřívější policejní šéf, Chet Blake, se radě nikdy nepostavil. Ale Grier není jako Merrillův synovec.“

„A co jestli vyhodí i jeho?“ zeptala se.

Vstal. „Kdyby se o to pokusili, odvoláme starostu i městskou radu,“ řekl Kemp prostě. „To skoro můžu zaručit. Spousta lidí je otrávená z toho, jak řídí město. Odpadky se tu hromadí, neudělali žádné opatření pro zachování vodních zdrojů, hasiči nemají ani kousek moderního vybavení.“

„To jsem si neuvědomila.“

„Grier ano,“ usmál se. „Ten s tímhle městem pořádně zatřese.“

„Myslíte si, že zůstane?“

Kemp přikývl. „Už tady zapustil kořeny.“

„Mohl byste pro mne něco udělat?“ zeptala se Libby náhle.

„Samozřejmě.“

„Mohl byste zjistit, jestli něco našli u… otce v té laboratoři a jak dlouho to ještě bude trvat, než budou mít konečnou zprávu?“

Zamračil se. „Proboha, neuvědomil jsem si, ja‘ dlouhá doba už uplynula od exhumace,“ řek „Hned se do toho pustím.“

„Děkuju,“ řekla.

Pokrčil rameny. „Žádný problém.“ Vstal, zaváhal. „Mluvila jste v poslední době s Violet?“ zeptal se rozpačitě.

„Zhubla a na vlasech má stříbrný přeliv,“ začal Sevřel rty.

„Nezajímá mě, jak vypadá, jen jsem chtěl vědět, jak se jí líbí v novém místě.“

„Moc,“ odpověděla. Nakrčila rty. „Má v sobotu večer rande s mým bratrem.“

„Váš bratr ji zná?“ zeptal se.

Přikývla. „Pracuje také pro Dukea Wrighta.“

„Od kdy?“ zvolal. „Byl přece Jordánova pravá ruka.“

Odvrátila oči. „Už ne. Jordán o mně řekl nějaké ošklivé věci a Curt dal výpověď.“

Kemp zaklel. „Nechápu, jak se z muže, kterému na vás obou tak záleželo, mohl stát váš nepřítel. Určitě v tom má prsty Julie Merrillová.“

„Pokud vím, je do ní blázen.“

„Blázen tedy opravdu je,“ řekl Kemp a zamířil do své kanceláře. „Půjde ke dnu spolu s ní a jejím otcem, jestli si nedá pozor.“

„Pokoušela jsem se mu to říct. Ale on si myslí, že žárlím.“

Pohlédl na ni.

„A vy nežárlíte?“ zkoumal opatrně.

„K čemu by to bylo, pane Kempe? Buď vás někdo má rád, nebo nemá.“

„Libby, vezměte si poznámkový blok,“ řekl, „potřebuju, abyste mi něco vyhledala v knihovně soudu.“

„Ano, pane,“ řekla a vzala blok. Byla ráda, že bude mít co dělat. Alespoň nebude mít čas na Přemýšlení.

Když vcházela do soudní budovy, potkala Calhouna Ballangera, který právě vycházel.

„Vy jste právě ta žena, kterou hledám,“ řekl. „ „Připojila byste se ve svém volném čase k mému štábu v případě že vyhraju primářky a stanu se kandidátem za demokratickou stranu?“

Vyrazilo jí to dech. „Pane Ballangere, jsem moc potěšena.“

„Duke Wright mi řekl, že máte vynikající formulační schopnosti,“ pokračoval. „Ne že by je moje sekretářky neměly, ale mají teď plné ruce práce. Potřebuju někoho, kdo by se mi staral o propagaci. Máte zájem?“

„Jistě,“ řekla okamžitě.

„Výborně! Přijďte na můj ranč v sobotu kolem jedné. Pozval jsem ještě pár dalších lidí.“

„Doufám, že ne Merrillovi nebo Jordána Powella,“ řekla.

Zamračil se.

„Nezvu na schůze štábu politické odpůrce,“ prohlásil s předstíranou povýšeností. Zasmál se. „Kromě toho spolu s Jordánem nemluvíme.“

„Tak to se mi ulevilo,“ řekla upřímně.

„Mám dojem, že ani vy s ním nejste zrovna zadobře.“

Přikývla.

„Já a se mnou polovina města.“

„Pokud to dokážu odhadnout, tak víc než polovina,“ povzdechl si. „Několik význačných demokratů změnilo názor a podporují teď mě,“ usmál se.

Také se usmála. „Tak se tedy uvidíme v sobotu.“

„Už jsem pozval vašeho šéfa a Dukea Wrighta, ale Duke nepřijde,“ dodal. „Pozval jsem také Griera a Duke je pořád ještě naštvaný kvůli té jejich rozepři.“

Zamávala mu a vešla do haly soudu. Stál tam Jordán Powell a probodával ji očima.

„Vidím, že se kamarádíš s Calhounem Ballangerem,“ řekl.

„Budu pracovat v jeho volebním štábu,“ odpověděla s povýšeným úsměvem.

„Prohraje,“ řekl přesvědčeně. „Nemá žádné jméno.“

Usmála se na něho. „Taky ho nezatkli za řízení v opilosti.“

Z očí mu šlehaly blesky.

„Na Merrilla ušili boudu,“ odsekl. „Grierovi policajti podvrhli falešné důkazy.“ Podívala se na něho.

„Grier je čestný člověk,“ řekla mu. „A nikdy by svým policistům něco takového nepřikázal.“

„Po slyšení příští měsíc budou bez práce,“ předvídal.

„Ty taky spolkneš všechno, co ti Julie řekne. Měl by ses podívat na to, jak vypadá městská rada. Jsou to lidé, kteří kdysi vlastnili v Jacobsville velké podniky a měli spoustu peněz. Avšak všechny jejich společnosti jdou z kopce, docházejí jim peníze. A jestli si myslíš, že Grier bude přihlížet, jak se chystají převálcovat jeho zaměstnance, tak jsi na velkém omylu.“

Jordán hned neodpověděl. Zíral na Libby, až se začervenala.

„Nikdy jsem si nepomyslel, že půjdeš proti mně, po tom všem, co jsem pro tebe a Curta udělal,“ řekl konečně.

„Udělal jsi pro nás hodně,“ musela s ním souhlasit. „Budeme ti za to vždycky vděční. Ale ty první ses postavil proti nám, Jordáne. V kavárně jsi tam jen stál a klidně ses díval, jak mě Julie ponižuje.“

Jordánovi zablýskalo v očích. „Měla jsi dost velkou podporu.“

„Ano, od Harleye Fowlera. Alespoň někdo se mě zastal.“

Jeho pohled byl ledový. „Tys byla k Julii hrubá první, ve své vlastní kanceláři.“

„Proč se nezeptáš pana Kempa, kdo to začal?“ odpověděla.

„Kemp mě nenávidí,“ řekl. „Potvrdil by tvou verzi. Já pracuju pro senátora Merrilla a zařídím jeho znovuzvolení. Ty jsi na straně těch, kdo dělají potíže. Dělej si, co chceš. Ale nemysli si, že za tebou přijdu s kloboukem v ruce.“

„Nikdy jsem si to nemyslela, Jordáne,“ řekla klidně. „Já přece v Jacobsville nic neznamenám a jsem si toho vědoma. Nejsem sofistikovaná, uhlazená ani bohatá, nemám způsoby. Na druhé straně vůbec netoužím dostat se do vysoké společnosti, kdyby tě to zajímalo.“

„To je dobře. Nehodila by ses tam,“ řekl kousavě.

Smutně se usmála.

„A ty si myslíš, že ty ano? Možná že umíš líp zacházet s příborem a jsi bohatý ale tvůj otec byl chudý. Nikdo z tvých nových přátel z té nóbl společnosti na to nikdy nezapomene. I kdybys na to zapomněl ty.“

Pronesl něco ošklivého. Trochu se začervenala, ale nevzdala se.

„Nedělej si starosti. Znám své místo, pane Powelle,“ odpověděla, aby ho naštvala. „Já jsem jen malý problém, na který můžeš klidně zapomenout. Já nezapomenu.“

Cítil se vedle ní malý. Nelíbilo se mu to.

„Moc ti děkuju, že jsi stál při nás, když jsme tě nejvíc potřebovali,“ dodala tiše. „Neprodáme svou půdu stavební společnosti.“

„Pokud na ni někdy budete mít právo,“ řekl chladně.

Pokrčila rameny. „To nemůžeme ovlivnit.“

„Kemp pro vás udělá, co bude moct,“ řekl, cítil se provinile, protože věděl, že ani ona ani Curt nemají peníze na advokáta. Věděl také, že se Janet pořád ještě nenašla, a že Kempův soukromý detektiv zatím na nic nepřišel, když pátral v její minulosti. Libby a Curt musí mít velké finanční starosti.

„Ano, pan Kemp pro nás udělá, co bude moct.“ Prohlížela si jeho obličej, tak tvrdý a nekompromisní. Přemýšlela, proč se vlastně stalo, že si jsou najednou vzájemně tak cizí po těch polibcích, které toho tolik slibovaly.

„Doufám, že se Curtovi u Wrighta líbí?“ zeptal se zdráhavě.

Přikývla. „Je tam moc šťastný.“

„Julie má bratrance, který cvičí koně. Vyhrál několik cen ve steeplechase. Pracuje teď na Curtově místě, trénuje moje dva nové plnokrevníky.“

„Vidím, že Julie chce všechno udržet v rodině,“ řekla na to.

Podíval se na ni zvysoka. „O čem to mluvíš? Co všechno že chce udržet v rodině?“

„Tvoje peníze, Jordáne,“ odpověděla sladce.

„Ty bys je taky neodmítla, kdybych ti byl dal příležitost,“ nařkl ji sarkasticky. „Šla jsi po nich od samého začátku jako vzteklá.“

„Kdo koho líbal v té postranní uličce?“ zeptala se zastřeným hlasem.

Nerad na to vzpomínal. Narazil si klobouk do očí. „To bylo ve slabé chvilce. Nemělo se to stát. Nejsem už volný.“

Asi chce naznačit, že on a Julie jsou víc než přátele, pomyslela si Libby. Za Jordánovými zády ji zahlédla, vycházela právě z budovy soudu, elegantní a chladná jako led. Spatřila Jordána stát s Libby, zuřivě semkla rty.

„Jordáne! Tak jdeme!“ zavolala na něho zlostně.

„Jen jsme si tu s Jordánem povídali, Julie,“ řekla Libby starší ženě s prázdným úsměvem.

„Dej od něho své špinavé ruce pryč, ty malá lhářko,“ řekla Julie, když procházela po schodech kolem ní. „Jordán je můj!“

„Zřejmě chcete říct, že jeho peníze jsou vaše?“ nadhodila Libby.

Julie napřáhla ruku a uhodila Libby tvrdě do tváře. „Ty zatracená mrcho!“ zuřila.

Libby to náhlé fyzické násilí šokovalo, ale neoplatila jí to. Jen tam hrdě stála, vzpřímená, snažila se ovládnout. Několik občanů se u obou žen zastavilo a přihlíželo s živým nesouhlasem.

Byla mezi nimi i policistka Dana Hallová, jedna z těch, kdo zatkli senátora Merrilla pro řízení v opilosti.

Šla rovnou k Libby. „To bylo napadení, slečno Collinsová,“ řekla Libby. „Jestli chcete podat žalobu, tak na místě slečnu Marrillovou zatknu.“

„Zatknete!“ vybuchla Julie. „Vy mě nemůžete zatknout!“

„Ale můžu,“ odpověděla policistka.Slečno Collinsová, chcete podat žalobu?“

Libby se na Julii dívala s chladnou radostí, přemýšlela, jak by to asi vypadalo na první stránce novin.

„To by asi byl další špatný bod ve volební kampani vašeho otce, co?“ nadhodila Libby.

Julie se na ni neodvážila podívat, najednou se rozplakala a vrhla se Jordánovi Powellovi do náruče. „Jordáne, ona mě nechá zavřít!“

„Ne, nenechá,“ řekl Jordán stroze a podíval se na Libby. „Neodváží se.“

Libby naklonila hlavu na stranu. „Že ne? Podívej se na mou tvář, Jordáne.“

Byla rudá a byl na ní zřetelný otisk ruky.

„Ona mě urazila,“ kvílela Julie. „Měla jsem veškeré právo ji udeřit!“

„Nikdy vás neuhodila, slečno Merrillová,“ řekla policistka chladně. „Uhodit jinou osobuje protizákonné, bez ohledu na provokaci.“

„Nechtěla jsem to udělat!“ naříkala Julie. Vzlykala, ale oči měla suché. „Prosím, Jordáne, nedovol, aby mě zavřeli.“

Libby a policistka Hallová si vyměnily pohrdavé pohledy.

„Muži jsou tak naivní,“ poznamenala Libby a pohlédla na Jordána. „No tak dobře, Julie, ať je po vašem. Ale radši se naučte spolu se vzlyky vyprodukovat také nějaké slzy, když chcete přesvědčit jinou ženu, že pláčete.“

„Jordáne, tak můžeme už jít?“ vzlykala Julie. „Je mi špatně…“

„Zdaleka ne tak špatně, jak vám bude, až váš otec prohraje volby, Julie,“ protáhla Libby sladce a šla nahoru po schodech s policistkou po boku. Na Jordána se ani nepodívala.

SEDMÁ KAPITOLA

Schůzka Calhouna Ballangera a jeho dobrovolnického štábu byla plná radostných překvapení. Libby najednou pracovala se ženami, které až doposud znala jen podle jména. Teď se ocitla mezi výkvětem společnosti, mezi ženami, které na ni nehleděly z patra ani nad ní neohrnovaly nos kvůli jejímu společenskému postavení.

Libby měla velkou radost, když zjistila, že pracuje s Violet, která na schůzi přišla přímo z práce.

