Diana Palmer

Soldiers of Fortune 04. V ohrožení

PRVNÍ KAPITOLA

Ebenezer Scott stál vedle svého černého pickupu s dvojitými koly a nepokrytě zíral na mladou ženu na opačné straně ulice, která cosi kutila pod kapotou pomačkaného, rezavého vraku. Sally Johnsonová měla své dlouhé blond vlasy stažené do ohonu. Byla v džínech a kotníkových botách, ale bez klobouku. Usmál se při vzpomínce, kolikrát si ji za starých časů dobíral, že dostane úpal. Bylo to už šest let, co spolu naposledy promluvili. Bydlela v Houstonu – tedy až do července, kdy se společně se svou slepou tetou a malým bratrancem nastěhovali zpátky na starou, chátrající farmu Johnsonových. Co se Sally vrátila, už ji několikrát viděl, dávala si však záležet na tom, aby s ním nepromluvila. Vlastně jí to ani nemohl mít za zlé. Zůstalo jí po něm totiž pár citových šrámů.

Byla štíhlá a při pohledu na její udržovanou postavu mu i teď poskočilo srdce v hrudi. Věděl, jak vypadá pod tou volnou blůzkou. Přivřel oči vzrušením; vybavil se mu radostný úlek, jaký se jí objevil ve světle šedých očích, když se jí dotýkal a líbal ji na zakázaných místech. Chtěl ji tenkrát zastrašit, aby ho přestala dráždit, ale jeho impulzivní pokus odradit ji zabral až příliš dobře. Utekla od něj a pak už utíkat nepřestala. Teď jí je třiadvacet, je z ní žena pravděpodobně zkušená. Litoval toho, co mohlo být, kdyby tenkrát bývala starší a on se právě nevrátil z té nejhorší krvavé lázně ve své kariéře, do níž zavedl skupinu svých mužů. Profesionální voják není ta správná partie pro mladičkou a velmi nevinnou dívku. Ale na druhé straně – ona přece neměla tušení o jeho skutečném životě, o tom, který se skrýval za fasádou chovu dobytka. V tomhle městečku o něm vědělo jen málo lidí.

Mezitím uplynulo šest let. Sally úplně dospěla a teď pracuje jako učitelka tady, v Jacobsvillu v Texasu. A on je… na odpočinku, jak tomu říkají. Ve skutečnosti se dosud čas od času vyskytuje v palebné linii, ale většinou pouze vyučuje na svém ranči jiné muže specializovanou taktiku tajných operací. Ne že by se o tu informaci s někým dělil. Pořád má nepřátele ze starých časů a jednoho z nich právě pustili z basy kvůli jakési formalitě – chlapa, který se chce pomstít a má peněz víc než dost, aby se mu to podařilo.

Onoho jarního dne, kdy od sebe Sally odehnal, jí bylo skoro osmnáct. V jeho životě, jenž se doslova hemžil výčitkami svědomí, představovala tu úplně největší. Celá ta situace byla pochopitelně nemožná.

On jí ale nikdy nechtěl ublížit a pomyšlení na ni mu tížilo svědomí.

Uvažoval, jestli Sally ví, proč si udržuje odstup a nikdy se nezaplétá s místními lidmi. Jeho ranč byl dokonalý v každém směru, od hypermoderní tělocvičny až po malé stádo čistokrevného chovného dobytka plemene Santa Gertrudis. Jeho muži byli nejen loajální, ale navíc uměli držet jazyk za zuby. Ebenezer byl stejně jako další obyvatel texaského Jacobsvillu Cy Parks samotář. Ti dva spolu měli víc společného než jen zálibu v soukromí. To si však nechávali pro sebe.

Sally Johnsonové mezitím rychle docházela trpělivost s jejím vozem. Ebenezer pozoroval, jak si odhrnula pramínek vlasů, který se jí uvolnil z dlouhého culíku. I ona chová jednoho či dva býky. Musí žít dost střídmě, když živí nejenom sebe, ale i svou tetu, která nedávno oslepla, a šestiletého bratránka.

Obdivoval Sallyinu zodpovědnost, i když si zároveň dělal starosti o její situaci. V první řadě Sally nemá nejmenší tušení, proč její teta přišla o zrak, ani to, že celá jejich rodina je ve velkém nebezpečí. Právě proto ji Jessica přesvědčila, aby se v červnu vzdala svého prvního učitelského místa v Houstonu a přijela s ní a Steviem do Jacobsvillu. Tak byly blízko Ebenezera a Jessica věděla, že je ochrání. Sally nikdy nikdo neřekl, jaké je Jessičino skutečné povolání, stejně jako neměla ponětí, čím se kdysi živil Jessičin zesnulý manžel Hank Myers. Ale i kdyby to věděla, nedotáhli by ji sem ani párem volů, pokud by si to na ní nevyprosila Jessica, přemítal Ebenezer trpce. Sally má všechny důvody cítit k němu nenávist. On pro ni však představuje nejlepší šanci na přežití. A ona to ani neví.

Během těch pěti měsíců, co byla zpátky v Jacobsvillu, se Sally dařilo Ebenezerovi vyhýbat. Ve městě takovéhle velikosti to byl opravdu úspěch. Čas od času na sebe nevyhnutelně narazili, ale Sally se pokaždé postarala, aby mezi nimi nedošlo k očnímu kontaktu. To byla jediná známka té bolestné vzpomínky, kterou spolu sdíleli.

Sledoval ji, jak se bezmocně naklání přes pomačkaný blatník toho starého pickupu, a dospěl k závěru, že za ní může zajít – stejně jako kdykoli jindy – zrovna teď.

Sally zvedla hlavu právě včas, aby viděla, jak k ní jde přes ulici vysoký, štíhlý muž v ovčáckém plášti a světlehnědém stetsonu. Vůbec se nezměnil, pomyslela si trpce. Pořád kráčel s elegancí a pomalým, arogantním držením těla, jež jí připadalo tak nějak cizí. Džíny nedokázaly skrýt svaly na jeho dlouhých, silných nohách, když se pohyboval. Blížil se k ní a ona pocítila nenávist k té vlně vzrušení, která jí pozvedla srdce. Ve svém věku už snad má uctívání hrdinů a dětskou zamilovanost za sebou, zvlášť po tom, co jí udělal onoho dávného jarního dne. Pouhá vzpomínka na to jí vehnala krev do tváří!

U auta zůstal stát; byl tak blízko, že by stačilo natáhnout ruku a dotkl by se jí. Posunul si klobouk na svých hustých hnědých vlasech s blonďatými pramínky trochu dozadu a zabodl do ní zelené oči.

Okamžitě zaujala nepřátelský postoj, jenž se zračil v napjatých rysech jejího obličeje, když k němu vzhlédla.

Ebenezer tázavě pozvedl obočí a prohlížel si její uzardělou tvář. „Na mě se nemrač,“ řekl. „Myslel bych, že budeš mít dost rozumu na to, aby sis nekupovala auto od Turkeyho Sanderse.“

„Je to můj bratranec,“ připomněla mu Sally.

„Když má v ruce klíčky od auta, nic dobrého z toho nekouká,“ namítl Ebenezer. „Hartovi kluci s ním před pár lety pěkně zametli. Prodal budoucí ženě Corrigana Harta kraksnu, co se rozpadla, když s ní odjížděla. A to ještě měla štěstí,“ dodal s šibalským úsměvem. „Staré paní Batesové prodal vůz s tím, že motor je volitelná výbava.“

Sally se zasmála, i když nechtěla. „Není to zas tak hrozný vrak,“ hájila svůj vůz. „Potřebuje jenom pár věcí…“

Pohlédl na zadní pneumatiku a přikývl. „Ano. Generálku motoru, nový lak a čalounění, fungující zadní dveře. A zadní gumu, která není úplně sjetá.“ Ukázal na ni. „Nech si ji vyměnit,“ řekl stručně. „Pneumatiku si snad můžeš dovolit i ze svého učitelského platu.“

Nevěřícně na něj zírala. „Poslouchejte, pane Scotte“ začala povýšeně.

„Moje křestní jméno snad znáš, Sally,“ řekl bez obalu a pohled jeho očí byl pevný, zastrašující. „Pokud jde o tu pneumatiku, o nic se tě neprosím,“ pokračoval rozhodným tónem. „Cestou domů máš nové sousedy, kteří se mi nelíbí. Nemůžeš si dovolit, aby se ti v tom opuštěném úseku porouchalo auto.“

Napřímila se v celé své výšce, takže mu sahala temenem hlavy k bradě. Vážně byl absurdně vysoký…

„Žijeme v jednadvacátém století a ženy se o sebe dokážou postarat samy…“ začala rozzlobeně.

„Bez přednášky o soudobém vývoji událostí se klidně obejdu,“ uťal ji znovu a přesunul se k vozu, aby se mohl podívat pod kapotu. Opřel se jednou obrovskou botou o nárazník a začal si prohlížet motor; zamračil se, vytáhl z kapsy zavírací nůž a dal se do práce.

„To je $moje $auto!“ vybuchla Sally a vztekle rozhodila rukama.

„Je to půl tuny železa bez fungujícího motoru.“

Zamračila se. Hrozně se jí příčilo, že to nedokáže spravit sama, že musí být závislá ze všech lidí právě na tomhle člověku, když potřebuje pomoc. Ani se jí nechtělo uvažovat, kolik by to stálo, kdyby si sem zavolala mechanika, aby jí to pitomé auto nastartoval. Pohled na Ebenezerovy štíhlé, schopné ruce jí navíc přivolával bolestné vzpomínky. Věděla, jak něžně se dovedou dotýkat skrytých míst, a celého jejího těla se zmocnilo prudké vzrušení.

Netrvalo to ani dvě minuty a Ebenezer si schoval nůž zpátky do kapsy. „Zkus to teď,“ vybídl ji.

Sedla si za volant. Motor se hlasitě protočil a z výfuku se vyvalil černý kouř.

Ebenezer se zastavil u otevřeného okýnka a pronikavě se jí zahleděl do obličeje svýma světle zelenýma očima. „Špatné kroužky a ventily,“ poznamenal. „Možná ti teče olej. V každém případě tě čekají dost zásadní opravy. Příště si nekupuj auto od Turkeyho Sanderse a je mi úplně fuk, jestli to je tvůj příbuzný, nebo ne.“

„Nerozkazuj mi,“ pravila povýšeně.

To obočí se znovu zvedlo. „To už je takový zvyk. Jak se má Jess?“

Sally se zamračila. „Ty znáš moji tetu Jessii?“

„Docela dobře,“ odvětil. „Znával jsem tvého strejdu Hanka. Sloužili jsme spolu.“

„V armádě?“

Neodpověděl. „Máš pistoli?“

Tak ji tím zmátl, že se zakoktala. „Co cože?“

„Pistoli,“ zopakoval. „Máš nějakou zbraň a umíš ji používat?“

„Nesnáším zbraně,“ prohlásila kategoricky. „V každém případě ji nehodlám přechovávat v domě, kde bydlí šestileté dítě, takže nemá smysl mi říkat, ať si nějakou koupím.“

Přemýšlel. Svaly v obličeji se mu napjaly. „Co sebeobrana?“„Učím ve druhé třídě,“ upozornila ho. „Většina mých žáků na mě neútočí.“

„Když jsi ve škole, tak si o tebe starosti nedělám. Už jsem ti říkal nelíbí se mi ti tvoji sousedi.“ Nedodal už, že ví, kdo jsou a proč přijeli do města.

„Ani mně ne,“ připustila. „Ale to přece vůbec není tvoje věc…“

„Ale je,“ opáčil. „Slíbil jsem Hankovi, že jestli to někdy koupí v cizině, postarám se mu o Jess. A svoje sliby dodržuju.“

„Já se o svoji tetu dokážu postarat.“

„Ne, teď už ne,“ řekl jí drze. „Zítra k vám zajedu.“

„Možná že nebudu doma…“

„Ale Jess bude. Kromě toho, zítra je sobota,“ připomněl jí. „Dneska odpoledne sis přijela pro zásoby a o víkendu neučíš. Takže doma budeš.“ Tón jeho hlasu jí naznačil, že by raději měla být.

Popuzeně zabručela. „Pane Scotte…“

„Pan Scott jsem jen pro své nepřátele,“ upozornil ji.

„Ano, tedy, pane Scotte…“

Zlostně vzdychl a upřeně se na ni zahleděl. „Byla jsi tak mladá,“ řekl úsečně. „Cos ode mě čekala že tě za bílého dne svedu v kabině pickupu?“

Zrudla jako pivoňka. „O tom jsem nemluvila!“

„Ještě pořád to máš v očích,“ řekl jí tiše. „Raděj bych to byl udělal nějakým způsobem, který by na“ tobě nezanechal tolik šrámů, ale musel jsem tě od radit. Byla to zatraceně nemožná situace, to sis u snad stačila uvědomit!“

Bylo jí hrozně proti mysli, do jakých rozpaků ji uvedl. „Já žádné šrámy nemám!“

„Ale máš.“ Prohlížel si její oválnou tvář, jemně zaoblenou bradu, dokonalá ústa. „Zítra k vám přijedu. Potřebuju si promluvit s tebou a Jess. Došlo k vývoji událostí, o němž neví.“

„K jakému vývoji událostí?“

Zavřel kapotu dodávky a zastavil se u Sallyina okénka.

„Jeď opatrně,“ řekl; její otázku přešel bez povšimnutí. „A nech si vyměnit tu pneumatiku.“

„Já nestojím o žádnou charitu,“ odsekla. „Nepřijímám ničí rozkazy. A rozhodně nepotřebuju, aby se o mě staral nějaký velký, silný chlap!“

Ebenezer se usmál, ale ten úsměv nebyl příjemný. Otočil se na podpatku a krokem, který pro něj byl zvláštním způsobem typický, odcházel zpět ke svému vozu.

Sally byla tak otřesená, že měla co dělat, aby vyjela z města a nestrhla přitom převodovku.

Jessica Myersová poslouchala ve svém pokoji rádio a její syn Stevie sledoval nějaký odpolední dětský pořad v televizi, když Sally vešla dovnitř. Nejdříve s pomocí svého šestiletého bratránka vyložila zásoby, jež přivezla Tys mi koupila ty lupínky, co je na ně reklama v telce!“ vykřikl a horlivě prohlížel obsah tašek, zatímco Sally ukládala do lednice věci, které by se mohly zkazit. „Děkuju, teto Sally!“ I když byla jeho sestřenice, říkal jí teto, protože ji měl rád a vážil si jí.

„Není zač. Přivezla jsem i zmrzlinu.“

„Jú! Můžu si trochu dát?“

Sally se zasmála. „Až po večeři a musíš sníst trošku od všeho, co připravím. Platí?“

„Aha. Tak jo, platí,“ zamumlal, očividně zklamaný. Sklonila se k němu a dala mu pusu mezi tmavé oči. „Hodný kluk. Podívej, přivezla jsem taky hezká jablíčka a hrušky. Co kdyby sis něco z toho umyl? Ovoce ti prospěje.“

„Já vím. Ale zmrzlina je lepší.“

Vzal si jednu hrušku a umytou si ji odnesl na papírové utěrce k televizi do obýváku.

Sally zašla do pokoje k Jessice; v nohách velké postele s nebesy zaváhala. Jessica byla drobná žena s blond vlasy a oříškově hnědýma očima. Nic jimi neviděla, ale usmála se, protože poznala Sallyin krok.

„Slyšela jsem auto,“ řekla. „Je mi líto, že jsi musela jet nakoupit do města. Vždyť jsi celý den pracovala a pak jsi ještě nejdřív přivezla domů Stevieho.“

„Mně nakupování vůbec nevadí,“ prohlásila Sally s nelíčenou náklonností. „Máš se dobře?“

Jessica změnila polohu. Byla oblečená do teplákové soupravy, ale nevypadala dobře. „Ještě pořád mám trochu bolesti po té nehodě. Vzala jsem si pár aspirinů na tu kyčel. Napadlo mě, že si lehnu a počkám, až zaberou.“

Sally si šla sednout do ušáku vedle postele. „Jess, ptal se po tobě Ebenezer Scott a říkal, že tě zítra přijede navštívit.“

Jessica vůbec nevypadala překvapeně. Jen krátce přikývla. „Myslela jsem si, že to možná udělá,“ poznamenala tiše. „Bývalý kolega mi volal, co se děje. Obávám se, že jsem tě asi dostala do pořádného srabu, Sally.“

„Tomu nerozumím.“

„Copak ses nedivila, proč jsem tak zničehonic trvala na tom, ať se sem přestěhujeme?“

„Když o tom teď mluvíš “

„Bylo to proto, že tu je Ebenezer a jsme tady ve větším bezpečí než v Houstonu.“

„Teď mě tedy děsíš.“

Jessica se smutně usmála. „Něco takového bych si za nic na světě nepřála. Obvykle to nedojde tak daleko. Ale tahle situace je zvláštní. Člověk, kterého jsem pomohla dostat za mříže, je venku, čeká na nový proces – a jde po mně.“

„Ty… ty jsi pomohla dostat někoho do vězení? Jak?“ zeptala se Sally, celá v rozpacích.

„Věděla jsi přece, že pracuju pro jistou vládní organizaci?“

„No samozřejmě. Jako úřednice.“

Jessica se zhluboka nadechla. „Ne, moje milá. Jako úřednice ne.“ Na chvilku se odmlčela. „Byla jsem speciální agentka u organizace, o níž se veřejně nezmiňujeme. Díky Ebovi a jeho kontaktům se mi podařilo najít jistého důvěrníka drogového magnáta Manuela Lopeze, který byl hlavou mezinárodního drogového kartelu. Získala jsem dostatek spolehlivých důkazů, abych mohla poslat Lopeze do vězení za obchodování s drogami. Dokonce jsem měla kopie jeho účetních knih. V řetězu důkazů však byla maličká skulinka a právníci toho drogového bosse po ní skočili. Lopez je teď na svobodě a chce nechat zlikvidovat člověka, který mi pomohl. Jelikož jsem jediná, kdo ví, o koho se jedná, jsem taky tím, po kom půjde.“

Sally tam seděla, celá ohromená. K takovýmhle věcem přece dochází jenom ve filmu. Ve skutečném životě rozhodně ne. Její milovaná teta určitě není zapletená do žádné špionáže!

„Ty si ze mě děláš legraci, viď?“ zeptala se s nadějí v hlase.

Jessica pomalu zavrtěla hlavou. I po třicítce to byla stále atraktivní žena, štíhlá, s milou tváří. Blonďatý a tmavooký Stevie jí nebyl podobný. Nepodobal se však ani svému otci. Hank měl černé vlasy a světle modré oči.

„Je mi to líto, drahoušku,“ řekla Jessica ztěžka. „Myslím to vážně. Nedokážu už ochránit sama sebe, ani tebe a Stevieho, a proto jsem si musela přijet pro pomoc sem. Ebenezer se postará, abychom byli v bezpečí, dokud nebudeme moct dát toho drogového bosse zase zpátky k ledu.“

„Ebenezer je vládní agent?“ zeptala se Sally ohromeně.

„Ne.“ Jessica se zhluboka nadechla. „Nerada ti to říkám a jemu se to taky nebude líbit. Jedná se o nesmírně důvěrnou věc. Musíš mi odpřisáhnout, že to nepovíš živé duši.“

„Přísahám.“ Sally trpělivě seděla a samou zvědavostí téměř vibrovala.

„Eb býval profesionální voják,“ řekla Jessica. „Žoldák tak se jim kdysi říkalo. Vedl skupiny vysoce vycvičených mužů při tajných operacích po celém světě. Teď už toho nechal, ale ještě pořád je hodně žádaný naší vládou i vládami cizích zemí jako instruktor. Jeho ranč je v tajných kruzích známý jako akademie taktiky a získávání informací.“

Sally na to neřekla ani slovo. Dočista oněměla. Není divu, že se Ebenezer choval tak tajnůstkářsky, že se tolik zdráhal pustit ji blíž k sobě. Pamatovala si ty drobné bílé jizvičky na jeho hubené, opálené tváři, a instinktivně vytušila, že pod oblečením bude mít další. Teď už chápe, že se držel stranou ostatních!

„Doufám, že jsem tě nepřipravila o žádné iluze, Sally,“ ozvala se její teta ustaraně. „Vím, co jsi k němu cítila.“

Sally se na ni šokované zahleděla. „Ty… to víš?“

Jessica přikývla. „Eb mi o tom pověděl, i o tom, co se stalo těsně předtím, než jsi začala bydlet se mnou a s Hankem v Houstonu.“

Sallyina tvář zahořela plamenem. Taková hanba! z pocitu ponížení se jí udělalo úplně zle. Takže Ebenezer celou dobu věděl, co k němu cítí, a ona si přitom myslela, jak dobře se jí to daří skrývat! Měla si uvědomit, že to musí bít do očí, když si vyhledává jednu záminku za druhou, aby si na něho mohla počkat ve městě, a když si jednoho krásného jarního odpoledne drze vlezla do jeho pickupu a poprosila ho, aby ji vzal na projížďku. K jejímu překvapení té prosbě vyhověl. Ale ani ne půl hodiny nato vystřelila ze sedadla vedle něho a běžela téměř celých osm set metrů, jež ji dělilo od domova. Strašně se styděla a nechtěla, aby někdo viděl, v jakém je stavu, a tak se vkradla dovnitř zadním vchodem a šla rovnou do svého pokoje. Nikdy neřekla svým rodičům ani nikomu jinému, co se tenkrát stalo. A teď uvažovala, jestli Jessica ví i tohle.

„Neprozradil mi žádné tajemství, Sally, jestli jsi tak ztichla zrovna kvůli tomuhle,“ řekla starší žena jemně. „Řekl mi jenom to, žes do něj byla parádně zblázněná a že tě rázně odmrštil. Dost to s ním zamávalo.“

To byla pro Sally novinka. „Nikdy by mě nenapadlo, že by s ním něco mohlo zamávat.“

„Ani mě ne,“ přidala se Jessica s úsměvem. „Bylo to pro mě tak trochu překvapení. Řekl mi, ať na tebe dohlídnu a ať dávám pozor na tvoje známosti. V tomhle ohledu se samozřejmě nemusel namáhat, protože jsi nikdy s nikým nechodila. Byl kvůli tomu zahořklý.“

Sally odvrátila tvář k oknu. „Vyděsil mě.“

„Uvědomoval si to. Proto ten pocit hořkosti.“

Sally se nadechla, aby se uklidnila.

„Byla jsem hrozně mladá,“ řekla nakonec, „a on zřejmě nemohl udělat nic jiného než to, co udělal. Ale po rozvodu rodičů bych tak jako tak odjela z Jacobsvillu. Do maturity mi už zbýval jenom týden a pak jsem šla bydlet k vám. Nemusel mi to dát najevo tak důkladně.“

„Můj bratr si pořád připadá jako idiot kvůli tomu, jak se choval s tou studentkou, kvůli níž opustil tvou matku,“ řekla Jessica úsečně. Mluvila o Sallyině otci, který byl kromě Sally jediným Jessičiným žijícím příbuzným. „To, že se tvá matka ani ne půl roku nato znovu vdala, mu nijak nepomohlo. Krásná Beverly mu už zůstala na krku.“

„Jak se našim vede?“ zeptala se Sally. Bylo to poprvé po dlouhé době, co se zmínila o kterémkoli ze svých rodičů. Po rozvodu, jenž silně otřásl jejím životem, se s nimi přestala stýkat.

„Tvůj otec tráví většinu času v práci, zatímco Beverly po nocích obráží večírky a utratí každý halíř, který on vydělá. Tvoje matka se se svým druhým manželem rozešla a teď žije v Nassau.“ Jessica se na posteli pohnula. „Rodiče se ti vůbec neozývají, viď?“

„Necítím k nim už takovou zášť jako dřív. Ale nikdy jsem neměla pocit, že by mě milovali,“ odpověděla Sally prudce. „Proto mi připadalo, že bude lepší pokud si půjdeme každý svou cestou.“„Byli ještě děti, když se vzali a měli tě,“ vysvětlovala jí teta. „Nebyli dost zralí na takovou zodpovědnost. Taky se jim to pěkně zajídalo. Proto jsi během prvních pěti let svého života trávila tolik času u mě.“ Jessica se usmála. „Vždycky mi to bylo hrozně proti srsti, když jsi šla zpátky domů.“

„Proč jste s Hankem tak dlouho čekali, než jste měli první dítě?“ chtěla vědět Sally.

Jessica se zarděla. „Nebylo to… vhodné, když byl Hank tak často v cizině. Nechala sis vyměnit tu pneumatiku?“ dodala, téměř jako by si zoufale přála změnit téma.

„Ty a pan Scott!“ vybuchla Sally, jejíž pozornost se podařilo odvrátit jiným směrem. „Jak víš, že je sjetá?“

„Protože mi Eb telefonoval, ještě než ses vrátila domů, a řekl mi, ať ti připomenu, že si ji máš nechat vyměnit,“ chichotala se Jessica.

„Zřejmě má v autě mobil.“

„Kromě jiných věcí,“ odvětila Jessica s úsměvem. „Není jako muži, které jsi poznala na vysoké nebo když jsi začala učit. Eb je skrz naskrz dominantní chlap,“ dodala tiše. „Nechová se podle všeobecných očekávání a nenamáhá se ani předstírat, že se přizpůsobuje. V jistých ohledech je velice staromódní.“

„Tímhle způsobem k němu už vůbec nic necítím,“ prohlásila Sally pevně.

„Promiň,“ řekla Jessica tiše. „Byl většinu života sám. Potřebuje, aby ho někdo miloval.“

Sally si pohrávala s kůžičkou na prstu a odloupávala kousky bezbarvého laku ze svých krátkých, úhledných nehtů. „Má nějakou rodinu?“

„Už ne. Matka mu zemřela, když byl ještě malý, a jeho otec se živil jako profesionální voják. Dalo by se říct, že Eb vyrostl v armádě. Jeho táta nebyl zrovna laskavý muž. Přišel o život v boji, když bylo Ebovi něco přes dvacet. Žádné jiné příbuzné neměl.“

„Kdysi jsi říkala, že na společenských akcích Ebenezera vždycky vídáš s krásnými ženami,“ vzpomněla si Sally se špetkou závisti.

„Dobře se obléká a ženy přitahuje. Nicméně při svých občasných poměrech si počíná opatrně. Jednou se mi svěřil, že zřejmě nikdy nenajde takovou, která by s ním dokázala snášet život, jaký vede. Dosud má totiž nepřátele, kteří by ho rádi viděli mrtvého,“ dodala Jessica.

„Jako je třeba tenhle drogový magnát?“

„Ano. Manuel Lopez je zákonem sám sobě. Vlastní miliony a má v rukou politiky, lidi od policie, dokonce i soudce,“ vysvětlovala Jessica podrážděně. „Proto jsme ho pořád nebyli schopni dostat za mříže. Potom jsem se ale dozvěděla, že mi jeden jeho důvěrník chce poskytnout informace, jména a dokumenty, které by byly dostatečným důvodem pro Lopezovo zatčení na základě obvinění z obchodování s drogami. Nebyla jsem však dost opatrná. Přehlédla Jsem jednu drobnost a Lopezovi právní zástupci ji Použili v žádosti o nový proces. Dostali ho ven. Teď čeká na svobodě na obnovené soudní řízení a chce se pomstít svému druhovi. Udělá všechno, jen aby získal jméno člověka, který ho zradil. Úplně všechno.“

Sally vydechla skrz našpulené rty. „Takže jsme všichni pod ozbrojeným dozorem.“

„Přesně tak. Bývala jsem prvotřídní střelkyně, ale bez zraku jsem k ničemu. Eb bude mít do zítřka připravený nějaký plán.“ Jessica upírala pohled směrem, odkud k ní přicházel hlas její neteře, a tvářila se vážně. „Poslouchej ho, Sally. Udělej přesně to, co ti řekne. Představuje naši jedinou naději, že ochráníme Stevieho.“

„Kvůli tomu, abych ochránila tebe a Stevieho, udělám všechno, co budu muset,“ souhlasila Sally okamžitě.

„Věděla jsem, že uděláš.“

Sally si znovu pohrávala s nehty. „Jess, myslel to Eb někdy s někým vážně?“

„Ano. Byla tu vlastně jedna žena v Houstonu, je to už pár let. Hodně mu na ní záleželo, ale ona ho pustila k vodě, jakmile se dozvěděla, čím se živí. Vzala si mnohem staršího vedoucího pracovníka z jakési banky.“ Jessica si našla v posteli novou polohu. „Slyšela jsem, že ovdověla. Ale nepředpokládám, že k ní Eb ještě něco cítí. A vlastně ho nechala ona, ne on ji.“

Sally, která něco věděla o bezmoci neopětované lásky, by s tím zase tak rychle nesouhlasila. Koneckonců dosud chovala tajné city k Ebenezerovi…

„Nad čím ses tak hluboce zamyslela, zlato?“ zeptala se jí Jessica tiše.

„Vzpomínala jsem na opakování toho starého televizního seriálu, $A-Team, $co jsme kdysi sledovali,“ vybavila si Sally se smíchem. „Zbožňovala jsem, jak museli vždycky uspat toho chlápka, co ho hrál pan T., aby ho dostali do letadla.“

„Byl to dobrý seriál. Se skutečným životem ale pochopitelně neměl nic společného,“ dodala Jessica.

„Která část?“

„Všechny.“

Jessica to asi musí vědět, spočítala si Sally. „Proč jsi mi nikdy neřekla, čím se živíš?“

„Nebylo to potřeba,“ dostavila se suchá odpověď. „Až do teďka.“

„Pokud jsi znala Ebenezera v době, kdy ještě pracoval jako žoldák, asi ses toho o té práci hodně dozvěděla,“ troufla si nadhodit Sally.

Jessičina tvář se uzavřela. „Dozvěděla jsem se toho až moc,“ řekla chladně. „Příliš mnoho. Takovíhle chlapi nejsou schopni trvalého vztahu. Nevědí, co je to láska nebo věrnost.“

Vypadalo to, že je o tom Jessica přesvědčená, a Sally uvažovala, jak na to asi přišla. „Strejda Hank byl taky žoldák?“

„Ano, krátce,“ odvětila Jessica. „Hank nikdy nepatřil k těm, kdo se do všeho hrnou a riskují vlastní život. Byla to taková ironie, že zemřel v cizině ve spánku, na srdeční potíže, o kterých nikdo ani nevěděl, že je má.“

To bylo pro Sally překvapení, stejně jako všechna ostatní, jichž se jí dostávalo. Strýček Hank býval velice pohledný, ne však asertivní nebo obzvlášť drsný.

„Ale Ebenezer říkal, že se strejdou sloužil.“

„Ano. Prodělali spolu základní výcvik, než nastoupili k Zeleným baretům,“ vysvětlovala Jessica. „Hank neprošel výcvikovým kursem. Ebenezer ano. A dokonce,“ dodala pobaveně, „zvládl Vějířový tanec.“

„Vějířový tanec?“

„To je specializovaný výcvik, který musí podstoupit členové britských komand, zvláštních leteckých přepadových oddílů. Není moc vojáků, ani profesionálů, co by ho dokázali dokončit, natožpak složit zkoušky hned napoprvé. Ebovi se to povedlo. Krátce jim ho.půjčili‘ kvůli nějakému přísně tajnému úkolu, když byl u vojenské zpravodajské služby.“

Sally o Ebenezerově profesi nikdy moc nepřemýšlela; ještě tak uhodla, že kdysi sloužil v armádě. Teď si nebyla jistá, jaké pocity to v ní vyvolává. Muž, který byl u vojska, v sobě může mít nějaké to slabé místo. Byla si však téměř jistá, že člen komanda, námezdní voják, nebude mít žádné.

„Jsi nějak moc potichu,“ prohodila Jessica.

„V takové profesi jsem si Ebenezera nikdy nepředstavovala,“ řekla Sally, přistoupila k oknu a zadívala se na listopadovou krajinu. „Nejspíš jsem to měla celou dobu přímo před očima, a stejně jsem to neviděla. Není divu, že se stranil ostatních.“

„Ještě pořád se jich straní,“ pravila Jessica. „A o jeho minulosti ví jenom pár lidí. Samozřejmě jeho muži,“ dodala a v jejím hlase najednou zazněl jiný tón.