„To je vynikající!“ zvolala Violet a objala Libby. „Stýskalo se mi po tobě!“

„Mně se po tobě taky stýskalo, Violet,“ ujistila ji Libby. „Vypadáš skvěle.“

Violet se zasmála. Zhubla nejmíň o dvě čísla. Byla baculatá, ale už ne obézní. Na tmavých vlasech měla stříbrný přeliv, vlnily se jí kolem obličeje až k ramenům. Měla na sobě šaty s velkým výstřihem, který zdůrazňoval její pěkná ňadra, štíhlý pás a štědré boky.

„Tvrdě pracuju v tělocvičně,“ přiznala se Violet. Pořád ještě se smála, když se její oči setkaly s pohledem Blakea Kempa na druhé straně místnosti. Úsměv jí zmizel z obličeje, odvrátila oči. „Promiň, Libby. Přišla jsem s Curtem, nevadí ti to?“ řekla ustaraně.

„Nebuď blázen,“ usmála se Libby. „Curt je hodný. Ty taky. Jste krásný pár.“

„Pořád ještě se vám líbí u Dukea Wrighta?“ ozvalo se za Libbyinými zády.

Objevil se Blake Kemp, jeho oči vnímaly Violetinu pěknou postavu i změny v jejím oblékání.

„Já… moc se mi tam líbí, pane Kempe,“ řekla Violet. „Jestli mi prominete…“

„Vy jste zhubla,“ zavrčel Kemp.

Violet se rozzářily oči. „Vy jste si toho všiml?“

Svaly v obličeji se mu napjaly.

„Vypadáte… pěkně.“

Violet nevěděla, co má na to říct. Zvedla oči a podívala se na Kempa, stáli tam a zírali na sebe, nemluvili.

Kemp se rozpačitě pohnul.

„Jak se má vaše matka?“

Violet tvrdě polkla. „Obávám se, že ne moc dobře. Víte… o té exhumaci?“

Kemp přikývl. „Pořád ještě zkoumají i ostatky otce Curta a Libby. Zatím nic nenašli.“

Violet se podívala na Libby. „To jsem nevěděla, Libby. Je mi to líto.“

„Mně taky, kvůli tobě,“ odpověděla Libby. „Nechtěli jsme to, ale museli jsme si být jisti.“

Pak se Libby omluvila a připojila se ke svému bratrovi, který mluvil s šéfem policie.

Cash Grier se na ni usmál. Vypadal nějak starší, kolem očí měl nové vrásky.

„Nazdar, náčelníku,“ pozdravila ho. „Tak jak to jde?“

„Ani se ho neptej,“ zasmál se Curt. „Dělá mu starosti ten spor.“

Připojil se k nim Calhoun Ballanger, láskyplně poplácal Cashe po zádech. „Děkuju vám, že jste

přišel,“ řekl, „i když to pro vás znamená další hřebík do rakve v tom sporu se starostou.“

„Starosta mi může políbit…“ Cash se podíval na Libby a zasmál se. „To je jedno co.“

Všichni se rozesmáli.

„Žije celý život se mnou,“ poznamenal Curt. „Je prakticky imunní.“

„Jak se daří Tippy?“ zeptal se Calhoun.

Cash se usmál. „Už je jí lepší, děkuju. Byla by přišla, ale pořád ještě není úplně v pořádku.“

„Není se čemu divit,“ odpověděl Calhoun a pomyslel na martyrium, které Tippy prožila v rukou únosců. Bylo to ve všech novinách. „Ještě že ty zločince chytili.“

„To ano,“ řekl Cash, nedal přitom najevo, že je chytil on s pomocí staršího kolegy. „Je to tu pěkné,“ dodal a rozhlédl se kolem sebe. „Myslel jsem, že jsi pozval Judda.“

„Pozval jsem ho,“ odpověděl Calhoun. „Ale jejich dvojčata jsou nastydlá.“

Cash se ušklíbl. „Říkal jsem Juddovi, že by neměl nechávat tu klimatizaci zapnutou celou noc.“

Libby diplomaticky změnila téma hovoru. „Pan Kemp říká, že můžete dát své volební plakáty do oken naší kanceláře,“ řekla Calhounovi. „A Barbara vám dovolí, abyste jich v její kavárně vylepil, kolik chcete,“ dodala s úsměvem. „Prohlásila, že nikdy neodpustí Julii Merrillové tu scénu, kterou jí tam ztropila.“

Calhoun se zasmál. „Takové nabídky už slyším celý týden. Nikdo už nechce senátora Merrilla zpátky v úřadě, podporují ho jen otcové města, myslí si, že je neporazitelný.“

„Starosta je jeho synovec,“ podotkl Curt.

„Proto se pokouší moje policisty přinutit, aby stáhli to obvinění za řízení pod vlivem alkoholu,“ podotkl Cash Grier.

„To bych rád viděl. Carlos Garcia neustoupí před nikým,“ řekl Calhoun. „A Dana Hallová také ne.“

„Slečna Hallová mi tento týden moc pomohla v soudní budově,“ poznamenala Libby. „Julie Merrillová mě uhodila. Dana Hallová ji chtěla zatknout, kdybych podala žalobu.“

„To udělala dobře,“ řekl Cash. „Ale vy si dávejte pozor, slečno Collinsová,“ dodal. „Ta žena se nekontroluje. Vůbec bych se nedivil, kdyby se pokusila někoho přejet.“

„Já taky ne,“ řekl Curt ustaraně. „Už Jordánovi napovídala hrozné lži o nás a on tomu věří.“

„Umí být velice přesvědčivá,“ podotkla Libby.

„Teď to může být ještě horší, když mě všichni podporujete,“ řekl Calhoun skupince kolem sebe. „Vůbec bych vám nezazlíval, kdybyste svou podporu stáhli.“

„Vypadám snad jako někdo, kdo uhýbá před potížemi?“ zeptal se Cash s úsměvem.

Volební kampaň pomalu směřovala k primářkám, všechny odhady preferencí ukazovaly na to, že Calhoun vysoko vede před Merrillem. Objednali tištěné propagační materiály, tužky, nálepky na nárazníky a kroužky na klíče. Materiálu bylo dost na to, aby jím zaplavili celé město, a to také Calhounovi příznivci v příštích dnech udělali.

Julie Merrillová pracovala jako manažerka otcovy kampaně, najala si k tomu skupinu výrostků. Někteří z nich neměli čistý trestní rejstřík a tak docházelo k vandalismu, k ničení volebních plakátů Calhouna Ballangera.

Cash Grier samozřejmě šel po vinících a podařilo se mu je chytit. Jeden z nich promluvil a tak se v novinách objevilo, že slečna Merrillová tomu mladému muži zaplatila, aby ničil Calhounovy volební materiály. Julie to popřela. Ale vandalismus přestal.

Mezitím vyvíjel úřadující starosta Ben Brady horečnou činnost na obranu senátora Merrilla a pokoušel se znepříjemnit život oběma policistům. Nařídil, aby byli postaveni mimo službu a snažil se pro to získat podporu městské rady.

Cash se o tom dozvěděl a zatelefonoval Simonu Hartovi, generálnímu prokurátorovi státu. Simon zavolal městského prokurátora a měl s ním dlouhý rozhovor. Brzy potom bylo oběma policistům sděleno, že mohou zůstat ve službě až do slyšení, které se mělo konat příští měsíc.

Soudní laboratoř zatím sdělila Kempoví výsledky obou pitev. Šel k Libbyinu psacímu stolu, netrpělivě čekal, až dotelefonuje.

„Nenašli žádné stopy nekalé hry,“ řekl jí rovnou.

„A kdyby k nějaké došlo, objevili by to?“ zeptala se rychle.

Přikývl. „Téměř určitě. Laboratoř potvrdila výrok soudního lékaře – infarkt myokardu.“

„Díkybohu,“ vydechla si Libby.

Přikývl. „Na druhé straně však našli něco u Violetina otce,“ dodal.

„Jed?“ zeptala se.

„Ano,“ řekl s vážnou tváří. „Ale neřeknu jí to telefonicky. Zajdu k Dukeu Wrightovi a sdělím jí to osobně. Pak ji odvezu domů, aby si promluvila s matkou. Bude někoho potřebovat.“

Ano, to bude, pomyslela si Libby a byla ráda, že to bude Kemp osobně. Violet bude potřebovat rameno, na kterém by se mohla vyplakat.

„Zavolám Curta a řeknu mu to.“

„Libby, dejte mi půl hodiny,“ požádal ji tiše. „Nechci, aby to řekl Violet.“ Podivila se proč, ale nechtěla vyzvídat. „Tak dobře.“ Usmál se. „Děkuju.“

„A co bude s Janet?“ zeptala se. „Pořád ještě ji nenašli.“

„Oni ji najdou. Teď jen potřebujeme nějakého svědka, který ji viděl s panem Hardym v den jeho smrti a můžeme ji nechat zatknout a obvinit z vraždy,“ odpověděl.

„To by pro nás byla šance,“ řekla.

„Jen se nevzdávejte naděje,“ povzbudil ji. „Nesebere vám vaše dědictví, to vám slibuju.“

Pokusila se o úsměv. „Děkuju.“

Avšak příliš ji nepřesvědčil. Když přišla to odpoledne domů, cítila se ztracená a osamělá. Curtovi řekla tu dobrou zprávu až potom, co Violet odešla s Kempem domů. Ulevilo se mu stejně jako jí, ale pořád tu ještě byl problém s poslední vůlí. Všechno bylo na Janetino jméno. Dostala peníze z pojistky. S dědictvím nemohl nikdo nic dělat, dokud soud neschválí závěť, a Janet ji zatím ke schválení nepředložila. Pokud šlo o finance, byla to noční můra.

Na záznamníku byl vzkaz. Přehrála si jej a zděsila se.

„Tady je úředník z oddělení půjček spořitelny v Jacobsville,“ ozval se příjemný hlas. „Jen jsme vás chtěli upozornit, že splátka na půjčku byla splatná před třemi dny. Prosím, zavolejte nám.“ Pak volající uvedl své jméno, funkci a telefon.

Libby se posadila vedle telefonu a upřeně na něj hleděla. Curt už jí řekl, že nebudou moct půjčku

splácet. Jordán ji ujistil, že jí ty peníze nepůjčí. A nikoho jiného nemohla požádat. Dala si hlavu do dlaní a rozplakala se. Banka jim zabaví ranč. Je jedno, kde je Janet či v jakém stavu je schvalování závěti. Přijdou o domov.

Šla do stáje, vzala do ruky hřeblo a začala hřebelcovat Baileyho, otcova koně. Byl to jejich poslední kůň.

Do stáje zatékalo. Začalo pršet a Libby ucítila, jak jí trhlinou v plechové střeše padají na rameno kapky. Podestýlka potřebovala vyměnit, ale slámu jim sebrala povodeň. Budou muset nějakou koupit. Libby se podívala na své obnošené džíny. Povzdechla si a obrátila se zpátky ke koni.

„Bailey, já nevím, co budeme dělat,“ řekla starému koni, který zařehtal, jako by jí rozuměl.

Její pozornost přilákal zvuk auta na dvoře. Podívala se dlouhou uličkou stáje a viděla u vchodu stát Jordánovu dodávku. Srdce se jí zastavilo, když ho viděla přicházet dlouhými kroky špinavou slámou.

„Co chceš?“ zeptala se a pokračovala dál v česání koně.

„Ztratily se mi dvě čistokrevné jalovice.“

Otočila se, hřeblo jí zůstalo viset na malé ruce. „A ty si snad myslíš, že jsme ti je vzali?“ zeptala se nevěřícně. „Ty opravdu věříš, že bychom ti něco ukradli, i kdybychom hladověli?“

Odvrátil obličej, jako kdyby ho ta otázka zranila.

„Prosím, jdi pryč!“ řekla sevřenými zuby.

Vrazil ruce do kapes a přistoupil blíž, díval se na Baileyho. „Ten kůň je pro práci na ranči bezcenný. Jc mu dobrých dvacet let.“

„Je to můj kůň,“ odpověděla. „Nezbavím se ho ani na nic.“

Cítila těsně za sebou jeho mohutné tělo. „Libby,“ začal, „pokud jde o tu bankovní půjčku…“

„S Curtem to nějak zvládneme, děkuju,“ řekla, aniž by se otočila.

Položil jí své velké, silné ruce na ramena. Trhla sebou.

„Prezident té banky je dobrý přítel Merrillových.“

Vytrhla se mu a podívala se na něho se strachem v zelených očích. „Nemůžou bez Janet nic dělat,“ řekla. „Ona má plnou moc.“

„To vím,“ zamumlal. „Ale to bance nezabrání, aby vám nenechala ranč zabavit. Nemůžete zaplatit splátku!“

„A co ti na tom záleží?“ zeptala se hořce.

Zhluboka se nadechl. „Mohl bych promluvit s prezidentem Obchodní banky,“ řekl. „Možná by byl ochoten něco udělat. Ty a Curt stejně nemůžete na té půdě pracovat a nemáte kapitál, který byste do ní investovali. Nejlepší by bylo prodat zbytek dobytka a vzdát to.“

Nemohla ani promluvit. Nemají na vybranou a on to ví. Skoro ho nenáviděla.

„Nemůžeme nic prodat,“ řekla chraptivě. „Už jsem ti řekla, že Janet má plnou moc. Je v otcově závěti uvedena jako jediná majitelka. Nemůžeme prodat ani třísku. Můžeme se jen dívat, jak banka ranč zabavuje, máme svázané ruce. Ztratíme všechno, kvůli čemu otec celý život pracoval…“

Spodní ret se jí chvě!. Nemohla ani dokončit větu.

Jordán k ní přistoupil a vzal ji do náruče. „Bože, to je pěkný zmatek.“

Bušila malou pěstí do jeho mohutné hrudi. „Proč?“ naříkala. „Proč?“

Přitiskl ji blíž k sobě. „To nevím, dítě, to nevím,“ zašeptal jí do ucha hlubokým, uklidňujícím hlasem.

Přitulila se k němu blíž, zaplavil ji příjemný pocit, že je zase tak blízko u něho.

„Ten Kempův detektiv ji ještě nenašel?“ zeptal se.

„Ještě ne. Ale… ona otce nezabila. Pitva ukázala, že zemřel na infarkt.“

„Alespoň něco,“ řekl na to.

„Ale Violetin otec byl otráven,“ dodala tiše. „Takže ji pořád ještě můžou obvinit z vraždy, jestli ji najdou.“

„Ubohá Violet,“ řekl.

„To ano.“

Pohladil ji po vlasech. „Jsi cítit růžemi,“ zašeptal a tlak jeho rukou se nějak změnil.

Ucítila, jak se jeho tělo, přitisknuté k jejímu, náhle napjalo. Ale on se přece postavil na Juliinu stranu proti ní, necítila se už v jeho náruči příjemně.

Snažila se mu vytrhnout, ale nenechal ji.

„Neper se se mnou,“ řekl drsně. „Víš přece, že nechceš.“

„Že nechci?“

Zvedl hlavu a podíval se jí do jejích uslzených, zelených očí. „Nepřestala jsi mě mít ráda.“

„Mám ráda i horkou čokoládu, Jordáne, ale mám po ní migrénu, tak ji nepiju,“ řekla důrazně.

Zvedl obočí.

„To je chytré. Myslíš, žes mě přesvědčila?“

„Jistě,“ lhala.

Nucené se usmál, sklouzl tmavýma očima na její rty. „Uvidíme.“

Sehnul se a přejel pomalu, něžně, svými rty po jejích ústech. Několik vteřin se snažila vzdorovat, byla tuhá jako prkno, ale pak ji tělo zradilo.

Poddala se teplu jeho těla, rozechvěle povzdechla a stulila se mu do náruče. Znovu ji políbil, tentokrát hladově, už ne tak něžně.

Zaúpěla a snažila se protestovat, když ucítila jeho ruku na konci páteře. Ale neměla dost síly, a než se vzpamatovala, ležela na zádech na hromádce čerstvého sena, úplně přikrytá jeho tělem.

„Ne, Jordáne,“ zaprotestovala slabě.

„Ano,“ zavrčel. Svou dlouhou nohou vklouzl mezi její, teplýma rukama jí hladil prsa. „Na nic nemysli,“ šeptal. „Jen se poddej. Neublížím ti.“

„Já vím,“ zašeptala. „Ale…“

Jemně ji hryzl do spodního rtu. Palci našel bradavky. Pomalu, jemně po nich přejížděl, až byly tvrdé jako malé oblázky. Zachvěla se nečekanou rozkoší.

Zvedl hlavu, podíval se jí do očí. Jestli je zvyklá na tento druh milostných hrátek, tak to na sobě nedává znát. Je vláčná, povolná, absolutně fascinovaná tím, co dělá s jejím tělem. Líbí se jí to.

To bylo všechno, co potřeboval vědět. Jeho noha byla najednou naléhavější, snažila se jí roztáhnout stehna, aby mohl mezi ně proniknout. Bylo to jako tehdy v té postranní uličce za její kanceláří, kdy jí bylo úplně jedno, jestli celý Jacobsville uvidí, jak tiskne její roztoužené tělo k cihlové zdi.

Jistě, myslela si slepě, nebylo by špatné poddat se něčemu tak sladkému! Jeho ruce v ní probouzely pocity, o jakých se jí nikdy ani nesnilo. Dotýkal se jí a ona toužila po ještě důvěrnějších dotycích. Líbal ji, vzpínala se k němu, aby našla jeho ústa a probudila v nich ještě větší žár. Jedna její noha se bezmocně ovinula kolem jeho mohutného stehna. Zasténala, když přijal to němé vyzvání a intimně se k ní přitiskl.

Byl vzrušený. Byl mohutný. Cítila na svém těle velikost jeho vzrušení, chtěla ze sebe strhnout šaty a pozvat jeho ruce, jeho oči, jeho tělo, aby se jí

úplně zmocnily. Chtěla pocítit extázi, kterou by jí mohl dát. Je zkušený, obratný, ví, co ona potřebuje, co chce. Věděla, že by jí mohl dát nesnesitelnou rozkoš.

Štíhlýma rukama jí zajel pod blůzu, rozepínal knoflíčky, vnikal pod krajky. Cítila, jak jeho prsty něžně, s láskou přejíždějí po nahých prsou v laskání, které ještě nikdy nikomu nedovolila.

Hlasitě zaúpěla a pevně mu stiskla ruku. Vyhrnul jí blůzu i podprsenku až ke krku, sehnul hlavu a dotkl se ústy jejích ňader.

Ten teplý, vlhký dotyk byl drtivý. Ztuhla šokem z nesmírné rozkoše, kterou pocítila. Ochutnával ji v horkém, horečném tichu, přerušovaném pouze jeho nedočkavým dechem a jejími vzdechy.

„Ano,“ sténal jí do ucha. „Ano, Libby. Tady. Přímo tady. Ty a já. Můžu ti poskytnout víc rozkoše, než o jaké se tomu zatracenému Harleyovi kdy snilo!“

Harley. Harley. Cítila, jak jí tělo náhle chladne. „Harleyovi?“ zašeptala.

Zvedl hlavu a podíval se s rostoucí naléhavostí na její ňadra.

„Měl tě.“

„Neměl!“ vykřikla pohoršené.

Zamračil se, zmítán zoufalou touhou se jí zmocnit i žárlivostí na toho druhého muže.

Využila jeho zaváhání, vytrhla se mu z náruče, stáhla blůzu dolů a vyplazila se z koňského stání. Zapínala si knoflíčky, byla celá rudá rozpaky nad tím, co mu právě dovolila.

Vypadala hrozně. Vlasy i šaty měla plné slámy. Zelené oči měla vytřeštěné, rty naběhlé.

Vstal, pořád ještě v zajetí vášně, a zamířil k ní.

„Pojď sem zpátky,“ řekl zastřeným hlasem.

„Ne!“ řekla pevně a zachvěla se. „Nebudu zaskakovat za Julii Merrillovou!“

To ho zastavilo. Z očí mu sršely blesky.

„Vzpomínáš si na Julii? Svou přítelkyni?“ trvala rozechvěle na svém. „Co by si asi pomyslela, kdyby tě teď viděla?“

Namáhavě se napřímil. Zuřil. Chtěl Libby. Nikdy nikoho tak nechtěl, jako teď ji.

„Julie s tím nemá co dělat,“ zavrčel. „Já chci tebe.“

„Na jak dlouho, Jordáne?“ zeptala se kousavě. „Na deset minut? Na půl hodiny?“

Zamrkal. Mozek mu ještě dobře nesloužil.

„Nejsem holka na jednu noc,“ řekla. „A pro tebe už vůbec ne!“

Zhluboka se nadechl, pak ještě jednou. Upřeně na ni hleděl, snažil se přestat přemýšlet o tom, jak sladké to bylo, když měl její tělo pod svýma rukama.

„Chci, abys teď odešel,“ řekla mu a zkřížila paže přes rozepnutou podprsenku. Cítila naběhlé obrysy svých prsou, zahanbeně si vzpomněla, jaké to bylo, když se jich dotýkal a líbal je.

„Před pěti minutami jsi chtěla něco jiného,“ připomněl jí.

Zavřela oči. „Jsem nezkušená a hloupá,“ řekla mu na to. „Nebylo by to poprvé, kdy zkušený muž svedl nevinnou dívku.“

„Nedělej hloupé vtipy,“ řekl ledově. „Ty nejsi nevinná.“

„Věř si čemu chceš, Jordáne, mně už je to úplně jedno,“ přerušila ho. „A teď mám práci. Proč už nejdeš domů?“

„Jsi tvrdá žena, Libby,“ řekl nakonec. „Tvrdší, než jsem si kdy myslel.“

„Sbohem, Jordáne,“ odvrátila se od něho a sehnula se, aby zvedla hřeblo, které jí upadlo.

Zuřivě se na ni podíval a rychle vyšel ze stáje ke své dodávce. Bailey poskočil, když Jordán prudce zabouchl dveře auta a rozjel se tak prudce, že škvára odletovala na všechny strany.

Ulevilo se jí, byla ráda, že se ubránila jeho mistrnému svádění. Ale bylo to jen o vlásek. Musí si dát pozor, aby se už k ní nikdy nedostal tak blízko. Nemůže mu už věřit.

OSMÁ KAPITOLA

V době, kdy začaly primářky, se Janet pořád ještě skrývala. A soudní řízení na ověření poslední vůle stále ještě nezačalo. Avšak v Jacobsville se mnoho změnilo. Libby a Curt se byli nuceni vystěhovat z ranče, kde vyrostli, protože jej banka nechala zabavit.

Jordánovi o tom neřekli ani slovo. Curt se nastěhoval do noclehárny na Wrightově ranči, Libby do penzionu, kde bydlela spolu se dvěma dalšími zaměstnanými dívkami.

Baileyho by byli museli někde ustájit, ale na to neměli peníze. Proto se Libby dohodla s blízkým rančem pro turisty, že budou staršího koně používat pro lidi, kteří se koní bojí. Současně slíbila, že bude o víkendech na ranči vypomáhat. Nebylo to ideální řešení, ale jiné nebylo. Bylo velmi bolestné, že se musela vzdát Baileyho, i když to nebylo natrvalo.

Jordán a Julie Merrillová se zřejmě zasnoubili. Alespoň to tvrdila Julie, která nosila na prsteníku obrovský diamant. A její otec se neštítil ani těch nejpodlejších triků, aby získal stranickou kandidaturu.

Julie Merrillová velmi hlasitě vykřikovala, že proti jejímu otci používají v primářkách špinavou taktiku a v televizi z toho obvinila Calhouna Ballangera.

Hned příští den ráno na ni Blake Kemp podal trestní oznámení pro pomluvu.

„Oni se pokusí ten spor vyhrát,“ zuřila Julie. „Musíš mi sehnat toho nejlepšího advokáta v Austinu,“ žádala Jordána. „Zaženeme Calhouna Ballangera zpátky do stoky, kam patří, spolu se všemi těmi novými zbohatlíky, kteří si myslí, že jim tu všechno patří.“

Jordán, jeden z těch nových zbohatlíků, se na ni tázavě podíval.

„Prosím?“ otázal se chladně.

„No, nemíním klidně přihlížet, jak Ballanger přesvědčuje voliče, aby opustili mého otce!“

„To ty přece obviňuješ kdekoho k nekalých skutků, Julie,“ řekl Jordán klidně. „Říkáš to každému, kdo je ochoten ti naslouchat.“

Odbyla ho mávnutím ruky. „To člověk musí dělat, když chce vyhrát volby.“

„Nemíním se zúčastnit ničeho nečestného,“ řekl Jordán se zaťatými zuby.

Julie se stáhla. Přitulila se k němu a vzdychla. „No tak dobře, trochu zmírním tón, kvůli tobě. Ale nedovolíš Ballangerovi, aby mě žaloval, viď?“

Jordán nevěděl, co má dělat. Juliina prudká povaha a její taktika ho znervózňovaly. Zastal se jí proti Kempoví, když mu řekla, že jeden hoch na jejím večírku dal té Culbertsonové něco do pití, ale že ho nemohla udat. Plakala, že se k ní Libby Collinsová chovala strašně, ale Libby nikdy předtím nic takového neudělala.

Rád dělal Julii doprovod, líbilo se mu, že ho přijímají v jejích kruzích. Avšak pomalu začínal věřit, že to Julie dělá jen kvůli jeho penězům na otcovu kampaň. Libby se ho pokusila varovat, ale on se na

ni kvůli tomu rozzlobil. Teď se cítil provinile. Vůbec se v poslední době cítil provinile kvůli spoustě věcí.

„Poslyš,“ řekl, „myslím, že bys měla důkladně přemýšlet o tom, co děláš. Calhoun Ballanger není žádný druhořadý občan. On a jeho bratr vlastní výkrmnu dobytka, která patří k největším ve státě. Kromě toho má podporu většiny bohatých lidí v Jacobsville.“

„Můj otec má podporu těch nejvyšších společenských vrstev,“ začala.

„Ano, Julie, ale to je stará elita. Demografická situace v Jacobsville se v posledních deseti letech změnila. Jen se podívej kolem sebe. Hartovi jsou politická rodina. Jejich bratr je generálním prokurátorem státu, už se začal vážně zajímat o to, co se děje v jacobsvillské městské radě s těmi policisty, které chtěl starosta postavit mimo službu.“

„S tím nemůžou nic dělat,“ hádala se.

„Julie, Hartovi jsou příbuzní velitele policie Griera,“ upozornil ji stručně.

Zaváhala. Poprvé se zatvářila nejisté.

„A co víc, jsou spříznění s guvernérem a viceprezidentem. A i když to není všeobecně známo, Grierova rodina je velmi bohatá.“

Posadila se, rukou si prohrábla světlé vlasy. „Proč jsi to neřekl dřív?“

„Pokoušel jsem se,“ podotkl, „ale nechtěla jsi poslouchat.“

„Ale otec ty volby přece nemůže prohrát,“ řekla s dětskou naivitou, „je senátorem za tento stát už celá léta.“

„A voliči teď hledají novou krev,“ řekl jí. „Nejen v místním zastupitelstvu, ale i ve vládě státu a celého národa. Tvůj otec nejde s dobou, Julie.“

„Snad si nemyslíš, že Calhoun může otce porazit?“

„Myslím, že ano,“ odpověděl poctivě. „Má mnohem vyšší volební preference. Ty a tvůj otec jste si nadělali spoustu nepřátel tím, že jste chtěli nechat ty dva policisty vyhodit. Znepřátelili jste si nejen Cashe Griera, ale také Hartovy. To bude mít následky. Mluví se o odvolání starosty a celé městské rady.“

„Ale starosta je otcův synovec. Jak by mohli…?“

„Copak nic nevíš o malých městech, Julie? Trávíš příliš mnoho času v Austinu s otcem a ne tady, kde se rozhodují volby.“

„Tohle je přeci jen takový malý zapadákov,“ řekla překvapeně. „Proč bych se měla starat o to, co se tu děje?“

„Protože okres Jacobsville je největší okres ve volebním obvodu tvého otce. Bez jeho hlasů nebude zvolen. Poškodila jsi jeho kampaň tím, jak ses chovala k Libby Collinsové.“

„K té nule?“ zašklebila se.