„Ty některé z nich znáš?“

Svaly v Jessičině tváři se napjaly. „Tak jednoho dva. Domnívám se, že pro něj dosud pracuje Dallas Kirk. A Micah Steele dělá pro Eba konzultace, když ho o to Eb požádá,“ řekla a usmála se. „Micah je dobrý kluk. Jako jediný z Ebových bývalých kolegů se ještě pořád drží v oboru. Žije v Nassau, ale občas stráví týden tím, že pomůže Ebenezerovi s výcvikem, když je to potřeba.“

„A Dallas Kirk?“

Jessičin jemný obličej ztvrdl. Jedna drobná ruka po jejím boku se sevřela v pěst. „Dallase před rokem ošklivě zranili při přestřelce. Vrátil se domů rozstřílený na hadry a Eb mu našel něco, co může vyučovat v kursech taktiky. Se mnou pochopitelně nemluví. Před pár lety jsme totiž prodělali nelehký rozchod.“

To Sally překvapilo a byla odhodlaná se o tom jednoho dne dozvědět něco víc. Teď však štěstí nepokoušela. „Co kdybychom si dali k večeři $fajitasl“ $zeptala se.

Jessičino zamračení se rozplynulo v úsměv. „To zní přímo báječně!“

„Hned se do toho pustím.“ Sally se vrátila zpátky do kuchyně. Ze všech těch věcí, jež se dozvěděla o lidech, o kterých si myslela, že je zná, se jí točila hlava. Život, uvažovala, je stále plný překvapení.

DRUHÁ KAPITOLA

Ebenezer byl muž, který drží slovo. Objevil se příštího dne brzy po ránu; Sally byla venku u ohrady a pozorovala své dva býčky, jak se pasou. Koupila si je k chovu s představou, jak si naplní mrazák. Teď už ale měli jména. Ten s bílou hlavou, jenž byl kříženec plemene Black Angus, se jmenoval Bob a hnědému herefordskému býkovi s bílou hlavou říkala Andy. Stali se z nich domácí mazlíčci. Už si nedokázala představit, že by měla zasednout k talíři, na němž by byl kterýkoli z nich.

U plotu zastavil důvěrně známý černý pickup a z něj vystoupil Ebenezer. Měl na sobě džíny a modrou kostkovanou košili, na nohou kovbojské boty a na hlavě světlý slaměný klobouk. Žádné kožené nohavice, takže dnes zřejmě nebude pracovat s dobytkem.

Došel k Sally.

„Nic mi neříkej. Chováš je na maso.“ Ušetřila ho otráveného pohledu. „Přesně tak.“

„A hodláš je dát do mrazáku.“

Polkla. „Jistě.“

Ebenezer se jen přidušeně zasmál. Opřel se velkou nohou o spodní lať plotu a zapálil si doutník. „Jak se jmenují?“

„To je Andy a tamto je… Bob.“ Začervenala se.

Neřekl ani slovo, avšak jeho pozvednuté obočí bylo dostatečně výmluvné i přes závoj vyfouknutého kouře.

„Jsou to hlídací býci,“ zaimprovizovala.

Zajiskřilo mu v očích. „Prosím?“

„Útoční býci,“ prohlásila se zdráhavým úsměvem. „Při prvním náznaku potíží proběhnou rovnou přes plot, aby mě ochránili. Samozřejmě, že pokud je při plnění povinností zastřelí,“ dodala, „tak je s ním!“

Postrčil si stetson na čistých hnědých vlasech s blond pramínky trochu dozadu a pohlédl na ni s přetrvávajícím pobavením. „Za těch šest let ses moc nezměnila.“

„Ani ty,“ opáčila plaše. „Ještě pořád kouříš ty odpornosti.“

Podíval se na svůj tlustý doutník a pokrčil rameny. „Chlap potřebuje nějakou tu nectnost, aby dozrál do správné podoby,“ poznamenal. „Kromě toho si je dávám jenom občas a nikdy uvnitř. I já jsem četl studie o kouření,“ dodal suše.

„Ty studie čte spousta lidí, kteří kouří,“ souhlasila s ním. „A pak toho nechají!“

Usmál se.

„Mě nezměníš,“ řekl jí. „Zkoušet to je jenom ztráta času. Je mi šestatřicet a mám už velice ustálené zvyky.“

„Všimla jsem si.“

Ebenezer potáhl z doutníku a prohlížel si její býky. „Předpokládám, že za tebou chodí jako pejsci.“

„Když jsem s nimi v ohradě, tak ano,“ souhlasila. V jeho společnosti si připadala divně; bezpečně a nervózně a vzrušeně, to všechno najednou. Cítila svěží vůni mýdla, které použil, a nad ní závan drahé kolínské. Stál těsně vedle ní, svalnatý a plný chvějivé smyslnosti. Nejradši by se přisunula blíž a cítila tu sílu všude kolem sebe. Byla z toho celá nesvá. Po šesti letech by se ta přitažlivost přece měla alespoň trochu zmenšit.

Podíval se na ni a neušlo mu, jak si ničí kůžičku kolem nehtů a kouše si dolní ret. Zelené oči se mu přivřely a cosi se v nich slabě zatřpytilo.

Sally cítila jeho spalující pohled a odmítla zvednout obličej. Přemítala, jestli ho má tak rozpálený, jak to cítí.

„Na nic z toho jsi nezapomněla,“ řekl Ebenezer znenadání. Ani si nevšiml, že se mu doutník, který svíral v prstech, svezl k boku a do vzduchu se zvedly spirálky kouře.

„Z čeho?“ zeptala se přidušeným hlasem.

Popadl ji za dlouhý blonďatý ohon a přitáhl si ji blíž k sobě, takže stála těsně proti němu. Jeho vůně, žár a kaskády svalů na jeho těle spojily svůj účinek, až se celá roztřásla potlačovaným vzrušením.

Ebenezer se pohnul a přiměl ji, aby se přizpůsobila křivkám jeho těla. Očima zachytil Sallyin pohled a už jí nedovolil uhnout. Cítil její slabé chvění, slyšel její vzrušený dech, jak se to před ním statečně snažila skrýt. Na látce, která jí obepínala drobná prsa, však mohl sledovat její trhavý puls.

Byla to pro něj úleva, když zjistil, že k němu Sally cítí tutéž bezmocnou přitažlivost jako kdysi. Vyvolávalo to v něm arogantní pýchu. Přestal ji držet za vlasy a přiložil ruku k její tváři, přejel jí palcem dolů k ústům a pak jí nadzvedl bradu, aby se na něj podívala.

„Všechno má svůj pravý čas,“ řekl tiše.

Cítila účinek jeho stálého, vytrvalého pohledu na těch nejtajnějších místech svého těla. Neměla patřičné zkušenosti, aby to zamaskovala, aby se nějak chránila. Jen tam stála a hleděla na něj a všechny její nejistoty a obavy ležely obnažené v jejích jemných šedých očích.

Ebenezer sklonil hlavu a v tichu, jež náhle na dvoře zavládlo, přitiskl nos k jejímu. Na rtech ucítila jeho dech prostoupený kouřem, když zamumlal: „Šest let je dlouhá doba na to, aby člověk zůstával o hladu.“

Nerozuměla mu. Očima spočívala na jeho nepoddajných, dlouhých, tenkých rtech. Dlaněmi se opírala o Ebenezerovu hruď a cítila pod nimi husté, jemné chloupky a tlukot jeho srdce. Dech mu byl cítit kouřem z doutníku, a když jemně přikryl svými ústy její, uvažovala, jestli z té nečekané rozkoše náhodou neomdlí. Bylo to už tak dávno!

Ebenezer cítil, jak se mu okamžitě, bezmocně poddala. Volnou rukou ji objal kolem ramen a líně si ji přitáhl k svalnatému tělu, zatímco se pevnými ústy lehce pohyboval po jejích rtech, ochutnával ji, odhadoval, jaké má zkušenosti. Jeho polibek začal být naléhavější a Sally trochu ztuhla, neboť něžné zkoumání jeho jazyka, který ucítila na svých zubech, pro ni bylo nezvyklé.

Ucítila, že se Ebenezer usmívá, ještě než zvedl hlavu.

„Pořád chutnáš po limonádě a cukrové vatě,“ zamumlal s neskrývaným potěšením.

„Jak to myslíš?“ zašeptala, celá zhypnotizovaná přetrvávající hrozbou, jakou pro ni znamenala jeho ústa.

„Myslím tím, že ještě stále nevíš, jak na to.“ Tiše pátral pohledem v jejích očích a pak se mu úsměv vytratil z obličeje. „Napáchal jsem větší škodu, než jsem měl v úmyslu. Bylo ti sedmnáct. Musel jsem ti ublížit, abych tě zachránil.“ Přejel jí palcem po linii rtů a zamračil se na ni. „Netušíš, jaký jsem tenkrát vedl život,“ prohlásil vážně a projednou se jeho oči zdály být nechráněné. Poprvé, co si Sally pamatovala, v nich viděla bolest.

„Teta Jessica mi to řekla,“ řekla pomalu.

Ebenezerovy oči potemněly a tvář mu ztvrdla. „Všechno? “Přikývla.

Ještě pořád se mračil. Pustil ji, zahleděl se do dálky a bezděčně pozvedl doutník zpátky k ústům. Vyfoukl oblak dýmu. „Nejsem si jistý, jestli jsem chtěl, abys to věděla.“

„Tajemství jsou nebezpečná.“

Zamyšleně se na ni zadíval. „Nebezpečnější, než si uvědomuješ. Já jsem to svoje dlouho střežil, stejně jako tvoje teta.“

„Neměla jsem ponětí ani o tom, čím se živila ona.“ Zlobně k němu vzhlédla. „Díky vám dvěma už vím, jak se musí cítit kuře, než se vyklube na svět.“

Ebenezer se přidušeně zasmál. „Ona to tak chtěla. Měla pocit, že budeš ve větším bezpečí, když tě do toho nebude nijak zatahovat.“

Sally by se ho ráda zeptala na to, co jí pověděla Jessica že jí volal kvůli Sally ještě před tím bolestným stěhováním do Houstonu. Nevěděla však, jak na to. Ostýchala se ho.

Znovu na ni pohlédl ze své výšky a pátravě si prohlížel její jemně uzardělé tváře, naběhlé rty, zářivé oči. Pozvedla mu srdce. Stačilo, aby se na ni díval, a hned mu připadalo, že ho někdo vítá, utěšuje, stojí o něj. To mu scházelo. Sally byla v celém jeho životě první a jediný člověk, který dokázal zahnat jeho chmurné nálady. Vyvolávala v něm pocit, že po letitém vandrování z místa na místo konečně někam patří. Dokonce i v době, kdy bydlela v Houstonu, Ebenezer udržoval kontakt s Jessikou, aby od ní získával zprávy o Sally, kde je, co dělá, jaké má plány. Vždycky čekal, že navzdory tomu, jak se rozloučili, se k němu Sally jednoho dne vrátí, nebo že on pojede za ní. Láska – tedy pokud existuje – je skutečně mocná a dokáže překonat drsná slova i vzdálenost. A čas jakbysmet.

Sally se tvářila ostražitě, oči jí přetékaly vzrušením. Nedokázala skrýt, co cítí, a on byl hrozně rád, že to může pozorovat. To, že jej uctívala jako hrdinu, ho zprvu rozčilovalo, a pak naplnilo pýchou. Ženy po něm toužily už od puberty, i když některé na něm milovaly nebezpečí, jež se ho drželo. Jedna ho z tohoto důvodu naopak zavrhla, což podkopalo jeho hrdost. Ale stejně, tím, kvůli komu cítil uvnitř bolest, byla Sally.

Dotkl se prsty jejích měkkých rtů; líbilo se mu, že je má lehce naběhlé od toho, jak důkladně ji líbal. „Budeme muset víc trénovat,“ zašeptal šibalsky.

Otevřela ústa, aby zaprotestovala, když vtom vyběhl ze dveří rozesmátý Stevie jako nějaké malé blonďaté tornádo. Ebenezer ho nečekaně popadl do pevných paží a zvedl do vzduchu.

„Strejda Eb!“ vykřikl chlapeček s radostným smíchem a Sally si uvědomila, že ona se od jejich stěhování z Houstonu s Ebenezerem moc nevídala, zato Jessica a Stevie určitě ano.

„Ahoj, tygře,“ ozvala se odpověď pronesená hlubokým, příjemným hlasem. Ebenezer postavil chlapce zpátky na zem. „Chceš jet se Sally ke mně a učit se karate?“„Jako želví nindžové ve filmu? No to je bomba!“ vykřikl Stevie.

„Karate?“ zeptala se Sally nejisté.

„Jenom pár hmatů a čistě kvůli sebeobraně,“ uklidňoval ji Eb. „Bude se ti to líbit. Je to nutné,“ dodal, když se zdálo, že Sally stále váhá.

„Tak dobře,“ kapitulovala.

Ebenezer je zavedl zpátky do domu za Jessikou, která seděla v obývacím pokoji a poslouchala televizní zprávy.

„Celá ta motanice na Balkáně,“ poznamenala smutně. „Zrovna když si myslíme, že jsme se dočkali míru, tak všechno začne zase nanovo. Chudáci lidi!“

„Žoldáci,“ pravil Eb s úsměvem. „Jak se ti vede, Jess?“

„Řekla bych, že si nemůžu stěžovat, až na to, že mě už nenechají řídit,“ odpověděla mu Jessica ironicky.

„Jen počkej, až zdokonalí ten virtuální zrak,“ řekl zlehka. „Pak budeš moct dělat všechno.“

„Ty jsi ale optimista,“ pravila s úsměvem.

„Jako vždycky. Vezmu tyhle dva k sobě na ranč, abych jim dal malé školení v základech sebeobrany,“ dodal tiše.

„Dobrý nápad,“ řekla na to Jessica okamžitě.

„Nelíbí se mi nechávat tě tu samotnou,“ odvážila se vmísit do hovoru Sally, která si vzpomněla, co jí říkali o hrozícím nebezpečí.„ Nebude tu sama,“ odvětil Eb. Pohlédl na Jessiku, přivřel jedno oko a dodal: „Pošlu sem Dallase Kirka, aby jí dělal společnost.“

$„Ne!‘’ $vykřikla Jessica zuřivě. Dokonce celá roztřesená vstala. „Ne, Ebe! Nechci ho ani na kilometr daleko! To se radši nechám rozstřílet na cucky!“

„Myslím, že nemáš moc na vybranou,“ ozval se hluboký, líně protahovaný hlas odkudsi z haly.

Právě když se Sally odvrátila od Jessičiny bílé tváře, do místnosti vstoupil štíhlý blonďák s tmavýma očima. Při chůzi se opíral o moderní hůlku. Měl na sobě ležérní oblečení podobné Ebovu, khaki kalhoty a safari košili. Vypadal, jako by přišel rovnou z Afriky.

„To je Dallas Kirk,“ představil ho Eb Sally. „Narodil se v Texasu. Ve skutečnosti se jmenuje Jon, ale my mu odjakživa říkáme Dallas. Tohle je Sally Johnsonová,“ sdělil blonďákovi.

Dallas přikývl. „Těší mě,“ pronesl formálně.

„Jess znáš,“ dodal Eb.

„Ano. Tu… znám,“ pronesl s nepatrným důrazem tím svým líně protahovaným západním přízvukem; Jessičin bílý obličej zčervenal a ona odvrátila oči stranou.

„Hodinu to spolu určitě dokážete vydržet,“ řekl Eb netrpělivě. „Vážně tě tu nemůžu nechat samotnou, Jess.“

Dallas si ji měřil hněvivým pohledem. „Mohl bys mi říct proč?“ zeptal se Eba. „Vždyť střílí líp než já.“

Jessica stála strnule u svého křesla. „On to neví?“ otázala se Eba.

Ebova tvář ztuhla. „Nechtěl o tobě mluvit a do té doby, než odjel za nějakým úkolem, to nepřišlo na přetřes. Takže ne. Neví o tom.“

„Co nevím?“ dožadoval se Dallas odpovědi.

Jessica zvedla bradu. „Jsem slepá,“ prohlásila věcně, téměř s uspokojením, jako by věděla, že mu tím způsobí bolest.

Výraz na tváři nově příchozího představoval úplné zjevení. Sally si jen přála, aby věděla jaké. Muž se pohnul, jako by utrpěl fyzickou ránu. Pomalu došel k Jessice a zamával jí rukou před očima.

„Slepá!“ zopakoval chraplavým hlasem. „Jak dlouho?“

„Šest měsíců,“ odpověděla mu a zašátrala rukama po opěradlech křesla. Trošku nešikovně se posadila zpátky. „Měla jsem havárii. Byla to nehoda,“ dodala stroze.

„Žádná nehoda,“ nesouhlasil s ní Eb. „Dva Lopezovi chlapi ji donutili sjet ze silnice. Do příjezdu policie stačili zmizet.“

Sally zalapala po dechu. To pro ni bylo nové vysvětlení. Slyšela jen o té havárii – o její příčině nikoli. Dallasovi zbělela ruka, jak silně v ní svíral hůl. „Co Stevie?“ zeptal se chladně. „Je v pořádku? Zranil se?“

„V té době se mnou nebyl. A je v pořádku. Sally bydlí s námi a pomáhá mi se o něj starat,“ odpověděla mu Jess nezvykle napjatým hlasem. „Dělíme se o domácí práce. Je to moje neteř,“ dodala příkře, skoro jako by chtěla Dallase před něčím varovat.

Ten vypadal zamyšleně. Ale když do pokoje vběhl Stevie, prudce se otočil a při pohledu na malého chlapce se mu rozšířily oči.

„Jsem připravený!“ oznámil Stevie a rozpřáhl ruce, aby jim předvedl šedou teplákovou soupravu, kterou měl na sobě. Tmavá očka se mu třpytila radostí. „Takhle vypadají v televizi, když trénujou. Je to tak dobře?“

„Je to prima,“ odpověděl mu Eb s úsměvem.

„Kdo je to?“ zeptal se Stevie; dokořán otevřené oči upíral na toho blonďatého muže s holí, jenž na něj fascinovaně hleděl.

„To je Dallas,“ řekl Eb klidně. „Pracuje pro mě.“

„Ahoj,“ pozdravil Stevie s přirozenou přátelskostí. Prohlížel si mužovu hůl. „Asi jste z Texasu, když máte takové jméno, že? Je mi líto, co se vám stalo s nohou, pane Dallasi. Bolí to hodně?“

Dallas se nejprve pomalu nadechl a teprve pak mu odpověděl.

„Když prší.“

„Mámu taky bolí kyčel, když prší,“ prohlásil Stevie. „Pojedete se s náma učit karate?“

„Ten už toho zapomněl víc, než umím,“ poznamenal Eb suše. „Ne, bude se starat o tvoji maminku, zatímco budeme pryč.“

„Proč?“ zamračil se Stevie.

„Protože ji bolí kyčel,“ zalhala Sally skrz stisknuté zuby. „Můžeme jít?“

„Jasně! Ahoj, mami.“ Běžel ji políbit na tvář a nechal se vřele obejmout. Pak se vrátil a usmál se na toho blonďatého muže, který se pořád tvářil vážně. „Na shledanou.“

Dallas mu kývl hlavou na pozdrav.

Podobnost chlapce a muže Sally omráčila a už chtěla na toto téma něco poznamenat, když vtom zachytila Ebův pohled. V jeho očích se skrývalo něco, co nedokázala rozluštit, ale co ji okamžitě zarazilo.

„Raději bychom už měli jít,“ řekl Ebenezer a vzal Sally za paži. „Pojď, Stevie. Nebudeme pryč dlouho, Jess,“ zavolal na ni.

„Budu počítat vteřiny,“ zamumlala potichu, když odcházeli z místnosti.

Dallas neřekl vůbec nic a bylo jen dobře, že Jessica nemohla vidět výraz v jeho očích.

Nemohli mluvit před Steviem, zatímco projížděli masivními elektronickými branami na Scottově ranči. Stevieho stejně jako Sally fascinovalo jeho uspořádání, jež zahrnovalo heliport, přistávací dráhu s hangárem, bazén a dům, který působil dojmem, že v něm může v klidu přespat třicet lidí. Byly tu také střelnice a chatky pro hosty a impozantní hypermoderní tělocvična umístěná v obrovském baráku z vlnitého plechu, jako byly ty, jež se používaly během druhé světové války na pacifické frontě. Eb tu měl také několik satelitních přijímačů a vypadalo to, že snad na každé budově jsou namontované bezpečnostní kamery.

„To je neuvěřitelné,“ prohlásila Sally, když vystoupili z vozu a vydali se k tělocvičně.

„Údržba toho všeho je neuvěřitelná,“ podotkl Eb s přidušeným smíchem. „Nevěřila bys, jak vyspělá technika je zapotřebí k tomu, aby to nepřestalo fungovat.“

Stevie už objevil na dřevěné podlaze tlustou žíněnku potaženou modrým igelitem a válel se po ní a také si zkoušel údery do boxerského pytle zavěšeného na jednom z ocelových nosníků, které podpíraly další tělocvičné vybavení.

„Stevie vypadá jako ten muž, ten Dallas,“ vyhrkla Sally.

Eb se zašklebil.

„Copak jste si s Jess nikdy nepovídaly?“

„Nevěděla jsem o Dallasovi a tetě vůbec nic, dokud jsi mi to nenaznačil,“ řekla prostě.

„To ti musí povědět ona, až sama uzná za vhodné.“

Sally si prohlížela chlapce dovádějícího na žíněnce. „On není strýcův, viď?“

Muž po jejím boku vydal jakýsi neartikulovaný zvuk. „Co tě vede k takovéhle domněnce?“„Za prvé to, že vypadá, jako by Dallasovi z oka vypadl. Ale také to, že strejda Hank a teta Jessie žili řadu let v bezdětném manželství, a ona pak zčistajasna otěhotněla těsně předtím, než strejda umřel v cizině,“ odpověděla mu Sally. „Stevie byl jako nějaký zázrak.“

„Řekl bych, že v jistém směru to zázrak skutečně byl. Vedl ale k tomu, že Hank požádal o bojový úkol, a i když zemřel na nějaký problém se srdcem, Jess od té doby trápí zlé sny z výčitek svědomí.“ Ebenezer na ni upřel oči. „Nemůžeš jí ale říct, že o tom víš.“

„Platí. A teď mi dopověz ten zbytek.“

„Pracovala s Dallasem na nějakém úkolu. Byla to taková ta přitažlivost, co tě zasáhne jako blesk a překoná i ty největší morální překážky. Trávili spolu spoustu času a nakonec se stalo to, co se stát muselo. Jess přišla do jiného stavu. Když to Dallas zjistil, začal vyvádět. Požadoval, ať se Jess rozvede s Hankem a provdá se za něho, ale ona nechtěla. Přísahala, že otcem jejího dítěte není Dallas, ale Hank, a rozhodně se nehodlala rozvádět.“

„Ach bože…“

„Hankovi pochopitelně došlo, že měla někoho jiného, protože byl odjakživa sterilní. To Dallas netušil. A Hank to neřekl ani Jessice, dokud mu neoznámila, že čeká dítě.“ Eb pokrčil rameny. „Nechtěl jí odpustit. Dallas taky ne. Když Hank umřel, Dallas se s Jess ani nepokusil spojit. Skutečně věřil, že Stevie je Hankův. Tedy zhruba do doby před deseti minutami,“ dodal s úšklebkem. „Nemusel nad tím příliš hloubat, aby viděl tu podobnost. Myslím, že zůstaneme pár hodin tady. Nechci se připlést do té přestřelky, kterou tam s Jess zrovna teď nejspíš pořádají.“

Sally se kousla do spodního rtu. „Chudinka Jess.“

„Chudák Dallas,“ nesouhlasil s ní Eb. „Po té hádce s Jessicou vzal každou zatraceně nebezpečnou práci, co se mu podařilo najít, čím nebezpečnější, tím lepší. Loni v Africe ho rozstříleli na hadry. Poslali ho domů se zraněními, jaká by méně zdatného chlapa zabila.“

„Není divu, že vypadá tak zatrpkle.“

„Je zatrpklý, protože miloval Jess, a přestože ona k němu cítila totéž, nebyla ochotná ublížit Hankovi tím, že by ho opustila. Nakonec ho ale stejně ranila. Nedokázal žít s pomyšlením, že Jess nosí dítě jiného muže. Zničilo jim to manželství.“

Sally se smutně zatvářila. „Taková tragédie, pro ně pro všechny.“„Ano.“

S úsměvem pohlédla na Stevieho. „Je to skvělý kluk,“ prohlásila. „Měla bych ho ráda, i kdyby nebyl můj bratranec.“

„Má dobrou povahu, a navíc je i osobnost.“

„Kdyby ses ho o půlnoci ještě pořád snažil uspat, myslel by sis něco jiného.“

Ebenezer si ji prohlížel a usmíval se. „Máš děti ráda, viď?“„To ano,“ vyhrkla zaníceně. „Miluju učení.“

„Nechceš mít někdy svoje vlastní?“ zeptal se jí s tázavým pousmáním.

Sally se začervenala a zadívala se jinam. „Ale jistě. Jednoho dne ano.“„Proč ne hned?“

„Protože i takhle mám víc zodpovědnosti, než dokážu zvládnout. Těhotenství by byla komplikace, s jakou bych si už neporadila, zvlášť teď.“

„Zní to, jako bys měla v plánu zařídit si to všechno sama.“

Pokrčila rameny. „Existuje přece taková věc, jako je umělé oplodnění.“

Ebenezer ji obrátil k sobě; tvářil se velmi vážně a dospěle. „Jaký by to asi byl pocit, nosit dítě úplně neznámého muže, nechat ho růst ve svém těle?“

Skousla si dolní ret. O důvěrnosti toho, o čem teď Eb mluvil, nikdy nepřemýšlela. Cítila se zmateně a taky tak vypadala.

„Miminko by mělo vzniknout z lásky, přirozeným způsobem, ne ve zkumavce,“ řekl velice tiše a pátravě se díval do jejích překvapených očí. „Tedy, pokud to není jediný způsob, jak spolu dva lidé mohou mít dítě,“ dodal. „Ale to je úplně jiná situace.“

Příliv pocitů, z nichž se jí rozbušilo srdce, jí rozlepil rty. „Já nevím… jestli se s někým někdy chci tak moc sblížit.“

Připadal jí ještě vzdálenější. „Sally, nemůžeš přece dopustit, aby tě minulost navěky odsoudila k samotě. Vystrašil jsem tě, protože jsem tě chtěl udržet v patřičných mezích. Bál jsem se, že pokud tě nějak neodradím, to pokušení by pro mě mohlo být příliš silné. Bylas takové koťátko.“ Hořce se zakabonil. „To, co se stalo, by nemělo tak ničivé účinky, kdybys bývala měla alespoň trochu zkušeností s muži. Proboha, copak ti nikdy nedovolili s někým chodit?“

Zavrtěla hlavou, zuby pevně stisknuté. „Máma si byla jistá, že otěhotním nebo chytím nějakou hroznou nemoc. V jednom kuse o tom mluvila. Postarala se, aby se kluci, kteří k nám přišli, cítili tak nepříjemně, že se už víckrát nevrátili.“

„To jsem netušil,“ hlesl napjatě.

„Copak by se tím něco změnilo?“ zeptala se ho nešťastně.

Dotkl se její tváře chladnými, pevnými prsty. „Ano. Kdybych to byl věděl, rozhodně bych nebyl zašel tak daleko.“

„Vždyť ses mě chtěl zbavit…“

Položil jí palec na hebká ústa. „Toužil jsem po tobě,“ zašeptal zastřeným hlasem. „Ale sedmnáctiletá holka ještě není dost zralá na milostný vztah. A v Jacobsvillu by něco takového nešlo, i kdybych byl takový blázen, abych to s tebou onoho dne dovedl až do konce. Vždyť jsi byla skoro o třináct let mladší než já.“

Začínala to vidět i z jeho úhlu. Dřív to nezkoušela. Bylo v ní tolik zášti, hořkosti, ublížení. Pohlédla na něj a poprvé mu viděla ve tváři, jaké bolestné vzpomínky to v něm vyvolává.„ Byla jsem zoufalá,“ přiznala tiše. „Úplně zničehonic mi oznámili, že se rozvádějí. Prodají prý dům a odstěhujou se z města. Táta si chtěl vzít Beverly, tu holku, co ji potkal na vysoké, kde učil. Máma nemohla dál žít ve městě, kde všichni věděli, že ji nechal kvůli někomu mladšímu. Krátce nato se provdala za muže, kterého sotva znala, jen aby si zachovala hrdost.“ Sally hleděla na Ebenezerova ústa s větším hladem, než si uvědomovala. „Věděla jsem, že tě už víckrát neuvidím. Jenom jsem chtěla, abys mě políbil.“ Polkla a odvrátila oči. „Musela jsem být blázen.“

„Oba jsme byli.“ Sevřel jí obličej do dlaní a zvedl ho ke svým tichým očím. „Mysli si, co chceš, ale nikdy jsem neměl v úmyslu zajít dál než k polibku. A to velmi cudnému.“ Oči se mu bezděčně zatoulaly k hebkým kopečkům jejích prsů, které se téměř dotýkaly jeho košile. Pozvedl obočí nad jejich viditelnými hroty. „Tohle je důvod, proč nebyl cudný.“

Nerozuměla mu. „Co?“

Tvářil se naprosto rozčileně. „Jak můžeš být tak stará a vůbec nic nevědět?“ zeptal se. Pohlédl přes Sallyino rameno na Stevieho, který se díval opačným směrem a dával co proto boxerskému pytli. Uchopil Sallyin prst a přejel s ním po napjatém ňadru. Podíval se jí přímo do očí a tiše pravil: „Tohle.“

Uvědomila si, že to musí mít nějakou spojitost se vzrušením, ale nikdo jí nikdy zcela otevřeně neřekl, že to je viditelná známka touhy. Zrudla.

„Ty jsi ale zelenáč,“ pošeptal jí s pochopením. „Hotové nemluvně.“

„Já takovéhle knížky nečtu,“ prohlásila povýšeně.„ Měla bys. Když už jsme u toho, tak ti jich koupím celou sadu. Možná i pár videokazet,“ zamumlal roztržitě a sledoval při tom, jak se na jejím obličeji střídají různé výrazy. „Ty protivo…!“

Polapil ústy její horní ret a líně jí pod ním přejel jazykem. Ztuhla, ale neodstrčila ho, naopak se ho dál držela.

„Ty si to pamatuješ, viď, Sally?“ zamumlal s úsměvem. „Vzpomínáš, co přijde na řadu dál?“

Odtrhla se od něj, až zavrávorala. Očima vyhledala Stevieho, který si dospělých dosud vůbec nevšímal.

Eb se jí nepokrytě díval na vztyčená prsa a usmíval se.

Zkřížila si paže na hrudi a zlobně k němu vzhlédla. „Nech toho,“ procedila skrz stisknuté zuby. „Vsadím se, že ani ty jsi všechno nevěděl hned od narození!“

Uchechtl se.

„Ne, nevěděl. Ale taky jsem neměl matku, která by mi utírala nos,“ pravil. „Táta byl voják až do morku kostí a na laskavé zacházení nebo citlivost nevěřil. Využíval ženy až do dne, kdy zemřel.“ Chladně se zasmál. „Řekl mi, že něco jako dobrá žena neexistuje, že si jich má člověk užít a odložit je.“

Sally se zhrozila.

„Copak on tvou matku nemiloval?“„Chtěl ji, ale ona s ním odmítala být, dokud nebudou svoji,“ odpověděl jí Eb prostě. „A tak se vzali. Umřela při mém porodu. Bydleli v malém městečku u vojenské základny, kde táta sloužil. Vykonával zrovna nějaký úkol v cizině a ona žila sama, izolovaná od lidí. Začaly jí porodní bolesti a nastaly komplikace. Když ji našli, nemohli už pro ni nic udělat. Kdyby k nám nezaskočila sousedka, byl bych zemřel společně s ní.“

„Pro tvého otce to musel být šok,“ poznamenala Sally.

„Pokud ano, nikdy to na něm nebylo vidět. Nechal mě u sestřenice, dokud jsem nebyl dost starý, abych dovedl poslouchat, a pak jsem žil s ním. Hodně jsem se od něj naučil, ale nebyl to milující člověk.“ Zadíval se přimhouřenýma očima na její jemnou tvář. „Následoval jsem jeho příkladu a vstoupil do armády. Měl jsem to štěstí, že jsem se dostal k Zeleným baretům. Pak, když už mě měli propustit, za mnou přišel jeden muž kvůli jistému přísně tajnému úkolu a řekl mi, kolik bych za to dostal.“ Pokrčil rameny. „Pro mladého muže s despotickým otcem představují peníze velké lákadlo. Kývl jsem na to, a táta se mnou od té doby nepromluvil. Řekl mi, že to, co dělám, je vojenská zvrácenost, a že si nezasloužím být synem důstojníka. Okamžitě mě vydědil. Víckrát se mi už neozval. Pár let nato jsem dostal dopis od velitele jeho posádky, v němž stálo, že otec zemřel v boji. Vystrojili mu vojenský pohřeb s veškerými poctami.“

Bolest těch let byla vrytá v jeho hubené, tvrdé tváři. Sally mu impulzivně položila ruku na rameno. „Je mi to líto,“ řekla tiše. „Musel to být člověk, který vždycky vidí jen jednu stránku věci.“

Její účast ho překvapila. „Copak vy si nemyslíte, že žoldnéři jsou zlí, slečno Počestná?“ zeptal se sarkasticky.