„Její otec byl přímý potomek Johna Jacobse,“ poučil ji. „Možná nemají peníze a jsou společensky nepřijatelní pro tebe a tvého otce, ale tady si jich lidé velmi váží. Calhoun má takovou podporu proto, že ses pokusila Libby ublížit.“

„Ale to je absurdní!“

„Libby je hodná,“ řekl a odvrátil oči, když si vzpomněl na to, jak ošklivě se k ní a ke Curtovi kvůli Julii choval. „V poslední době ji postihly těžké rány.“

„Mě taky,“ řekla na to Julie. „Především mám na krku ten soud kvůli pomluvě!“ Obrátila se k němu. „Tak opatříš mi toho advokáta, nebo si mám nějakého sehnat sama?“

Jordán si začal uvědomovat, jak bláhově se v posledních několika týdnech choval. „Myslím, že bys

to radši měla udělat sama,“ odpověděl. „Já proti Calhounu Ballangerovi nepůjdu.“

„Stejně nikdy nedosáhneš toho, aby tě ta Collinsová měla zase ráda,“ řekla posměšně. „Copak nevíš, že jim banka zabavila ranč?“

Vyrazilo mu to dech. „Cože?“

„Nikdo jim nechtěl půjčit peníze, aby ten ranč zachránili,“ řekla s chladným úsměvem. „Takže prezident banky nařídil nemovitost zabavit. Otec si s ním o tom promluvil.“

Zatvářil se rozzuřeně, sevřel pěsti. „To bylo podlé, Julie.“

„Když chce člověk vyhrát, musí někdy bojovat nečistě,“ řekla prostě. „Ty patříš mně. Nedovolím, aby mi tě nějaká bezvýznamná, špinavá rančerka vzala. My tě teď potřebujeme.“

„Já ti nepatřím,“ odsekl a vzal do ruky klobouk. „Musím říct, že jsem se nikdy v životě necítil tak mizerně.“

Zůstala na něho zírat s otevřenými ústy. „Co to říkáš? Nemůžeš se mnou takhle mluvit!“

„Ale můžu,“ řekl a zamířil ke dveřím.

„Nejsi žádná velká ztráta,“ ječela za ním. „Potřebovali jsme tvoje peníze, tebe jsem nikdy nechtěla. Jsi jeden z těch zbohatlíků bez slušné minulosti. Lituju, že jsem tě k nám kdy pozvala. Stydím se, že jsem tě představila svým přátelům.“

„Tak to jsme dva,“ zasyčel ledově a vyšel ze dveře. Ani se neohlédl.

Kemp procházel s Libby nějaké poznámky, když bez zaklepání vešel Jordán Powell.

„Rád bych si chvíli promluvil s Libby,“ řekl slavnostně s kloboukem v ruce.

Libby se na něho chladně podívala. „Nevím, co bys mi asi tak mohl ještě říct,“ odpověděla. „Mám moc práce.“

„To opravdu má,“ dodal Kemp. „Za půl hodiny musím být u soudu.“

„Tak já se vrátím za půl hodiny,“ řekl na to Jordán.

„To můžeš, ale já tady nebudu. Nemám s tebou o čem mluvit, Jordáne. Obrátil ses ke mně zády, když jsem tě nejvíc potřebovala. Teď už tě nepotřebuju a nikdy nebudu.“

„Poslyš,“ řekl netrpělivě.

„Ne.“ Otočila se zpátky ke Kempovi. „Co jste to říkal, šéfe?“

Kemp zaváhal. Viděl napětí v Jordánově obličeji a napadlo ho, že Jordán právě zjistil pravdu o Merrillových. Pohlédl na hodinky. „Podívejte se, já umím číst váš rukopis. Prostě mi dejte ten blok a já půjdu k soudu. To bude v pořádku,“ dodal, když se zatvářila, jako kdyby ji nechával na pospas nepříteli. „Opravdu.“

Kousla se do rtu. „No tak dobře.“

„Děkuju,“ řekl Jordán upjatě, když Kemp vstal od psacího stolu.

„Mám to u tebe,“ poznamenal Kemp, když šel kolem něho ke dveřím.

O pár minut později vešla Mabel do Kempový kanceláře, aby mu na stůl položila nějaké poznámky a nechala Jordána a Libby o samotě.

„Udělal jsem spoustu chyb,“ začal nemotorně. Nerad se omlouval. Obvykle našel způsob, jak se tomu vyhnout. Ale moc Libby ublížil, musel se o to pokusit.

Dívala se na klávesnici a snažila se ho neposlouchat. „Musíš pochopit, jaké to pro mne bylo,“ řekl váhavě a posadil se na židli vedle jejího psacího stolu.

Klobouk se širokou krempou přitom držel v ruce. „Moji rodiče na tom byli stejně jako tvoji. Byli chudí. Matka byla z bohaté rodiny, ale rodiče ji vydědili, když si vzala otce. Nikdy jsem neměl ani vindru. Byl jsem ten Powellovic kluk, jehož otec musí pracovat za mzdu.“ Díval se na podlahu. „Chtěl jsem být někdo, Libby. To jsem si vždycky přál. Chtěl jsem, aby si mě vážili lidé, kteří v tomto městě něco znamenají,“ pokrčil rameny. „Myslel jsem si, že když budu chodit s Julií, dosáhnu toho.“

„Asi sis nevšiml, že její otec patří k té skupině úctyhodných občanů, kteří už tady nemají žádnou moc.“

Povzdechl si. „Toho jsem si opravdu nevšiml. Zatočila se mi z toho všeho hlava. Byla krásná, bohatá a vzdělaná, vrhla se na mě jako hurikán. Než jsem si to uvědomil, vězel jsem v tom až po uši.“

Libby, která nebyla ani krásná, ani bohatá, cítila, že jí puká srdce.

„Rozešel jsem se s ní,“ řekl stroze.

Libby na to neřekla nic.

„Slyšela jsi mě?“ zeptal se netrpělivě.

Podívala se na něho. „Věřil jsi jí. Řekla ti, že jsem spala s Harleyem Fowlerem. Že jsem ji napadla v kanceláři. Tomu všemu jsi věřil, i když jsi mě znal. A když na mě zaútočila v kavárně U Barbary a pak u soudu, neřekl jsi ani slovo.“

Trhl sebou.

„Slova nic neznamenají, Powelle,“ pokračovala hořce. „Můžeš tu sedět a omlouvat se, jak chceš, ale já tě nebudu poslouchat. Když jsem tě potřebovala, obrátil ses ke mně zády.“

Pomalu se nadechl. „To máš pravdu.“

„Chápu, že ti její pozornost dělala dobře,“ řekla. •Ale já a Curt jsme přišli o všechno. Náš otec je mrtvý a my už nemáme ani domov.“

Točil kloboukem v ruce.

„Mohli byste se nastěhovat ke mně.“

Hořce se zasmála. „Pěkně děkuju.“

„Ne, poslouchej,“ řekl vážně a naklonil se k ní blíž.

Zvedla ruku. „Ne. Už jsem toho zažila dost. Už od tebe nic nepotřebuju, Jordáne.“

Chtělo se mu něco rozkousat. Měl vztek sám na sebe pro svou hloupost. Cítil se jako blázen.

„Takže ti děkuju za nabídku a za omluvu,“ řekla studeně. „Ale teď mi promiň, mám práci.“

Pomalu vstal a zamířil ke dveřím. Zaváhal a podíval se na ni. „Jak dopadla ta pitva?“ zeptal se najednou.

Namáhavě polkla. „Otec zemřel na infarkt, jak říkal doktor.“

„A Violetin otec?“

„Byl otráven,“ odpověděla. „Doufám, že najdou Janet dřív, než otráví nějakého dalšího starého muže.“

Přikývl. Pak se na ni ještě jednou toužebně podíval a vyšel ze dveří.

Život šel dál jako obvykle. Calhounova volební kampaň se rozjela naplno. Libby trávila všechen svůj volný čas ve volebním štábu, pomáhala připravovat letáky, telefonovala voličům, nabízela jim odvoz k volbám pro případ, že by neměli vlastní dopravu.

„Myslím, že Calhoun doopravdy vyhraje,“ řekl Curt v sobotu při obědě.

Libby se usmála. „Já taky. Má podporu ze všech stran.“

„Slyšela jsi něco o Jordánovi?“ zeptal se najednou. Ztuhla. „Před několika dny se přišel do kanceláře omluvit.“

Zdlouha se nadechl. „Slyšel jsem, že Julie Merrillová teď nadbíhá Dukeovi Wrightovi.“

„Tak to jí přeju hodně štěstí. Ten pořád ještě miluje svou ženu. A není tak naivní jako Jordán.“

„Jordán nebyl tak naivní,“ bránil Curt svého bývalého zaměstnavatele. „Když si hezká žena vezme něco do hlavy, většina normálních mužů se nechá utáhnout na vařené nudli.“

Zvedla obočí. „Ty taky?“

Zasmál se. „Já nejsem normální. Já jsem kovboj.“ Zasmála se a napila se ledového čaje. „Pořád ještě hledají Janet. Dostala jsem nápad.“

„Tak povídej.“

„Co kdybychom dali do všech krajských novin inzerát, že prodáme ranč?“

„Nemůžeme jej prodat,“ odpověděl. „Nemáme plnou moc a dědictví nebylo ještě projednané u soudu.“

„Ale ona je podezřelá z vraždy,“ připomněla mu. „Zločinci nemohou dědit. Když bude odsouzena, mohli bychom dostat všechno zpátky.“

Zamyslel se. „Vzpomínáš si, co nám otec říkal o nové závěti?“

Zamrkala. „Ne.“

„Možná jsi u toho nebyla. Bylo to, když byl v nemocnici, než umřel. Bolestí mohl sotva mluvit, lapal po dechu. Ale řekl, že existuje závět, že ji uložil na bezpečné místo.“ Zamračil se. „Vzpomněl jsem si na to až teď. Co když měl na mysli novou závěť, Libby?“

„Bez svědků by nebyla platná,“ řekla smutně. ‚Možná něco napsal a ona to našla a vyhodila. U soudu by to stejně neobstálo.“

„Ne. Asi dva dny před tím, než měl ten infarkt, jel do San Antonia bez Janet,“ trval na svém.

„Koho znal v San Antoniu?“ přemýšlela nahlas.

„Co kdybychom požádali pana Kempa, aby se jeho soukromý detektiv trochu porozhlédl?“ řekl tiše.

Nakrčila rty. „Nemáme peníze, abychom mu zaplatili.“

„Otec měl sbírku mincí, která měla cenu půl milionu dolarů, Libby,“ řekl Curt. „Nikdy se neobjevila. A nemůžu najít žádný záznam, že by ji kdy prodal.“

„Předpokládám, že ji prodala Janet…“

„Ta měla peníze ze životní pojistky,“ připomněl jí. „Když jsme probírali otcovy osobní věci, tak ta skříňka, ve které sbírku měl, nikde nebyla. Co když ji vzal do San Antonia a schoval ji u někoho spolu se závětí?“

Zamyslela se. Kdyby měli ty mince, když už nic jiného, mohli by splatit půjčku.

„Můžu poprosit pana Kempa, aby se na to podíval,“ řekla. „Může mi to srážet z platu.“

„Já můžu taky něčím přispět,“ dodal Curt.

„Požádám ho o to hned teď.“

„Nejdřív dojez ten sendvič,“ škádlil ji. „Nějak si zhubla.“

Ušklíbla se. „Mám deprese od okamžiku, kdy jsme museli opustit náš domov.“

„Já taky.“

Usmála se na něho. „Ale snad se to zlepší.“

Zastihla Kempa, když byl právě na odchodu. Zastavila ho u dveří a řekla mu, o čem s Curtem hovořili.

Zavřel dveře a vzal do ruky telefon. Libby poslouchala, jak s někým hovoří, pravděpodobně se soukromým detektivem, kterého najal, aby pátral po Janet.

„Správně,“ slyšela, jak říká. „A ještě něco. Schází také velká sbírka mincí. Okamžik, zeptám se.“ Položil dlaň na sluchátko a obrátil se na Libby, požádal ji o popis sbírky a předal jej detektivovi. Ještě chvíli s ním mluvil, pak zavěsil.

„Vzhledem ke stáří těch mincí a jejich hodnotě by nemělo být těžké zjistit, jestli je někdo prodal. Dobrá práce, Libby.“

„To je zásluha mého bratra,“ odpověděla s úsměvem. „Vzpomněl si na to.“

„Chcete, abych promluvil s prezidentem banky?“ zeptal se. „Možná by byl teď přístupnější a dovolil by vám a Curtovi, abyste se vrátili na ranč, ve světle těch nových skutečností. Mohlo by to být v jeho prospěch,“ dodal spokojeně.

„Máte snad na mysli to, že kdybychom měli spoustu vlastních peněz, neudělalo by mu dobře, kdybychom je uložili do městské banky místo do té jeho?“

„Přesně.“

Oči jí zazářili. „Ale právě to bychom udělali.“ Zasmál se.

„To mu ale zrovna teď nemusíme říkat.“ Zvedla obočí.

„Pane Kempe, vy jste ale prohnaný!“ Usmál se. „To jste poznala teprve teď?“

Libby měla sama na sebe vztek, že si dřív nevzpomněla na otcovu sbírku mincí. Celá léta byla svědkem toho, jak ty mince přicházejí poštou, aniž by jim věnovala pozornost. Ale teď byly důležité.

Celý víkend byla jako na jehlách. Teprve v pondělí odpoledne se detektiv ozval. Kemp zazvonil na Libby a pozval ji do své kanceláře.

Usmíval se, když vešla. „Tak jsme je našli,“ řekl a zasmál se, když vyjekla tak nahlas, že to přilákalo Mabel.

„To je v pořádku,“ řekla Libby své spolupracovnici. „Jen jsem pro změnu dostala dobré zprávy!“

Mabel se usmála a vrátila se ke své práci.

Libby se posadila na židli před Kempovým velkým psacím stolem.

„Váš otec nechal ty mince u obchodníka, který I je zamkl do sejfu. A řekl mu, aby je za žádných | okolností nevydával Janet,“ řekl Kemp. „Kromě toho je tu ještě závěť. Byla také u něho. A není to I žádná amatérská poslední vůle. Sepsal ji právník i v kanceláři toho obchodníka, svědky byli dva jeho ‚ zaměstnanci.“

Libbyiny oči se zalily slzami. „Tatínek to věděl! Věděl, že se nás pokusí připravit o všechno!“

„Asi ano,“ souhlasil s ní. „Zřejmě jí uklouzlo pár ] poznámek o tom, co se chystá udělat, až váš otec J zemře. Ať už tomu bylo jakkoli, změnil závěť ve váš i prospěch. Tato závěť obstojí u soudu a úplně změní \ vaši finanční situaci. Vy a Curt se můžete vrátit ] zpátky domů a okamžitě závěť předložit soudu ke I schválení.“

„Ale pojistka…“

Přikývl. „Byla oprávněnou osobou jako příjemce j jedné z jeho životních pojistek,“ usmál se jejímu 1 překvapení. „Je tu ještě jiná, na půl milionu dolarů. | Nechal ji u stejného obchodníka jako poslední vůli. Oprávněnými příjemci pojistného plnění jste vy a Curt.“

„Ale proč nás nekontaktoval?“ zvolala Libby náhle.

„To je ta zajímavá část,“ řekl Kemp. „Pokoušel se vás kontaktovat, ale Janet mu řekla, že jste mimo zemi na dlouhé dovolené. Chtěla si s ním jít pro –

mluvit právě v ten den, kdy jste udělala poznámku o smrti Violetina otce a kdy jste dali na dveře ložnic zámky. Utekla, aby si zachránila život dřív, než se pokusila zmocnit zbytku dědictví,“ zasmál se. „Možná ji napadlo, co ten obchodník ještě schovává a řekla si, že peníze z životní pojistky jí na nějakou dobu vystačí, aniž by riskovala zatčení.“

„Díkybohu,“ zašeptala Libby. „Můžeme se vrátit domů!“

„Zřejmě ano,“ souhlasil s úsměvem. „Zajedu dnes odpoledne do San Antonia pro ty dokumenty a sbírku mincí.“

Libby se najednou zatvářila ustaraně. „A co jestli se o tom Janet dozví? Má v San Antoniu přítele, který se nás pokusil dostat z našeho domu…“ Zarazila se. „Tak proto se nás snažili vyhnat. Věděli o té sbírce mincí! Mohou být nebezpeční.“

„Cash Grier pojede se mnou.“

Pobaveně se zasmála. „No tak dobře.“

Zasmál se. „Nikdo se mě nepokusí přepadnout s Grierem v autě. I kdyby nebyl ozbrojený.“

„To máte pravdu.“

„Takže zavolejte bratrovi a sdělte mu ty dobré zprávy,“ řekl. „A přestaňte si dělat starosti. Všechno bude zase v pořádku.“

„Jak se má Violet?“ zeptala se bez přemýšlení.

Vstal, ruce si vrazil hluboko do kapes. „Ona i její matka jsou z toho velmi rozrušené, to si asi umíte představit. Nikdy nevěřily, že by se pan Hardy mohl stát obětí špinavé hry. Pokouším se zabránit, aby to bylo uveřejněné v tisku, ale až chytí Janet, bude to těžké.“

Mohla bych jim nějak pomoct?“

Usmál se. „Doneste jim pizzu a nechte Violet vymluvit,“ navrhl jí. „Stýská se jí po práci tady u nás.“

„Mně se po ní taky stýská.“

Přešlápl, odvrátil oči.

„Nabídl jsem jí, aby se vrátila.“

„Opravdu?“ vykřikla nadšeně.

„Prý o tom bude přemýšlet.“ dodal. „Mohla byste jí říct, že máme moc práce, a že ta žena na dočasný úvazek musela odejít. Snad se nad námi slituje a vrátí se.“

Usmála se. „Udělám co budu moct.“

Zatvářil se divně. „Děkuju,“ řekl upjatě.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Hned příští den vešel Kemp do kanceláře a smál se, jako kdyby vyhrál v loterii. Nesl v rukou kartónovou krabici s mahagonovou schránkou plnou vzácných zlatých mincí, s životní pojistkou, několika drobnostmi, které patřívaly Riddleu Collinsovi, a ověřenou závětí.

„Ta poslední vůle je platná,“ řekl Libby. „Hned ji vezmu k soudu a nechám ji zaregistrovat. Nahradí závěť, kterou pravděpodobně má u sebe Janet. Ty mince byste měla vzít do banky a uložit je do sejfu, než se rozhodnete, co s nimi uděláte. Ten obchodník mi řekl, že je ochoten je od vás koupit za tržní cenu, kdykoli budete chtít.“

„Ale já je budu muset použít jako záruku na půjčku…“

„Ve skutečnosti nebudete muset,“ řekl Kemp s úsměvem a vytáhl z krabice dvě zelené vkladní knížky.

„Co to je?“ zeptala se překvapeně.

„Váš otec měl ještě dva další bankovní účty, oba v San Antoniu,“ vřele se usmál. „Je na nich dost peněz na úplné splacení hypotéky, takže ranč bude čistý. A ještě vám zbude malé jmění. Vy a váš bratr budete bohatí. Gratuluju, Libby.“

Do očí jí vyhrkly slzy. Vytáhla z kapsy kalhot papírový kapesníček a osušila je. „Vezmu to hned do městské banky,“ řekla odhodlaně, „a řeknu jim, aby sem převedli peníze ze San Antonia. Pak nechám vystavit bankovní šek na zaplacení dluhu té druhé bance,“ dodala vesele.

„Můžete také zatelefonovat pojišťovně kvůli těm pojistkám. Jak se cítíte, když se už nemusíte starat o peníze?“

Zasmála se.

„Moc dobře.“ Zvědavě se na něho podívala. „Má to snad znamenat, že mě propouštíte?“

„No, Libby, nebudete už muset pracovat, abyste se uživila,“ začal pomalu.

„Ale já mám svou práci ráda!“ vykřikla. „Můžu zůstat?“

Pomalu se nadechl. „Budu strašně rád, když zůstanete,“ přiznal se.

„Takže to je vyřízené. Musím zavolat Curtovi.“

„Nejdřív jděte do banky,“ řekl jí s úsměvem. „A já jdu k soudu. Mabel, budeme pryč asi půl hodiny.“

„Dobře, šéfe.“

Šli spolu halou, najednou se oba zarazili.

Violet seděla u svého stolu proti Mabel, celá zářila. „Řekl jste, že se můžu vrátit,“ řekla Kempovi. Vypadala moc hezky a současně trochu nejisté.

Prudce se nadechl, spočinul na ní očima. „To jsem řekl,“ souhlasil s ní. „Zůstanete?“

Přikývla.

„Co kdybyste udělala čerstvou kávu?“ požádal ji. „Normální?“ zeptala se.

Odvrátil oči. „Slabší,“ zamumlal. „Kofein mi nedělá dobře.“

Libby a Curt se mohli vrátit domů hned příští den ráno. Ale jejich návrat byl hořkosladký. Dům byl vyrabovaný.

„Měli bychom zavolat šerifa,“ zlobil se Curt. „Potřebujeme protokol pro pojišťovnu.“

„Máme vůbec pojistku?“

Přikývl. „Otec měl dům pojištěný Já jsem pořád platil splátky, vzpomínáš si?“

Narovnala převrácenou židli u psacího stolu v otcově pracovně. Obsah registratury byl vyházený na zem.

„Zřejmě hledali tu sbírku mincí,“ řekl Curt a zvedl telefon. „Janet o ní určitě věděla. Zřejmě jí začínají docházet peníze.“

Šerif Hayes Carson zastavil auto u předních schodů, vedle něj postavil svůj vůz vyšetřovatel Mack Hughes.

„Děkuju vám, že jste přijeli tak rychle,“ řekl jim Curt s úsměvem a potřásl si s nimi rukama. „Vzpomínáte si na mou sestru Libby?“

„Nazdar, Elizabeth,“ řekl Hayes s úsměvem. Vždycky užíval její správné křestní jméno místo přezdívky.

„Nazdar, Hayesi,“ odpověděla. „Ahoj, Macku.“

Mack zdvořile kývl.

„Tak se na to půjdeme podívat.“

Zavedli ochránce zákona dovnitř. „Máte nějakou představu, kdo to mohl udělat?“ zeptal se Hayes, zatímco se Mack rozhlížel kolem.

„Pravděpodobně někdo spojený s naší nevlastní matkou,“ řekla Libby. „Otec měl velmi cennou sbírku mincí a nějaké tajné bankovní účty, o kterých jsme nevěděli ani my. Jestli hledali právě tohle, měli smůlu. Pan Kemp ty věci vystopoval v San

Antoniu. Všechno je teď v bance a nová závěť, kterou našel, je ve správných rukou.“

Hayes si tiše hvízdl. „To jste měli štěstí.“

Na předním dvoře se najednou ozval hluk, mezi auty obou strážců zákona zastavila dodávka. Zaprášený, unavený Jordán Powell bral schody po dvou, prudce se zastavil v obývacím pokoji.

„Co se tu děje?“ zeptal se a starostlivě pohlédl na Libby.

„Dům byl vyrabován,“ informoval ho Hayes. „Viděl jste něco podezřelého?“

„Ne. Ale zeptám se svých mužů,“ ujistil ho Jordán. Dlouze se zadíval na Libby. „Jsi v pořádku?“ <

„Jsme s Curtem v pořádku,“ řekla zdvořile, ale rezervovaně.

Jordán se rozhlédl po spoušti nábytku a papíru na zemi. „To nebylo nutné,“ řekl zasmušile. „I když něco hledali, nemuseli všechno rozbít.“

„To bylo zlomyslné,“ souhlasil s ním Hayes. Obrátil se k Libby. „Slyšel jsem od Griera, že jste měla dvě utkání s Julií Merrillovou, jedno z nich dokonce s fyzickým násilím. Také měla prsty v několika vandalských činech. Myslíte si, že by v tom mohla být zapletená?“

Libby se znepokojeně podívala na Jordána.

„Je to možné,“ řekl Jordán k jejímu velkému překvapení. „Žárlila na Libby a já jsem se právě s ní i a jejím otcem rozešel. Nenese to dobře.“

„Takže ji přidám na seznam podezřelých,“ řekl Hayes klidně.

„Šéfe,“ ozval se Mack ze zadní verandy. „Mohl byste říct Collinsovým, aby sem přišli?“

Na malém zadním zápraží seděl na bobku Mack a díval se na velký červený kanystr na benzín. „Je to vaše?“ zeptal se.

Curt se zamračil. „Žádný tak velký nemáme,“ odpověděl. „Naše kanystry jsou zamčené v přístavku vedle stájí.“

Mack a Hayes si vyměnili pohled. „Dům je pojištěný,“ řekla Libby. „Pojistka je na jméno Janet, naší macechy.“

„To poněkud zužuje seznam podezřelých,“ poznamenal Hayes.

„Ona by snad…“ začala Libby.

„Nadělala jsi jí spoustu nepříjemností,“ řekl Jordán zasmušeně. „A teď přišla o dva bankovní účty a závěť, o kterých ani nevěděla.“

„Jak to víš?“ zeptala se Libby bojovně.

„Můj bratranec je majitelem městské banky,“ řekl Jordán nenucené.

„Neměl právo ti o tom říkat!“ protestovala Libby.

„Vlastně mi nic neřekl,“ přiznal se Jordán. „Zaslechl jsem, jak mluví s jedním ze svých úředníků o otevření nového účtu a o sejfu pro tebe.“

„Takové odposlouchávání by mělo být proti zákonu,“ zamumlala.

„Poznamenám si to,“ řekl Hayes s úsměvem.

Zasmála se na něho. „Děkuju ti.“

Řekl Mackovi, aby začal označovat stopy. „Uvidíme, jestli najdeme nějaké otisky prstů. Pokud to byla Janet nebo někdo, koho najala, určitě měli rukavice. Kdyby to byla Julie Merrillová, mohli bychom mít štěstí.“

„Doufám, že najdeme toho, kdo to udělal,“ řekla Libby unaveně a rozhlédla se. „Když už pro nic jiného tak proto, aby musel zaplatit úklid toho bince tady.“

„Já se o to postarám,“ řekl Jordán náhle a sáhl po svém mobilu. „My nepotřebujeme…!“ začala Libby rozhořčeně.

Ale Jordán ji neposlouchal. Zavolal Amii, požádal ji, aby sehnala ty dvě pomocnice v domácnosti, které jí obvykle pomáhaly s těžkými pracemi, a poslala je ke Collinsovým.

„Vy oba můžete zůstat u mne, dokud to Hayes tady nevyřeší,“ nabízel dále Jordán.

„Ne, děkuju,“ odpověděla Libby tiše a snažila se nemyslet na to, že jí to Jordán už jednou nabídl.

„Tohle je náš domov,“ dodal Curt.