TŘETÍ KAPITOLA

Sally pohlédla vzhůru do Ebenezerových zelených očí, v nichž prokmitávala bolest, a bez přemýšlení zvedla ruku k jeho nepoddajné tváři. Jakmile si však uvědomila, co dělá, okamžitě ji zase stáhla zpátky.

„Ne, nemyslím si, že jsou žoldnéři zlí,“ řekla rychle, celá rozpačitá z toho impulzivního gesta, jehož si však Eb díkybohu zřejmě nevšiml. „Je spousta zemí, kde se dějí zvěrstva a jejichž vlády nemají dostatek lidí či prostředků, aby ochránili své obyvatele. Takže se na to najme někdo jiný. Nepovažuju to za špatnou věc, pokud pro to existuje nějaký legitimní důvod.“

Její věcné chování ho překvapilo. Celé roky uvažoval, jak by asi zareagovala, až by se dozvěděla, čím se živí. Očekával všechno od znechucení po šok, zvlášť při vzpomínce, co tenkrát udělala jeho snoubenka, když to zjistila. Avšak Sally nebyla ani příliš choulostivá, ani neměla sklon ho soudit.

Viděl, jak ucukla rukou, a ranilo ho to. Ale teď,když slyšel její názor na svou práci, se mu zase pozvedlo srdce. „Nečekal jsem, že mi přisoudíš vznešené pohnutky.“

„Ale jsou takové, nebo ne?“ ujišťovala se s důvěrou.

„Když na to přijde, v mém případě skutečně jsou,“ odpověděl jí. „Ani v samých začátcích jsem to nikdy nedělal jenom pro peníze. Musel jsem věřit v to, kvůli čemu jsem riskoval život.“

Zazubila se. „Myslela jsem, že je to možná jako v televizi,“ přiznala se. „Ale Jess říkala, že to nemá s vymyšlenými příběhy nic společného.“

Nadzvedl obočí. „No, to bych zase neřekl,“ uvažoval. „Něco z toho ano.“

„Například?“

„V jedné jednotce, kterou jsem vedl, jsme měli chlápka, co se podobal ‚B. A. Baracasovi‘ ze seriálu $A-Team,“ $řekl Eb. „Skutečně jsme ho museli uspat, abychom ho dostali do letadla. Opustil však skupinu dřív, než jsme začali být příliš vynalézaví.“

Zasmála se.

„Skoda. Měl bys v zásobě spoustu historek.“ Eb chvíli mlčel a prohlížel si ji. „Copak, mám snad na nose pupínek?“ zeptala se vesele.

Natáhl se po ruce, kterou k němu před chvílí pozvedla, a vtiskl jí polibek do měkké dlaně. „Pojďme se dát do práce,“ řekl a táhl Sally k žíněnce. „Převleču se do tepláků a vrhneme se na základy. Nebudeme mít moc času,“ dodal suše. „Čekám, že nám už brzy zavolá Jess, aby nám dala ultimátum ohledně Dallase.“

Jess s Dallasem se do sebe skutečně pustili, jen co uslyšeli, jak Ebův vůz nastartoval a vyjel ze dvora.

Dallas se ztěžka opíral o hůl a nasupeně hleděl ze své výšky na Jessiku. Litoval, že ho nevidí, protože jeho oči byly plné zloby a hořkosti.

„Myslela sis, že neuvidím, jak je mi Stevie podobný? Můj syn,“ zavrčel na ni. „Porodilas mi syna! A lhala jsi mi a nechtěla jsi požádat Hanka o rozvod!“

„Prostě jsem nemohla!“ vykřikla. „Proboha svatého, on mě zbožňoval! Nikdy by mě nepodvedl. Nemohla jsem se přimět říct mu, že jsem měla poměr s jeho nejlepším přítelem!“

„Mohl jsem mu to povědět já,“ vrátil jí to zuřivě. „Nebyl to žádný anděl, Jess, i když se mu snažíš přimalovat křídla. Nebo si myslíš, že ti na těch výletech do ciziny nikdy nezahnul?“ přel se s ní.

Jessica ztuhla. „To není pravda!“

„Ale je!“ řekl na to Dallas zlostně. „Věděl, že nemůže nikoho přivést do jiného stavu, a byl si jistý, že na to nikdy nepřijdeš.“

Chytila se za hlavu. Nikdy se jí ani nesnilo o tom, že ji Hank mohl podvádět. Cítila se tak provinile, a on přitom dělal celou dobu totéž – a pak ji za její čin ještě krutě odsoudil. „To jsem netušila,“ hlesla nešťastně.

„Změnilo by se tím něco?“

„Nevím. Možná že ano.“ Uhladila si šaty. „Ty sis od začátku myslel, že je Stevie tvůj, viď?“

„Ne. To, že je Hank sterilní, jsem se dozvěděl až později. Řeklas mi, že dítě je Hankovo, a já ti věřil. Krucinál, vždyť tenkrát jsem si nemohl být jistý ani tím, jestli je jeho.“

„Snad sis nemyslel –“ Prudce se odmlčela. „Ach bože, ty ses domníval, že jsi jedním z mnoha?“ vybuchla zděšeně. „Myslel sis, že Hankovi zahýbám s každým chlapem, který mě o to požádá?“

„Věděl jsem o tobě velmi málo s výjimkou toho, žes mi vyrazila dech,“ prohlásil Dallas kategoricky. „Nebylo pro mě tajemstvím, že tě Hank podvádí. Domníval jsem se, že ti dopřává stejnou svobodu.“ Otočil se, poodešel k oknu a zahleděl se na rovinatý obzor venku. „Požádal jsem tě, ať se s Hankem rozvedeš, jenom abych viděl, co mi na to povíš. Bylo to přesně tak, jak jsem očekával. Mělas to všechno nalinkované – manžel, který toleruje tvoji nevěru, a žádné riziko, že se zamiluješ.“

„Domnívala jsem se, že mám dobré manželství dokud jsi nepřišel ty,“ řekla Jessica trpce.

Otočil se k ní, oči mu plály.

„Neshazuj to, Jess,“ řekl jí drsně. „Tu noc to nemohl ani jeden z nás zastavit. Nikdo z nás se o to nepokusil.“

Schovala si obličej do dlaní a zachvěla se. Vzpomínka na to, jaké to bylo, ji ještě stále dokázala rozplakat. Poprvé v životě byla zamilovaná, ale ne do svého manžela. Tenhle muž ji od té doby nepřestal pronásledovat. Stevie jako by mu z oka vypadl.

„Tolik jsem se styděla,“ vypravila ze sebe přidušeně. „Zradila jsem Hanka. Zradila jsem všechno, v co jsem věřila, pokud jde o věrnost, povinnost a čest. Připadala jsem si potom jako nějaká laciná štětka.“

Zamračil se na ni. „Nikdy jsem tak s tebou nezacházel,“ namítl drsným tónem.

„Samozřejmě že ne!“ vzlykla nešťastně a otřela si slzy. „Ale vychovali mě k tomu, abych věřila, že se lidé vezmou a nikdy jeden druhého nepodvedou. Byla jsem panna, když jsem si Hanka brala, a v celé naší rodině se nikdy nikdo nerozvedl, dokud to neudělal můj bratr, Sallyin otec.“ Zavrtěla hlavou; netušila, jaký výraz se přehnal po Dallasově tvrdé, hubené tváři. „Moji rodiče byli šťastně svoji celých padesát let, než zemřeli.“

„Někdy to prostě nefunguje,“ řekl rozhodným, ale už méně nepřátelským tónem. „To není ničí chyba.“

Jessica si přihladila krátké vlasy a rychle si otřela slzy. „Možná že ne.“

Dallas se vrátil zpátky a sedl si na židli naproti ní; hůl si odložil na zem. S těžkým povzdechem se naklonil dopředu, s trpkostí se zadíval na Jessičinu bledou, unavenou tvář a hledal správná slova.

Jessica slyšela ťuknutí hole o podlahu. „Eb mi říkal, že tě za mořem ošklivě zranili,“ řekla tiše a z celého srdce si přála, aby mohla Dallase vidět. „Jsi v pořádku?“

Ta chraplavá hebkost jejího hlasu, ta intenzivní účast na něj byly skoro moc. Pevně sevřel v dlaních její útlé ruce. „Daří se mi líp, než od pohledu tobě,“ řekl ztěžka. „Za tu noc jsme zaplatili zatraceně vysokou cenu, Jess.“

Ucítila, jak ji v očích pálí slzy. „Až moc vysokou,“ musela připustit. Váhavě natáhla ruku k jeho obličeji. Jemně mu po něm přejížděla prsty, nacházela nové jizvy, novou tvrdost v jeho elegantních liniích. „Stevie vypadá jako ty,“ hlesla tiše a její slepé oči byly tak plné emocí, že se na ně Dallas nemohl dívat.

„Ano.“

Ve tmě, jež ji obklopovala, s bolestí hledala tvář, kterou už víckrát nespatří. „Nebuď zatrpklý,“ prosila ho. „Prosím tě, nepociťuj ke mně nenávist.“

Odtáhl jí prsty, jako by ho spálila. „V posledních pěti letech jsem nedělal téměř nic jiného,“ prohlásil kategoricky. „Ale možná, že máš pravdu. Ani všechen vztek na světě nedokáže změnit minulost.“ Pustil Jessičinu ruku. „Musíme posbírat to, co zbylo, a jít dál.“

Zaváhala. „Můžeme být aspoň přáteli?“

Chladně se zasmál. „To je to, co chceš?“

Přikývla. „Podle Eba ses vzdal úkolů v cizině a pracuješ teď pro něj. Chci, abys poznal Stevieho,“ dodala potichu. „Jenom pro případ…“

„Nech toho, proboha!“ vybuchl a s pomocí hole se nešikovně zvedl ze židle. „Lopez tě nedostane. Nedovolíme, aby se ti něco stalo.“

Nijak mu na to neodpověděla, jen se opřela do křesla. Oba věděli, že Lopez má kontakty všude a že se nikdy nevzdává. Pokud si přeje, aby zemřela, může ji dostat. Jessica nechtěla, aby její dítě zůstalo na světě úplně samo.

„Půjdu udělat kafe,“ řekl Dallas upjatě. Odmítal přemýšlet o tom, že by mohl existovat svět, v němž by nebyla Jessica. „Co si do něj dáváš?“

„Je mi to jedno,“ odpověděla netečně.

Nic dalšího už neřekl. Odešel do kuchyně a připravil konvici kávy, zatímco Jessica strnule seděla v obývacím pokoji a uvažovala, jaký směr nabral její život.

„Ty si zřejmě… děláš legraci!“ pronesla Sally přiškrceným hlasem, když se podvacáté zvedala z žíněnky. „Chceš mi říct, že strávím dvě hodiny padáním na zem? Myslela jsem, že mě budeš učit sebeobranu!“

„Taky že jo,“ odpověděl jí Eb zlehka. I on už měl na sobě teplákovou soupravu a učil Sally pády stranou, nejprve nalevo a pak napravo. „Nejdřív se naučíš správně padat, aby sis při tom neublížila. Pak přejdeme k postojům, pozici rukou a kopům. Pěkně jedno po druhém.“

Mávla rukou podél boku a vrhla se na stranu; dopadla s hlasitým žuchnutím, avšak úhledně. Vedle ní se odhodlaně a s veselým smíchem činil Stevie.

„Dělám to správně?“ supěla. Už se začínala potit. Navzdory práci kolem domu totiž nebyla zrovna v kondici.

Ebenezer přikývl. „Moc pěkně. Dávej ale pozor, ať nepadáš příliš blízko kraje žíněnky. Ta podlaha je tvrdá.“

Sally se posunula o kus dál a provedla další pád.

„Jestli ti tohle připadá jako legrace,“ uvažoval Eb nahlas, „počkej, až přijdou na řadu pády vpřed.“

Zůstala na něj civět s otevřenými ústy. „Chceš říct, že budu schválně padat na obličej? Vždyť si zlomím nos!“

„Ne, nezlomíš,“ řekl a odsunul ji stranou. „Koukej.“

Provedl ten cvik s naprostou dokonalostí, zachytil váhu svého těla rukama a předloktími. Pak vyskočil zpátky na nohy. „Vidíš? Nic to není.“

„Pro tebe ne,“ souhlasila, oči upřené na svalnaté tělo, které bylo stejně fit jako u dvakrát mladšího muže. „Copak pořád trénuješ?“

„Musím,“ odvětil. „Kdybych vypadl z formy, nebyl bych mým studentům k ničemu. Výborně, Stevie,“ zavolal na chlapce, který mu věnoval zářivý úsměv.

„Jasně, jemu to jde výborně,“ zamumlala Sally. „Vždyť je tak malý, že nemusí padat z žádné výšky!“

„Chudinko stará!“ pokáral ji jemně.

Máchla rukou dopředu, znovu sebou hodila na zem a při tom vrhla jeho směrem nahněvaný pohled. „Nejsem stará. Jenom nemám patřičnou kondici.“

Zadíval se na ni, jak tam ležela rozvalená na matraci, a s našpulenými rty si ji kousek po kousku pečlivě prohlížel. „Je to divné, ale já bych řekl, že jsi naprosto fit. A nejen na karate.“

Odkašlala si a zvedla se zpátky na nohy. „Kdy ses začal učit tyhle věci?“

„Na gymnáziu,“ řekl. „Naučil mě to otec.“

„Není divu, že to vypadá tak snadno, když to děláš.“

„Tvrdě trénuju. Párkrát mi to už zachránilo život.“

Zvědavě studovala jeho obličej. Viděla v něm všechna prožitá léta a strádání. O vojenských operacích toho věděla velmi málo, leda to, co zhlédla ve filmech nebo v televizi. A jak jí řekla Jess, ve skutečném životě to vypadá úplně jinak. Pokusila se představit si, jak na ni jde ozbrojený nepřítel, a ztuhla.

„Něco se děje?“ zeptal se jí jemně.

„Představovala jsem si, jak na mě někdo útočí,“ řekla. „Znervózňuje mě to.“

„Až získáš trochu sebedůvěry, tak to přestane. Stůj rovně,“ nařídil jí. „Nikdy nechoď se svěšenou hlavou a shrbená. Vždycky se tvař, jako že víš, kam jdeš, i když tomu tak není. A vždycky, vždycky utíkej, jestliže můžeš. Nikdy nestůj a nebojuj, jedině pokud se ocitneš v pasti a tvůj život bude v nebezpečí.“

„Mám utíkat? To nemyslíš vážně?!“

„Ale ano,“ řekl. „Dám ti příklad. Muž jakékoli výšky a váhy, který je na drogách, se víc než vyrovná třem jiným. To, co tě hodlám naučit, by mohlo fungovat u netrénovaného, střízlivého protivníka. Ale muž pod vlivem alkoholu, a zvlášť pod vlivem drogy tě může rovnou zabít, bez ohledu na to, co tě dokážu naučit. Na to nikdy nezapomínej. Přílišná sebedůvěra zabíjí.“

„Vsadím se, že svoje muže utíkat neučíš,“ prohlásila obviňujícím tónem.

Jeho oči byly tiché a plné zlých vzpomínek.

„Sally, jistý nováček v jedné z mých skupin vyprázdnil zblízka celý zásobník do nepřátelského vojáka na drogách. Nepřítel se k němu nepřestal blížit. Ještě než sám padl mrtvý k zemi, stačil toho nováčka zabít.“

Sally spadla čelist.

„Přesně tak jsem se tvářil i já,“ informoval ji. „Vůbec jsem tomu nemohl uvěřit. Ale je to pravda. Pokud na tebe zaútočí někdo v rauši, nesnaž se mu to rozmluvit… nejde to. A nepokoušej se s ním prát. Utíkej, jako by ti za patami hořelo. Jestli chlapa nesloží celý zásobník z automatu, tak ty rozhodně ne. Ani ostřílený voják, když je sám. V takovéhle situaci je prostě nejrozumnější co možná nejrychleji vypadnout, tedy pokud máš nějakou šanci na útěk, a čert vem hrdost.“

„Zapamatuju si to,“ řekla. Všechna její sebedůvěra se vytrácela. Viděla Ebovi v očích, že se díval, jak ten nováček umíral a že se té vzpomínky už nikdy nezbaví. Nejspíš to je jen jedna z mnoha hrůzných epizod, na něž by rád zapomněl.

„Dát se na ústup někdy skutečně představuje tu lepší část odvahy,“ pravil s úsměvem.

„Od tebe se toho člověk vážně hodně naučí.“

Pomalu roztáhl rty do úsměvu. „Opravdu?“ opáčil a způsob, jakým se na ni díval, neměl příliš mnoho společného s vyučováním sebeobrany. „Napadá mě pár oblastí, v nichž potřebuješ… zlepšit.“

Pohlédla na Stevieho, který ještě pořád padal na žíněnce. „Neměl bys střílet kachny v sudu,“ řekla mu. „To je nesportovní.“

„Já jsem neměl na mysli střílení.“

Odkašlala si. „Mám dojem, že bych ještě měla zkoušet ty pády.“ Rozzářila se. „Poslyš, kdybych se to dobře naučila, třeba bych mohla na protivníka spadnout!“

„Pokud nechceš přibrat sto třicet kilo, tak je ti to k ničemu,“ namítl. Zazubil se. „I když – rozhodně to můžeš zkoušet na mně, jestli chceš. Možná že bys mě znehybnila. Nezjistíme to, dokud to nezkusíme. Chceš, abych si lehl a nechal tě trénovat?“ dodal s jiskřičkami v očích.

Zasmála se, ale nervózně. „Myslím, že nejsem připravená zkoušet to hned teď.“

„Jak si přeješ. Žádný spěch. Máme spoustu času.“

Sally si vzpomněla na Jess a toho drogového bosse a v očích se jí objevily obavy. „Vážně nám doma hrozí nebezpečí?“

Pohybem ruky ji zarazil.

„Stevie, nedal by sis něco k pití?“

„To by bylo skvělé!“

„V lednici v kuchyni je pár plechovek s limonádou. Co kdybys přinesl i nám s tetou?“

„Jasná věc!“

Stevie vyrazil jako střela.

„Ano, jste v nebezpečí,“ řekl Eb tiše. „Večer bys neměla nikam chodit sama. Pořád vás bude hlídat nějaký můj člověk, ale pokud budeš muset na nějakou schůzku nebo něco takového, dej mi vědět a já tě doprovodím.“

„Neutrpí tím tvůj společenský život?“ zeptala se ho, aniž se mu pořádně podívala do očí.

„Já žádný společenský život nemám,“ prohlásil se slabým úsměvem. „Ne takový, o jakém mluvíš.“

„Ach tak.“

Svaly v obličeji se mu napjaly. „Ani ty ne, pokud můžu věřit Jess.“

Rozpačitě se zavrtěla. „Na muže jsem vážně neměla moc času.“

„Nemusíš šetřit moje city,“ řekl jí tiše. „Vím, že jsem ti připravil spoustu bezesných nocí. Ale čekáš už moc dlouho, až se s tím vyrovnáš. Čím déle budeš čekat, tím pro tebe bude těžší navázat nějaký vztah s mužem.“

„Musím myslet na Jess a Stevieho.“

„To je jenom výmluva. A navíc ne moc dobrá.“

Vzpomínky v ní vyvolávaly nepříjemné pocity. Objala se rukama kolem hrudi, a když na něj pohlédla, v očích se jí zračily rozbité sny.

Ebenezer se prudce nadechl. „Takové to už nikdy nebude,“ řekl stroze. „Slibuju.“

Odvrátila oči k žíněnce. „Myslíš, že Jess s Dallasem už stačili jeden druhého oddělat?“ zeptala se ve snaze změnit téma.

Přisunul se k ní blíž a viděl, jak ztuhla, viděl, jak se od něj v duchu odtahuje. Chytil ji za ramena svýma velkýma, štíhlýma rukama a donutil ji, aby se na něj podívala.

„Teď už jsi starší,“ prohlásil pevným, tichým hlasem. „Měla bys toho vědět o mužích víc než tenkrát, i když ses to třeba musela dozvědět z knížek a televize. Ten den jsem byl hrozně vzrušený, měl jsem za sebou dlouhé období půstu, a tobě bylo pouhých sedmnáct. Chápeš to už?“

A jí to poprvé došlo. Opatrně pátrala pohledem v jeho očích a přikývla.

Stiskl jí rukama ramena. „Mohla bys to zkusit znovu,“ řekl tiše.

„Co?“

„To, co tenkrát odpoledne,“ zamumlal a něžně se na ni usmál. „Vzít si na sebe něco sexy, navonět se a namířit si to rovnou ke mně. Něco by se mohlo stát.“

Když se střetla s jeho vyrovnaným pohledem, její oči byly smutnější, než si uvědomovala. „Je ze mě už jiný člověk,“ řekla mu. „Ale ty jsi pořád stejný.“

Zdálo se, jako by to světlo, jež v něm svítilo, najednou zhaslo. Jeho světlé oči se zúžily a zaklesly se do jejích. „Ne,“ promluvil po chvíli ticha. „I já jsem se změnil. Už dávno jsem ztratil chuť pracovat jako člen komanda. Teď vyučuju taktiku. To je vše, co dělám.“

„Ty nejsi stvořený k tomu, abys měl rodinu,“ poznamenala Sally statečně.

Prohlížel si ji a něco v jeho tváři a očích se změnilo. „V poslední době o tom hodně přemýšlím,“ nesouhlasil s ní. „O domově a dětech. Možná bych se musel vzdát některé smluvní práce, až by přišly děti. Nedopustil bych, aby se pohybovaly v blízkosti zbraní. Vždycky ale můžu psát příručky pro práci v poli a vyučovat taktiku, strategii a získávání informací,“ dodal.

„Nemůžeš vědět, jestli by ses s tím spokojil,“ upozornila ho.

„Dokud to nezkusím, tak ne,“ souhlasil. Sklouzl pohledem k jejím měkkým ústům a zdržel se u nich. „Ale když na to přijde, ve skutečnosti se žádný chlap nechce vázat. K tomu, aby to chtěl, ho musí přimět rozhodná žena.“

Sally měla pocit, jako by se jí snažil něco říct, ale než ho stačila požádat, ať jí to objasní, vrátil se Stevie s náručí plnou pití a ten okamžik byl pryč.

Když dorazili zpátky do domu, Jess s Dallasem vůbec nemluvili. Dallas si pohrával s šálkem studené kávy a tvářil se nepřístupně. Jakmile Eb vešel do dveří, Dallas z nich vyšel ven, beze slova či ohlédnutí.

„Zřejmě se nemusím ptát, jak to šlo,“ zamumlal Eb. „Bylo by to dost zbytečné,“ souhlasila Jessica sklesle.

„Mami, já jsem se naučil padat! Škoda že ti to nemůžu ukázat,“ zvolal Stevie, vyšplhal se matce na klín a objal ji.

Jessica bojovala se slzami; pevně k sobě chlapce přitiskla a políbila ho na zpocené čelo. „To je dobře! Když ti Eb něco říká, pořádně ho poslouchej. Je výborný“

„Stevie je přirozený talent,“ zasmál se Ebenezer. „A tvoje neteř vlastně taky.“ Pomalu přejel Sally pohledem.

„Sally se učí rychle,“ řekla Jessica. „Stejně jako já kdysi.“

„Už se musím vrátit,“ pravil Eb. „Teď si není třeba dělat žádné starosti,“ dodal. Dával si pozor, aby před dítětem nemluvil příliš otevřeně. „Mám všechno pevně v ruce. Ale řekl jsem Sally, ať mi dá vědět, pokud bude mít v plánu jet večer někam sama, z jakéhokoli důvodu.“

„Dám,“ slíbila Sally. Nechtěla riskovat život své tety nebo Stevieho tím, že by se chovala příliš samostatně.

Ebenezer přikývl.

„V lekcích budeme pokračovat aspoň třikrát týdně,“ řekl Sally. „Chci, abychom se dost rychle dostali k sebeobraně.“

Pochopila proč a byla z toho nesvá. „Dobrá.“

„Netrap se,“ uklidňoval ji jemně. „Všechno bude v pořádku. Vím přesně, co dělám.“ Dokázala se na něj usmát. „Jasně.“

„Pojď mě vyprovodit,“ vybídl ji. „Na viděnou,Jess.“

„Měj se, Ebe,“ odpověděla mu Jessica na pozdrav a její syn ho zopakoval.

Když se ocitli na přední verandě, Eb za nimi zavřel dveře a upřel do Sallyiných široce rozevřených šedých očí pohled plný starostlivosti a čehosi těžko postižitelného.

„Nechám hlídat dům,“ slíbil jí. „Ale musíš být opatrná i v docela normálních věcech, jako je třeba otevírání dveří, když někdo přijde. Vždycky je měj zavřené na řetěz, dokud nezjistíš, o koho se jedná. A dál, musíte mít pořád zajištěné dveře i okna, závěsy zatažené a vždycky musíš myslet na to, abyste měli kudy uniknout.“

Ustaraně si hryzla ret. „Ještě nikdy jsem neměla nic do činění s něčím takovým.“

Objal ji kolem ramen svýma velkýma, hřejivýma rukama. „Já vím. Je mi líto, že jste se ty a Stevie dostali do palebné linie spolu s Jess. Ale ty to zvládneš,“ prohlásil sebejistě. „Jsi silná. Dokážeš všechno, co bude nezbytné.“

Pátrala pohledem v jeho tvrdé, štíhlé tváři, viděla hluboké vrásky a jizvy, které mu do ní vyrylo násilí života, jaký vedl, a věděla, že by jí Ebenezer nikdy nelhal. Její zachmuřený výraz se rozplynul. Důvěra, jakou v ni vkládal, v ní vyvolala pocit, že je schopna čehokoli. Usmála se.

Eb její úsměv opětoval a zvolna jí přejel prstem od tváře k hebkým rtům. „Kdyby Stevie nebyl tak nepředvídatelný, tak bych tě políbil,“ pravil tiše. „Rád cítím tvoje ústa pod svými.“

Bylo slyšet, jak se zajíkla. Nikdo s ní dosud nedokázal provádět pouhými slovy to co on.

Fascinovaně jí objížděl prstem linii rtů. „Kdysi se mi o tom odpoledni s tebou zdávalo,“ pronesl smyslným tónem. „Probudil jsem se pak vždycky celý zpocený, nadával jsem a nenáviděl se za to, co jsem ti provedl.“ Zasmál se; byl to dutý zvuk. „Nenáviděl jsem za to i tebe,“ připustil. „Dával jsem to za vinu nám oběma. Ale nemohl jsem zapomenout, jaké to bylo.“

Sally se lehce zapýřila a sjela pohledem k Ebově hrudníku, skrytému pod košilí, kterou>měl na sobě. Ty vzpomínky byly tak blízko povrchu její mysli, že nebylo možné, aby je čas od času nezahlédla. V této chvíli bily do očí a uváděly ji do rozpaků.

Zarámoval jí obličej svýma štíhlýma rukama a donutil ji, aby se na něj podívala. V jeho tváři nebylo ani stopy po úsměvu.

„Žádný muž tě nikdy neokusí tak jako já toho dne,“ pronesl zhrublým hlasem. „Bylas tak báječně nevinná.“

Uslyšela naléhavost v jeho tónu, zahlédla slabý záblesk v jeho zelených očích a rozevřela rty. „Tenkrát jsi mi nic takového neříkal!“ vyčetla mu.„Tenkrát,“ zamumlal ochraptěle s pohledem upřeným na její ústa, „jsem tolik trpěl, že jsem se vybíráním správných slov nezdržoval. Chtěl jsem jenom, abys vypadla z toho zatraceného auta dřív, než bych z tebe začal svlíkat ty těsné zelené šortky, cos měla na sobě.“

Její ruměnec potemněl. Ta představa byla neuvěřitelně šokující. Nějak ji nikdy nenapadlo, že by ji někdy mohl svléknout, získat přístup…

„Takový výraz…“ zasmál se bezděky. „Copak jsi neuvážila, co by se mohlo stát, když jsi po mně tak vyjela?“

Zavrtěla hlavou.

Zajel jí prsty do blonďatých vlasů na spáncích, kde je měla sčesané z obličeje do dlouhého copu. „Tenkrát si s tebou někdo měl pořádně promluvit.“

„Vždyť jsi to udělal ty,“ vybavila si nervózně.

„Až den nato, dlouze a otevřeně,“ přikývl. „Nechtělas to poslouchat, ale donutil jsem tě. Líbilo se mi pomyšlení, že jsem tě tím možná zachránil před ještě horším zážitkem.“

„Nebyl to vyloženě špatný zážitek,“ řekla s pohledem upřeným na jeho knoflíček u košile. „V tom byl zčásti ten problém.“

Rozhostila se dlouhá chvíle ticha, nabitá elektřinou. „Sally,“ vydechl Eb a jeho ústa se pomalu snesla na její.

Stoupla si na špičky, aby ho k sobě přilákala blíž, ztracená ve vzpomínce na to dávné odpoledne. Cítila, jak ji vzal za paže, aby ho objala kolem krku, a pak ji uchopil za boky a zvedl k náhle mohutnějším obrysům svého svalnatého těla.

Zalapala po dechu a poskytla mu příležitost, po níž toužil, aby mohl prohloubit svůj polibek. Vnímala teplou nepoddajnost jeho úst přitisknutých k jejím, zuby, jež ji jemně okusovaly, důkladně zkoumavý jazyk. Podbřišek jí zalil hřejivý pocit a ona ucítila, jak se zároveň celá napjala. Jako by se její tělo již před lety dokonale sladilo s tělem tohoto muže a nikdy by už nemohlo patřit nikomu jinému.

Ebenezer si uvědomoval její prudkou reakci, pomalu ji spustil zpátky na zem a odlepil své rty od jejích. Zkoumavě si prohlížel Sallyin obličej, její hebká, naběhlá ústa, rozšířené oči, omámený výraz.

„Ano,“ hlesl ochraptěle.

„Ano?“

Sklonil se, smyslně ji kousl do spodního rtu a pak ji od sebe odstrčil.

Bezmocně na něj hleděla a měla pocit, jako by právě spadla z velké výšky na zem.

Ebenezerův pohled sklouzl k jejím ňadrům a zastavil se u drobných ostrých hrotů, které se jí tak nápadně rýsovaly pod blůzkou, jejíž látka při každém prudkém, rychlém úderu Sallyina srdce poskočila.

Střetla se s tím pátravým pohledem a cítila moc toho všeho až v konečcích prstů u nohou.

„Víš stejně dobře jako já, že je to jen otázka času,“ pronesl Eb tiše. „Vždycky tomu tak bylo.“

Zamračila se. Jako by jí přestal fungovat mozek. Nedokázala se zcela soustředit a pociťovala vyloženou slabost v nohou.

Ebenezer se jí znovu zadíval na prsa; zalétl očima k zavřeným dveřím a oběma oknům se záclonami, načež k ní přistoupil a bezostyšně je uchopil do svých teplých, smyslných dlaní.

Sally otevřela ústa a vydala ze sebe šokovaný povzdech, který se náhle proměnil v zasténání plné rozkoše.

„Neublížím ti,“ zašeptal Eb a hladově ji políbil.

Byl to ten nejvášnivější, nejdospělejší polibek v jejím životě, jenž zastínil dokonce i to, k čemu došlo předtím. Jeho ruce si našly cestu pod Sallyinu teplákovou bundu a k měkkým partiím zakrytým krajkou. Její tělo na to pomalé laskání okamžitě zareagovalo. S dychtivou povolností se k němu přitulila.

„Panebože, co bych za to dal, abych to mohl rozepnout,“ zasténal, rty blízko jejích úst, zatímco si prsty pohrával se zapínáním na Sallyiných zádech. „A je zatraceně jisté, že ve chvíli, kdy bych to udělal, by se venku objevil Stevie a výraz názorné vyučování by získal úplně nový význam.“

Ta představa ho pobavila; zvedl hlavu a usmál se do Sallyiných neméně rozesmátých očí.

„No dobře,“ povzdychl si a s evidentní neochotou dal ruce pryč. „Kdo si počká, ten se dočká,“ dodal.

Sally se začervenala a trošku se od něj odtáhla.

„Nestyď se,“ pokáral ji jemně. Zelené oči mu jiskřily, plné darebnosti a potěšení. „Každý máme nějakou tu slabost.“

„Ty ne, ocelový muži,“ dobírala si ho.

„O tom si popovídáme příště,“ řekl. „A mezitím nezapomeň, co jsem ti říkal. Zvlášť o nočních výpravách.“

„Kam bych tak mohla jít v noci sama, tady, v Jacobsvillu?“ zeptala se trpělivě.