Jordán se dlouze nadechl. „No tak dobře. Ale jestli budete potřebovat pomoc…“

„Zavoláme Hayese, děkujeme,“ řekla Libby a obrátila se k šerifovi. „Potřebovala bych uklidit kuchyni. Můžu?“

Hayes s ní šel do malé místnosti a rozhlédl se. Vetřelci tam nenadělali mnoho škody, nic nebylo rozbitého. „Zdá se, že to je v pořádku. Můžeš se do toho pustit, Libby. Uvidíme se v sobotu?“

Usmála se na něho. „Samozřejmě.“ ‚

„Tak tedy na shledanou,“ rozloučil se.

„Moc děkujeme,“ volal za ním Curt.

„Nelíbí se mi ten kanystr s benzínem,“ ozval se Jordán. „Nemůžete být vzhůru a hlídat dvacet čtyři hodin denně. Jestli je Janet opravdu dost zoufalá na to, aby zapálila dům a pokusila se získat pojistku, ani ty ani Curt tu nebudete v bezpečí.“

„Hayes nám poskytne ochranu,“ odpověděla mu chladně.

„Já vím. Ale dokonce i zástupci šerifa si občas musí odskočit na záchod,“ řekl. „Proč nejdete ke mně?“

Vzdorovitě zvedla bradu. „Tohle je můj dům, můj a Curtův. Už nebudeme nikam utíkat.“

Povzdechl si. „Obdivuju tvou odvahu, Libby. Ale tentokrát není na místě.“

Odvrátila se od něho. „Mám moc práce, Jordáne. V každém případě ti děkuju.“

Chytil ji zezadu kolem pasu. Jeho teplý dech jí čechral vlasy v týle.

„Bál jsem se.“

„Čeho?“ zeptala se překvapeně.

„Jsi moc mladá, i na ženu svého věku,“ řekl upjatě. „Mladé ženy se neustále mění.“

Zvědavě se k němu obrátila a nechápavě se na něho podívala.

„Co to s tím má společného?“

Natáhl ruku a dotkl se palcem jejích úst. Tvářil se nezvykle slavnostně. „Ty to opravdu nechápeš?“ zeptal se tiše. „To je právě ten problém.“

„To nedává žádný smysl.“

„Dává. Ty jen neposloucháš, co říkám.“ Sehnul se a jemně ji políbil vedle ucha, téměř okamžitě se zase stáhl. „To nevadí. Jednoho dne ti to dojde. Zatím se o tebe budu líp starat.“

„Já se umím…“

Okamžitě ji přerušil. „Jestli řekneš, že se o sebe umíš postarat sama, tak…“ Tvrdě se na něho podívala. Oplatil jí ten pohled.

„Stojíš proti někomu velmi nebezpečnému, ať už je to kdokoli,“ pokračoval. „Nedovolím, aby se ti něco stalo, Libby.“

„O to ses měl starat dřív,“ zamumlala.

Těžce si povzdechl. „Já vím. Ale udělám cokoli, abys mi znovu důvěřovala.“

„Julie je moc hezká,“ řekla váhavě.

„S tebou se nemůže rovnat,“ řekl tiše.

Váhala, ale nemínila se vzdát tak snadno. Ublížil jí ani ji nenapadne, aby se mu hned při první příležitosti vrhla do náruče.

Podezřívavě se na něho podívala.

Hruď se mu dmula. „No tak dobře. Ať je po tvém. Uvidíme se u Shea.“

„Ty jsi nepřítel,“ řekla. „Nepatříš do Calhounova týmu.“

Pokrčil rameny.

„Člověk přece může změnit stranu, nebo ne? Zatím, kdybys mě potřebovala, budu doma. Když zavoláš, hned přiběhnu.“

Pomalu přikývla. „Dobře.“

Usmál se na ni.

V tom se vrátil Curt. Byl k Jordánovi stejně chladný jako jeho sestra. Ten jen pokrčil rameny a beze slova odešel.

„Už zase mění strany,“ řekla Libby Curtovi, když byl pryč.

U Shea bylo v sobotu večer plno. Veškerá pozornost se soustředila na Cashe Griera, který s sebou přivedl Tippy. Přes to, co prožila, vypadala dobře, až na drobné stopy hojících se poranění v obličeji. Byla ještě pořád slabá, ještě se docela nezotavila a bylo to trochu vidět. Ale i tak to byla nejkrásnější žena v místnosti. Avšak ona měla oči jen pro Griera.

Když spolu vyšli na taneční parket, tulila se Tippy ke Cashovu vysokému tělu, jako kdyby tam našla ráj. A on se tvářil stejně. Tiskli se k sobě za zvuku staré milostné písně. A když se na něho podívala, zastavil se a jen se na ni upřeně díval.

„Je to krásný pár,“ ozval se za ní Jordánův hlas.

Ohlédla se na něho. Vypadal podivně. „To ano,“ odpověděla. „Moc dobře se k sobě hodí.“

Přikývl. „Zatanči si se mnou,“ řekl hlubokým hlasem a uchopil ji do náruče.

Zaváhala, ale jen na okamžik. Vzal její ruku do své a přitiskl si ji na hrudník. Podlomila se jí kolena.

„Byl jsem idiot,“ řekl jí do ucha.

„Co tím míníš?“ zeptala se udivena, jeho blízkost ji opájela.

„Neměl jsem ustoupit,“ odpověděl tiše. „Dostal jsem strach v té nejnevhodnější chvíli.“

„Jordáne…“

„Dovolíš?“ zeptal se Hayes Carson s úsměvem.

Jordán se zastavil, v hlavě měl zmatek. „Právě jsme mluvili,“ začal.

„Na to bude dost času později. Smím prosit, Libby?“ zeptal se a postavil se před Jordána. A než ho mohla zastavit, odtančil s ní pryč od něho.

„Ten ale žárlí,“ zamumlal Hayes a podíval se přes rameno na Jordána.

„Jordán ke mně nic takového necítí,“ zaprotestovala Libby.

„Že ne?“

Odvrátila oči, podívala se na přeplněný parket. „On není na ženění.“

„Hm.“

Podívala se na Hayese, který se pořád ještě usmíval. Začervenala se.

Jordán Powell to z druhé strany místnosti zpozoroval a musel se moc držet, aby nešel Libby vyrvat z Hayesova náručí.

„Co tu sakra děláte?“ zeptal se ho Calhoun Ballanger stroze.

Jordán se na něho jízlivě podíval. „Nic moc,“ zamumlal. „Ale přišel jsem se vás zeptat, jestli nepotřebujete dalšího ochotného spojence. Hm, rozhodl jsem se změnit strany.“

Calhoun zvedl obočí.

„Jsem rád na té vítězné straně,“ dodal Jordán.

Calhoun se rozesmál. „No, myslím, že nejste špatný diplomat,“ řekl a podal mu ruku. „Vítejte na palubě.“

„Bude mi potěšením.“

Jordánovi se to podařilo zařídit tak, že vezl Libby a Curta domů. Curt vystoupil první a zašel do domu, Jordán vypnul motor a obrátil se k Libby.

„Mám nějaké novinky,“ řekl opatrně.

„O Janet?“ vykřikla.

„O Julii,“ opravil ji. V přítmí vozu si pohrával s pramenem jejích vlasů. „Jeden z Grierových mužů ji dnes viděl se známým drogovým dealerem. Strčila hlavu do smyčky a ještě o tom ani neví.“

„Bere drogy, viď?“ zeptala se.

Pokrčil rameny. „Zřejmě ano. Její chování je nevypočitatelně.“

„To je mi líto. Měl jsi ji rád…“

Sehnul se a hladověji políbil. „Já mám rád tebe,“ zašeptal těsně u jejích úst. „Víc, než se mi o tom kdy zdálo.“

Chtěla se ho na něco zeptat, ale nemohla ho líbat a současně mluvit. Vzdala to a chytila ho kolem krku. Uvolnila se v jeho náručí, oplácela mu polibky, až byly její rty bolavé a nateklé.

Ve vlahém teplu ji kolébal v pažích. Povzdechl si.

„Libby, myslím, že bychom spolu měli začít chodit.“

Zamrkala. „My dva?“

Přikývl. „Ano, my dva,“ odtáhl hlavu a majetnicky se na ni podíval. „Mohl bych se vzdát všeho, kdybych musel. Ale nemohl bych se vzdát tebe.“

„Poslyš, já nejsem na krátkodobé milostné pletky…“

Umlčel ji polibkem. „Já taky ne. Takže spolu nebudeme spát.“

„Ale když spolu budeme chodit…“ zauvažovala.

Zasmál se. „Mám dost sebeovládání za nás oba,“ ujistil ji pobaveně. „Zůstanu počestný.“

Trochu se odtáhla, všimla si jeho velkých rukou pod svou blůzou. Významně se na něho podívala.

Odkašlal si a vytáhl ruce. „Každý člověk může trochu uklouznout, nebo ne?“ V očích mu blýskalo.

Zasmála se. „No dobře.“

Naposled se dotkl svými rty jejích. „V tom případě spěchej dovnitř, než zapomenu být počestný.“

„Děkuju za odvoz domů.“

„Bylo mi potěšením. Zamkni dveře,“ dodal vážně. „A kdyby něco, tak zavolej, jsem na telefonu. Zavolej mě“ zdůraznil. „Ne Hayese Carsona. Rozumíš?“

„A od kdy jsem tvým osobním vlastnictvím?“ zeptala se povýšeně.

„Od okamžiku, kdy jsi mi dovolila, abych ti sáhl pod blůzu,“ odpověděl se smíchem. „Přemýšlej o tom.“

Vystoupila z auta celá rozechvělá, točila se jí hlava. Za jediný večer se všechno změnilo.

„Neboj se,“ dodal jemně a vyklonil se z okénka auta. „Mám dost sebeovládání za nás oba!“

Než mu mohla na to něco říct, nastartoval a odjel.

DESATA KAPITOLA

V několika dalších dnech byl Jordán víc u Libby než doma. Usmířil se i s jejím bratrem a stal se součástí jejich domácnosti. Libby a Curt uplatnili nárok na pojistku, splatili hypotéku a začali znovu nakupovat dobytek pro svůj malý ranč.

Janet našli pár dní nato v jednom motelu blízko San Antonia s nějakým mužem. Byl to onen takzvaný právník, který telefonoval a snažil se Libby a Curta vypudil z jejich domu. Zatkli ji a obvinili z vraždy Violetina otce. Usvědčily ji testy DNA. Souhlasila s tím, že se přizná, když dostane nižší trest, tedy doživotí bez možností propuštění na podmínku. Ale přísahala, že nemá nic společného s tím kanystrem benzínu, že nikdy neměla v úmyslu zapálit dům Collinsových. Nikdo jí nevěřil. Lhala už tolikrát.

Julie Merrillová byla však něco jiného. Dělala dál potíže, a to nejen Calhounu Ballangerovi. Nemínila Jordánovi dovolit, aby ji opustil kvůli té malé Libby Collinsové. Měla plán.

Zavolala Libby do práce a přehnaně se omlouvala za všechno, co jí způsobila.

„Chci vám to vynahradit,“ ujišťovala Libby. „V sobotu končíte v práci v jednu, že ano? Co kdybyste přišla ke mně na oběd?“

„K vám?“ podivila se Libby. „Ano. Řeknu kuchaři, aby připravil něco speciálního,“ předla. Libby váhala.

„Přece se mě nebojíte?“ zeptala se Julie. „Co bych vám asi tak mohla udělat?“

„Nemusíte mě zvát na oběd,“ řekla Libby opatrně. „Nechovám k vám žádnou zášť.“

„Tak tedy přijďte,“ naléhala Julie. „Dnes v jednu, ano?“

„No tak dobře,“ souhlasila Libby nakonec. „Budu u vás v jednu.“

„Děkuju!“ řekla Julie, „moc si toho vážím. Nechcete s sebou vzít bratra?“ zeptala se najednou.

Libby se zamračila. „Curt veze dnes dobytek Dukea Wrighta do San Antonia.“

„Tak možná jindy. Uvidíme se v jednu.“

Libby zvedla telefon a zavolala Jordánovi. „Hádej, co se stalo?“ zeptala se ho.

„Uvědomila sis, jak jsem neodolatelný a spěcháš mě svést?“ škádlil ji. „Mám odestlat?“

„Nech toho,“ zlobila se. „Mluvím vážně.“

„Já taky!“

„Jordáne,“ zasmála se, „právě mi volala Julie. Omluvila se mi a pozvala mě na oběd.“

„Opravdu?“ divil se. „A ty tam půjdeš?“

„Myslím, že bych měla,“ řekla váhavě. „Ty myslíš, že to není dobrý nápad, pokusit se urovnat rozepře?“

„Já nevím, Libby,“ odpověděl vážně. „Ona je v poslední době divná. Radši bys tam neměla chodit.“

„Co by mi mohla udělat za jasného dne?“ zasmála se. „Zastřelit mě?“

„Buď opatrná,“ prosil ji. „A zavolej mi, hned jak přijdeš domů?“

„No dobře.“

„A co takhle jít večer do biografu? Dávají novou detektivku. Dokonce ti koupím praženou kukuřici.“

„To zní dobře,“ řekla.

„Vyzvednu tě v šest.“

„Budu hotová. Na shledanou.“

Položila sluchátko a uvažovala o jeho obavách. Určitě přehání. Třeba se bojí, že jí Julie něco řekne o něm.

Ale něco jí vrtalo v hlavě, když jela k honosnému Juliinu domu. Proč chtěla Julie pozvat i Curta? Vždyť ho ani nezná!

Sundala nohu z plynu. Jejich dům je vedle Jordánova ranče. Julie zuří, že se s ní Jordán rozešel. Kdyby ten dům zmizel, Libby a Curt by se museli znova odstěhovat…!

Libby otočila auto uprostřed cesty a co nejrychleji se rozjela k domovu. Kdyby tak měla mobil. Potřebovala by zavolat pomoc. Byla si jistá, co se stane. Věděla už docela určitě, že jejich nevlastní matka neměla na svědomí ten kanystr.

Libby se snažila jet ještě rychleji. Kdyby tu tak byla státní policie, zástupce šerifa nebo nějaký policista a zastavili ji pro překročení rychlosti. Poprvé v životě si přála, aby ji chytili.

Ale nikde žádná blikající světla, žádné sirény. Zabočila na cestu, vedoucí k jejich domu. Zastavila před ním a vystoupila, vzala z auta montážní páku.

Šla kolem domu, srdce jí divoce bušilo. Zahnula za roh, opatrně se rozhlédla. Zastavilo se jí srdce.

Byl tam nějaký muž. Mladý, tmavý muž. V ruce držel kanystr s benzínem, něco si mumlal a poléval hořlavinou zadní verandu a schody.

Libby zavřela oči a modlila se, aby jí bůh dal sílu. Není tu nikdo, kdo by jí pomohl. Musí to zvládnout sama.

Zvedla železný nástroj. „Tak dost, ty smrade! Vnikl jsi na soukromý pozemek a půjdeš do vězení. Policie už jede!“

Muž vylekaně upustil kanystr a podíval se na Libby. Ta vytušila výhodu, rozběhla se k němu a ječela přitom z plných plic.

K jejímu velkému překvapení začal utíkat úzkou cestičkou za domem s ječící Libby v patách.

Pak se stalo něco, co jí připadalo naprosto neskutečné. Zaslechla za sebou hluk motoru auta. Komplic, pomyslela si v panice.

Jordán Powell zastavil svou dodávku přímo vedle ní a otevřel dvířka.

„Naskoč!“ zavolal.

Nemusel ji pobízet dvakrát. Skočila na sedadlo vedle něho s montážní pákou v ruce a zabouchla dvířka. „Poléval zadní verandu benzínem!“ řekla zadýchaně. „Nenech ho utéct!“

„To nemám v úmyslu,“ řekl a šlápl na plyn.

Žhář začínal být unavený. Byl dost při těle a měl krátké nohy. Přesto však byl už skoro u starého auta, stojícího blízko stáje, když ho Jordán dohonil.

„Podrž volant!“ zavolal na Libby.

Otevřel dvířka a skočil na vyděšeného, zadýchaného mladého muže a přitiskl ho k zemi.

„Vezmi telefon a zavolej Hayese,“ zavolal na Libby.

Ruce se jí třásly, ale nakonec se jí podařilo vytočit 911. Řekla dispečerce, co se přihodilo. Ta jí sdělila, že kontaktuje zástupce, který je jen něco přes kilometr od místa činu a hned tam pojede.

Libby jí hezky poděkovala a zavěsila.

„Kdo tě najal?“ vyptával se Jordán toho muže. „Řekni mi to, nebo vyjdeš z vězení jako starý člověk!“

„To byla slečna Julie,“ vzlykal mladý muž. „Nikdy jsem nic takového neudělal. Můj otec pro ni pracuje a vzal něco z jejího domu. Hrozila mu, že ho předá policii, pokud to pro ni neudělám. Bál jsem se, pane Powelle.“

Ozval se zvuk blížící se sirény. Byl to zástupce šerifa Sammy Tibs. Oba ho znali, Libby s ním chodila do školy.

„Tak koho to tu máš, Jordáne?“ zeptal se Sammy. „Žháře,“ řekl mu Jordán. „On se přizná, když se ho zeptáš.“

„Chytila jsem ho, jak lije benzín na zadní verandu, honila jsem ho s montážní pákou v ruce. Už jsem ho skoro měla, když se objevil Jordán.“

„Chcete vznést obžalobu?“ zeptal se Sammy a nasadil mladému muži pouta.

„Na to si můžete vsadit,“ ujistila ho Libby. „A budete muset zatknout i Julii Merrillovou, protože ta mu to nařídila.“

Sammy ztuhl.

„Julii Merrillovou? Dceru senátora?“

„Přesně,“ odpověděla Libby. „Pozvala mě na oběd, přestože mě nenávidí. Bylo mi to podezřelé, a tak jsem místo k ní jela domů. Přijela jsem právě včas, abych toho mizeru chytila při činu.“

„Je to pravda?“ zeptal se zástupce toho muže.

„Nejdřív ho pouč o jeho právech,“ navrhl Jordán. „Aby z toho nemohl vyklouznout.“

„Dobrý nápad,“ řekl Sammy a přečetl podezřelému jeho práva.

„Teď povídej,“ vybídla Libby muže, který téměř spálil její dům.

Mladý muž si povzdechl. „Slečna Merrillová mě –

la něco na mého otce, který pro ni pracuje. Řekla mi, že když zapálím zadní verandu domu slečny Collinsové, zapomene na to. Chtěla prý jen slečnu Collinsovou vystrašit. Neřekla mi, abych zapálil celý dům.“

„Žhářství je žhářství,“ odpověděl Sammy. „Ničeho se tady nedotýkejte,“ řekl Libby. „Pošlu sem vyšetřovatele a požárního inspektora. Žhářství se těžko dokazuje, ale tohle bude procházka růžovým sadem.“

„Děkuju, Sammy,“ řekla Libby.

Zasmál se. „Nemáš zač, chytla sis ho sama.“

Naložil vyděšeného podezřelého do zadní části svého vozu, zamával jim a odjel.

„To bylo o fous,“ řekl Jordán. „Nemohl jsem uvěřit svým očím, když jsem tě uviděl, jak ho honíš s tou montážní pákou v ruce. Co kdyby byl ozbrojený?“

„Nebyl,“ řekla. „Kromě toho vzal hned do zaječích.“

Uchopil ji do náručí a přitiskl k sobě. „Libby, myslím, že bychom se měli zasnoubit,“ řekl náhle.

Myslela si, že se jí to asi zdá. Vyslovila to nahlas.

„Nezdá,“ ujistil ji. „Když si Julie uvědomí, že je to mezi námi vážné, dá pokoj.“

„Brzy bude ve vězení,“ řekla.

„Mohou si dovolit kauci, než bude odsouzená.“

„Já se jí nebojím,“ řekla, ačkoli to nebyla tak docela pravda.

Jemněji hryzl do horního rtu. „Koupím ti prsten. Jaké kameny máš ráda?“

„Mám ráda smaragdy,“ zašeptala, stoupla si na špičky a táhla jeho hlavu dolů.

„Tak tedy smaragd.“

„A nikomu to neřekneme?“

Zasmál se a políbil ji.

„Budeme to muset říct asi stovce lidí, aby tomu uvěřili. A asi bychom se měli vzít.“

Zamrkala. „Vzít se? Vždycky jsi říkal, že se nikdy neoženíš.“

„Vždycky jsem říkal, že se najde žena, od které muž nemůže odejít.“

On… ji miluje. Ohromilo ji to. Nemohla uvěřit, že si toho celý ten čas nevšimla. Curt se jí to pokoušel říct. Ale ona nevěřila, že by muž jako Jordán to s ní mohl myslet vážně.

Položila mu obě dlaně na prsa. Cítila, jak pod nimi bije jeho srdce.

„Co kdybychom šli do kina?“ řekla.

Usmál se. „Dáme si k obědu hamburger a promluvíme si o tom.“

„Tak dobře.“

„A pak zajdeme do šerifovy kanceláře, uděláš výpověď,“ dodal.

Ušklíbla se. „To asi budu muset.“

Přikývl. „Já taky,“ přimhouřil oči. „Rád bych viděl, jak se bude tvářit Julie, až jí přede dveřmi zastaví zástupce šerifa.“

„Asi bude překvapená,“ odpověděla Libby.

‚Překvapená‘ bylo slabé slovo. Julie Merrillová zůstala koukat na mladého muže v uniformě zástupce šerifa s otevřenou pusou.

„Vy si děláte legraci,“ řekla povýšeně. „Já nemám s pokusem o žhářství nic společného.“

„Máme ve vazbě muže, který to odpřisáhne,“ odpověděl.

„To je skandál,“ vydechla.

„Co se to tu děje?“ Do haly vešel její otec, trochu se motal.

„Vaše dcera je zatčena, senátore,“ řekl zástupce a obratně nasadil Julii pouta. „Za spiknutí za účelem spáchání žhářství.“

„Žhářství?“ Senátor zamrkal. „Julie?“

„Poslala muže, aby zapálil farmu Collinsových. Máme na to dva očité svědky.“

„Kam ji vezete?“ zeptal se senátor chraplavě.

„Do vězení. Můžete zavolat svého právníka, aby zařídil kauci, jestli chcete.“

„Zavolám svého vlastního právníka,“ řekla Julie prudce. „A pak vás budu žalovat za křivé nařčení.“

„Můžete to zkusit,“ řekl jí zástupce šerifa. „Tak jdeme, slečno Merrillová.“

„Tatínku, pokus se vystřízlivět!“ řekla Julie jedovatě.

„K čemu?“ odpověděl senátor. „Život byl tak pěkný, dokud jsem o tobě všechno nevěděl.“ Zavřel oči. „Ty jsi tu dívku zabila.“

„Ne!“ ječela na něho Julie. „Uvědom si, co říkáš!“

Julie Merrillová byla umístěna v okresní věznici až do doby, než se v pondělí bude konat slyšení, které rozhodne o kauci. Libby a Jordán učinili výpověď, chycený žhář zpíval jako ptáček.

Disciplinární řízení se dvěma policisty se konalo v pondělí večer na schůzi městské rady. Netrvalo dlouho. Za půl hodiny byli oba policisté zproštěni obvinění.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Jordán dovezl Libby do svého domu. Zavedl ji do velkého, elegantně zařízeného obývacího pokoje a zavřel dveře.

„Chceš se něčeho napít?“ zeptal se a vzal do ruky džbán ledového čaje, který tam pro ně Amie zřejmě připravila. „A kousek dortu?“

„To bych ráda,“ souhlasila.

Nalil čaj do dvou sklenic a jednu jí podal. Dal dort na dva talířky a přinesl je. Nahnul se s nimi nad konferenčním stolkem a zastínil Libbyin talířek. Když se pak posadil vedle ní, ležel na jejím kousku dortu zlatý prsten s nádherným smaragdem.

„Podívej,“ vykřikl a v tmavých očích se mu blýskalo. „Jestlipak to není zásnubní prsten! Kdopak ho sem asi dal?“

Překvapeně jej vzala do ruky. „Ten je nádherný.“

„Že ano?“ řekl. „Proč si jej nezkusíš?“ dodal potutelně. „Jestli ti bude, třeba se proměníš v krásnou princeznu a dostaneš opravdového prince.“

Usmála se radostně. „Myslíš?“

„Miláčku, skoro to můžu zaručit,“ odpověděl něžně.

„Proč mi ho nenasadíš sám?“ řekla nakonec a dívala se, jak bere do ruky prsten a dává jí ho na prsteník.

„Tak co?“ zašeptal. „Padne dokonale. Máš ráda smaragdy.“ Tenhle jsem koupil před mnoha měsíci a dal jsem ho do zásuvky. A přemýšlel jsem, jestli to nebude sebevražda, když tě požádám o ruku. Situace Dukea Wrighta mě vystrašila. Bál jsem se, že sis ještě neužila světa a života a že se nebudeš chtít usadit tady v Jacobsville.

Přiblížila se k němu. „Ale nakonec jsi to udělal.“

Sklonil se k jejím měkkým ústům. „Měl jsem si uvědomit, že když člověk někoho opravdu miluje, všechno je možné.“ Něžně ji políbil.

Pořád ještě nemohla uvěřit, že nevěděla, co k ní cítí. „Byla jsem do tebe blázen,“ řekla zastřeně. „Všichni to věděli, kromě tebe.“ Natáhla se a vzala ho kolem krku. „Dukeova žena nebyla jako já, Jordáne,“ dodala. „Žila s despotickým otcem a hluboce zbožnou matkou. Učili ji, že posláním ženy je vdát se a poslouchat svého manžela. Vždycky dělala, co jí řekli. Ale když se provdala za Dukea, zdivočela, pravděpodobně potřebovala ze sebe dostat všechny ty potlačované city. Byla chyba, že přišla do jiného stavu hned o svatební noci, protože se cítila v pasti.“ Nadechla se. „Kdyby byl Duke na ni tak nespěchal, byla by odešla za kariérou a vrátila se k němu, až by věděla, co opravdu chce. Byla to tragédie od samého začátku.“

„Dost ho nemilovala,“ zamumlal.

„On ji dost nemiloval,“ namítla. „Přivedl ji do jiného stavu, myslel si, že si ji tím udrží.“

Povzdechl si. „Já chci děti,“ řekl jemně. „Ale ne hned. Potřebujeme čas, abychom se pořádně poznali, než založíme rodinu, co říkáš?“

Usmála se. „Vidíš? Ptáš se mě na věci, neporoučíš mi. Duke dělal pravý opak. Proto jsem s ním přestala chodit. Nikdy se mě nezeptal, co chci, ani když jsme spolu byli v restauraci,“ zavrčela. „Objednal mi játra s cibulí a já už jsem s ním nikdy nikam nešla.“

Zvedl obočí a zasmál se. „Miláčku, přísahám na svého koně, že ti nikdy neobjednám játra s cibulí.“

Srdce se jí dmulo štěstím. „Pro tebe bych jedla i játra s cibulí,“ zašeptala.

„To je opravdová zkouška lásky,“ řekl a hladově po ní sáhl.

Usmála se pod pomalým, sladkým tlakem jeho úst.

„To je pěkné,“ zamumlal a zvedl ji ze země. „Ale může to být ještě lepší.“

„Jak?“ zašeptala a jemně ho hryzla do spodního rtu. „Ukaž mi to.“

Zasmál se, položil ji na pohovku a lehl si na ni celým tělem.

„Jordáne,“ zašeptala zadýchaně, když se opatrně vtiskl mezi její dlouhé nohy.

„Neboj se,“ řekl těsně u jejích rtů. „Amié je daleko. Nadzvedni se.“

Udělala to a on jí rozepnul podprsenku. Pomalu prohluboval polibek a přitom jeho štíhlé ruce objevovaly měkké teplo jejích nahých prsou.