Ebenezer se jen zasmál. Sally si však už ve chvíli, kdy ho pozorovala, jak odjíždí, vzpomněla na blížící se rodičovskou schůzku. Budu mít spoustu času na to, abych mu to řekla, připomněla si. Otočila se a vešla zpět do domu; na rtech i v celém těle dosud cítila příjemné chvění.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Jessica byla po době strávené s Dallasem zaražená. Všiml si toho i Stevie a začal jí věnovat víc pozornosti. Sally vařila tetina oblíbená jídla a ze všech sil se snažila dostat Jess do lepší nálady. Ale smutek druhé ženy byl očividný.

Jelikož se v duchu věnovala Jessice, a ne ubíhajícímu času, úplně zapomněla, že se příští úterý večer koná rodičovská schůzka. Zatelefonovala Ebovi na ranč, jak jí řekl, ale ozval se jí pouze záznamník, který vybízel volajícího, ať zanechá své jméno a číslo. Sally do něj namluvila vzkaz; pochybovala však, že si ho Eb poslechne dřív, než se ona bezpečně dostane domů. Když jí vysvětloval, že je celá její rodina v ohrožení, tak mu zas tolik nevěřila, zvlášť proto, že se nepřihodilo nic mimořádného. Ale i tak se jí během té tříkilometrové jízdy domů přece nemůže nic stát!

Stevieho poslala domů s kolegyní. Schůze byla dlouhá a plná napětí a skončila mnohem později než obvykle. Sally si promluvila se známými rodiči a rychle odešla. Když ujížděla po té dlouhé, opuštěné cestě k domovu, nemyslela na nic jiného než na postel. Když míjela ten velký dům a okolní pozemek, kde bydleli její tři sousedé, zamrazilo ji. Tři z nich totiž byli venku na přední verandě. Měli rozsvíceno a vypadalo to, jako by se kvůli něčemu hádali. Zahlédli její auto a hrozivým způsobem znehybněli.

Sally šlápla na plyn; uvědomila si, že upoutala jejich pozornost, když kolem nich projížděla. Ještě pár minut, pomyslela si, a bude doma…

Zničehonic jí začalo dělat potíže otočit volantem a s hrůzou uslyšela zvuk ucházející pneumatiky. Srdce jí poskočilo v hrudi. Neměla rezervu. Vytáhla ji ven, aby si udělala místo na krmivo pro dobytek, které si minulý týden odvážela domů, a měla v úmyslu poprosit Eba, ať jí ji pomůže dát zpátky. A teď bude muset ujít zbytek cesty pěšky. A co je horší, venku je tma a ti divní chlapi se ještě pořád dívají za jejím vozem.

No, řekla si, když vylezla s kabelkou přes rameno z kabiny, snad ji nebudou obtěžovat. Měla s sebou hlasitou píšťalku a už se toho od Eba naučila tolik, aby se dovedla ubránit. Navzdory jeho dřívějším varováním sebejistě zamkla auto a vyrazila.

Uslyšela, jak za ní někdo běží. Ohlédla se a zůstala stát. Otočila se, ústa pevně semknutá. Dva z těch tří mužů mířili po cestě přímo k ní. Jenom klid, napomenula se. Měla na sobě elegantní šedý kalhotový kostým a bílou blůzu, vlasy vyčesané do uzlu, a zvedla bradu, aby jim ukázala, že se jich nebojí. Když viděla, jak jsou ti dva velcí a silní, její naděje na to, že se jim fyzicky ubrání, se začala rychle vytrácet. Nervózně nahmatala v kabelce píšťalku a sevřela ji v dlani po svém boku.

„Hej ty tam, zlato!“ zavolal na ni jeden z mužů. „Píchla jsi? Pomůžeme ti vyměnit kolo.“

Ten druhý, o něco menší, neupravený, neoholený a upřímně řečeno nepříjemný na pohled, se na ni zašklebil. „To si piš!“

„Nemám rezervu, ale stejně vám děkuju.“

„Odvezem tě domů,“ řekl ten vyšší.

Přinutila se k úsměvu. „Ne, díky. Ráda se projdu. Dobrou noc!“

Rozběhla se, když vtom se na ni vrhli. Jeden jí vykopl z ruky píšťalku a sevřel ruku za zády, zatímco ten druhý jí strhl z ramene kabelku a rychle prozkoumal její obsah. Vytáhl peněženku, celou ji prohledal a konečně z ní vyndal jednu bankovku, přičemž celou kabelku i s obranným sprejem zahodil na zem.

„Mizerných deset babek,“ zamumlal a nacpal si peníze do kapsy. „Škoda že nám Lopez líp neplatí. Ale za tohle si koupíme aspoň pár piv.“

„Pusťte mě,“ řekla Sally rozzuřeně. Snažila se vrazit tomu chlapovi loket do břicha, jak to viděla dělat instruktora v televizi, ale on jí zkroutil i tu druhou ruku tak drsným způsobem, že ji bolest okamžitě přiměla přestat.

Ten druhý přistoupil těsně k ní a přejel ji pohledem od hlavy až k patě. „Není špatná,“ zaskřehotal. „Honem, vem ji sem, kus od cesty,“ řekl tomu druhému.

„To se Lopezovi nebude líbit!“ Ten muž, který byl na verandě, se k nim rozběhl a křičel na ně přes silnici. „Přilákáte k nám pozornost!“

Jeden z nich utrousil jakousi hrubost. Třetí muž se vrátil zpátky. Jeho kroky zněly na dřevěné podlaze verandy nepřirozeně hlasitě.

Sally se dělalo strachy téměř zle, přesto bojovala jako tygřice. Její snaha vymanit se jim byla marná. Tito muži byli větší a silnější než ona a měli ji zcela ve své moci. Nemohla se dostat ke své píšťalce ani spreji a muži jí účinně zabránili v každém kopu či ráně, o něž se pokusila. Napadlo ji, že i oni ovládají všechny fígle sebeobrany stejně jako to, jak se jim vyhnout. Příliš pozdě si vzpomněla na Ebenezerova slova o nadměrné sebedůvěře. Tihle muži ani nebyli opilí, a stejně je nedokázala přemoci.

Jak ji táhli do husté trávy u silnice, srdce jí divoce tlouklo. Bojovala by, prala by se, ale nemohla se s nimi měřit. Věděla, že je ve velkém nebezpečí, a vypadalo to, že nemá jak uniknout. Z očí jí kanuly slzy nemohoucného vzteku. Jeden z nich ji držel, aby se nemohla hýbat, a ona si bezmocně vybavila vlastní hlas, když jen před pár týdny říkala své tetě, že zvládne úplně všechno. Byla si příliš jistá sama sebou.

V hlavě se jí rozbzučel jakýsi zvuk a ona si zprvu myslela, že to je předehra ke smrtelným mdlobám. Nebyla. Ten zvuk se blížil. Byl to pickup. Jeho reflektory ozářily její vůz u cesty, ale ne zápas probíhající nedaleko odtud.

Jako by ten řidič věděl, co se děje, aniž by to viděl. Prudce zajel na stranu silnice a vypnul motor. Vystoupil; byl to vysoký muž v pastýřském kabátě a se stetsonem staženým do čela. Zamířil rovnou k oběma mužům, kteří Sally pustili a otočili se, aby mohli čelit nové hrozbě. Ebovi!

„Nějaké potíže s autem?“ zeptal se sarkasticky hluboký, chraplavý hlas.

Jeden z mužů vytáhl nůž a ten druhý se přiblížil k příchozímu. „Do toho ti nic není,“ řekl ten vyšší. „Jdi si po svejch.“

Příchozí si položil ruce na útlé boky a nepohnul se ani o píď. „Leda tak ve snu.“

„Budeš toho litovat,“ ozval se ten vyšší. Přistoupil k nim s nožem těsně u boku.

Sally s hrůzou zírala na Eba, který povzbuzoval toho šílence, aby ho zabil! Z televize věděla, že rána nožem do břicha může být smrtelně nebezpečná. Copak jí Eb neříkal, že nejlepší způsob, jak přežít bitku s noži, je do žádné se nezaplést, utíkat jako o život? A teď Eb umře a bude to jenom její chyba, protože si nevzala k srdci jeho radu a nenechala si spravit tu pneumatiku…!

Eb se rychlostí útočící kobry nečekaně pohnul. Muž s nožem se najednou svíjel na zemi, držel se za předloktí a vzlykal. Ten druhý vyrazil dopředu, jen aby s ním Eb mrštil přímo na silnici. Zvedl se a znovu se rozběhl. Tentokrát se střetl s divokým, prudkým pohybem, po němž se poroučel k zemi, a už nevstal.

Eb překročil muže v bezvědomí, toho sténajícího si nevšímal a zvedl Sally ze země rovnou do náruče. Donesl ji ke svému vozu, opřel si ji o jedno silné stehno v džínech, aby mohl otevřít dveře na místě spolujezdce, a strčil ji dovnitř.

„Moje… kabelka,“ zašeptala a poddala se šoku a strachu, které se tak usilovně snažila skrýt. Tolik se třásla, že jí nebylo pořádně rozumět.

Ebenezer zabouchl, sebral ze země Sallyinu kabelku a peněženku a podal jí je otevřenými dveřmi na své straně. „Co ti vzali, holčičko?“ zeptal se jí tichým, konejšivým tónem.„Ten vysoký… mi sebral desetidolarovku,“ zajíkala se a nenáviděla se za svou zbabělost, když se bezmocně rozvzlykala. „Máji v kapse…“

Eb ji vytáhl, hodil ji Sally a nastoupil do auta.„Ale ti muži,“ zaprotestovala.

„Buď chvilku zticha. Je to v pořádku. Vypadají hůř, než jak jim doopravdy je.“ Vyndal z kapsy mobil, rozevřel ho a vyťukal jakési číslo. „Bille? Tady Eb Scott. Jsem na Simmons Mill Road těsně za tím domem, co ho pronajímá Bell. Přesně tak, to je on. Nechal jsem ti tu dva útočníky.“ Pohlédl na Sally.

„Dnes večer ne. Řeknu jí, ať za tebou zajde ráno.“ Na chvíli se odmlčel. „Nic hrozného; pár zlomených kostí, to je všechno, ale stejně bys sem mohl poslat sanitku. Jistě. Díky, Bille.“

Ukončil hovor a zastrčil si telefon zpátky do kapsy kabátu. „Zapni si pás. Vezmu tě domů a pošlu sem některého z mých chlapů, aby ti spravili auto a dovezli ti ho zpátky.“

Sally se tak třásly ruce, že ji Eb musel připásat sám. Rozsvítil světlo v kabině vozu a upřeně se na ni zahleděl. Viděl šok, strach, ponížení, vztek to vše leželo obnažené v jejích doširoka rozevřených, lesknoucích se šedých očích. Naposledy mu pohled sklouzl na její blůzu v místech, kde se látka roztrhla a bylo skrz ni vidět jednoduchou bavlněnou podprsenku. Sally byla natolik rozrušená, že si vůbec neuvědomovala, kolik holé kůže vystavuje na odiv.Ebenezer si sundal batistovou košili s dlouhým rukávem, kterou měl oblečenou přes černé tričko, a natáhl ji Sally na potrhanou halenku; šikovnými, rychlými prsty jí pozapínal knoflíčky. Když viděl důkazy toho, co si vytrpěla, rysy v obličeji mu ztvrdly.„Měla jsem… měla jsem… píšťalku,“ dusila se. „Dokonce jsem si vzpomněla, cos mě učil o tom, jak se bránit…!“Vážně si ji prohlížel. „Před pár lety jsem trénoval skupinu nováčků,“ řekl vyrovnaným hlasem. „Podstoupili výcvik v boji muže proti muži a znali všechny správné pohyby nutné k tomu, aby dokázali odvrátit jakýkoli fyzický útok. Nebyl mezi nimi nikdo, koho bych do deseti vteřin nesložil.“ Jeho světle zelené oči pátraly v jejích. „Dokonce i člověk, který ovládá bojová umění, může prohrát zápas. Závisí to na šikovnosti jeho protivníka a jeho vlastní schopnosti neztratit hlavu, když se dostaví útok. Viděl jsem učitele karate, kteří zahnali pokročilé studenty na útěk pouhým výkřikem, nečekaným prudkým zvukem, jenž tě úplně ochromí.“

„Ti dva… oni se tě vůbec… nedokázali dotknout,“ poznamenala ohromeně.

V Ebenezerových bledých očích se zračil cizí chlad, ze kterého se až roztřásla. „Říkal jsem ti, ať si dáš tu zatracenou pneumatiku do pořádku, Sally.“

Polkla. Její hrdost byla zraněná téměř k nesnesení. „Nenechám si od nikoho rozkazovat,“ řekla ve snaze zachovat si alespoň trochu sebeúcty.

„Já už taky žádné rozkazy neudílím,“ vrátil jí to. „Rozdávám však rady a ty jsi právě viděla, jak to dopadne, když je někdo neposlouchá. Aspoň jsi měla tolik rozumu, abys mi nechala vzkaz na záznamníku. Ale co kdybych si nezkontroloval vzkazy, Sally? Chceš si představit, kde bys teď byla? Mám ti to nastínit?“

„Přestaň!“

Zakryla si obličej rukama a zachvěla se.

„Nebudu se ti omlouvat,“ řekl jí příkře. „Udělala jsi zatracenou pitomost a mělas to štěstí, že jsi z toho vyvázla. Příště bych ale nemusel být tak rychlý.“

Polkla, a pak ještě jednou. „Muž, který… vítězí,“ ozvala se přidušeným hlasem, ale tentokrát si ho nedobírala jako tehdy odpoledne, kdy jí řekl, ať si nechá spravit tu pneumatiku.

Odtáhl jí ruce, jimiž si zakrývala obličej, a vyrovnaně se jí zahleděl do očí. „Přesně tak,“ pronesl úsečně a nemyslel to v žertu. „S takovouhle verbeží už jednám skoro půlku svého života. Říkal jsem ti, že je nebezpečné chodit sama ven. Teď snad chápeš, jak jsem to myslel. Nech si vyměnit tu zatracenou pneumatiku a kup si mobil.“

Točila se jí hlava. „Nemůžu si ho dovolit,“ ozvala se nejisté.

„Nemůžeš si dovolit ho nemít. Kdybys ho měla dneska večer, k tomuhle vůbec nemuselo dojít,“ odbyl ji energicky. Naléhavost v jeho očích ji rozechvěla. „Muž je fyzicky silnější než žena. Existuje pár výjimek, ale většinou tomu tak skutečně je. Pokud jsi neabsolvovala několikaletý výcvik, třeba jako policistka nebo federální agentka, nevyrovnáš se muži, který je pod vlivem alkoholu či drogy, nebo je prostě rozhodnutý zaútočit. Lidé, kteří prosazují zákon, umějí bojovat. Ty ne.“

Znovu se otřásla. Vlasy měla rozcuchané. Na pažích cítila zhmožděniny v místech, kde ji ti chlapi drželi. Ještě pořád byla omráčená tím zážitkem, ale už jí začínalo docházet, jaké hrozné věci se jí mohly přihodit.

Eb jí zničehonic pustil zápěstí. Prohlížel si ji a výraz v jeho útlé tváři roztál. „Jedno ti ale musím přiznat. Máš pro strach uděláno.“

„Jasně. Jsem drsná holka,“ zasmála se dutě a odhrnula si z očí pramínek vlasů. „Jaké politováníhodné mrhání sebedůvěrou!“

„Kdo tě ksakru naučil mít po ruce instantní sebeobranu?“ zeptal se zvědavě. Měl na mysli onen sprej ležící na zemi.

„V televizi dávali kurz sebeobrany pro ženy,“ špitla Sally defenzivně.

„Všechno, co na někoho nastříkáš, ať už je to pepř nebo nějaká chemikálie, se může obrátit proti tobě,“ řekl jí tiše. „Pokud vítr vane špatným směrem, můžeš se oslepit. Jestliže útočníka nezasáhneš přímo do očí, nejsi na tom o moc líp. Co se týká té píšťalky, dneska v noci by nebyl nikdo natolik blízko, aby ji zaslechl.“ Když viděl její nešťastný výraz, povzdechl si a zavrtěl hlavou. „Neříkal jsem ti, že máš utíkat?“

Sally výmluvně zvedla nohu s botou na vysokém podpatku.

Naklonil se k ní blíž.

„Jestli se ještě někdy ocitneš v podobné situaci, skopni je a utíkej jako o závod!“

Podařilo se jí na něj usmát. „Tak dobře.“

Jemně se dotkl její vyčerpané, stažené tváře. „Za nic na světě bych si nepřál, aby se ti stalo něco takového,“ řekl trpce.

„Měl jsi pravdu, můžu si za to sama. Takovou chybu už víckrát neudělám. Alespoň jsem z toho vyšla bez úhony, pokud nepočítám raněnou hrdost,“ řekla statečně.

Rozepnul jí bezpečnostní pás; všiml si, jak se v obývacím pokoji zvedly a pak zase spustily závěsy. „Jakmile jsem dostal tvůj vzkaz, poslal jsem sem Dallase,“ vysvětloval jí, „aby hlídal Jess a Stevieho. Mělas mi dát o téhle večerní schůzi vědět mnohem dřív.“

„Já vím.“ Zápasila se slzami. Celý ten zážitek jí způsobil šok, o němž věděla, že se přes něj nikdy nepřenese. „Byl tam ještě třetí muž, na verandě. Říkal, že se Lopezovi nebude líbit, co dělají, že na sebe tak upozorňují.“

Dlouho ji pozoroval. Viděl, že v jejím oválném obličeji dosud přetrvává strach, hrůza a odpor, sledoval, jak zatíná prsty do košile, kterou jí zapnul přes potrhanou blůzičku. Zalétl pohledem k oknu, kde byly závěsy zase zpátky na svém místě, a pak se znovu zadíval na Sallyinu tvář.

„Pojď ke mně, zlato,“ řekl jí něžně a přitáhl si ji do náruče. Přivinul ji k sobě, zabořil si její obličej do krku a nechal ji, ať se vypláče.

Opírala se mu sevřenými pěstmi o černé tričko a s bezmocnou zlostí vzlykala. „Já… já tak zuřím!“ dusila se. „Mám hrozný vztek! Připadala jsem si jako hadrová panenka.“

„Člověk prostě dělá, co může, a smíří se s výsledkem,“ řekl jí do ucha. „Každý může prohrát.“„Vsadím se, že tebe nikdy nikdo neporazil,“ zamumlala uplakaně.

„Ve výcvikovém táboře pro nováčky jsem dostal pekelný nářez od dvakrát menšího chlapíka, který byl mistr v hapkidu. Dal mi cennou lekci o přílišné sebedůvěře,“ řekl Eb schválně.

Sally si od něj vzala kapesník a otřela si nos, oči a ústa. „No jo, rozumím ti,“ řekla v povzdechem. „Vždycky se najde někdo silnější a taky nemůžeš pokaždé vyhrát.“

„Hezký postoj,“ souhlasil s ní.

Osušila si poslední stopy slz a vzhlédla k němu, pohodlně uvelebená na jeho klíně. „Dík za ten hrdinský výkon.“

Pokrčil rameny.

„Nesmysl, paninko, dyť vo nic nešlo.“ Zasmála se, jak to měl v úmyslu. V očích se jí zračila láska.

„Říká se, že když někomu zachráníš život, začne ti patřit.“

Našpulil rty a pohlédl do míst, kde jeho košile stěží zakrývala Sallyinu potrhanou blůzu. „Dostanu i tohle?“

„I tohle?“

Velice pomalu jí tu košili rozhalil a pohlédl na světlou pleť pod rozervanou látkou. Bylo se na co dívat. Sally nezaprotestovala, nepospíchala, aby se zakryla. Ležela mu velice tiše v náručí a nechala ho, ať se na ní pase očima.

Jejich pohledy se střetly v slabém světle přicházejícím od domu. „Žádné námitky?“

„Vždyť jsi mě zachránil,“ pravila prostě. Povzdechla si a rezignovaně se usmála. „Stejně patřím odjakživa tobě. Nikdy nebyl nikdo jiný“

Dlouhými, štíhlými prsty se dotkl její klíční kosti, oči měl přivřené a zasmušilé, tvářil se soustředěně a vážně. „To se dnes v noci mohlo změnit,“ připomněl jí tiše. „Musíš mi důvěřovat natolik, abys udělala, co ti řeknu. Nechci, abys v téhle záležitosti přišla k nějakému zranění. Udělám všechno, co budu muset, abych tě ochránil. K tomu patří i to, že tě klidně nechám sledovat nějakým chlapem, co bude jako tvůj viditelný přívěsek, pokud mě k tomu donutíš. Pomysli na to, jak by si $tohle $vysvětlil váš ředitel!“

„Nebudu už dělat žádné hloupé chyby,“ slíbila mu.

„A jak bys nazvala tohle?“ kývl směrem k roztrhané látce, jež zcela obnažovala jedno krásné, pevné ňadro.

„Jestli se ti nelíbí, co vidíš, tak mě klidně zakryj,“ vyzvala ho.

Zasmál se. Neustále ho překvapovala. „Myslím, že bych radši měl,“ zamumlal suše, přetáhl jí košili zpátky přes hrudník a nechal ji, ať si ji zapne sama. „Dallas je u okna a dostává školení.“

„A že ho potřebuje,“ pronesla se suchým humorem, zatímco jí Eb pomáhal zpátky na její sedadlo.

„Tak to jste dva,“ řekl jí Eb. Jeho oči byly laskavé a nyní se v nich objevila starost. „Budeš v pořádku?“

„Ano.“ Zaváhala, ruku položenou na klice. „Ebe, je to vždycky takové?“

Zachmuřil se. „Jaké?“

Pohlédla mu do očí. „Myslím fyzické násilí. Dostaneš se někdy do bodu, kdy se ti z toho uvnitř nedělá zle?“

„Já jsem se do něj nikdy nedostal,“ prohlásil rozhodně. „Pamatuju si každou tvář, každý zvuk, každou nechutnou minutu toho, co jsem v životě dělal.“ Díval se na ni, ale vypadalo to, že se v duchu zatoulal někam hodně daleko. „Radši bys už měla jít dovnitř. Ve čtvrtek a v sobotu vás vezmu se Steviem na ranč a zase na tom budeme pracovat.“

„Pokud mi to k něčemu bude,“ vypravila ze sebe nervózně.

„Nebuď taková,“ pokáral ji. „Prostě tě přemohli. To se stává, dokonce i ‚velkým, silným‘ chlapům. Není to žádná ostuda, prohrát v boji, když jsi do něj dala úplně všechno.“

Usmála se. „Myslíš?“

„Já to vím.“ Dotkl se jejího rozcuchaného uzlu. „Tenkrát na jaře jsi měla vlasy rozpuštěné,“ zamumlal tiše. „Pamatuju si, jak se mi dotýkaly holého hrudníku a voněly po kytkách.“Vybavila si tutéž vzpomínku a měla pocit, že jí dech uvízl v krku. Oba byli tenkrát do pasu nazí. Stačilo, aby zavřela oči, a cítila jeho svalnatou hruď pokrytou drsnými chloupky, přitisknutou k její vlastní hebké pleti, když ji líbal a líbal…

„Někdy,“ pokračoval, „člověk dostane druhou šanci.“

„Opravdu?“ zašeptala.

Jemně se dotkl jejích úst. „Snaž se nemyslet na to, co se stalo dneska v noci,“ řekl jí. „Nedovolím, aby ti někdo ublížil, Sally.“

Byl to příjemný pocit. Přála si, aby mu mohla dát tutéž záruku, ale po tom chabém výkonu, jaký předvedla, jí to připadalo dost absurdní.

Jako by jí četl myšlenky. Dal se do smíchu.

„Poslyšte, madam, až s vámi skončím, tak budete jíst chlapy zaživa,“ slíbil jí. „Vždyť jsi teprve začátečnice.“

„Ty ne.“

„To je pravda. A nejenom pokud jde o sebeobranu,“ dodal suše. „Tak už jdi.“

„Asi bych měla.“ Zatahala za knoflíčky vypůjčené košile. „Vrátím ti ji. Někdy.“

„Sluší ti,“ musel připustit. „Můžeš si ji nechat. Vyzkoušíme na tobě ještě další moje oblečení a zjistíme, jak to bude vypadat.“

Otevřela dveře a udělala na něj kyselý obličej. „Ebe, vážně musím jít za tím šerifem?“

„Musíš. Vyzvednu tě po škole. Neboj se,“ řekl tiše. „Nesežere tě. Je to milý chlap. Ale snad chápeš, že nemůžeme dovolit, aby těm Lopezovým lidem něco takového prošlo.“

Zamrazilo ji, když si vzpomněla, kdo je Lopez. „Co udělá, pokud budu svědčit proti jeho mužům?“

„Tyhle starosti nech na mně,“ řekl jí Eb a jeho oči připomínaly kusy zelené oceli. „Každý, kdo by se tě chtěl dotknout, si to bude muset vyřídit nejdřív se mnou.“

Jak na něj hleděla, cítila srdce až v krku. Byla moderní a z té vášnivé poznámky by nejspíš neměla mít radost. Ale měla ji. Eb je silný, asertivní muž, který chce partnerku, která se mu vyrovná. V sedmnácti Sally taková nebyla. Ale teď je. Může se mu postavit bok po boku a setkat se s ním na jeho vlastním hřišti. To jí dodávalo pocit hrdosti.

„Uvažuješ, jestli se pro moderní ženu hodí, aby se jí líbilo, že ji někdo chrání?“ dobíral si ji s šibalským úsměvem.

„Sám jsi říkal, že nikdo z nás není neporazitelný,“ namítla. „Nemyslím, že je špatné obdivovat mužovu sílu, zvlášť když mi zrovna zachránila krk.“

Vyvolával v ní pocit sebedůvěry, dával jí radost. Už léta se tak nenasmála, neměla takovou radost ze života. Připadalo jí zvláštní, že muž, jehož dospělost naplňovalo tolik násilí, dokáže být tak něžný.

„Už je to dobré?“ zeptal se.

Přikývla. „Jsem v pořádku.“ Pohlédla směrem k silnici a lehce se otřásla. „Nepůjdou mě hledat?“

„V takovém stavu ne,“ prohlásil rozhodně. „A mají velké štěstí,“ dodal a jeho tvář připomínala napjatou strunu. „Před deseti lety bych tak laskavý nebyl.“

Při té představě tázavě zvedla obě obočí.

„Však víš, co jsem byl zač,“ řekl tiše. „Až do poměrně nedávné doby jsem vedl divokou, nejistou existenci. Část toho muže, kterým jsem býval, je dosud ve mně. Tobě nikdy neublížím,“ dodal. „Ale než budu moct začít nový život, musím se nejdřív vyrovnat s tím starým. To bude nějakou dobu trvat.“

„Zřejmě se mi tím snažíš něco naznačit.“

„No ano, snažím,“ dumal a díval se na ni. „Upozorňuj u tě na své záměry.“

„Záměry?“

„Posledně jsem toho nechal. Příště to už neudělám.“

Její mysl nedokázala tak docela pochopit, co jí vlastně chce říct. „Myslíš s těmi muži…?“

„Myslím s tebou,“ řekl jemně. „Hrozně moc tě chci a tentokrát už neodejdu.“

„Chceš si snad vzít na pomoc celou armádu?“ zeptala se zděšeně.

„Žádnou nebudu potřebovat. Ale ty možná ano.“ Usmál se. „Tak už jdi domů. Nechávám váš dům hlídat. Budete v bezpečí, slibuju.“

Přitáhla si jeho košili blíž k tělu. „Děkuju ti, Ebe,“ řekla.

Pokrčil rameny. „Musím se starat o svoje lidi. Snaž se usnout.“

Usmála se na něj. „Tak jo. Ty taky.“

Pozoroval ji, jak míří k verandě a vchází do domu. Čekal na Dallase, který vyšel ven se stisknutými rty, a když míjel Sally, sotva s ní prohodil slovo.

Nasedl k Ebovi do vozu a zabouchl dveře.

„Co se Sally stalo?“ zeptal se a odložil si hůl.

„Přepadli ji Lopezovi chlapi, když píchla. Nevím, jestli to měli předem promyšlené,“ dodal chladně. „Třeba tam na ni číhali a způsobili jí ten defekt sami. Měla tu gumu skoro úplně sjetou, ale mohla s ní urazit ještě dalších pár set kilometrů.“

„Vypadala celá nesvá.“

„Vrhli se na ni, a kdybych se neobjevil, tak by ji možná byli znásilnili,“ řekl Eb bez obalu, zacouval a vyjel na silnici. „Chci se tam ještě jednou podívat, jestli je už odvezla sanitka.“

„Ty jsi zavolal sanitku?“ otázal se Dallas s předstíraným překvapením. „To je mi novinka.“

„No, snažíme se přece splynout s prostředím, nebo ne?“ zazněla úsečná odpověď. Ebenezer se zlobně zahleděl na vysokého blondýna vedle sebe. „Toho ale dost těžko docílíme, pokud budeme nechávat umírat lidi u cesty.“

„Když to říkáš.“

Dojeli k místu, kde dosud stál Sallyin pickup, avšak po obou mužích jako by se slehla zem. Dům opodál tonul ve tmě. V dohledu nebyla živá duše.

Eb se to snažil strávit, když vtom zablýskala rudá světla a za pickupem zastavila velká krabicovitá sanitka následovaná hlídkovým vozem, v němž seděl zástupce šerifa.

Eb sjel ze silnice a vystoupil. Toho šerifova zástupce, Riche Burtona, znal. Byl to jeden z nejschopnějších členů oddělení. Potřásli si rukama.

„Kde jsou oběti?“ chtěl vědět Rich.

Eb se zašklebil. „No, když jsem odvážel Sally domů, leželi oba přímo tady.“

Zástupce šerifa a zdravotníci se zahleděli na polehlou trávu, ale žádní muži na ní nebyli.

„Pokud nikdo z vás nepotřebuje lékařské ošetření, tak zase pojedeme,“ prohlásil jeden z příslušníků záchranné služby a křivě se na ně podíval.

„Potřebovali ji oba pachatelé,“ řekl Eb tiše. „Aspoň jeden z nich má něco zlomeného.“

Zdravotník po něm vrhl obezřelý pohled. „Jak to vypadá, nohy zřejmě ne.“

„Ne. Nohy ne.“

Sanitka odjela a Rich došel za Ebem a Dallasem, kteří stáli u pickupu.

„V tom domě se něco děje,“ řekl Rich potichu. „Zastavují mě úplně cizí lidé a říkají mi, že tam viděli podezřelou činnost, chlapy, co chodili dovnitř a ven s nějakými krabicemi. A to není všechno. Jakási holdingová společnost koupila velký kus půdy sousedící s pozemkem Cye Parkse a ten se zaplňuje stavebninami. Najali si prý dodavatele a na stavební odbor okresního úřadu dorazily plány ohledně jakéhosi podniku, který by se tam měl rozjet.“

„Kolik toho víš o těch chlapech, co tu bydlí?“ zeptal se Eb ledovým hlasem.

Rich pokrčil rameny. „Ne tolik, kolik bych chtěl.Ale moje kontakty mi tvrdí, že existuje drogový boss jménem Manuel Lopez, a povídá se, že ti chlapi patří jemu. Jsou to dealeři. Vedou mu obchod s narkotiky.“

Eb s Dallasem si vyměnili tiché pohledy.

„O jakém podniku tu mluvíme?“ otázal se Eb.„Nevím. Za Parksovým pozemkem roste obrovské ocelové skladiště,“ odvětil Rich a tvářil se ustaraně. „Kdybych chtěl hádat a je to skutečně jen domněnka , řekl bych, že při tom někdo měl na mysli distribuci.“

PATA KAPITOLA

„Středisko distribuce,“ prohlásil Eb úsečně. „Za kterým stojí Manuel Lopez, šéf těch nejdrsnějších mezinárodních drogových kartelů! Něco takového v Jacobsvillu sotva potřebujeme.“

„Přesně tak,“ souhlasil s ním mladší muž. Zamračil se. „Jak vůbec víš o Lopezovi?“

Eb mu na to neodpověděl. „Díky, Richi,“ řekl. „Jestli se něco dozvím o těch mužích, co napadli slečnu Johnsonovou, zavolám ti.“

„Dík. Ale vsadím se, že už jsou dávno pryč,“ prohodil lhostejně. „Byli by padlí na hlavu, kdyby se tu zdržovali a čelili v městě téhle velikosti obvinění z pokusu o znásilnění. Lopezovi by se takováhle proslulost nejspíš nezamlouvala.“

„Hádám přesně to co ty. Tak zatím,“ řekl Eb a kývl na Dallase. Rich jim zamával a odjel. Eb zaváhal, a jakmile Rich zmizel z dohledu, pustil se do hledání, až našel kus prkna, ze kterého trčely nové hřebíky. Teď leželo hroty dolů, ale dřevo vypadalo nově a byla k němu připevněná dlouhá šňůra. Očividně je někdo položil na silnici ve chvíli, kdy se Sally blížila, a pak s ním trhl zpátky, jakmile přes ně přejela. To znamenalo, že kromě toho muže na verandě a těch dvou, co napadli Sally, do toho musel být zapojený ještě čtvrtý člověk. To Eba znepokojovalo.