Začala se jí točit hlava. Bude jejím manželem. Bude moct ležet v jeho náručí celou noc. Budou mít spolu děti. Po tragédii minulých měsíců to bylo jako výlet do ráje.

Zaúpěla a obtočila mu své dlouhé nohy kolem boků, přitiskla se ještě blíž. Cítila intimně jeho sílu a teplo. Pootevřela rty, rychle jí pronikl hbitým jazykem do úst.

„Ach ano,“ sténala. Rytmicky zvedala své boky proti jeho, hlasitě oddechovala, přimkla se k němu. „Ano. To je… pěkné!“

Z hrdla se mu vydral zmučený zvuk, přitlačil ji

ještě hlouběji do měkkých podušek pohovky, rukou sáhl po zipu jejích džínů.

Zvuk kroků přede dveřmi konečně pronikl do mlhy vášně. Jordán zvedl hlavu. Libby se na něho podívala, byla jako omámená, jen zpola si ten zvuk uvědomovala.

„Amie,“ zaúpěl Jordán. „Musíme přestat.“

„Řekni jí, ať jde pryč,“ zašeptala.

„Řekni jí to sama,“ řekl a vstal. „A ona nám to odvede v kuchyni. Bude nám vařit dušenou dýni.“

„Amiina pomsta?“

Přikývl. „Ano, Amiina pomsta.“ Pak zvážněl. „Chci se s tebou oženit,“ řekl tiše. „Přeji si to z celého srdce.“

Musela bojovat se slzami, než mu dokázala odpovědět. „Já to chci také.“

Přitáhl si ji na klín a políbil ji tak něžně, že jí to znovu vehnalo slzy do očí.

Položila mu paže kolem krku a líbala ho s rostoucí náruživostí. On ji však jemně odstrčil.

„Ty mě nechceš?“ zvolala. „Jednou jsi řekl, že bys se mnou byl hotov za půl hodiny.“

„Lhal jsem,“ smál se. „Potřeboval bych na to dvě hodiny. A Amie se krčí někde v hale a čeká na příležitost, aby nám mohla pogratulovat,“ dodal šeptem. „Nemůžeme ji přece šokovat tak brzy před svatbou.“

Zaváhala. „Tak brzo…?“

„Chci si tě vzít co nejdřív,“ sdělil jí. „Potřebujeme jen krevní test a povolení, kněze už mám. Pokud ovšem nechceš formální svatbu ve velkém kostele se stovkou hostí,“ dodal ustaraně.

„To není třeba, když už máš kněze,“ zažertovala.

Oddychl si. „Díkybohu! Pomyšlení na žaket a stovky lidí…“

Políbila ho, takže zmlkl.

Když věci začínaly být zase zajímavé, ozvalo se netrpělivé zaťukání. „Tak co je?“ zeptala se Amie přes zavřené dveře.

„Řekla ano,“ odpověděl jí Jordán.

Dveře se otevřely a dovnitř se vřítila Amie, smála se od ucha k uchu.

Jordán ji objal, Libby se k nim po chvíli připojila a taky objala hospodyni.

„Vítejte do rodiny!“ smála se Amie.

Příštích několik dnů proběhlo v horečné činnosti. Když byly spočítány hlasy v úterý po primářkách, prohrál senátor Merrill demokratickou kandidaturu v poměru deset ku jedné. Otcové města byli odvoláni, byly ohlášeny mimořádné volby. Radní Culver a starosta byli zapleteni do nelegálního obchodování s drogami, spolu s Julií Merrillovou. Julie byla den před volbami propuštěna nakauci, avšak od té doby ji nikdo nespatřil. A k tomu měla pořád ještě na krku spiknutí za účelem žhářství. Její otec přednesl velmi působivou řeč, ve které upřímně gratuloval Calhounu Ballangerovi ke zvolení. Začínalo na něm být znát, že se jeho stav zlepšil od chvíle, kdy hříchy jeho dcery vyšly na světlo. Zřejmě se ji snažil chránit. Pak si uvědomil, že ho to může stát senátorské křeslo a začal pít. Ten nezodpovědný čin ho připravil o všechno.

Avšak, jak řekl Calhounovi, pořád ještě má svůj dům a své zdraví. Bude samozřejmě stát při své dceři a udělá pro ni, co bude moct. Odchod na odpočinek nakonec není nic tak špatného.

Jeho dceru zatím hledali všichni ochránci zákona v Texasu, včetně federálních agentů, kvůli drogám. A najevo vycházely stále další nechutnosti.

Jordán nakonec pochopil, proč se ho Libby snažila před Julií varovat a omluvil se jí. Libby jeho omluvu přijala a vrhla se do politiky jako jedna z autorek Calhounových projevů. Moc se jí to líbilo, ale řekla Jordánovi, že netouží po tom, aby se to stalo jejím zaměstnáním. Bude šťastná, když bude moct pracovat u pana Kempa a založit v Jacobsville rodinu.

Ráno v den svatby s Jordánem překypovala Libby štěstím. „Nemůžu uvěřit, že se ve dvou týdnech stalo tolik věcí,“ přiznala se svému bratrovi u dveří kostela, kde spolu čekali, až začne hrát hudba, aby ji Curt mohl dovést k oltáři. „Je to úžasné!“

„Na tak malé město je to doopravdy úžasné,“ souhlasil s ní. „Jsi šťastná?“

„Až příliš,“ přiznala se a začervenala se. „Nikdy jsem ani nesnila o tom, že se provdám za Jordána.“

„To já ano. Byl do tebe blázen celé roky, ale smůla Dukea Wrighta ho strašila. Naštěstí včas prohlédl.“

Při prvních tónech svatebního pochodu se zhluboka nadechla. „Jsem ráda, že jsme tu jen my a žádný velký dav.“

Neodpověděl, jen v očích se mu zablýskalo, když otevřel dveře.

Uvnitř seděli v lavicích všichni významní obyvatelé Jacobsville. Cash Grier s Tippy, Calhoun Ballanger s Abby, Justin Ballanger a Shelby Jacobsovou-Ballangerovou. A bratři Hartové, všech pět včetně generálního prokurátora státu. Tremayneovi. Pan Kemp s Violet! Doktor Morris a doktor Steele se svými ženami.

„Překvapení,“ zašeptal jí Curt a vlekl ji uličkou. Měla na sobě prosté bílé saténové šaty s barevnou výšivkou na živůtku a rukávech, obličej a ramena jí přikrýval jemný závoj. V ruce nesla kytici z konvalinek a růžových růží.

Jordán Powell na ni čekal u oltáře ve světle šedém žaketu. Byl hezký, tvářil se mile a usmíval se od ucha k uchu.

Libby se usmívala přes slzy, zastavila se po Jordánově boku, malou rukou naslepo hledala jeho a čekala na svatební slib. Nikdy v životě nebyla šťastnější než v tom okamžiku. Jen si přála, aby se toho byli dočkali rodiče.

Po svatebním obřadu následovala hostina ve společenském sále kostela, jídlo a pití dodala Barbařina kavárna. Svatební dort byl nádherný, s barevným motivem shodným s výšivkami na Libbyiných svatebních šatech.

Vyfotografovali je, jak krájejí svatební dort a jak se baví se svými nečekanými hosty. Choulostivý okamžik nastal, když hezký Hayes Carson chtěl Libby políbit.

„Opatrně, Hayesi,“ ozval se Jordán vedle něho. „Dávám pozor!“

„To je výborný nápad,“ odpověděl Hayes nevzrušeně a zasmál se. „Pár lekcí ti neuškodí.“

A nadšeně Libby políbil, zatímco Jordán soptil.

Když byli o několik hodin později konečně sami v Galverstonu, Jordán pořád ještě zuřil kvůli tomu polibku.

„Přece víš, že si Hayes dělal legraci,“ řekla a něžně se k němu přitiskla. „Ale já si legraci nedělám. Čekala jsem na tuto chvíli dvacet čtyři let,“ dodala s rozpačitým úsměvem, „a dělám si velké naděje.“

Se světáckým výrazem ji k sobě přitáhl. „Doufám, že ty tvé naděje nezklamu.“

„Asi v tom napoprvé nebudu moc dobrá,“ řekla zadýchaně, když ji začal svlékat. „Bude to v pořádku?“

Něžně se usmál. „Budeš vynikající,“ ujistil ji. „To jediné, co je k tomu potřeba, je láska.“

Trochu se uklidnila, dívala se, jak se jeho tmavé oči rozzářily, když odhalil její hebkou, růžovou pokožku. Byla trochu nervózní. Nikdo ji nesvlékal od té doby, kdy byla malá.

Jordán si to uvědomil a postupoval ještě něžněji. Ještě nikdy nebyl s nevinnou dívkou, ale věděl toho o ženách dost, aby to nebyl problém. Ona ho miluje. A on nechce nic jiného, než ji potěšit.

Když před ním stála jen v kalhotkách, sehnul se a přejel jí teplými rty přes křivku prsou. Voněla růžemi.

Zvedl hlavu a zadíval se jí do široce otevřených, nejistých očí. „Ženy to dělají od stvoření světa,“ zašeptal. „Kdyby to nebylo příjemné, nikdo by to nedělal, nemyslíš?“

Nervózně se zasmála. „Asi máš pravdu.“

Něžně se usmál.

„Tak se uvolni a nech to na mně.“

Zvedla ruce k jeho kravatě. „Tak dobře. Ale můžu mít připomínky?“ zeptala se uličnicky. Sundala mu kravatu a pak i košili. Měl hruď opálenou dobronzova a na ní hustý porost.

Jemně ji políbil a vedl její ruce ke svému opasku. Zaváhala.

„Neboj se,“ škádlil ji, odstrčil její ruce a rozepnul opasek sám. „Budeme postupovat pomalu.“

„Nejsem ve skutečnosti žádný zbabělec,“ zašeptala roztřeseně, „ale je to pro mne neznámé teritorium. Nikdy jsem neviděla ani obrázky.“

Uměl si představit o jakých obrázcích to mluví. Usmál se.

„Příště už budeš veterán a nezastraší tě to.“

„Víš to určitě?“ Políbil ji. „Docela určitě.“

Jeho teplé rty se pohnuly z jejího krku níž na prsa, ale tentokrát už jen něžně neškádlily. Byly naléhavé, sevřely se kolem ztvrdlých bradavek. A když jeho ruce pomalu přitlačily její boky na tvrdé ztopoření jeho mohutného těla, cítila se jako opilá.

Myslela si, že to bude trapné a nepříjemné milovat se za denního světla. Ale Jordán postupoval pomalu a něžně, takže když ji nakonec zbavil posledního kousku oděvu, pocítila úlevu. A když svlékl i svoje šaty, byla už příliš dychtivá, aby jí něco vadilo. Byla stejně agresivní jako on, toužila po něm.

Vzpomněla si na jejich první polibek. Už tehdy věděla, že by udělala všechno, co by chtěl. Avšak tohle se vůbec nedalo srovnat s neurčitými sny o naplnění, které snila o samotě. Netušila, že vášeň je jako horečka, kterou nic nedokáže uhasit, že touha přináší prudké zoufalství.

„Zemřel bych pro tebe,“ šeptal jí Jordán chraplavě do ucha a pomalu se pohnul, aby se úplně zmocnil jejího rozechvělého těla.

„Bude to… bolet?“ podařilo se jí říct přiškrceným hlasem a na chvíli zaváhala před tím, co se s ní děje.

Smyslně se zasmál a začal se líně pohybovat proti jejímu tělu. „Děláš si legraci?“ zašeptal. A rychlým, obratným pohybem v ní vyvolal pocit, který ji zvedl z postele proti němu. Vykřikla nečekanou rozkoší.

A potom už to byl jen sestup do naprostého šílenství. Chvěla se při každém mocném proniknutí. Těsně se k němu tiskla rukama, nohama, duší. Bezmocně sténala, když se pocity rozkoše stále stupňo –

valy, až nakonec téměř ječela naléhavou touhou po uspokojení.

Slyšela svůj vlastní hlas, jak ho prosí, ale nerozuměla svým vlastním slovům. Hnala se za naplněním, její tělo se ho dožadovalo, horečně se pohybovalo společně s jeho, šplhali spolu vzhůru po spirále vášně.

Pak najednou měla pocit, jako by padala z velké výšky do žhavé, pulzující vlny rozkoše, která začala a zdálo se, že nikdy neskončí. Přilnula k němu, zoufale se bála, že by mohl přestat, že by se mohl odtáhnout.

„Pššš,“ šeptal něžně. „Já nepřestanu. To je v pořádku, miláčku. Moc tě miluju.“

Pak se začal chvět, ona cítila, jak se pohybuje z jedné roviny extáze do další a ještě další, každá hlubší a uspokojivější než ta předchozí. V jedné chvíli si myslela, že by z toho mohla i umřít. Zavřela oči a nechala se unášet jednou vlnou za druhou, vychutnávala neuvěřitelně sladké pocity dokonalého ukojení.

Jordán nad ní právě dosahoval svého vlastního vyvrcholení. Drsně jí zaúpěl do ucha, naposled se zachvěl a zhroutil se jí do náruče na její vlhké, chvějící se tělo.

„A ty ses bála,“ šeptal něžně a líbal jí oči, tváře a hrdlo.

Zasmála se. „Tak takové to tedy je,“ řekla mátožně. „Teď se mi chce spát.“

Zasmál se s ní. „Mně taky.“

„Budeš tady, až se probudím?“ zažertovala.

Něžně ji políbil na naběhlá ústa. „Celý zbytek života, zlatíčko. Až do samého konce.“

Objala ho pažemi a schoulila se k jeho mohutnému tělu, cítila se k němu blíž, než kdy byla k jaké –

koli jiné lidské bytosti. Bylo to dojemné. Teď byla celou ženou. Byla milována.

„Až do samého konce, miláčku,“ opakovala po něm, její hlas v tichu místnosti pomalu slábl.

Usnula mu v náručí. Byla to ta nejhezčí noc jejího života. Ale pro ně oba to byl teprve začátek.