„Nastražili na ni past,“ hádal Dallas. „Přejela přes to. Tak píchla to kolo.“

„Přesně tak.“ Eb hodil prkno na korbu vozu a pak si vlezl zpátky za volant. „Byli na to nejmíň čtyři a domnívám se, že to přepadení nebylo jejich jediným záměrem. Myslím, že si hned ráno zajdu popovídat se Cyem Parksem. Možná bude něco vědět o té nově stavbě za svým pozemkem.“

Cy Parks byl nabručený. Nemohl v noci spát a teď byl groggy. Od chvíle, kdy přišel při požáru doma ve Wyomingu o manželku a pětiletého syna, už uplynuly čtyři roky, ale jemu se o tom ještě pořád zdály zlé sny. Sem do Jacobsvillu, kde žije Ebenezer Scott, se přestěhoval hlavně proto, aby si měl s kým popovídat. Eb nebyl jen dřívější druh ve zbrani, ale také jediný člověk, kterého Cy znal, jenž dokázal vyslechnout nezkrácený popis hrůz toho požáru, aniž by vyklopil večeři. To, že měl Cy někoho, s kým si mohl promluvit, ho udržovalo při zdravém rozumu. A nejen že si mohl povídat o smrti svých nejbližších, kterou jim připravili Lopezovi poskočí, ale také mu byl nablízku člověk, jenž mu pomáhal zahnat noční můry pramenící z minulosti, kterou s Ebenezerem sdíleli.

Zaklepání na dveře se ozvalo právě ve chvíli, kdy si Cy naléval druhý šálek kávy. Nejspíš to bude jeho předák. Harley Fowler miloval dobrodružství a rád si představoval sám sebe v roli žoldáka. Věčně četl časopisy pro salonní dobrodruhy a jednou dokonce odpověděl na inzerát, v němž hledali dobrovolníky, a během letní dovolené se údajně nechal najmout na jakousi práci. O čtrnáct dní později se vrátil a s úsměvem od ucha k uchu se chvástal, jaké hrdinské činy vykonal v cizině se skupinou světových borců. Začal komandovat ostatní nádeníky na ranči, kteří pro Cye pracovali, a přes noc se stal jejich hrdinou. Cy ho pozoroval s pobaveným cynismem. Nikdo z mužů, s nimiž sloužil, se po návratu nikdy nenaparoval a nechvástal svými kousky. Stejně jako nikdo z nich nepřišel domů s úsměvem na rtech. Muž, který viděl bojový konflikt, určitým způsobem vypadal a každý, kdo to sám zažil, to na něm neomylně poznal. Harleymu takové vzezření chybělo.

Nikdo z dělníků na ranči netušil, že Cy Parks nebyl odjakživa rančer. Věděli o tom požáru, který ho připravil o rodinu – to věděla většina lidí v okolí. Neměli však ponětí, že býval profesionálním vojákem a že ten požár měl na svědomí Lopez. Cy si přál, aby to tak zůstalo. Se starým životem skoncoval.

S chmurným výrazem na štíhlé, opálené tváři otevřel hlavní dveře, avšak na verandě nestál Harley Fowler. Byl to Ebenezer Scott.

Cyovy oči, o dva odstíny zelenější než Ebovy, se zúžily. „Zabloudil jsi?“ utrousil ironicky a prohrábl si neposlušné černé vlasy.

Eb se uchechtl.

„To už dávno. Máš ještě jeden hrnek?“

„Jistě.“ Otevřel dveře a pustil Eba dál. Obývací pokoj, staromódní a zařízený skrovným množstvím nábytku, byl jako ze škatulky. Stejně tak jídelna nikdy nepoužívaná a velká, vzdušná kuchyně, v nichž nebylo vidět ani smítko prachu či špíny.

„Ty sis snad najal hospodyni,“ zamumlal Eb.

Cy sundal další hrneček, nalil do něj černou kávu a podal ho Ebovi přes stůl. Teprve pak se posadil. „Já hospodyni nepotřebuju,“ řekl. „Proč jsi přišel?“ dodal s otevřeností, jaká pro něj byla typická.

„Zůstal jsi ve styku s některým ze svých starých kontaktů, když jsi skoncoval s bývalou prací?“ zeptal se ho Eb okamžitě.

Cy zavrtěl hlavou. „Nepotřebuju to. Nechal jsem toho, nebo jsi zapomněl?“ Pozvedl šálek ke svým širokým, ostře řezaným ústům.

Eb si usrkl trochu kávy, souhlasně kývl, když ucítil, jak je silná, a pak lehce položil hrnek zpátky na umakartový stůl. „Manuel Lopez je na svobodě,“ spustil bez jakéhokoli úvodu. „Domníváme se, že je někde tady poblíž. Pár jeho poskoků tu rozhodně je.“Cyova tvář ztvrdla. „Jsi si tím jistý?“

„Ano.“

„Proč je tu?“

„Protože tu je Jessica Myersová,“ odpověděl mu Eb. „Bydlí ve starém domě Johnsonových se svým malým synkem a s neteří, Sally Johnsonovou. Přiměla jednoho z Lopezových kompliců, aby Lopeze prásknul, aniž by se sám prozradil. Získala přístup k různým dokumentům, bankovním účtům a lidem ochotným svědčit: Teď je Lopez venku a jde po Jess. Chce jméno toho poskoka, který ho zradil.“

Cy netrpělivě mávl rukou. „Otevřený boj není v Lopezově stylu. On patří k původním vyznavačům kudly do zad.“

„Já vím. A to mi dělá starosti.“ Eb se znovu napil. „Nastěhoval tři, možná čtyři svoje hrdlořezy do nájemního domu nedaleko místa, kde bydlí Sally. Dva z nich ji včera v noci napadli, když píchla kolo kousek od jejich baráku. A nebyla to náhoda. Očividně o ní sbírají informace, sledujou ji. Přesně věděli, kde je a v kolik hodin se k nim dostane.“ Tvářil se ponuře. „Myslím, že nejsou jenom čtyři. Taky bych řekl, že možná mají totéž vybavení na ostrahu objektu, jaké mám na svém ranči já. Co nevím, je proč. Netuším, jestli to je výlučně proto, že se Lopez chce dostat k Jessice.“

„Je Sally v pořádku?“

Eb přikývl. „Naštěstí jsem k ní přijel včas. Zlomil jsem těm útočníkům pár kostí, ale utekli a teď se zdá, jako by dům zůstal bez nájemníků – samozřejmě dočasně. Nevšiml sis nějaké aktivity na severní hranici tvého pozemku?“

„Když o tom mluvíme, tak vlastně všiml,“ odvětil Cy a zamračil se. „Přijíždějí tam nejrůznější vozidla a zase odjíždějí. Zplanýrovali zhruba akr půdy a začíná tam růst nějaké ocelové skladiště. Předseda městské stavební komise tvrdí, že to má být výrobní a distribuční středisko pro jakýsi medový koncern. Dokonce už mají stavební povolení.“ Zlostně si povzdechl. „Mattovi Caldwellovi dělá stavební úřad kvůli jeho projektu hotové peklo, a tahle banda dostala to, co chtěla, okamžitě.“

„Tak med,“ zamyslel se Ebenezer.

„A to ještě není všechno,“ pokračoval Cy. „Prošetřil jsem si tu holdingovou společnost, co koupila ten pozemek za mnou. Nepatří nikomu místnímu, ale nemůžu zjistit, kdo za tím stojí. Vlastní ji nějaká korporace se sídlem v Cancúnu v Mexiku.“

Eb přivřel oči. „V Cancúnu? No, to je tedy zajímavé. Poslední zpráva, kterou jsem dostal o Lopezovi, než ho zavřeli, byla, že si tam koupil kus půdy a žije si jako král hned u Cancúnu na nějakém statku, co připomíná palác.“ Když Eb spatřil výraz v přítelově tváři, rázem se odmlčel. Kdysi s Cyem pomohli zlikvidovat pár Lopezových mužů.

Cyův dech zhrubl, jeho zelené oči se začaly třpytit jako rozpálené smaragdy. „Lopez! Co ten by ksakru dělal s medem?“

„Očividně to bude zástěrka pro něco nezákonného,“ ujistil ho Eb. „Možná že si vybral Jacobsville jako distribuční středisko pro své ‚zboží‘ proto, že je malý, izolovaný a nikde poblíž nejsou zástupci žádných federálních úřadů.“

Cy se zvedl, celé tělo ztuhlé nenávistí a vztekem. „Zabil mi manželku a syna…!“

„Donutil Jessiku sjet ze silnice, takže málem umřela,“ pravil Eb chladně. „Přežila to, ale přišla o zrak. Vrátila se sem z Houstonu, protože doufala, že ji dokážu ochránit. Sám na to ale nebudu stačit. Potřebuju pomoc. Chci na tvém zadním pozemku postavit odposlouchávací stanici a dát tam jednoho muže.“

„Platí,“ souhlasil Cy okamžitě. „Ale nejdřív koupím pár min s vějířovitým rozptylem…“

Trvalo to pouhou minutu, než Ebovi došlo, co znamená výraz v Cyově tváři, jeho očích a držení jeho štíhlého těla. Takhle ho viděl jenom jednou, před mnoha lety, v boji. Nejspíš tak vypadal, když mu zemřela žena a syn a jeho samotného hospitalizovali s vážnými popáleninami na jedné paži, jež si přivodil, když se je pokoušel zachránit ze zuřících plamenů. Tenkrát ještě nevěděl, že na něj Lopez poslal své muže, aby ho zabili. Lopez dokázal uzavírat smlouvy dokonce i z vězení.

„Nemůžeš přece začít odpalovat pozemní miny. Musíš se řídit hlavou, ne instinktem,“ poznamenal Eb úsečně. „Jestliže máme Lopeze dostat, musíme to udělat legálně.“

„Od tebe to zní vážně jako novinka,“ pravil Cy s kousavou ironií.

Eb se znovu posadil na židli, tentokrát obkročmo; jeho široká ramena se zvedla a zase klesla. „Napravil jsem se,“ řekl. „Chci se usadit, ale nejdřív musím odstranit Lopeze. Potřebuju tě.“

Cy k němu vztáhl ruku, kterou si tak ošklivě zranil.

„O těch popáleninách vím,“ kývl Eb. „Pokud si vzpomínáš, většina z nás tě byla navštívit v nemocnici.“

Cy se zadíval jinam, přetáhl si rukáv přes zápěstí a držel ho tam, jako by si chtěl ruku chránit. „Moc si z toho nepamatuju,“ přiznal se. „Poslali mě na oddělení popálenin a dělali, co mohli. Aspoň že mi ta ruka zůstala, ale pokud se dostanu do úzkých, nikdy už nebudu moc dobrý.“

„Myslíš, žes dřív byl?“ dobíral si ho Eb.

Cy rozšířil oči údivem, pak je zase zúžil a náhle vyprskl smíchy. „Už jsem zapomněl, jaká banda sadistů jste byli, ty a tvoji chlapi,“ obvinil ho. „Pokaždé, když jsme měli jít zlikvidovat nějakou jednotku, tak se někdo předem domáhal mojí výbavy a vyptával se, kdo po mně bude dědit.“ Cy se zhluboka nadechl. „Dlouho se už držím v ústraní.“

„Všimli jsme si,“ zazněla suchá odpověď. „Slyšel jsem, že na to bylo potřeba pár problémových adolescentů, aby tě vytáhli z ulity.“

Cy věděl, co tím Eb myslí. Belinda Jessupová, veřejná obhájkyně, si koupila kus půdy na hranici jeho pozemku, aby na něm mohl vzniknout letní tábor pro mladé delikventy s podmíněným trestem. Jeden z chlapců, Afroameričan, který si naprosto zamiloval chov dobytka, dokázal prorazit Cyovu ochrannou slupku. Cy a jeho soused Luke Craig tomu mládenci pomohli vydat se na dráhu kovboje. Teď pracoval pro Luka Craiga na jeho ranči a skutečně se činil. Už žádné potíže se zákonem. Byl na dobré cestě k tomu, stát se předákem celé party, a Cy v sobě nedokázal potlačit určitou hrdost, že na tom měl svůj podíl.

„I kdybychom předpokládali, že dokážeme dostat Lopeze zpátky za mříže, nezabráníme mu tím jmenovat někoho jiného, kdo bude řídit jeho impérium místo něj. Však víš, jak jsou tyhle skupiny organizované,“ pokračoval Cy, „do buněk o deseti či více mužích, jejichž náčelníci se zodpovídají regionálnímu manažerovi a tihle manažeři zase člověku jmenovanému vysokým vedením. Tyhle zatracené kartely dneska fungujou jako skutečné obchodní společnosti.“

„Jo, já vím, a navíc mají k dispozici pagery, mobily a faxy, které používají jen tak dlouho, aby je nikdo nevypátral,“ souhlasil s ním Eb. „Jsou výkonní a nemilosrdní. Jen bůh ví, kolik tajných agentů už ztratili lidé z protidrogového, nemluvě o dalších orgánech prosazujících zákon. Drogoví magnáti mají zastrašování jako své náboženství a bez skrupulí zabijí muže i s celou jeho rodinou. Není divu, že se jim jen málokdy postaví na odpor někdo z jejich poskoků. Jeden to však udělal a Jessica zná jeho jméno. Nečekám, že to Lopez vzdá. To nikdy.“

„Ani já ne. Ale co uděláme s tou Lopezovou plánovanou akcí?“ chtěl vědět Cy.

Eb vystřízlivěl. „Ještě nemám žádný plán. Bez konkrétních důkazů nemůžeme legálně dělat vůbec nic. Lopez si bude tentokrát dávat mimořádně velký pozor, aby zahladil stopy. Nebude chtít, aby ho cokoli na papíře spojovalo s tou drogovou operací. Podle toho, co se mi podařilo zjistit, už zaplatil kauci a zmizel z města. Věř mi, že neexistuje způsob, jak dosáhnout jeho vydání z Mexika. Dostat ho někdy zpátky za mříže bychom mohli jedině tak, že bychom ho sem přilákali zpátky a pak ho sebral šerif. Lopez je teď na čele seznamu nejhledanějších osob, který vydal Úřad pro boj s drogami.“ Eb dopil druhý šálek kávy. „Kdybychom mohli legálně odposlouchávat telefony v tom skladu, jakmile začne fungovat, třeba bychom získali něco, s čím bychom mohli zajít na úřady. Znám jednoho jejich agenta,“ prohodil Eb zamyšleně. „On a jeho žena jsou vlastně tvoji sousedi. Je úplně posedlý prací a tajného agenta už dělal.“

„Většina Lopezových lidí jsou Hispánci,“ upozornil ho Cy.

„Tenhle chlápek by se mohl za Hispánce klidně vydávat. Navíc zatraceně dobře vypadá. Otec jeho ženy jí nechal ten malý ranč..„Lisa Monroeová,“ pravil Cy a odvrátil pohled. „Ano, už jsem ji tu viděl. Zrovna včera házela svému koni přes plot těžké balíky sena,“ dodal tím nejchladnějším tónem, jaký u něj Eb kdy slyšel. „Je hubenější, než by měla být, a nemá co tahat takovou tíhu!“

„Když její manžel není doma, aby to pro ni udělal…“

„Že není doma?“ Cy rozšířil oči údivem. „Dobrý bože, člověče, vždyť stál tři metry od ní a klábosil s nohatou blondýnou v uniformě expresní doručovatelské služby! Vypadalo to, že Lisu vůbec nevnímá!“

„To není naše věc.“

Cy prudce vstal. „Dobrá. Máš pravdu. Co kdybychom si zajeli k hranicím pozemku a podívali se, jak pokračuje stavba toho skladu?“ navrhl. „Můžeme si vzít koně a předstírat, že objíždíme plot.“

Eb si došel do vozu pro silný dalekohled, a když se objevil ve stáji, Cyův mladý předák už měl připravené dva osedlané koně.

„Pane Scotte!“ zvolal Harley s úsměvem člověka oslněného přítomností hvězdy a roztržitě si prohrábl rukou světle hnědé vlasy ostříhané na ježka. „Rád vás vidím, pane!“ Téměř Ebovi zasalutoval. Věděl o akci pana Scotta všechno; celé si to přečetl ve svém salonním časopise o tajných operacích, nemluvě o přísně tajném bulletinu, který si předplatil.

Eb si ho změřil pohledem, a neusmál se. „Znám tě, synku?“

„Kdepak, pane,“ řekl Harley rychle. „Ale četl jsem o vaší akci!“

„To si umím představit,“ uchechtl se Eb. Strčil si do úst doutník a zapálil si.

Cy nasedl na koně ze strany, zprava, protože neměl v levé paži dostatečnou sílu, aby se mohl chytit za hrušku sedla a vytáhnout se nahoru. Strašně nerad ukazoval slabost, která byla až příliš viditelná. Než došlo k tomu požáru, byl ve vynikající fyzické kondici.

„Pojedeme k severní hranici pozemku a zkontrolujeme plot, jestli v něm nejsou nějaké díry,“ oznámil Cy s naprostým klidem. „Řekni Jenkinsovi, ať se hned po snídani pustí do té nové brány.“

„Nejdřív ji bude muset vyzvednout v železářství,“ připomněl mu Harley. „Když jim včera přišla, bylo už pozdě.“

Cy mu uštědřil pohled, jaký by zmrazil i tekoucí vodu. Neřekl nic. Ale to ani nemusel.

„Hned mu to půjdu připomenout,“ řekl Harley okamžitě a rozběhl se k noclehárně.

„Kdo je to?“ zeptal se Eb, když vyjeli ze dvora.

„Můj nový předák.“ Cy se k němu naklonil s výrazem předstírané úcty. „Abys věděl, je to skutečný $žoldákl $Na začátku tohohle léta skutečně odjel plnit úkol!“

„Panebože,“ vzdychl si Eb afektovaně. „Jen si to představ. Opravdový živý hrdina přímo tady, v našem zapadákově.“

„A jaký,“ zamumlal Cy. „Nejspíš čtrnáct dní tábořil někde v lese a pomáhal chránit rekreanty z města před medvědy.“

Eb se přidušeně zasmál. „Pamatuješ, jací jsme byli v jeho věku my?“ zeptal se, zahloubaný do vzpomínek. „Nemohli jsme se dočkat, až nás lidi uvidí v naší výbavě. A pak jsme zjistili, že skuteční žoldáci si reklamu nedělají.“

„Byli jsme jako Harley,“ uvažoval Cy. „Samé řeči a nesmysly.“

„A úsměv od ucha k uchu.“ Eb při té vzpomínce přivřel oči. „Když jsem toho pak nechal, celé roky jsem se neusmál. Není v tom žádná romantika a bez ohledu na to, jak dobře tě platí, nikdy to není dost za to, co musíš dělat.“

„Přece jenom jsme ve světě vykonali trochu dobra,“ řekl mu na to Cy.

„Ano, asi máš pravdu,“ musel přiznat Eb. „Ale to nejlepší, co jsme udělali, bylo, že jsme zničili jednu z Lopezových továren na výrobu kokainu ve Střední Americe a pomohli ho dostat za mříže. A vidíš, stejně je zase zpátky, jako nějaký zatracený bumerang.“

„Znal jsem jeho tátu,“ prohlásil Cy nečekaně. „Byl to dobrý, poctivý chlap s velkým srdcem, který pracoval jako údržbář kousek odtud ve Victorii a po večerech se doma učil anglicky, aby si polepšil. Zemřel těsně poté, co zjistil, čím se živí jeho jediné dítě.“

Eb se zahleděl do dálky. „Nikdy nevíš, co se z tvých dětí nakonec vyklube.“

„Vím, co by se vyklubalo z toho mého,“ vzdychl si Cy ztěžka. „Jeden z jeho učitelů měl nehodu. Nebyl u dětí zrovna v oblibě, ale Alex pro něj stejně založil fond a jako první příspěvek do něj vložil celé svoje měsíční kapesné.“ Cyův obličej byl napjatý jako drát. Musel polknout, aby se mu nezlomil hlas. Jeho vzpomínky nebyly díky uplynulým létům o nic lehčí. Třeba by mu pomohlo, kdyby přispěl k tomu, aby Lopez putoval zpátky do vězení.

„Lopeze dostaneme,“ prohlásil druhý muž prudce. „Ať si to vyžádá cokoli, i kdybych musel povolat pomocníky z celého světa. Dostaneme ho.“

Cy překonal krátkou chvíli utrpení a pohlédl na svého přítele.

„Pokud se nám to podaří, rád bych s ním strávil pět minut o samotě.“

„Ani náhodou,“ zazubil se Eb. „Pamatuju si, co dokážeš během pěti minut, a chci, aby Lopez stanul před řádným soudem.“

„Vždyť k tomu už došlo.“

„Ano, ale chytili ho a soudili na východě. Tentokrát se nám ho podaří dopadnout přímo tady v Texasu a nahrajeme si do právnických karet tím, že do toho procesu angažujeme nejlepšího prokurátora ve státě. Hartovi kluci jsou příbuzní našeho generálního prokurátor je to jejich starší brácha.“

„Na to jsem zapomněl.“ Cy se zadíval na Eba. Jeho pohled byl na okamžik méně zmučený. „Tak jo. Řekl bych, že můžu dát soudu ještě jednu šanci. Nejspíš to není jejich chyba, že si Lopez může dovolit obhájce v oblecích od Armaniho.“

„Přesně tak. A pokud se nám ho podaří chytit s dostatečným množstvím vypraných peněz po kapsách a uplatnit zákony proti organizovanému zločinu, budeme moct financovat hezkých pár vylepšení pro naše lidi z protidrogového oddělení.“

Dorazili k nejsevernější hranici Cyova pozemku, odkud bylo přes vysoký drátěný plot taktak vidět obrovské staveniště. Schovali se v malé skupince stromů u potoka; Eb vytáhl dalekohled a důkladně si vše prohlédl. Pak ho podal Cyovi, ten se rovněž podíval a vrátil mu ho zpátky.

„Poznals někoho?“ zeptal se Cy.

Eb zavrtěl hlavou. „Nikdo z nich mi není povědomý. Ale vsadím se, že kdyby ses mrknul na správná místa, našel bys nějaký ten záznam v rejstříku. Lopez není moc vybíravý, pokud jde o minulost jeho lidí. Má zkrátka rád chlapy, kterým nevadí udělat cokoli, co si daná práce žádá. Naposled jsem slyšel, že zaměstnává několik cizích státních příslušníků.“ Povzdechl si. „Jedna věc je zatraceně jistá: nechci tu mít žádné drogové distribuční středisko.“

„Ani já ne. Raději bychom měli zajít do kanceláře šerifa a promluvit si s Billem Elliotem.“

Cy pokrčil rameny. „Pokud se chceš někam dostat, asi by ses za ním měl vypravit sám. Já bych ti jenom přinesl smůlu.„Už si vzpomínám. Tys s ním měl nějakou výměnu názorů kvůli tomu letnímu táboru Belindy Jessupové.“

„Létala dost silná slova,“ souhlasil Cy s nepříjemnými rozpaky. „Od té doby jsem se ale zklidnil.“

„Jo, ty a KGB.“ Eb si stáhl klobouk hlouběji do čela. „Radši bychom odtud měli vypadnout, než si nás všimnou.“

„Vidím, jak se sem někdo blíží.“

„Oni tě vidí taky.“

„To by jim mělo dělat starosti,“ zazubil se Cy.

Eb se uchechtl. Spatřit na té tvrdé tváři úsměv bylo v poslední době vzácné. Otočil koně a nechal Cye, aby jel za ním.

Odpoledne Eb zajel k domu Johnsonových, aby odvezl Sally a Stevieho na další lekci sebeobrany.

Když ho Sally uviděla, rozzářily se jí oči a Eb zase ucítil, jak mu poskočilo srdce. Díky ní v sobě cítil teplo, jako by konečně někam patřil. Stevie proběhl kolem tety a nechal Eba, aby ho chytil do svých svalnatých paží a zatočil se s ním kolem dokola.

„Jak se má Jess?“ zeptal se Ebenezer.

Sally se zašklebila a ohlédla se zpátky k domu. „Dallas sem dorazil těsně před tebou. Tam uvnitř probíhá něco jako boj beze zbraní. Ani spolu nemluví.“

„No jo,“ zamyslel se Eb. „Nakonec se to ale dá do pořádku.“

„Chceš si na ně vsadit?“ škádlila ho. „Cítím, že budeš mít štěstí.“Uchechtl se a naložil je do pickupu. Ne, na přátelštější vztahy mezi těmi dvěma by si nevsadil. Ještě ne.

„Kolik toho víš o monitorovacím zařízení?“ zeptala se ho Sally nečekaně.

Zahleděl se na ni s přehnanou trpělivostí. „Co myslíš, vzhledem k mojí minulosti?“

Zasmála se. „Promiň. Neuvažovala jsem. Může nějaký mikrofon skutečně zachytit hlasy uvnitř domu? Jess se mě totiž pokoušela přesvědčit, že nás ti lidé slyší skrz zdi a že si musíme dávat velký pozor na to, o čem mluvíme. Zmínila jsem se o Lopezovi, a ona mě okamžitě umlčela.“

Eb na ni pohlédl od volantu. „Musíš se toho ještě hodně naučit. Řekl bych, že s tím můžeme klidně začít hned teď.“

Když zaparkovali u předních dveří, zavedl ji dovnitř, Stevieho nechal u kuchyňského stolu se svým kuchařem Carlem, který dítěti přichystal zmrzlinu, a sám zavedl Sally dlouhou chodbou do obrovské místnosti; byla doslova nacpaná elektronickým vybavením.

Pokynul jí, ať se posadí, a bezpečnostní kamerou vyhledal dva kovboje kdesi v dálce, kteří pracovali na nějakém stroji v půlce rozjezděné cesty loukou.

Dotkl se přepínače a Sally uslyšela, jak jeden z kovbojů mumlavě sděluje tomu druhému cosi o politováníhodném stavu moderního nářadí a že dokonce i rezavé pilníky byly lepší než to, co se vydává za pilník dneska.

Ani nemluvili moc nahlas, a pokud tam byl nějaký mikrofon, musel být namontovaný venku na zdi stodoly. Sally upřela na Eba doširoka otevřené oči, v nichž se zračila čirá neochota něčemu takovému uvěřit.

Eb sáhl na přepínač a opět zavládlo ticho. „Většina moderního audio vybavení dokáže zachytit šepot na několik set metrů.“ Ukázal na polici, na které trůnilo pár podivně vyhlížejících dalekohledů. „Noční optika. Za bezměsíčné noci s nimi vidím úplně všechno a mám i další, které ve tmě detekují teplo.“

„Děláš si legraci?!“

„Máme kamery schované v knížkách a krabičkách od cigaret, zbraně, které se dají rozmontovat a ukrýt do bot,“ pokračoval. „Nemluvě o tomhle.“

Ukázal na své hodinky. Měly spoustu různých ukazatelů, ale vypadaly úplně normálně. Tedy do té doby, než je nastavil a než z nich vyskočila od podhledu ošklivá čepel. Sally hlasitě zalapala po dechu.

Když jí došlo, k čemu ta čepel asi slouží, viděl jí to uvědomění v očích. Vzhlédla k němu a spatřila minulost. Jeho minulost.

Přivřenýma zelenýma očima zapátral v jejích. „Tys asi nepřemýšlela o tom, jakou práci jsem přesně dělal, viď?“

Zavrtěla hlavou. Byla teď o něco bledší.

„Žil jsem na nebezpečných místech, v nebezpečných časech. Teprve nedávno jsem se přestal ohlížet a sedávat zády ke stěně.“ Dotkl se její tváře. „Lopezovi muži vás slyší přes zeď, i když třeba máte zapnutou televizi. Na to nikdy nezapomínej. Neříkej nic, co nechceš, aby zůstalo zaznamenáno pro příští generace.“

„Ten Lopez je hodně nebezpečný, viď?“ zeptala se ho.

„Je to ten nejnebezpečnější chlap, jakého znám. Najímá si zabijáky. Nezná soucit, nezná slitování a kvůli zisku udělá absolutně cokoli. Kdyby ho nezradili jeho vlastní poskočí, v téhle zemi by se nikdy nedostal do vazby. Byla to jenom šťastná náhoda.“

Sally se kolem sebe zvědavě rozhlédla. „Mohl by tě slyšet i tady?“

Ebenezer se jemně usmál. „Ani náhodou.“

„Vypadá to jako scéna z $Hvězdných válek“ $poznamenala.

Zazubil se. „Když už je řeč o filmech, jak by se vám se Steviem líbilo jít se mnou v sobotu do kina na to nové scifi?“

„Copak bychom mohli?“

„Jistě.“ Oči se mu uličnicky roztančily, když si představil, jak s ní sedí v zšeřelém kinosále…

ŠESTÁ KAPITOLA

Jakmile postoupili od pádů k obranným hmatům, trénink už Sally nepřipadal tak těžký. Nejenže bylo vzrušující učit se takovým dovednostem, ale navíc to obnášelo neustálý fyzický kontakt s Ebem, a ten jí přinášel potěšení. Vážně to před ním nedokázala skrýt. Uměl dokonale prohlédnout její taktiku na odvrácení pozornosti, a kdykoli ho požádala o krátkou přestávku, zazubil se.

Také Stevie se věnoval cvičení s nadšením. Navíc ani nebylo těžké vysvětlit mu, že takové věci nemají ve škole co dělat. I ve svém útlém věku zřejmě chápal, že bojová umění slouží k rekreaci po vyučování, a na hřiště nepatří.

„To jde ruku v ruce s disciplínou,“ informoval Eb Sally, když mu o tom pověděla. „Většina lidí, kteří se dívají na filmy o bojových uměních, automaticky předpokládá, že učíme děti, aby si navzájem ubližovaly. Takhle to není. Učíme je, jak si zvýšit sebeúctu a sebedůvěru. Pokud víš, že se v ošklivé situaci dokážeš ovládnout, je méně pravděpodobné, že půjdeš a pokusíš se někoho zmlátit, abys to dokázala. Spoustu dětí dožene k násilí nedostatek sebedůvěry, nedostatek sebeúcty.“

„Tohle a taky velice smutný nedostatek pozornosti ze strany dospělých v rodině,“ dodala Sally tiše. „V dnešní době jsou v domácnosti potřeba dva příjmy, ale trpí tím právě děti. Každý člen dětského gangu ti poví, že se k němu přidal, protože chtěl být součástí nějaké rodiny. Ale jak změnit poměry, aby si rodiče vydělali na živobytí, a přitom pořád měli dost volného času na výchovu svých dětí?“

Eb si položil obě ruce na útlé boky a pečlivě si Sally prohlížel. „Kdybych ti uměl odpovědět na tuhle otázku, ucházel bych se o nějakou veřejnou funkci.“

Usmála se na něj. „Už tě vidím, jak zametáš s pouličními kriminálními živly.“

Pokrčil rameny. „Ve srovnání s tím, čím jsem se živil dřív, by to byla hotová hračka.“

Sallyiny světlé oči pátraly v Ebově štíhlé, zjizvené tváři, zatímco Stevie si procvičoval techniku a padal z jedné strany žíněnky na druhou. „Půjčila jsem si jeden z těch starých filmů o žoldácích a podívala se na něj. Vážně házíte granáty a používáte raketomety?“

V jeho bledých očích se objevil zvláštní, temný výraz. „Mezi jiným,“ pravil.

„Jako třeba?“ pobízela ho.

„Jako je třeba špičkové technické vybavení podobné tomu, co jsi viděla u mě v kanceláři. Nálože s plastickou trhavinou, malé zbraně, všechno, co jsme měli k dispozici. Ale teď se zabýváme většinou shromažďováním informací a taktikou. A získávání informací,“ řekl jí suše, „je zhruba stejně vzrušující jako vločky, co jsou už dvě hodiny namočené v mléce.“ To ji překvapilo.

„Myslela jsem, že to je jako válka.“

Pokrčil rameny. „Jenom když tě při tom shromažďování informací chytnou,“ zasmál se. „V tom, co jsme dělali, jsme byli dobří.“

„Dallas patřil k tvým mužům, viď?“

Eb přikývl. „Dallas, Cy Parks a Micah Steele, nevlastní bratr Callie Kirbyové mezi jinými.“

Překvapením otevřela ústa.

„Cy Parks byl žoldák?!“

Ebenezer pozvedl obočí. „Ty sis nevšimla, že mu dělá potíže jednat s jinými lidmi?“

„To člověku jen těžko unikne. Ale v jeho stavu…“

„Já vím. To je jeden z důvodů, proč se už téhle práci nevěnuje. Byl členem skupiny, které před o něco víc než dvěma lety pomohla zlikvidovat Lopezovu organizaci stejně jako já. Samotnému Lopezovi se dostala na kobylku Jess. Ten se však odvolal a sedět šel teprve před šesti měsíci. Jak vidíš, teď je zase venku,“ dodal suše.

„Před dvěma lety – to bylo zhruba v době, kdy Cy přijel do Jacobsvillu,“ vzpomněla si Sally.

„Ano. Poté, co jeden z Lopezových zabijáků založil požár v jeho domě ve Wyomingu. Chtěl zabít všechny tři, ne jenom Cyovu ženu a dítě,“ dodal a spatřil děs v Sallyiných očích. „Nicméně Cy nespal, jak se domnívali. Dostal se ven.“

Sally zkřivila obličej. „Ale proč mu chtěl Lopez podpálit dům?“

„On si tímhle způsobem vyřizuje účty s lidmi, kteří se mu postaví do cesty,“ odpověděl jí Ebenezer prostě. „Nezlikviduje pouze člověka, který je za to zodpovědný, ale celou jeho rodinu, pokud se mu k ní podaří dostat. Když se mu v Mexiku někdo pokusil vzepřít, došlo tam k takovým vraždám, že bys tomu nevěřila. Děti však většinou nechává na pokoji; to je jeho jediná ctnost.“

„Netušila jsem, že existují lidé jako on,“ přiznala Sally žalostně.

„Přál bych si, abych mohl říct totéž,“ prohodil Eb. „Nežijeme v dokonalém světě. Proto si přeju, aby ses naučila bránit.“

„Tu noc, kdy jsem píchla kolo, by mi to fakticky moc nepomohlo,“ podotkla. „Kdybys v té chvíli nepřijel…“ Otřásla se.

„Ale přijel jsem. Neohlížej se zpátky. Nic tím nespravíš.“

Sallyiny jemné, ustarané oči tiše pátraly v jeho zjizveném obličeji.

„Na co myslíš?“ zeptal se jí se slabým úsměvem.

Pokrčila rameny. „Myslela jsem na to, jaké falešné představy jsem o tobě měla před všemi těmi lety,“ přiznala. „Nejspíš jsem žila ve vysněném světě.“

„A já jsem zase prožíval noční můru,“ řekl. „Toho nezapomenutelného jarního dne před šesti roky jsem se zrovna vrátil z krvavé lázně v Africe, kde jsme se pokoušeli pomoct jisté úřadující vládě odrazit vojenský převrat jednoho moc nebezpečného domorodého komunistického generála. Ztratil jsem skoro celou jednotku včetně několika přátel a kancelář úřadujícího prezidenta vyletěla i s ním do povětří. Nebyla to dobrá doba.“

Sally k jeho překvapení vyslovila jméno té země. „Tehdy jsme se o tom učili v občanské nauce,“ řekla. „Neměla jsem tušení, čím se živíš, nebo že jsi do toho byl nějak zapletený. Všichni jsme si ale mysleli, že to je idealistický odpor,“ dodala s úsměvem.

„Idealistický, to ano,“ souhlasil s ní. „A značně nákladný, jako je většina idejí, jakmile se je pokusíš uvést do praxe.“ Když se střetl s jejím pohledem, jeho oči byly velmi staré. „Od té doby jsem se začal soustředit na informace a taktiku. Válka není vznešená. Takové je jen její vyřešení.“

Sally si vybavila čerstvé jizvy, které měl ten den v obličeji a které přičítala farmářské práci. S očividným zájmem si ho prohlížela, a když Eb tázavě zvedl jedno obočí, rozpačitě se usmála.

„Promiň,“ zamumlala.

Ebenezer popošel o krůček blíž k ní a přinutil ji zvednout bradu, aby mu viděla do obličeje. Z toho sotva postřehnutelného kontaktu se jí rozbušilo srdce. Nebyla to ani tak jeho blízkost; spíše způsob, jakým se na ni díval, jako by ji k sobě chtěl přitisknout a líbat ji, až by se jí podlomily nohy.

Sally poodstoupila o krok dozadu a bezděčně zalétla pohledem ke svému synovci, jenž dával co proto boxerskému pytli.

„Nezapomněl jsem na něj,“ ozval se Eb sametovým tónem. Pohled jeho světlých očí padl na její ústa a zdržel se tam. I když byla Sally nenalíčená a dlouhé vlasy měla rozcuchané, moc jí to slušelo. „Už brzy tě vezmu někam na večeři. Jess a Stevieho může pohlídat Dallas.“

Dokud to neřekl, tak na pár rozkošných okamžiků skutečně zapomněla na nebezpečí, které jim hrozí. Teď to bylo všechno zase rázem zpátky.

Vyhladil jí vrásku, která se jí objevila mezi tenkým obočím.

„Nemysli na to. Mám situaci pod kontrolou.“

„To doufám,“ poznamenala stísněně. „Ví pan Parks, že je Lopez venku z vězení?“

„Ví,“ odvětil Eb a prohrábl si husté vlasy. „Cy je něco jako nezajištěný kanón, který musím hlídat. Ani za starých časů zrovna neoplýval trpělivostí. On a jeho manželka nebyli žádný ideální pár, ale toho kluka k smrti miloval. Nebude mít pokoj, dokud se Lopeze nepodaří chytit, a pokud se k němu dostane jako první, můžeme na nějaký proces rovnou zapomenout. Nikdy nedopusť, abys jednala ve vzteku,“ dodal tiše. „Zlost ti zatemní rozum. Můžeš kvůli ní přijít o život.“„Nemůžeš mu mít za zlé, jak to cítí. Vždyť je to chudák,“ soucítila s ním Sally.

„Litovat ho by byla zbytečná ztráta času,“ zamumlal Eb s úsměvem. „I zmrzačený je víc chlap než většina ostatních.“

„Já o něm neuvažuju jako o mrzákovi,“ prohlásila Sally upřímně. „Je velice přitažlivý.“

Eb na ni nasupeně pohlédl. „Ale nic pro tebe.“

Oči se jí rozšířily údivem. „Cože?“

„Slyšelas mě.“

„Já nejsem ničí majetek,“ začala.

„Ani já ne, ale stejně si na Cye nemysli. Můžeš se soustředit na mě.“ Uchopil jednu její ruku, zadíval se na ni a jemně ji obracel, aby si ji mohl řádně prohlédnout. „Hezké ruce,“ pochválil ji. „Krátké nehty, dobře udržované. Žádné prsteny.“

„Pár jich mám, většinou stříbrné s tyrkysem, moc je ale nenosím.“

Štíhlými prsty jí jemně přejížděl po prsteníčku a tvářil se zamyšleně, zaujatě.

Sallyiny prsty se zase zatoulaly ke zlatému pečetnímu prstenu s onyxem na malíčku Ebenezerovy levé ruky, jenž měl v kameni vyražené zlaté písmeno $S.$

„Patříval mému otci,“ vysvětloval jí Eb slavnostně. „I když nebyl ten nejlepší táta na světě, byl to zatraceně dobrý voják.“

„Schází ti?“ zeptala se ho jemně.

Přikývl. „Asi ano, čas od času.“ Dotkl se prstenu.

„Připadne mému synovi, pokud někdy nějakého budu mít.“

Při představě, že by měla s Ebem děti, se Sally podlomila kolena, neřekla však nic. Zato Eb vypadal, že se něco chystá pronést, když vtom je někdo vyrušil.

„Hej, Sally, podívej, co umím!“ vykřikl Stevie a kopl do boxerského pytle, až se celý roztočil.

„Moc hezky!“ zazubil se Eb. „Učíš se rychle, mladý muži.“

„Musím to zvládnout co nejdřív,“ zamumlal Stevie a znovu pytel nakopl.

„Pročpak?“ zeptal se Eb zvědavě.

„Abych mohl praštit toho velkého blonďatého chlapa, kvůli kterému máma brečí,“ odpověděl mu Stevie, aniž by si povšiml šokovaného a vzápětí pobaveného výrazu na tvářích dospělých ve své blízkosti.

„Dallase?“ ujišťovala se Sally.

„Jo, toho,“ souhlasil Stevie a tmavé oči se mu zatřpytily. „Máma včera večer plakala, a když jsem se jí zeptal proč, řekla, že ji ten chlap nenávidí.“

Ebenezer zašel za hošíkem k boxerskému pytli a poklekl vedle něj na jedno koleno. V očích měl velmi vážný výraz. „Tvoje maminka a Dallas se kdysi dávno znali,“ řekl mu dospěláckým způsobem. „Pohádali se, a už se neusmířili. Proto plakala. Jsou to oba dobří lidé, Stevie, ale i dobří lidé mezi sebou někdy mají rozepře.“

„Proč jsou na sebe naštvaní?“

„Já nevím,“ odpověděl mu Eb ne zcela popravdě. „To ti musí říct oni, pokud budou chtít, abys to věděl. Dallas ale není zlý člověk.“

„Vždyť je celý pomlácený,“ namítl Stevie vážně.

„Ano, to je. Postřelili ho.“

„Postřelili? Vážně?“ Stevie se přisunul blíž k Ebovi a položil mu ručku na rameno. „Kdo?“

„Několik moc zlých mužů,“ řekl mu Eb. „Málem umřel. Proto teď musí chodit o holi. Proto má všechny ty jizvy.“

Stevie se dotkl Ebova obličeje. „Ty máš taky jizvy.“

„Ano, mám.“

„Postřelili někdy i tebe?“ chtěl vědět chlapec.

„Několikrát,“ odpověděl mu Eb upřímně. „Zbraně můžou být velmi nebezpečné. To nejspíš víš.“

„Vím,“ řekl Stevie. „Jeden můj kamarád se postřelil tátovou pistolí, když si hrál na zahradě na válku. Byl dost ošklivě zraněný, ale už je v pořádku. Maminka mi říkala, že děti $nikdy $nemají sahat na žádnou zbraň, i když si třeba myslí, že není nabitá.“

„To ti řekla moc dobře!“

„Ten chlap nemá moji maminku rád,“ pokračoval Stevie ustaraně. „Pořád se na ni mračí. Ona to nevidí, ale já jo.“

„Nikdy by jí neublížil,“ řekl Eb pevně. „Je tam, aby ji chránil, když ty nejsi doma,“ dodal ironicky.

„Přesně tak. Doma ji chráním já. Jsem hrozně silný. Viděls, co jsem udělal s tím pytlem?“

„To víš že jo!“ zazubil se na něj Eb. „Byly to moc hezké kopy, ale musí vycházet z kolena. Pojď “ zvedl se na nohy, „ ukážu ti to.“

Sally je s líným požitkem pozorovala a usmívala se nad tím, jaké mezi nimi vládne přirozené porozumění. Škoda že Stevie nemá rád Dallase. Jednoho dne na tom bude záležet. Teď však měla plnou hlavu vlastních starostí.

Eb zastavil u místního obchodu se sendviči a koupil pro všechny tři mražené jogurtové kornouty jako odměnu za fyzické strádání, jak to suše okomentoval.

Dospělí si sedli se zmrzlinou ke stolu, zatímco Stevieho pozornost zcela zaujaly jakési tretky, jež v tom obchodě prodávali.

„Ten kluk je přirozený talent,“ poznamenal Eb.

„Vsadím se, že já ne,“ zamyslela se Sally, která musela některé pohyby poměrně mnohokrát opakovat, než je zvládla natolik dobře, aby to jejímu společníkovi vyhovovalo.

„Taky ti není tolik co jemu,“ upozornil ji Eb. „Většina dětí se učí rychleji než dospělí. Proto se v dnešní době vyučují cizí jazyky tak brzy.“

„Ty ovládáš nějaké cizí řeči?“ zeptala se ho znenadání.

„Jenom pár,“ odvětil. „Románské jazyky, pár afrických dialektů a ruštinu.“

„Panebože.“

„Při výzvědné činnosti se v dnešní době dostaneš s cizími jazyky dost daleko,“ vysvětloval jí. „Jestliže máš pracovat někde v zahraničí, neovládat tamní řeč je hloupé. Můžeš kvůli tomu umřít.“

„Abych dostala titul, taky jsem musela studovat alespoň jeden cizí jazyk,“ pravila Sally. „Vybrala jsem si španělštinu, protože ta je tady vzhledem ke zdejší početné hispánské populaci poměrně nezbytná. Nejdřív jsem to nesnášela, ale pak jsem se v ní naučila číst.“ Oči se jí rozzářily. „Přečíst si něco v jazyce, v němž to autor vytvořil, je ta nejvíce vzrušující věc na světě. Nikdy se mi ani nesnilo, jaké mi to přinese potěšení, až si budu pročítat $Dona Quijota, $tak jak ho Cervantes skutečně napsal!“

„Vím, jak to myslíš. Ale čím je román starší, tím je překlad obtížnější. Slova mění význam. A hezká řádka modernějších románů je v různých španělských dialektech.“

Sally se zazubila. „Jako třeba Blasco Ibáňez, jehož hrdina, matador Juan Gallardo, se v dialozích vyjadřuje regionálním nářečím.“

„No vidíš.“

Sally dojedla zmrzlinu a utřela si ruce. „Když jsem tu knížku dočetla, vážně mi učarovaly býčí zápasy, a tak jsem si našla internetovou stránku s životopisy všech matadorů. Vyhledala jsem si ty, o nichž se ta kniha zmiňuje a kteří zápasili ve Španělsku na přelomu století.“

„Dokud si nepřečteš Blasca-Ibáňeze, tak netušíš, jak jsou býčí zápasy ve skutečnosti nebezpečné,“souhlasil s ní Eb. „Některé z nich určitě viděl na vlastní oči.“

„Chodila na ně spousta španělských autorů. Například Lorca napsal slavnou báseň o smrti svého přítele Sáncheze Mejíase v aréně.“

Eb si odhrnul z obličeje pramen hnědých vlasů protkaných zlatem a usmál se. „Takovéhle rozhovory mi chybí, přestože mnozí z mužů, které trénuju, jsou vzdělaní. Třeba Micah Steele, který pro mě dělá konzultace, byl stážistou v jedné z větších nemocnic na Východě, když se přidal k mojí jednotce.“

„Proč se vzdal profese, kvůli níž musel tak dlouho studovat?“

„To nikdo neví a on sám o tom nemluví. Většinu toho, co o něm víme, jsme zjistili od jeho otce, jenž býval ředitelem banky, než dostal infarkt. O starého Steela se teď stará Micahova nevlastní sestra Callie. S Micahem už nepromluvil celé roky, od té doby, co se rozvedl s Calliinou matkou.“

„Nevíš proč?“

Eb pokrčil rameny. „Podle místní šeptandy prý načapal Micaha a jeho nevlastní matku v kompromitující situaci a vyhodil je oba z domu.“

„Chudák.“

„Chudák Callie. Uctívala i zem, po níž Micah chodil, a on v poslední době nechce mluvit ani s ní.“

„To jméno je mi nějak povědomé,“ poznamenala Sally.

„Mělo by. Callie je advokátní asistentka u Barnese a Kempa od nás z města, kteří pracují u soudních přelíčení.“

„Je to tak milé, dopřát si takovýhle prima den,“ zamumlala s pohledem upřeným na Stevieho, který si prohlížel různé dekorace na večírky, vystavené na polici. „Úplně jsem zapomněla, že nám hrozí nějaké nebezpečí.“

„Překvapuje mě, že Lopez v poslední době nepodnikl žádné další kroky,“ prohodil Eb. „A taky mě to trochu zneklidňuje. Že by se stáhl? To se mu vůbec nepodobá.“

„Třeba se bál, že zatknou ty dva muže, co na mě zaútočili, a že na něho budou žalovat,“ prohodila Sally.

Ebenezer se neradostně zasmál. „Leda tak ve snu. Lopez by je nechal odstranit, dřív než by ho stačili prásknout.“ Sešpulil rty. „To se jim vlastně klidně mohlo stát. Když patříš k tomuhle konkrétnímu kartelu, tak zkrátka nesmíš udělat chybu. Druhou možnost už nedostaneš. Nikdy.“

Sally se zachvěla.

„Necháváme všechny dveře zamčené,“ řekla. „A dáváme si velký pozor na to, co říkáme. Tedy Jessica,“ opravila se rozpačitě. „Dokud jsi mi neukázal všechno to vybavení, tak jsem netušila, že šepot může být slyšet na kilometr daleko.“

„Na to nikdy nezapomínej,“ zvedl varovně prst. „A taky buď pořád ve střehu. Vždycky budu mít někoho poblíž, aby přiběhl zasáhnout, pokud byste se dostali do potíží, ale ty musíš plnit svou roli, pokud jde o zabezpečení domu.“

„A dát ti vědět, kdy a kam jedu,“ doplnila ho. „Už na to nezapomenu.“

Natáhl ruku přes stůl a sevřel její prsty ve svých; líbilo se mu, jak k sobě přilnuly. Palcem ji pohladil po hebké, zvlhlé dlani a zároveň pátral pohledem v jejích očích.

„Nemělas to zrovna jednoduché, viď?“ spíš konstatoval, než že by se ptal. „V jistých ohledech byl celý tvůj život už od sedmnácti let vzhůru nohama.“

„No, přinejmenším byl v přechodné fázi,“ opravila ho s lehkým pousmáním. „Jestli jsem se něco naučila, tak to, že se všechno mění.“

„Asi ano.“ Sevření jeho prstů zesílilo a výraz v jeho očích byl náhle temný a záhadný a trochu hrozivý. „I já jsem se naučil pár věcí,“ dodal tiše.

„Například?“ zašeptala odvážně.

Pohlédl na jejich propletené prsty. „Například nebrat nic jako hotovou věc.“

Zmateně nakrčila čelo.

Zasmál se a pustil ji. „Říkal jsem ti přece, že už jsem byl jednou zasnoubený, nebo ne?“ zeptal se. Přikývla.

„Nikdy jsem jí neřekl, čím se živím. Neptala se mě, odkud beru peníze. Vlastně – když jsem se jí to pokoušel sdělit, tak mě zarazila, říkala, že na tom nezáleží, že mě miluje a půjde se mnou, kamkoli mě moje práce zavede.“ Ebenezer se opřel o opěradlo židle, na tváři přemýšlivý a vážný výraz. „Její rodiče už byli po smrti. Jistá bohatá žena si ji vzala zároveň s jedním starším chlapcem do pěstounské péče. Prožili spolu řadu let, ale nebyli si s Maggií blízcí, takže jsem svatbu zařídil sám a zaplatil jsem jí šaty, prstýnky, prostě všechno.“ Jeho oči potemněly vzpomínkami na prožitou bolest. „Pořád mi ale bylo nepříjemné, že mezi sebou máme nějaké tajemství, a tak jsem jí noc před obřadem řekl, co dělám. Položila prstýnky na konferenční stolek, posbírala si věci a ještě tu noc odjela z města. O dva měsíce později se vdala… za mnohem staršího muže.“

Sally věděla, že byl zasnoubený, ale ne to, jak moc mu na té ženě záleželo. Výraz v jeho očích jí prozradil, že ta bolest dosud nepominula. „Neposlala ti dopis? Nezatelefonovala ti, poté co měla čas si to promyslet?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou. „Vůbec jsem netušil, kde je, dokud jsem na ni před týdnem nenarazil v Houstonu. Těsně potom, co jsme se rozešli, zemřela její adoptivní matka. Pěkně těžký rozchod.“

Srdce se jí na chvilku zastavilo. „Ty… jsi ji viděl… v Houstonu?“

Přikývl; šokovaného výrazu v jejích očích si vůbec nevšiml. „Šťastnou shodou okolností je z ní nová mladší partnerka v jedné investiční společnosti, kterou vlastním, a také ovdověla.“

Upíral na ni oči tak dlouho, až k němu vzhlédla. Neusmíval se.„Jsi v obtížné situaci a okolnosti nás svedly dohromady poněkud nekonvenčním způsobem. Jsme přátelé, ale ty nemusíš žít s tím, co dělám.“

Všechny naděje, sny a divoká očekávání se jí v mysli rozpadly na prach. Přátelé. Dobří přátelé. Samozřejmě, že jimi jsou! Učí ji bojová umění, pomáhá jí přežít potenciální útok nemilosrdného drogového magnáta. To ale neznamená, že s ní chce spojit život. Zrovna teď se zdá, že to je právě opačně.

„Kdyby na tom nějaké ženě opravdu záleželo, tak by tomu přece mohla dát šanci?“ zeptala se, zděšená, že by na ní mohlo být vidět, jaká prožívá muka.

Zřejmě to na ní vidět nebylo. Ebenezer se s dlouhým, přemýšlivým a deprimovaným povzdechem znovu opřel do židle. „Ne. Říkala, že se stejně chce věnovat kariéře,“ odpověděl jí. „Vyhovovalo jí mít svoje vlastní peníze a být nezávislá.“

„Moji rodiče se spolu nikdy nedělili o výplatu ani o nic jiného,“ prohlásila Sally lhostejně. Dojedla zmrzlinový kornout a pohlédla na Stevieho. „Stevie, už bychom měli jít, zlato.“

Chlapec k ní s úsměvem přiběhl, opřel se o ni a zadíval se na Eba, který byl dosud zamyšlený. „Můžeme koupit zmrzlinu i mamince?“

„To víš, že můžeme,“ usmála se Sally laskavě a vylovila dva dolary. „Tady máš. Dojdi jí pro kelímek té holandské čokoládové bez tuku, ano? A dej pozor, ať má víčko.“

„Dobře!“

S penězi v ruce odběhl pryč a připadal si velice dospělý. Sally ho s úsměvem pozorovala.

„Mohl jsem tam zajít sám,“ poznamenal Eb.

„Ano, mohl, ale to by Steviemu nijak nepomohlo pochopit, co je to zodpovědnost. V šesti je už dost starý na to, aby se začal učit samostatnosti. Bude z něho prima chlap,“ dodala a její hlas při pohledu na hošíka zněžněl.

Ebenezer k tomu nic neřekl. Aniž věděl proč, zmocnil se ho pocit klaustrofobie. Vstal a postaral se o použité ubrousky. Když byl hotový, vrátil se k nim Stevie s malým bílým pytlíkem, v němž byla pochoutka pro Jessiku.

Na zpáteční cestě k domu Johnsonových se v autě mluvilo jen občas, a i pak to byl pouze zcela neosobní hovor. Sally si uvědomila, že Eba musely ranit vzpomínky na to, jak náhle ho jeho snoubenka zavrhla. Možná že ho milovala, nicméně trvalé nebezpečí, jež obnášela jeho profese, pro ni zřejmě bylo víc, než dokázala zvládnout. Teď, když mu přestalo hrozit, by už nemuselo představovat takovou překážku.

To bylo deprimující pomyšlení. Ebova bývalá snoubenka ovdověla, on sám má bezpečné povolání a nedávno se spolu viděli. To stačilo k tomu, aby Sally se Steviem vystoupila z vozu a s rychlým poděkováním a nuceným úsměvem zmizela uvnitř domu. Eb ujížděl po silnici pryč a pociťoval nejasnou lítost nad tím, že se to vzájemné porozumění mezi ním a Sally kamsi vytratilo. Nechápal, co se stalo, že byla dneska odpoledne tak odměřená.

Ebenezer již s pomocí bezpečného kanálu kontaktoval jednoho známého z úřadu boje proti drogám a seznámil ho s tím, co se dozvěděl o Lopezovi a jeho plánech týkajících se Jacobsvillu. Kromě toho se zeptal, zda by bylo možné nasadit do toho podniku nějakého tajného agenta, a bylo mu sděleno pouze to, že na úřadě už o Lopezově stavebním projektu vědí. Nic víc ten člověk Ebovi nechtěl říct.

Eb dobře znal způsob vládní práce, a tak si domyslel, že tajná operace již probíhá. Nehodlal se však o tom zmínit nikomu známému. Ani Cyovi.

Nechal Dallase sledovat citlivé zařízení, které jim poskytovalo přímé audiovizuální informace ze Sallyina domu. Všimnou si každého, kdo by se k němu chtěl nepozorovaně přiblížit. Také Dallasovi nařídil, ať jim napíchne telefon. Tu noc byl rád, že to udělal.

V časných ranních hodinách totiž Sally trhnutím probudilo neodbytné vyzvánění telefonu. Jejich číslo nebylo uvedené v seznamu, prodejce po telefonu to však neodradilo. V tuhle hodinu ovšem obvykle nevolali. Nebyla to dobrá marketingová strategie, zvlášť v Sallyině případě. Po té diskuzi, kterou vedla s Ebem u zmrzliny, skoro nespala. Neměla náladu mluvit s cizími lidmi.

„Haló?“ ozvala se útočně.

„Vůbec nás neuvidíte,“ ozval se jí pomalu do ucha čísi ledově studený hlas. „Ale pokud nám Jessica do sobotní půlnoci nesdělí to jméno, bude to mít vážné důsledky.“

Sally byla tak šokovaná, že si nervózně pohrávala s telefonem a omylem ukončila hovor. Stála tam se sluchátkem v ruce a ohromeně mrkala. Ten hlas s mírným přízvukem ji zamrazil až do morku kostí, přestože na sobě měla flanelovou noční košili.

Jen co položila sluchátko zpátky do vidlice, telefon zazvonil znovu. Tentokrát zaváhala. Srdce jí tlouklo jako splašené, až se z toho téměř roztřásla. Vyschlo jí v ústech. Začaly se jí potit dlaně. V žaludku cítila nepříjemnou tíži.

Nejradši by to zvonění ignorovala. Ale bála se. Rychle zvedla sluchátko, aby neztratila odvahu.

„Dáváme jí poslední šanci,“ pokračoval ten hlas, jako by se hovor vůbec nepřerušil. „V sobotu přesně o půlnoci musí zavolat na tohle číslo a sdělit nám to jméno. Jinak si to minutu po půlnoci všichni odskáčete.“ Udal jí číslo a zavěsil. Tentokrát se spojení přerušilo ještě rychleji. Sally upustila sluchátko zpátky do vidlice; prsty měla studené jako led. S rostoucí hrůzou zírala na telefon. Eb s Dallasem a ostatními je určitě sledují. Ale jestlipak je také slyší?

Přístroj začal vyzvánět potřetí, avšak teď už byla Sally rozzlobená a nezaváhala. Trhnutím ho zvedla. „Haló…?“

„Nemohli jsme ho vystopovat,“ ozval se Eb naštvaně. „Jsi v pořádku?“

Polkla, zavřela oči, zhluboka se nadechla a znovu polkla. „Ano,“ řekla klidně. „Jsem v pořádku. Slyšels ho?“

„Slyšel. Neboj se.“

„Neboj se?“ zopakovala po něm. „Nemám se bát, když mi nějaký chlap zrovna pohrozil, že zabije všechny v mém domě?“

„Nezabije nikoho,“ ujistil ji Eb. „A pro dnešek už s vyhrožováním skončil. Zjistím, z jakého přístroje mluvil. Jdi spát. Je to v pořádku.“

V sluchátku se rozhostilo ticho. „Mám už po krk chlapů, kteří mi dávají rozkazy a zavěšují telefon!“ vykřikla do mluvítka.

Samozřejmě to k ničemu nebylo, jenom se začala cítit o trochu líp, když nahlas vyjádřila své podráždění. Vlezla si zpátky do postele, kde pak ležela celá nervózní a s očima dokořán až do rozbřesku. Těsně předtím, než se vydali se Steviem do školy, si vzala Jessiku stranou a pověděla jí, co se stalo.

„Eb a ostatní na nás dohlížejí,“ ujistila ji rychle. „Ale dávej pozor, komu otevíráš.“

„To nebude třeba,“ prohlásila Jessica. „Lopez je možná šílenec, ale předvídatelný. Nikdy nespustí akci, dokud nezjistí, že jeho požadavky nebyly splněny. Máme čas do sobotní půlnoci, abychom něco vymysleli.“

„To je báječné,“ povzdechla si Sally. „Takže máme dnešek a zítřek. Jsem si jistá, že do té doby už budeme mít Lopeze a všechny jeho komplice hezky ve vězení.“

„Sarkasmus ti nesluší, moje milá,“ řekla jí Jessica s úsměvem. „Jdi do práce. Budu v pořádku.“

„Kéž bych mohla zaručit, že budeme v pořádku všichni,“ zamumlala si Sally pro sebe, když vycházela za Steviem ze dveří.

Nějakým způsobem věděla, že život už nebude nikdy takový jako dřív. Bylo beztak dost zlé, že musela poslouchat Ebovy řeči o ženě, kterou miloval a která ho u oltáře odmítla, a že ze způsobu, jakým o tom mluvil, poznala, že se přes to ještě nepřenesl. A teď jí navíc vyhrožovali drogoví dealeři, že ji zabijí i s Jessikou a Steviem. Uvažovala, jak mohla pro všechno na světě skončit v takovémhle zlém.Nijak jí nepomohlo, když znovu zavolal Eb a řekl jí, že to telefonní číslo, jež dostala, patří jednomu ukradenému mobilu, který nelze vystopovat, dokud ho někdo nezvedne, a že teď pouze vyzvání a vyzvání. Na to, aby přesně o půlnoci zjistili, kde je, nebudou mít dost času. Tak deprimující zprávu už Sally hodně dlouho nedostala.

SEDMÁ KAPITOLA

Lopezův vzkaz, který Eb vyslechl, ho znepokojil. Věděl totiž ještě lépe než Sally, že to není planá pohrůžka. Ten drogový král je nemilosrdný, stejně jako jeho nohsledi. Nechal už zlikvidovat bezpočet nepřátel a nebude váhat jenom proto, že Jessica je žena. Měsíc před svým zatčením nechal odstranit vůdkyni jednoho gangu distribuujícího drogy, protože ho podváděla. I profesionálního vojáka zamrazilo, když si uvědomil, kam až může lidská bytost klesnout kvůli vlastní nenasytnosti.

Začali se s Dallasem připravovat na to, že k útoku určitě dojde. Dům Johnsonových stál o samotě, ale kolem něho byla spousta skrýší, kde se dalo schovat. Eb chtěl mít své lidi na místě dlouho předtím, než se Lopezovým najatým zabijákům podaří najít bezpečnou cestu do domu, aby vykonali rozkazy toho šílence. Jinak to nešlo; dobře věděl, že Jessica by nikdy neobětovala život svého informátora ani aby zachránila sama sebe a svou rodinu. Myslím, že můžeme bezpečně předpokládat, že to nejsou profíci,“ ozval se Dallas tiše. „Vpadnou sem a budou rovnou střílet.“

Eb přivřel světlé oči. „Život dvou žen a dítěte bych na to nevsadil,“ poznamenal. „Lopez ví, že jsem tady a že pro mě pracují vycvičení profesionálové. Také ví, že jsem ten důvod, proč Jessica vůbec přesvědčila Sally, aby se nastěhovaly zpátky sem. Je nemilosrdný, ale ne hloupý. Až půjde po Jessice, pošle na to ty nejlepší lidi, které má.“„Máš pravdu,“ souhlasil s ním Dallas stísněně. „Asi to bylo moje zbožné přání.“ Ustaraně pohlédl na Eba. „Mohli bychom vzít všechny tři sem.“

„To bychom určitě mohli. Ale jenom bychom tím oddálili nevyhnutelné. Lopez se nevzdává. Bude se na to dívat jako na překážku a najde si nějaký jiný způsob, jak se k nim dostat. Kromě toho tu nemůžou zůstávat donekonečna. Sally má práci a Stevie musí chodit do školy.“

Dallas se zahleděl do dálky, tichý a zamyšlený. „Stevie mě nemá rád,“ zamumlal. „Řekl své mámě, že se učí karate, aby mě mohl zmlátit.“ Vrhl po Ebovi napůl pobavený pohled. „Ten kluk má kuráž.“

„To tedy má,“ souhlasil s ním Eb. „Škoda, že musí vyrůstat bez otce. A než na mě vyletíš,“ přerušil Dallasův výkřik, „tak dobře vím, že ti Jessica neřekla, čí to je dítě. Ale teď už to přece víš.“„To teda vím,“ zabručel Dallas podrážděně, „a k čemu mi to je? Ona se o tom nechce ani bavit. Jakmile vkročím do dveří, zavře se přede mnou jako škeble a zůstane tak, dokud neodejdu. Stěží ji dokážu přimět k tomu, aby mě pozdravila!“

„A pak večer brečí, dokud neusne, protože ji prý nenávidíš.“

Blondýnovy tmavé oči se rozšířily nevěřícným údivem. $„Cože?“$

„Proto tě chce Stevie poslat k zemi,“ řekl Eb prostě. „Chová se ke své matce velice ochranářsky.“

Zdálo se, že se Dallas trochu uklidnil. „Jen si to představ,“ zamyslel se. „Dobrá, dobrá. Takže Jess není zas až tak lhostejná, jak předstírá.“ Zastrčil si ruce do kapes a opřel se zády o zeď. „Zřejmě není šance, že by prozradila jméno toho chlapa, co práskl Lopeze?“

„Ani jedna k milionu.“ Ebenezer chvíli pozoroval svého přítele. „Ty si vážně děláš starosti.“

„Samozřejmě, že dělám. Viděl jsem už následky Lopezovy msty,“ odsekl Dallas úsečně. „Nejvíc mě trápí, že když někdo chce obětovat život či svobodu, aby tě dostal, tak klidně může. Proti odhodlanému zabijákovi neexistuje adekvátní způsob obrany.“

„V tom případě se ten náš zapíše do dějin,“ slíbil mu Eb. „Pojeďme za Cyem Parksem. Chci zjistit, jestli neví, jak kontaktovat toho chlápka v Mexiku, co v osmdesátých letech pracoval jako žoldák s Holanďanem Van Meerem a Diegem Laremosem. Potom se věnoval tomu, že pronikl do drogových kartelů.“

„Tu skupinu žoldáků vedl J. D. Brettman,“ vzpomněl si Dallas s úsměvem. „Dneska je z něho soudce vyšší soudní instance v Chicagu. Představ si to!“

„Slyšel jsem, že Van Meer žije s manželkou a dětmi na ranči někde na severozápadě Skalistých hor. A co Laremos?“ chtěl vědět Eb.

„Ten bydlí s rodinou na Yucatanu. I on už nechal vojákování.“ Dallas zavrtěl hlavou. „Ti kluci byli mladší než my, když začínali, a nadělali si hotové jmění.“

„Tehdy to byla jiná hra. Časy se změnily. A pravidla taky. Některé z jejich kousků by nám nikdy neprošly.“ Eb zašátral v kapse po klíčcích od vozu. „Všichni jsme se s nimi setkali, ale Cy a Diego Laremos se dobře poznali před několika lety, když Cy dělal v okolí Cancúnu nějakou drobnou práci pro jednoho bohatého jachtaře. Mohl by vědět, kdo je ten profesionál, který pomohl jistému Laremosovu kamarádovi utéct před několika nebezpečnými lovci trofejí a jedním únoscem.“

„Znám toho kamaráda?“ zeptal se Dallas, když zamířili ven ze dveří.

„Pravděpodobně jsi o něm $slyšel $– je to Cantón Rourke.“

„Panebože, snad ne pan Software?“ zvolal Dallas. „Chlap, co o všechno přišel, a pak vytvořil novou skupinu a teď má akciovou společnost, která je na seznamu pěti set největších světových společností?“„To je on,“ přikývl Eb. „Ukázalo se, že rodiče nové paní Rourkeové jsou univerzitní profesoři, kteří se v létě věnují mayským vykopávkám na Yucatánu. Je to dlouhý příběh, ale tenhle mexický agent pracuje tak trochu na volné noze. Pro takovouhle operaci by znamenal velký přínos.“

„A třeba by dokonce měl nějaké kontakty, jež bychom mohli využít?“

„Přesně tak.“ Eb nasedl do vozu a nastartoval. Pohlédl na Dallase. „Kromě toho dělal pro mexickou vládu nějakou tajnou práci ohledně pašování narkotik, a je ještě stále naživu. To dokazuje, jak je dobrý. Spousta tajných agentů skončí v márnici.“

„Byl by přesně tím, koho potřebujeme, pokud se nám ho ovšem podaří sehnat. Nedomnívám se, že nám lidi z úřadu boje proti drogám řeknou, kdo je jejich tajný agent nebo co zjistil.“

„To máš naprostou pravdu. Doufám, že právě v tomhle bodě vstoupí do hry Cy. V dnešní době už nemá moc v lásce nic, co ho spojuje se starými časy, ale vzhledem k tomu, jaké nebezpečí Lopez představuje, tak by mohl být ochotný nám pomoct.“

„Škoda že se mu stalo to s tou rukou.“

Eb na něj vrhl křivý pohled.

„Ano, ale aspoň měl to štěstí, že to není ruka, kterou používá víc.“

Dojeli k Cyovu ranči a našli ho, jak dohlíží na svého mladého předáka Harleye, který v chlévě ošetřoval nemocného ročního býčka. Cy si hověl u jednoho ze sloupů, které podpíraly tu impozantní stavbu, klobouk stažený hluboko do čela, ruce založené na široké hrudi, jednu botu položenou na brlení brány uzavírající stání, kde se činil jeho dělník.

Když k němu Eb s Dallasem došli po podlaze spořádaně vysypané drcenou kůrou, otočil se k nim.

„Vyjeli jste si na prohlídku pamětihodností?“ zeptal se jich Cy protahovaným hlasem a bez úsměvu, zelené oči přivřené a plné zvědavosti.

„Dneska ne. Potřebujeme jedno jméno.“

„Čí?“

„Chlápka, který pracoval s tvým přítelem Diegem Laremosem poblíž Chichén Itzá. Myslím, že by to mohl být přesně ten pravý člověk, jaký by se nám hodil pro infiltraci do Lopezova kartelu.“

Cy pozvedl obočí. „Rodrigo? Vy jste se zřejmě zbláznili!“ zvolal bez váhání.

„Proč?“

„Panebože,“ vybuchl Cy, „Diego říká, že to je takový odpadlík, že už si ho nikdy nikdo nenajme, ani na černé operace!“

„Co provedl?“ zeptal se Dallas a uvědomil si, že mladík v stání zbystřil pozornost a zničehonic bezostyšně naslouchá jejich rozhovoru.

„Tak za prvé, loni se na Yucatanu zřítil s vrtulníkem Huey,“ spustil Cy. „Tím si zrovna nezískal přízeň jisté vládní instituce, která ho řídila. Pak u Cozumelu vyhodil do povětří celý lodní náklad práškového kokainu, který se úřady snažily zabavit – měl cenu mnoha milionů. Mezitím zničil při různých honičkách několik pronajatých aut, unesl letadlo a vloupal se do detašovaného úřadu vlády. Odešel odtamtud se dvěma tajnými složkami a špičkovým odposlouchávacím zařízením v hodnotě několika tisíc dolarů, jaké si ani nemůžeš koupit, pokud nepracuješ pro policii. Potom ho popadl amok v jednom baru v Panamě, takže dva chlapi díky němu skončili v nemocnici, načež utekl s kufrem plným peněz z prodeje drog, které patřily Manuelů Lopezovi a ještě se je nepodařilo vyprat…“

„Mluvíme o stejném Rodrigovi, kterému federálové říkávali ‚pan Klídek‘?“ zeptal se Eb s evidentním překvapením.

„Už mu tak neříkají,“ odpověděl mu Cy rozhodně. „Teď by se k němu hodilo spíš pan Handicap.“

„V osmdesátých letech byl s Laremosem a Van Meerem v Africe,“ vzpomněl si Eb. „Ti dva odjeli, ale on se nechal najmout další partou a táhl dál.“

„Právě tehdy začal pracovat na volné noze pro federály,“ pokračoval Cy. „Tak mi to alespoň říkal Diego,“ dodal kvůli Harleyovi. Nechtěl, aby se jeho mladý zaměstnanec dozvěděl o jeho vlastní minulosti.

„Ví někdo, proč se Rodrigo v té Panamě zcvoknul?“ zeptal se Dallas.

Cy pokrčil rameny. „Povídá se o tom všechno možné ale nic konkrétního.“ S našpulenými rty si prohlížel zbývající dva muže. „Jestli ho chcete na nějakou tajnou práci s cílem obvinit Lopeze, tak by vám za to pravděpodobně ještě zaplatil. On totiž LoPeze nenávidí.“

Eb pohlédl přes Cye směrem k Harleyovi, jenž tam stál s otevřenými ústy.

„Jeho si nevšímejte,“ řekl Cy svým společníkům a ušklíbl se. „Je to taky žoldák,“ dodal suše.

Harley se vyškrábal na nohy. „Můžu se nechat najmout?“ vyrazil ze sebe. „Poslouchejte, já znám ta jména Van Meer a Brettman a Laremos Byly to legendy!“

„Zavři tu lahvičku s lékem, než ho rozliješ,“ vybídl Cy mladíka klidně. „A pokud jde o tu druhou věc, tak to musí rozhodnout Eb. Je to jeho parta.“

Harley nešikovně nasadil víčko zpátky na lahvičku. „Pane Scotte?“ zeptal se prosebným tónem.

„Nejspíš bychom pro tebe dokázali najít nějakou práci,“ řekl Eb pobaveně. Pak jeho úsměv pohasl a místo něj se Ebovi objevil na tváři hrozivý výraz. „Je to ale přísně tajné. Jestli o tom tady někde cekneš, tak máš okamžitě padáka. Rozumíš?“

Harley dychtivě přikývl. „Jistě!“

„A budeš pro něj pracovat teprve potom, co skončíš svoje povinnosti tady,“ prohlásil Cy pevně. „Obstarávám dobytek, ne komanda.“„Ano, pane!“

Cy a Eb si vyměnili komplikovaný pohled. „Poslední číslo na Rodriga mám u sebe v kanceláři. Dojdu tam.“

Nechal zbývající tři muže ve chlévě. Harley samým vzrušením téměř tančil.

„Budu pro vás znamenat přínos, pane, opravdu,“řekl Ebovi. „Dovedu střílet ze všeho, v čem jsou náboje, a zacházet s nožem a taky trochu ovládám bojová umění…!“Eb se uchechtl. „Synku, my nepotřebujeme zabijáka. My shromažďujeme informace.“

Mládenec protáhl obličej. „Aha.“

„Ozbrojený boj netvoří moc velkou část téhle práce,“ vysvětloval Dallas beze stopy po úsměvu. „V dnešní době někoho zastřelíš třeba i zločince , a můžeš se ocitnout za mřížemi.“

Harley vypadal překvapeně. „Ale… ale já o tom v jednom kuse čtu; ty vzrušující bitvy v Africe…“

„Vzrušující?“

Eb na něj upíral tichý, pevný pohled.

„No jistě!“ Harleyovi se rozzářily oči. „Však víte, prověřit si svou odvahu uprostřed palby.“

Mladíkovi se horečně zaleskly oči a Eb už v té chvíli najisto věděl, že Harley nikdy neviděl zastřeleného člověka. Pravděpodobně k tomu měl nejblíž, když poslouchal nějakého instruktora – nejspíš bývalého žoldáka , jak vypráví o bojových akcích.

Harley si všiml, že jeho zaměstnavatel vychází z domu, a zašklebil se. „Doufám, že to pan Parks myslel vážně. Víte, on na dobrodružství zrovna moc není. Začne být sarkastický pokaždé, když se zmíním, kam jsem jel na prázdniny, že jsem byl se skupinou profesionálních vojáků venku v poli ve Střední Americe. Bylo to skvělé!“

„Cy z toho asi nebyl moc nadšený, co?“ sondoval Eb.

„Kdepak,“ řekl Harley ztěžka. „Je to jenom rančer. I když zná pana Laremose, určitě netuší, jaké to doopravdy je, být profesionální voják. Ale my to víme, že?“ zeptal se těch dvou s širokým úsměvem.

Eb s Dallasem na sebe pohlédli a dokázali se nerozesmát. Harley očividně věří, že Cy má ty informace o Rodrigovi z druhé ruky, a netuší, co dělal předtím, než začal chovat dobytek.

Cy se k nim připojil a podal Ebovi kousek papíru. „To je poslední číslo, které na něj mám, ale určitě ti tam sdělí nové.“

„Ozývá se ti ještě Laremos?“ zeptal se Eb přítele.

„Každý rok, o Vánocích,“ odpověděl mu Cy. „Mají už tři děti a to nejstarší je na střední škole.“ Zavrtěl hlavou. „Začínám stárnout.“

„Ty? Kdepak,“ usmál se Eb.

„Už bychom měli jet,“ prohodil Dallas s pohledem upřeným na hodinky.

„To tedy měli.“

„A co já?“ zeptal se Harley vzrušeně.

„Spojíme se s tebou, až přijde čas,“ slíbil mu Eb; bylo to zvláštní, ale jeho slova vyzněla spíše jako hrozba.

Cy je šel vyprovodit a pak se vrátil, aby se naposledy podíval na býčka. „Dobrá práce, Harleyi,“ pochválil mladíka. „Ještě z tebe bude rančer.“

Harley nechal zvíře ve stání a zavřel za ním závoru. „Odkud znáte pana Laremose, šéfe?“ otázal se zvědavě.

„Ále, měli jsme jednoho společného známého,“ odpověděl Cy, aniž se mu podíval do očí. „Diego je ještě pořád ve styku se starou partou, takže ví, co se děje na poli výzvědné služby,“ dodal záměrně.

„Aha. Myslel jsem, že to nejspíš bude něco takového,“ prohodil Harley zamyšleně, vzal do ruky pilulky, kterým se běžně říkalo „vajíčka“, a šel je dát teleti ve vedlejším stání, které mělo průjem.

Cy pobaveně hleděl za samolibým mladíkem. Harley si svého šéfa ocejchoval jako spořádaného, usedlého rančera, který nemá kouska odvahy a je jen vzdáleně obeznámený se světem tajných operací. Bude si myslet, že Cy získal všechny ty informace od Laremose, a Cyovi to prozatím naprosto vyhovovalo. Pokud však Harley pomýšlí na nějaké dobrodružství s Ebem a ostatními, čeká ho skutečný šok. Ve společnosti těch mužů mu bude mnohem nepříjemněji, než jak se mu v této chvíli zdá. Některé věci, pomyslel si Cy, je lepší pochopit prostřednictvím vlastních zkušeností.

Jakmile se ocitli zpátky na ranči, Eb zavolal na telefonní číslo, které mu dal Cy. Na druhém konci se rozhostilo dlouhé ticho a pak mu čísi hluboký hlas rychle sdělil instrukce. Eb měl nechat na záznamníku svoje jméno a číslo a okamžitě zavěsit. Udělal to. Pár vteřin nato se rozezněl telefon.

„Vy vedete tu školu strategie a taktiky v Texasu,“ ozval se klidně ten hluboký hlas.

„Ano.“

„Četl jsem o ní v jednom situačním hlášení výzvědné služby,“ řekl ten člověk. „Myslel jsem, že patříte k těm prázdninovým žoldákům, co vysedávají celý týden u stolu a čtrnáct dní v roce si rádi hrajou na válku, ale pak jsem mluvil s Laremosem. Pamatuje si na vás a ještě jednoho člověka z Jacobsvillu, jistého Parkse.“

„Cy a já jsme spolu kdysi pracovali, společně s Dallasem Kirkem a Micahem Steelem,“ řekl Eb tiše.

„Ty neznám, ale Parkse ano. Jestli hledáte někoho na černé operace, tak nejsem k dispozici,“ prohlásil muž na druhém konci stručně a s pouhým náznakem přízvuku. „Už nedělám ani akce v zahraničí. V jistých latinskoamerických kruzích je totiž na moji hlavu vypsaná poměrně slušná odměna.“

„Tohle není práce v cizině. Chci člověka na tajnou operaci tady v Texasu, který mi bude předávat informace z jednoho drogového kartelu,“ prohlásil Eb energicky.

Rozhostila se dlouhá chvíle ticha. „Být várna, tak bych si na takovýhle džob našel někoho s nevyléčitelnou nemocí,“ poznamenal Rodrigo. „Obvykle totiž mívá smrtelné následky.“

„Cy Parks mi říkal, že po téhle možnosti nejspíš skočíte.“

„Neříkejte. A o co by se jako mělo jednat?“„Ten drogový boss, o němž chci získat informace, je Manuel Lopez. Snažím se ho dostat zpátky do vězení – a natrvalo.“

Bylo slyšet, jak se muž na druhém konci prudce nadechl, a pak následoval popis Lopeze, jenž zpochybňoval jeho původ, otcovství, morálku a různé další aspekty jeho života to vše ve španělštině i angličtině.

„To je přesně ten Lopez, o kterém mluvím,“ pravil Eb suše. „Máte zájem?“

„Zabít ho? To ano. Dostat ho zpátky za mříže? Však víte… kartel může řídit i odtamtud.“

„Zatímco tam bude, bylo by přece možné úspěšně vniknout do jeho organizace a zlikvidovat ji zevnitř,“ navrhl Eb a mával tím nápadem Rodrigovi před nosem jako mrkví na provázku. „Když o tom mluvíme důvodem, proč jsme v Jacobsvillu zrovna teď na mušce, je to, že jedna přítelkyně naší skupiny chrání totožnost Lopezova blízkého kámoše, který ho zaprodal úřadu pro boj s drogami.“

„Pokračujte,“ vybídl ho Rodrigo okamžitě.

„Lopez se snaží zabít bývalou vládní agentku, jíž se podařilo přimět jednoho jeho důvěrného přítele, aby jí pomohl získat konkrétní důkaz, díky kterému Lopez putoval do vězení. Teď je venku jen na základě nějaké právní formality a očividně využívá dočasnou svobodu k tomu, aby se zbavil jí i jejího informátora.“

„A co ten takzvaný konkrétní důkaz?“ zeptal se Rodrigo.

„Hádal bych, že zmizí, ještě než dojde k novému procesu. Jestli se Lopezovi povede zbavit se svědků a zničit důkazy, nikdy se do vězení nevrátí. Ve skutečnosti už nechal propadnout kauci a vypařil se.“

„To mi ani nemusíte povídat. Stanovili ji na deset milionů dolarů a on ji zaplatil v malých bankovkách,“ zněla sarkastická reakce.

„Přesně.“

Rodrigo chvilku váhal a pak si povzdechl.

„No, v tom případě se domnívám, že jsem se nechal najmout.“

Eb se usmál. „Zapíšu si vás na výplatní listinu.“

„Prima, ale pokud budu pracovat v utajení, můžete klidně zapomenout na penzijní připojištění.“

Eb se tiše uchechtl. „Je tu jenom jedna věc. Slyšeli jsme, že jste s Lopezem jistou dobu měli nějaký společný zájem,“ formuloval to, jak nejjemněji dovedl. „Ví, jak vypadáte?“

Nastala další odmlka, a když se ten hlas ozval znovu, byl napjatý. „Ne, tím si můžete být jistý.“

„Nebude to jednoduché,“ varoval ho Eb. „Než mi na to kývnete, ujistěte se, zda to riziko skutečně chcete podstoupit.“

„Jsem si naprosto jistý. Nashle zítra,“ řekl Rodrigo a zavěsil.

Toho večera vzal Eb Sally na večeři; jeli elegantním novým černým Jaguárem S, jejž si rád bral na cesty do města.

„Pojedeme do Houstonu, nevadí?“

Souhlasila. Ebovi to ve smokingu ohromně slušelo a Sally byla v jeho přítomnosti plachá a nesvá – vzhledem k tomu, co se dozvěděla o jeho snoubence. Dokonce si řekla, že s ním už víckrát nebude trávit čas o samotě. A přesto teď seděla po jeho boku. Předsevzetí se těžko plní, pokud jsou do věci zapletené city. Když Eb mluvil o té ženě, kterou si chtěl vzít, z jeho hlasu bylo jasně patrné, že k ní chová nějaké city; teď je ta žena volná a on by mohl dostat druhou šanci. Sally věděla, že část jeho já se přes ztrátu snoubenky nikdy nepřenesla, a tak se zdráhala znovu mu vydat všanc vlastní srdce. Udržovala mezi nimi usměvavý, přátelský, avšak rozhodný odstup.

Ebenezer si té rezervovanosti všiml, ale nechápal její příčinu. Dnes večer se na Sally nemohl vynadívat. Jeho zelené oči se neustále vracely k hezkým černým koktejlkám, jež měla pod dlouhým černým sametovým pláštěm s rudou podšívkou. Vlasy si upravila do úhledného uzlu v zátylku a vypadala prostě nádherně.

„Jsi si jistý, že to je dobrý nápad?“ zeptala se ho. „Vím, že se Dallas o Jess a Stevieho postará, ale stejně mi připadá riskantní vyjet si večer někam ven, když se kolem potuluje Lopez a ta jeho banda.“

„Je ďábelsky nebezpečný,“ souhlasil s ní Eb, „ale naprosto předvídatelný. Dá Jessice čas přesně do sobotní půlnoci. Do stanovené doby nehne prstem. Minutu po půlnoci,“ dodal stroze, „začne útok.“

Sally se pevně objala pažemi.

„Jak je možné, že jsme na světě skončili ve společnosti takovýchhle lidí?“

„Zapomínáme, že všechny životy jsou nějakým způsobem vzájemně propojené a že sobectví a nenasytnost nejsou žádoucí povahové rysy.“

„Co tím Lopez získá, když zabije Jessiku a nás?“ zeptala se Sally zvědavě. „Vím, že je na ni naštvaný, ale pokud bude mrtvá, tak mu už nic neřekne!“

„Poslouží mu to jako příklad pro ostatní,“ vysvětloval jí Eb. „Samozřejmě si ale nejspíš myslí, že mu Jess to jméno poví, aby zachránila svoje dítě.“ Pohlédl na Sally. „Jak by ses zachovala ty?“

„Nedělalo by mi velké potíže vybrat si mezi vlastním dítětem a někým, kdo se už obrátil proti svým vlastním lidem,“ připustila.

„Jessica říká, že existují polehčující okolnosti,“ poznamenal Eb.

Sally upírala pohled na své prsty. „Já vím. Ani mně nechce říct, kdo to je.“ Podívala se na něj. „Nejspíš se chce pojistit v každém směru. Kdybych věděla, o koho se jedná…“

Kdesi v hloubi Ebova hrdla se ozval jakýsi zvuk. „Vydala bys toho člověka Lopezovi?“

Nervózně se zavrtěla.

„Možná.“

„Leda tak na svatýho Dindy.“ Znal ji až příliš dobře. Tiše se zasmála. „Prostě bych si přála, aby existoval nějaký jiný způsob, jak z toho ven, to je celé. Nechci, aby někdo ublížil Steviemu.“

„Neboj, nic se mu nestane.“ Eb se natáhl, jemně sevřel v ruce její chladivou dlaň a stiskl ji. „Dávám dohromady síť. Odteďka se už Lopez nebude moct pohnout, aniž by byl v něčím zorném poli.“

„Přála bych si…“ začala.

„Neměla bys strávit celý život tím, že si budeš pořád něco přát. Musíš přijímat dobré i zlé – takový je přece život. Dobré časy člověka neposílí.“

Protáhla obličej. „Ne, to asi ne.“ Položila si hlavu na opěrku a nasála pach kůže. „Zbožňuju vůni nových aut,“ prohodila konverzačním tónem. „A tohle je prostě super.“

„Prodělalo pár drobných úprav,“ řekl Eb zamyšleně.

Otočila k němu hlavu a na tváři jí pohrával šelmovský úsměv.

„Nic mi neříkej – přední světla se dají zatáhnout a proměnit v střílny pro kulomety, výfuk za sebou zanechává olejovou skvrnu a sedadlo spolujezdce je ve skutečnosti možné katapultovat!“

Zasmál se. „Ne tak docela.“

„Nekaž to.“

„Měla by ses přestat dívat na staré bondovky,“ upozornil ji. „Svět se od šedesátých let trochu změnil.“

Tiše si ho prohlížela z profilu. I notně po třicítce byl pořád hezký a dělal doslova čest večernímu oblečení. Věděla, že se nemůže těšit na žádný trvalý vztah s tímto mužem, ale někdy jí téměř stačilo se na něj jen dívat. Vypadal ohromně.

Ebovi to podrobné zkoumání neuniklo; pohlédl na ni a ten plachý obdiv v jejích šedých očích mu udělal radost. „Tančíš?“ zeptal se jí.

„Na parketu sice nejsem ve stejné kategorii jako Matt Caldwell,“ zažertovala, „ale řekla bych, že mi to jde docela obstojně. Copak my budeme tančit?“

„Jedeme do jednoho klubu, kde se dá najíst a kromě toho tam mají orchestr a taneční parket,“ oznámil jí Eb. „Je to kultivované místo, kde mám pečlivě rozmístěno pár přátel.“

„To jsem mohla vědět.“

„Bude se ti tam líbit,“ slíbil jí. „Vůbec si jich nevšimneš. Splynou s prostředím.“

„Zato ty s ním rozhodně nesplyneš,“ zamumlala suše.

Uchechtl se. „Jestli to měl být kompliment, tak ti děkuju,“ řekl. „Měl.“

„Tebe si tam taky každý všimne,“ řekl tichým, jemným hlasem.

Sally pevně sevřela v klíně malou kabelku; Ebův něžný tón jí projel celým tělem. Při představě, jak ji Eb drží v náručí na parketu, se jí zatočila hlava. Snívala o tom v posledním ročníku na střední škole, ale nikdy k tomu nedošlo. Jako by snad mohlo. Na středoškolském plese si Eba opravdu neuměla představit.

„Jsi si jistý, že Jess se Steviem budou v pořádku?“ zeptala se, když sjeli z hlavní silnice a odbočili do jedné z houstonských ulic.

„Jsem. Dallas je uvnitř a pár lidí mám i venku. Ale myslel jsem to vážně,“ dodal. „Do zítřejší půlnoci Lopez nic nepodnikne.“

Sally usoudila, že to je zřejmě odhad nepřítele, který vyplývá z dlouholetých zkušeností nabytých v nebezpečné profesi. Přesto si nemohla pomoci a dělala si o své příbuzné starosti. Kdyby se v její nepřítomnosti něco stalo, nikdy by si to neodpustila.

Klub byl jen kousek od hlavní komunikace a byl tak diskrétní, že sám o sobě by na sebe neupoutal pozornost. Luxusní auta na parkovišti však naznačovala, co člověk najde za hlavními dveřmi.

Uvnitř se ozývala hudba, linoucí se z místnosti stranou od vstupní haly. Kromě restaurace tu byl ještě bar a malá kavárna. Jakmile vešli, zaměstnanec ve smokingu je zavedl do restaurace, která obklopovala parket uprostřed, na němž malá jazzová kapela vyluzovala líné bluesové melodie pro několik tančících párů.

„Tohle je vážně nádhera,“ řekla Sally Ebovi, když je usadili u malého vnitřního vodopádu, kolem něhož kvetly tropické rostliny.

„Je, viď,“ řekl s vřelým úsměvem a opřel se, aby si ji mohl pořádně prohlédnout. „Musím se přiznat, že to je jedno z mých oblíbených míst v Houstonu.“

„Úplně chápu proč.“ V dlouhém, napjatém tichu pátrala v Ebových očích.

Neusmíval se. Jejich pohledy se do sebe zaklesly a Eb přivřel oči. Sally téměř slyšela své vlastní srdce, jak buší, buší, buší…

„To snad ne, Ebe!“ ozval se tichý hlas kdesi za Sallyinými zády. „Jaká náhoda, najít tě zrovna tady, na jednom z míst, kam jsme večer rádi chodívali.“

Sally nepotřebovala slyšet nic víc. Okamžitě věděla, kdo přišel. Nemohl to být nikdo jiný než Ebova bývalá snoubenka.

OSMÁ KAPITOLA

„Ahoj, Maggie,“ kývl hlavou Eb a vstal, aby pozdravil hezkou zelenookou brunetku, která se do něj zavěsila a usmála se na něj.

„Je prima, že jsme se tak brzy znovu setkali!“ prohlásila se zřejmým potěšením. „Pamatuješ si Corda Romera, viď?“ řekla a ukázala na vysokého, tmavovlasého a tmavookého muže po svém boku, aniž se na něj podívala. „Adoptovala nás spolu paní Amy Bartoňová, velká dáma z Houstonu.“

„Jistě. Jak se vede, Corde?“ zeptal se Eb.

Druhý muž, podobně vysoký i stavěný jako on, krátce pokývl.

Maggiina očividná stísněnost v jeho přítomnosti vzbuzovala Sallyinu zvědavost.

„Sally, tohle je Maggie Bartoňová a Cord Romero. Sally Johnsonová.“ Poté, co se navzájem představili, Eb dodal: „Nepřisednete si k nám?“

Když Sally viděla, jak se Maggii při tom pozvání rozsvítily oči, bylo jí jasné, že ho Maggie přijme, a srdce jí pokleslo zklamáním.„Neradi bychom vás obtěžovali,“ prohlásil Cord a významně pohlédl na Sally.

„Ale, to vůbec ne,“ ozvala se Sally okamžitě.

„Myslel jsem, že si Sally potřebuje vyrazit,“ řekl Eb lehce s vřelým úsměvem určeným Sally. „Učí na základní škole.“

Ten muž, Cord, si ji s neskrývanou zvědavostí prohlížel a Eb zatím usadil Maggii.

„Dovolíte,“ řekl Cord uhlazeně a stoupl si za Sallyinu židli.

Ta starosvětská zdvořilost vyvolala Sally na tváři úsměv. „Děkuji vám.“

Eb se po nich podíval s nečitelným výrazem v očích, načež se obrátil k uzardělé Maggii, která se vyhýbala pohledu na druhou dvojici. „Je to docela náhoda, narazit na tebe zrovna tady,“ pronesl neutrálním tónem.

„To byl Cordův nápad,“ řekla Maggie. „Měl chuť si večer vyjít do města a v poslední době s nikým nechodí. Lepší adoptivní sestra než nikdo, že, Corde?“ dodala s nervózním zasmáním a nuceným úsměvem.

Cord lhostejně pokrčil širokými rameny a neřekl ani slovo, nicméně ve vyrovnaném pohledu jeho tmavých očí bylo jasně vidět, že mu ta poznámka připadala nemístná.

Vyvolával v Sally zvědavost. Uvažovala, čím se asi živí. Na muže jeho věku odhadovala, že mu bude asi tolik co Ebovi se jí zdál velice fit. Jeho ruce byly hrubé a mozolnaté, jako by pracoval spíše fyzicky než u psacího stolu. Vyznačoval se týmž zvláštním pohledem, jakého si všimla u Eba a Dallase, a dokonce i Cye Parkse, zkoumavým, leč nesoustředěným, namířeným kamsi do dálky, jenž v sobě měl jakousi podivnou prázdnotu.

„Jak to jde na ranči?“ zeptala se Maggie vlídně. „Slyšela jsem, že máš u sebe Dallase.“

„Ano,“ odvětil. „Dělá pro mě nějaké konzultace.“

„Rozstříleli ho jako řešeto, ne?“ zeptal se Cord stroze s očima upřenýma na Sally.

„To se stává, když se člověk nesoustředí na práci,“ prohlásil Eb a významně se zadíval na Corda, který uhnul pohledem.

„Jeden můj přítel pořádá o Vánocích obrovský večírek dole v Cancúnu,“ zamumlala Maggie a pomalu přejela nalakovaným nehtem po hřbetě Ebovy ruky. „Co kdyby sis vzal pár dní volna a jel se mnou?“

„Nemám čas,“ řekl Eb a usmál se, aby zmírnil dopad svých slov. „Nemůžu se jen tak povalovat.“

„Nesmysl,“ prohlásila Maggie. „S tím, co sis nakřečkoval, bys už mohl klidně jít do důchodu.“

„A co bych asi tak dělal?“ zazněla suchá odpověď. „Připadám ti snad jako lev salonů?“

„Tak jsem to nemyslela,“ řekla a dlouho pátrala očima v jeho obličeji. „Chtěla jsem tím naznačit, že by ses mohl vzdát výprav za nebezpečím, kdybys chtěl.“

„To je starý rozpor v názorech a ty víš, co si o tom myslím,“ namítl Eb bez obalu.

Se smutným povzdechem odtáhla ruku. „Ano, vím,“ řekla unaveně. „Máš to v krvi a nemůžeš toho nechat.“ Bezděčně se podívala po Cordovi.

Eb viděl, jak zvadla, a trochu se zamračil. Sally si toho všimla a okamžitě pochopila, že Eb s Maggií prodělali tutéž hádku už před lety, když Maggie zrušila jejich zasnoubení. Nerozdělily je vzájemné city. Byla to jeho práce, kterou nehodlal opustit ani kvůli ženě, kterou miloval natolik, že se s ní chtěl oženit.

Připadala si bezmocná. Na jisté rovině věděla, že se Eb trápí nešťastnou láskou k Maggii. Zahleděla se na své krátké, nenalakované nehty a porovnala je s Maggiinými dlouhými, rudými, krásnými. Ten rozdíl byl jako ony dvě – jedna barevná a nádherná a přitažlivá, druhá samotářská a praktická a… nudná. Není divu, že ji Eb tehdy před lety nechtěl. Vedle exotické Maggie byla bezvýznamná.

„Na jaký předmět se specializujete, slečno Johnsonová?“ zeptal se Cord zvědavě.

„Na historii,“ odpověděla. „Nicméně učím ve druhé třídě, takže to ve skutečnosti nevyužiju.“

„Nemáte ambice vyučovat ve vyšších ročnících?“ nevzdával se.

Zavrtěla hlavou a ušklíbla se. „Zkoušela jsem to, když jsem byla na praxi,“ přiznala se. „A na konci dne to v mojí třídě vypadalo spíš jako v zoo než v dobře zorganizovaném vzdělávacím zařízení. Obávám se, že nedokážu zvládnout kázeň u starších žáků.“

Jak si ji Cord prohlížel, jeho štíhlý obličej se nepatrně rozzářil. „Já jsem to zvládl, ale řediteli a školní radě se nelíbily moje metody.“

„Vy učíte?“ zeptala se, celá nadšená, že našla kolegu na tak nepravděpodobném místě.

„Po vysoké jsem rok učil přírodní vědy na střední škole,“ odpověděl jí. „Ale nebylo to povolání, které bych dokázal milovat natolik, abych v tom pokračoval.“ Pokrčil rameny. „Zjistil jsem, že mám talent v úplně jiné oblasti.“

Maggie pevně sevřela v ruce sklenku s vodou a rychle se napila.

„Tak co tedy děláte?“ zeptala se Sally fascinovaně.

Cord pohlédl na Eba, který se na něj neskrývaně mračil. „Zeptejte se jeho,“ odpověděl s krátkým, hlubokým zasmáním a chladně se zadíval Maggiiným směrem. „Můžeme si už objednat?“ prohodil a zvedl jídelní lístek. „Dneska jsem neobědval.“

Eb přivolal číšníka, a ukončil tím Sallyin rozhovor s Cordem.

Sally si nevzpomínala, že by někdy zažila delší a napjatější stolování. Maggie s Ebem si povídali o místech a lidech, k nimž je vázaly společné vzpomínky, zatímco Sally se soustředila na jídlo.

Cord se choval zdvořile, ale nepodnikl už žádný další pokus o konverzaci. Když se pak oba páry na konci večera loučily před restaurací, Maggie se pořád držela Ebovy ruky, až se musel násilím vymanit z jejího sevření.

„Nemůžeš zase někdy přijít a povečeřet s námi?“ zeptala se ho smutně.

„Uvidíme,“ řekl Eb s lhostejným úsměvem. Pohlédl na Corda. „Rád jsem tě viděl.“

Cord pokývl. Zadíval se na Sally. „Těší mě, že jsem se s vámi seznámil, slečno Johnsonová.“

„Mě taky,“ prohodila a usmála se na něj.

Maggie váhala a tvářila se stísněně, když ji Cord odhodlaně uchopil pod paží a začal ji postrkovat pryč. Šla s ním, ale záda měla zcela rovná a vypadala, jako by kráčela po řeřavém uhlí na vlastní popravu.

Eb se za nimi dlouho díval, načež usadil Sally do elegantního jaguáru a sám si sedl za volant. Obdařil ji pohledem, po jakém by zkyslo i čerstvé mléko.

„Nepovzbuzuj ho,“ varoval ji okamžitě.

Překvapeně otevřela ústa. „Co… cože?“

„Slyšelas mě.“ Nastartoval a otočil se k Sally. Dotýkal se jí pohledem jako smyslnými prsty, přejížděl jí po krku, holých ramenou pod pláštěm, stinné prohlubni mezi ňadry, již odhaloval hluboký výstřih jejích šatů. „Má slabost pro blondýnky. Vždyť se tě doslova zmocňoval očima.“

Sally nevěděla, jak na to má zareagovat. Zatímco se snažila vymyslet nějakou odpověď, Eb se k ní přisunul, vklouzl jí rukou do zátylku pod těžký uzel vlasů a přitáhl si její tvář ke své.

„A já zrovna tak,“ zašeptal ochraptělým hlasem, přitiskl ústa k jejím rtům, oddělil je od sebe a zanořil se do nich; nemohl se jich nabažit. Zároveň jí volnou rukou zajel rovnou do hlubokého výstřihu a uchopil do dlaně její teplé, holé ňadro.

„Ebe!“ vykřikla přidušeně a ztuhla.

Nijak ho tím neodradila. Přemožený touhou zasténal; v pomalém, vzrušeném, smyslném rytmu jí hnětl prs, až Sally pootevřela ústa a zalapala po dechu. Jeho jazyk našel tu odkrytou teplou skulinku a vnikl dovnitř, kde se pak lenivě, dráždivě pohyboval, takže se celého Sallyina těla zmocnilo slastné napětí.

Ebenezer ucítil, jak mu Sally nervózně šátrá prsty vpředu na košili. Netrpělivě si rozepnul tři knoflíčky a vtáhl jí ruku dovnitř, přes svaly pokryté drsnými chloupky až k bradavce, jež byla stejně tvrdá jako ta, která se mu horečně tiskla do jeho dlaně.

Vášeň, jež tak nečekaně vzplála, Sally zcela ochromila. Nemohla najít sílu ani hlas, aby zaprotestovala proti Ebově opovážlivosti nebo aby se starala, že jsou na veřejném parkovišti. Nezajímalo ji nic kromě jediného: jak zajistit, aby s tím nepřestal. Nemůže toho nechat. Nesmí toho nechat, nesmí…!

Ale on to zčistajasna udělal. Pevně jí sevřel obě ruce dohromady a trochu se od ní odtáhl; s bolestí si uvědomoval, že se mu Sally snaží dostat zpátky do náruče.

„Ne,“ promluvil úsečně a zatřásl jí prsty sevřenými v pěst.

Dívala se do jeho planoucích očí, v hrdle se jí ozýval chraplavý dech a ty dva hroty, které se jí tak viditelně rýsovaly vpředu na šatech, pulzovaly v rytmu jejího srdce.

Pohlédl na ni a zaťal zuby. Jeho vlastní tělo zažívalo muka, a kdyby to teď nezarazil, jenom by se to zhoršilo. Sally byla příliš svůdná, příliš ochotně reagovala. Bude se muset postarat, aby se jí takhle nedotýkal, pokud se ocitnou úplně sami. Mohlo by to mít ničivé následky. Tohle není ta správná doba na nějaký vášnivý vztah. Kdyby si v téhle chvíli dovolil ztratit kvůli Sally hlavu, mohli by za to všichni zaplatit životem.

Násilím ji dostal zpátky na její sedadlo a zapnul jí bezpečnostní pás.

Sally na něj jen němě hleděla těma obrovskýma, oduševnělýma šedýma očima, jež v něm probouzely zároveň hlad i pocit viny.

„Musím tě dovézt domů,“ prohlásil stručně.

Přikývla. Hrdlo měla tak sevřené, že ze sebe nedokázala vydat ani hlásku. Pevně uchopila do rukou svou malou kabelku a zahleděla se ven z okna, zatímco Eb zařadil a vmísil se do proudu dopravy.

Cesta domů byla dlouhá a velice tichá. Eb vypadal zamyšleně, stejně vzdáleně, jak si ho pamatovala z dob svého dospívání. Uvažovala, zda myslí na Maggii a jestli nelituje rozhodnutí vyloučit ji ze svého života. Teď už je Maggie zralá, ale také krásná a člověk nemusí umět číst myšlenky, aby poznal, že ji Eb dosud přitahuje. Jeho city byly méně jasné. EB je muž, který dovede skrývat své emoce, a tato jeho schopnost dnes večer pracovala přes čas.

„Proč Maggie představila Corda nejdřív jako adoptovaného, a potom o něm mluvila jako o svém bratrovi? Jsou nějak spříznění?“ zeptala se.

„Nejsou,“ odvětil Eb rázně. „Jeho rodiče zemřeli při požáru a ona pocházela z vážně dysfunkční rodiny. Paní Bartoňová je oba adoptovala. Maggie přijala její jméno, ale Cord si ponechal svoje vlastní. Jeho otec byl až do své smrti poměrně slavným matadorem ve Španělsku. Nicméně Maggie se Corda obvykle snaží představovat jako svého bratra. K smrti se ho bojí, přestože spolu po všechny ty roky udržovali těsný kontakt.“

To pro ni bylo překvapením.

„Ale proč se ho bojí?“

Uchechtl se.

„Protože ho chce, i když si to nejspíš nikdy neuvědomila,“ řekl pobaveně a střelil po Sally pohledem. „Cord byl dlouhá léta mým kolegou a já jsem si vždycky myslel, že se mnou Maggie zasnoubila, aby už pro ni Cord nepředstavoval pokušení.“

Sally se nad tím zamyslela. „Byl tvým kolegou?“

„Přesně tak. Dosud pracuje s Micahem Steelem,“ řekl. „Je to odborník na demolice.“

„Není to nebezpečné?“

„Velmi,“ odpověděl. „Před čtyřmi lety mu zemřela žena. Spáchala sebevraždu,“ dodal, čímž ji šokoval. „Cord se přes to nikdy nepřenesl.“

„Proč udělala tak drastickou věc?“ chtěla vědět Sally.

„Protože v době, kdy se vzali, pracoval pro FBI a pár měsíců po svatbě ho postřelili. Ona si předtím neuvědomila, že jeho povolání může být tak riskantní. Cord strávil celé týdny v nemocnici a jeho žena se z toho pomátla. Nehodlal opustit práci, kterou miloval, a ona zase zjistila, že nedokáže žít s vědomím, že by mohl skončit mrtvý. Zároveň se ho nedokázala vzdát, a tak se z té situace dostala způsobem, který jí připadal jednoduchý.“ Zachmuřil se. „Jednoduchý pro ni. Pro něj to bylo peklo.“

Sally se prudce nadechla. „Předpokládám, že si to dával za vinu.“

„Ano. Došlo k tomu zhruba v době, kdy mě Maggie nechala,“ dodal. „Říkala, že nechce skončit jako Patricia.“

„Ona znala Cordovu ženu?“

„Byly to nejlepší kamarádky,“ vysvětloval Eb stručně. „A těsně po pohřbu paní Bartoňové se mezi Cordem a Maggií něco stalo. Nikdy jsem se nedozvěděl co, ale mělo to za následek, že si Maggie nečekaně vzala muže dost starého na to, aby mohl být jejím otcem. Nevím proč, ale myslím, že to mělo něco společného s Cordem.“

„Je výjimečný.“

Zlobně na ni pohlédl. „Ano. Teď už je z něj otrlý žoldák. Po smrti Patricie se vzdal práce u policie a vzal místo u jisté bývalé speciální jednotky, která přešla na volnou nohu. Začal se věnovat demolicím a teď už nic jiného nedělá.“

Její pohled zjihl.

„Chce umřít.“

„Tobě nic neujde,“ poznamenal Eb. „Já si to myslím taky. Je to zatracená škoda, že on a Maggie jeden druhého nevidí. Jsou si hodně podobní.“

Sally se zahleděla na svou kabelku. „Ty už se kvůli ní netrápíš?“

Přidušeně se zasmál. „Kdepak. Je to laskavá, milá žena a já bych se s ní nejspíš oženil, kdyby se věci měly jinak. Ale myslím, že by se mnou nedokázala žít. Bere si všechno příliš k srdci.“

„A já ne?“ zkusila to.

Usmál se. „Občas ano. Ale máte kuráž, slečno Johnsonová, a přestože vám ti vaši dva sousedi nahnali strach, neváháte se bránit. Líbí se mi tvoje odvaha. Když se rozčilím a občas se mi to stává , nepoběžíš si hledat skříň, aby ses do ní mohla schovat.“

„Možná máš pravdu,“ připustila. „Ale kdybys dělal demolice, myslím, že bych se rozběhla opačným směrem, jen co bych tě zmerčila.“

Přikývl. „Což je přesně to, co udělala Maggie,“ řekl na to. „Utekla od Corda a zasnoubila se mnou.“

To znělo povzbudivě. Pokud té ženě jde o jiného muže, mohlo by to Ebovi zabránit vrátit se ke vztahu, který s ní dřív měl.

„Žárlíš?“ zamumlal a smyslně se po ní podíval.Srdce jí utíkalo jako splašené. Lehce pohnula jedním ramenem a vyhnula se jeho pohledu. Pak si povzdechla a řekla: „Ano.“

Uchechtl se. „No to mi teda vážně lichotí. Maggie patří minulosti. Nemám v sobě žádnou skrytou touhu znovu roznítit staré plameny. S výjimkou těch, které jsme spolu sdíleli my dva,“ upřesnil.

Otočila hlavu a setkala se s jeho pátravým pohledem. Hladově se do něj vpíjela očima, až jí uvízl dech v krku.

„Dávej si pozor,“ varoval ji a myslel to jen zpola žertem. „Až dojedeme k vám na dvůr, budeme pod dohledem. „K tomu, co jsme dělali na parkovišti té restaurace, nechci žádné publikum.“

Potěšené se zasmála. „Tak jo.“

„Na druhé straně,“ dodal, „bychom si ale mohli najít nějakou opuštěnou silnici.“

Zaváhala. Když se něco takového stane spontánně, je to jedna věc, ale plánovat tak smyslnou epizodu je něco úplně jiného. A ona si nebyla jistá svými obrannými instinkty. Zdálo se jí, že v Ebově společnosti žádné nemá.

„Nedělej z toho takovou vědu,“ řekl jí po chvilce. „Není kam spěchat. Máme tolik času, kolik budeme chtít.“

„Vážně?“ zauvažovala, protože si vzpomněla na Lopeze a jeho pohrůžky.

„Nesmíš život tak hltat, Sally,“ radil jí. „Ber ho pěkně minutu po minutě. Nedovolím, aby se tobě nebo Jessice, nebo snad Steviemu něco stalo. Platí?“

Polkla. „Promiň. Když si vzpomenu, jak to je nebezpečné, začnu panikařit.“

„Nebezpečím se zabývám už dlouhou dobu,“ připomněl jí. „Mám ten nejmodernější monitorovací systém. Přes ten neprojde vůbec nic.“

Zmohla se na slabý úsměv.

„Ale on je hrozně krutý.“

„Prochází mu vraždění,“ pravil Eb prostě. „Myslí si, že se ho soudní systém nemůže dotknout. My mu dokážeme, že může.“

„Jak dostaneš před soud člověka, který je dost bohatý, aby si koupil celou zemi?“

„Odřízneš ho od zdroje jeho bohatství,“ vysvětlil jí to jednoduše. „Bez hlavy se had moc daleko nedoplazí.“

„To máš pravdu.“

„A teď si už přestaň dělat starosti.“

„Pokusím se.“

Natáhl se přes sedadlo po její ruce a sevřel ji ve své velké, teplé dlani.

„Dnešní večer se mi moc líbil.“

„Mně taky,“ řekla jemně.

„Pro případ, že by tě to zajímalo – Maggie nepatří do mé budoucnosti,“ dodal něžným tónem.

Sally zaníceně doufala, že to je pravda. Chtěla Eba celým svým srdcem.

Stisk jeho prstů zesílil. „Myslím, že by to nemusel být špatný nápad, začít vás se Steviem vozit do školy a odpoledne vás zase vyzvedávat.“

Srdce jí poskočilo v hrudi. „Proč?“

Pohlédl na ni. „Protože Lopez by neváhal unést kteréhokoli z vás nebo rovnou oba, jen aby napomohl svým cílům. I tři kilometry jsou daleko, pokud nejste nijak chráněni.“

Upírala na něj oči plné obav. „Proč to Jess nenechala tak, jak to bylo?“ zeptala se nešťastně. „Kdyby toho člověka nepřiměla, aby promluvil…“

„Možnost zpětného pohledu je báječná věc,“ řekl jí Eb. „Ale zkus si vzpomenout, že Lopezovo podnikání dodává zhruba čtvrtinu všech narkotik prodávaných ve Spojených státech. To znamená spoustu závislých děcek a slušný počet mrtvých.“

Protáhla obličej.

„Promiň. To ode mě bylo sobecké.“

„Mít starost o blaho lidí, které miluješ, není sobecké,“ namítl. „Nicméně dostat Lopeze za mříže a odříznout ho od jeho kontaktů pomůže proměnit svět v lepší místo. Muset se kvůli tomu trochu potrápit nakonec není zase tak špatný obchod.“

„Řekla bych, že není.“

Přitáhl si hřbet její ruky ke rtům a vtiskl jí na něj vřelý polibek. „Dneska ti to moc slušelo,“ prohlásil. „Byl jsem na tebe pyšný.“

Ten vzácný kompliment jí vehnal červeň do tváří. „Já jsem na tebe pyšná vždycky,“ řekla mu na to tiše.

Přidušeně se zasmál.

„Děláš dobře mému sebevědomí.“

„A ty zase mému.“Dalo mu to dost námahy, aby udržel oči na silnici. Nejradši by sjel na nějakou postranní cestu a vášnivě se s ní pomiloval, ale to by bylo vzhledem k okolnostem nerozumné. Lopezovi muži potřebovali jen vhodnou příležitost. On jim však žádnou nehodlal poskytnout, přestože se o tom před Sally žertem zmínil.

Když zastavili na příjezdové cestě k Sallyinu domu, všude se svítilo; Dallas seděl v houpačce na přední verandě a kouřil jako fabrika.

„Měli jste se hezky?“ zeptal se, jakmile Eb se Sally vyšli po schodech nahoru.

„Moc hezky,“ odvětil Eb. „Narazil jsem na Corda Romera.“

„Myslel jsem, že je někde v cizině a pomáhá odpalovat nevybuchlé pozemní miny?!“

„Teď zrovna ne,“ řekl mu Eb. „Je v Houstonu. Třeba čeká na další práci. Proč sedíš tady venku?“

Dallas upíral pohled na rudý konec cigarety. „Jessica má kašel,“ odpověděl. „Nechtěl jsem, aby se jí přitížilo.“

„Mluvíte spolu?“ vypravil ze sebe Eb líně.

Dallas se tiše zasmál. „No, aspoň se už přestala snažit házet po mně věcmi.“

Sally rozšířila oči údivem. To se její usedlé tetě vůbec nepodobalo.

„Čím po tobě házela?“ zajímal se Eb.

„Čímkoli, co měla na dosah ruky a co jí připadalo postradatelné,“ zněla Dallasova suchá odpověď.

„Stevie to pokládal za ohromnou psinu, ale ona ho nechtěla nechat hrát s náma. Šel si už lehnout. Jess předstírá, že se dívá na televizi.“

„Mohl by sis s ní promluvit,“ navrhl mu Eb.

„Bylo by to prima,“ řekl mu na to Dallas, „to bych ovšem musel dostat šanci. Ona se mnou mluvit nechce, ale stejně ti děkuju.“ Dokouřil. „Budu se Smithem v lese.“

„Dávejte pozor, kam šlapete,“ varoval ho Eb.

„Zaminovali jsme les, co?“ zamumlal Dallas uličnicky.

Eb se zazubil. „Výbušninami ne.“

Dallas potřásl hlavou, sešel ze schodů a vytratil se mezi stromy obklopující zahradu.

Sally se chvěla a třela si přes plášť paže, přestože nebyla až taková zima. Pronikavě cítila, v jak nepříjemné a nebezpečné situaci se nachází, a litovala, že nemohla udělat nic, aby jí zabránila.

„A už jsme zase u toho,“ zamumlal Eb a přitáhl si ji k sobě. „Musíš mi věřit. Nedovolím, aby se někomu z vás něco stalo.“

Pozvedla k němu doširoka rozevřené, zjihlé oči. „Pokusím se nedělat si starosti. Ještě nikdy jsem se neocitla v tak zapeklité situaci.“

„Doufejme, že se v ní už víckrát neocitneš,“ poznamenal. Sklonil se a velice něžně ji políbil; než zvedl hlavu, chvíli si pohrával s jejím spodním rtem. „Budu někde poblíž, nebo tu budou aspoň moji muži. Snaž se usnout.“

„Tak jo.“ Dotkla se prsty jeho úst, zmohla se na úsměv a pak se otočila a zamířila ke dveřím. „Díky za tu večeři,“ dodala. „Byla báječná.“

„Byla by ještě lepší, kdybychom byli sami,“ řekl, „ale nedalo se s tím nic dělat. Příště to naplánuju líp.“

Usmála se na něj. „Platí.“

Pozoroval ji, jak vchází do domu a zamyká za sebou dveře, načež se obrátil a nasedl zpátky do auta. Zbývalo necelých čtyřiadvacet hodin do chvíle, kdy Lopez hodlá naplnit své pohrůžky. Ebenezer se musí přesvědčit, zda jsou všichni připraveni na obléhání.

Sally zůstala stát ve dveřích obývacího pokoje a s očima dokořán hleděla na zkázu, kterou napáchala Jessica střelami, jež vrhala po Dallasovi.

„Panebože!“ zvolala.

Jess se zašklebila. „On mě provokoval,“ zabručela. „Říkal, že jsem k stáru zlenivěla, že se jenom povaluju po domě jako nějaký zahradní slimák. Já se přece nepovaluju jako žádný slimák!“

„Samozřejmě že ne,“ snažila se ji Sally uchlácholit a shýbla se, aby posbírala ze země kousky rozbitého květináče a různé další předměty.

„A navíc, co čeká, že budu dělat, když nevidím. Řídit auto?“

Sally bylo do smíchu. Dosud svou tetu nezažila v takovéhle ráži.

„Dokonce mě obvinil, že jsem šílená, když nechci Lopezovi prozradit to jméno,“ dodala drsně. „Řekl mi, že dobrá matka by žádné jméno netajila a nevystavovala tak své dítě nebezpečí. V té chvíli jsem po něm hodila ten květináč, drahoušku. Promiň. Doufám, že jsem se trefila.“

Sally nesouhlasně zamlaskala. „To snad ani nejsi ty, Jess.“

„Ale ano, jsem! Jsem výsledek toho jeho sarkasmu! On už na mně nedokáže najít jedinou věc, co by se mu zamlouvala. Všechno, co řeknu nebo udělám, je špatně!“

„Nepřipadá mi jako zlý člověk,“ odvážila se namítnout Sally.

„Neříkala jsem, že je zlý, říkala jsem, že je otravný a blahosklonný a domýšlivý.“ Jessica si odhrnula z obličeje pramen vlasů. „Celou dobu se smál.“

Což situaci nepochybně ještě zhoršilo, pomyslela si Sally tiše. „Nejspíš to byl bolestný nářek, Jess.“

„Tomu jen tak neublížíš,“ utrousila Jessica posměšně. „To bys mu musela strčit za košili bombu.“

„To by ale bylo dost drastické, ne?“

Jess si povzdechla a opřela se; vypadala vyčerpaně. „Nenávidím hádky. Zato jemu podle všeho velice svědčí.“ Zaváhala. „Naučil Stevieho splétat provaz,“ dodala nečekaně.

„To je divné. Myslela jsem, že ho chce Stevie zmlátit.“

„Povídali si spolu někde venku. Nevím, o čem mluvili,“ připustila Jess. „Ale když se sem vrátili, Dallas měl s sebou několik proužků surové kůže a naučil Stevieho, jak je splétat dohromady. Stevie byl v sedmém nebi.“

„A pak?“

„A pak,“ pravila a krátce stiskla rty, „se Dallas jen tak mimochodem zmínil, že jsem ho to mohla naučit sama, stejně jako spoustu dalších věcí, kdybych se občas trochu snažila, místo abych jenom vegetovala u televize, na kterou stejně nevidím.“

„Aha.“

„Škoda že jsem už po něm neměla co hodit,“ zabručela. „Sahala jsem po lampě, když vyhlásil remízu a řekl, že si jde sednout na přední verandu. Pak se Stevie rozhodl jít do postele.“ Jessica pevně sevřela v rukou opěradla křesla. „Všichni se běželi schovat. Jako bych byla nějaká čínská raketa, nebo co.“

„Když se rozčilíš, něco na tom přirovnání je,“ zachichotala se Sally.

Starší žena se zhluboka nadechla. „Ale to je jedno; jaké bylo rande?“

„Ušlo to. Narazili jsme v té restauraci na jeho bývalou snoubenku.“

„Na Maggii?“ zeptala se Jess překvapeně. „Jak se má?“

„Je moc hezká a všechno nasvědčuje tomu, že je do Eba ještě pořád blázen. Myslím, že by nás sledovala až domů, kdyby ji ten její tmavý a pohledný průvodce neodtáhl pryč.“

„Cord tam byl taky?“

„Ty ho znáš?“ zeptala se Sally zvědavě.

Jess přikývla. „Býval ďábelsky hezký. Kdysi jsem si na něj sama myslela, ale on si vzal místo toho Patricii, takovou droboučkou porcelánovou panenku, blonďatou a absolutně nádhernou. Ona Corda doslova zbožňovala. Byli svoji sotva pár měsíců, a Cord se zapletl do přestřelky s jedním drogovým dealerem. Patricia to nezvládla. Když se Cord vrátil z nemocnice, byla už několik dní mrtvá; v prstech svírala dopis na rozloučenou. Našel ji. Počínal si pak jako šílenec, bral každou nebezpečnou práci, kterou se mu podařilo najít. Podle mě to ještě nepřekonal. Zoufale ji miloval.“

„Eb říká, že pracuje s Micahem Steelem.“

„Ano, a v tom je opravdu souhra náhod. Micah má totiž taky nevlastní sestru, Callii. Znáš ji, pracuje v advokátní kanceláři pana Kempa.“

„Ano. Chodily jsme spolu do školy. Ale od té doby, co se jeho otec rozvedl s Calliinou matkou, s ní Micah nechce mít nic společného – ani se svým tátou. Povídá se,“ zamumlala Sally, „že starý pan Steele přistihl Micaha a svou novou ženu ve velmi kompromitující situaci a bez velkých průtahů je oba vyhodil.“

„Zřejmě to tak bylo,“ pravila Jessie suše. „Ale je v tom ještě něco víc.“

„Co myslíš, jaké má Callie pocity, pokud jde o Micahovu práci?“

„Takové, jaké by měla každá žena,“ odvětila Jessie jemně. „Bojí se.“

Sally věděla, že Jess mluví o Dallasovi a o tom, jak vnímala jeho práci žoldnéře. Dívala se do temného okna a uvažovala, jak by se asi cítila za stejných okolností ona. Eb se alespoň nezabývá demolicemi ani se aktivně nevěnuje práci profesionálního vojáka. Věděla, že by se dokázala přizpůsobit jeho životnímu stylu. Trik však bude spočívat v tom, jak přesvědčit Eba, že to skutečně dokáže – a že ji potřebuje stejně jako ona jeho.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Sally zjistila, že nadskočí při každém nezvyklém zvuku – a tak tomu bylo celou sobotu. Jessica cítila napětí, jež nemohla vidět.

„Musíš Ebovi věřit,“ přesvědčovala svoji neteř, zatímco se Stevie díval na nějaký kreslený film v obývacím pokoji. „On ví, co dělá. Lopezovi se to nepodaří.“

Sally protáhla obličej nad druhým šálkem kávy. Jess, která seděla u stolu naproti ní, vypadala vyrovnaně. Sally si přála, aby se dokázala cítit stejně.

„Nedělám si starosti o nás,“ namítla. „Jde mi o Stevieho…“

„Dallas nedopustí, aby se Steviemu něco stalo,“ zazněla tichá odpověď.

Sally se usmála; vzpomněla si na včerejší večer a všechny ty rozbité předměty v obýváku. Pomalu objela prstem okraj šálku s kávou a hledala v duchu správná slova. „Aspoň že spolu vy dva mluvíte.“

„Ano. Jakžtakž,“ uznala její teta kysele. „Ale Stevie ho už má rád. Začali spolu porovnávat statistiky jednotlivých zápasníků. Oba mají rádi zápas, víš. Dallas zná všechny možné chvaty. Na vysoké byl v zápasnickém mužstvu.“

„Zápasení!“ zachichotala se Sally.

„Na profesionálních zápasech je toho patrně mnohem víc než schopnost předvádět se,“ poznamenala Jessica suše. „Připadá mi to docela zajímavé, i když nemůžu sledovat, co dělají. Ti dva mi vysvětlili jednotlivé chvaty.“

„Společná nit,“ zamumlala Sally.

„A pěkně jeden steh po druhém. Co sis myslela o Cordovi Romerovi?“

„Že je to ten nejpodivnější bývalý učitel, s jakým jsem se kdy setkala,“ prohlásila Sally rozhodně.

„Na takovou práci nebyl nikdy dělaný,“ poznamenala Jessica a usrkla si černé kávy. „Ale demolice taky nejsou žádné terno. Škoda. Jednoho dne z něj zbudou dva řádky na stránce s nekrology a docela zbytečně.“

„Eb tvrdí, že před ním Maggie utíká.“

„Neúnavně,“ poznamenala Jess suše. „Vždycky jsem si myslela, že se s Ebem zasnoubila jenom proto, aby Corda k něčemu vyburcovala, ale nezabralo to. On ji prostě nevidí.“

„Dělá totéž, co kdysi dělal Eb,“ podotkla Sally, „a Eb říká, že Maggie zrušila zasnoubení kvůli jeho práci.“

„Já si myslím, že se prostě jenom vzpamatovala. Pokud nějakého muže miluješ, nemůžeš mu moc mluvit do jeho povolání, jestliže se mu věnuje už dlouhou dobu. Cordova žena nebyla stvořená pro život na hraně. Zato Maggie se jednou vážně utkala se dvěma rádoby lupiči. Měla v kabelce velkou baterku a použila ji jako obušek.“ Jessica se tiše zasmála. „Než je odvedli do vězení, oba si museli nechat zašít rány. Cord se tomu pak ještě celé týdny chechtal. Ne, ona byla dost silná na to, aby se provdala za Eba – prostě ho jen nemilovala.“

Sally objížděla prstem ucho hrníčku. „Eb říká, že se kvůli ní netrápí.“

„A proč by měl?“ zeptala se Jessica. „Je to milá žena, ale on ji nikdy doopravdy nemiloval. Toužil po stabilitě a myslel si, že mu ji přinese manželství. Jak se ukázalo, našel ji po krvavém boji v Africe – a přímo tady, v Jacobsvillu.“

„Myslíš, že se někdy ožení?“ nadhodila Sally.

„Až na to bude připravený,“ odpověděla jí Jess. „A nedomnívám se, že jeho vyvolená bude Maggie. Jenom pro případ, že by tě to zajímalo,“ dobírala si ji.

Sally si odhrnula pramen vlasů, který jí padal do očí. „Jess, víš, kde teď je ten tvůj informátor, ten, jehož jméno po tobě Lopez chce?“

Zavrtěla hlavou. „Ztratili jsme spolu spojení těsné poté, co Lopeze zavřeli. Pokud vím, můj konfident odjel zpátky do Mexika. Nesnažila jsem se… tu osobu kontaktovat.“

„A co když se prozradí sám?“

„Chytáš se marných nadějí, drahoušku,“ pravila Jessica mírně. „Nic takového se nestane. A já nemíním chladnokrevně vydat svědka popravčímu, ani proto, abych ochránila sama sebe a svou rodinu.“

Sally se usmála. „Ne. Já vím, že bys to neudělala. Ani já ne. Ale být v takovéhle situaci je děsivé.“

„To je. Jednoho dne to však skončí a my se vrátíme zpátky k normálu. Co se má stát, se stane.“ Jess připomněla své neteři: „Je to jako v tom starém úsloví, když tvůj čas vyprší, tak vyprší. Nemusíme vědět, co děláme, ale Bůh to ví vždycky. A jeho vidění není omezené.“

„Máš pravdu. Přestanu si dělat starosti.“

„To bys měla. Eb patří ve svém oboru k těm nejlepším na světě. Ví to i Lopez. Navzdory svým pohrůžkám sem jen tak bezhlavě nevtrhne.“

„Co když má raketomet?“ zeptala se Sally s náhlým strachem.

V komunikačním ústředí několik kilometrů odtud pokývl muž se zelenýma očima hlavou a vydal úsečný rozkaz jednomu podřízenému. Ani trochu nezaškodí ověřit si informace ohledně této možnosti. Sally je možná nervózní, ale má dobré instinkty. A strážného anděla v kovbojských botách.Manuel Lopez byl malý muž s velkými ambicemi. Táhlo mu na čtyřicet, byl proplešatělý, cynický a žoldák až do morku kostí. Hleděl ven z obrovského okna v nejhořejším poschodí své čtyřpodlažní rezidence v Mexickém zálivu a nadával. Jeden z jeho podřízených, který nervózně přešlapoval z nohy na nohu, mu právě přinesl nevítané zprávy, a tak zuřil.

„Je tam jenom pár chlapů,“ řekl mu ten člověk rychlou španělštinou. „Nebude to žádný problém, pokud proti nim pošleme pořádnou jednotku.“

Lopez se otočil a vrhl po něm zlobný pohled svých žlutohnědých očí. „Ano, a pokud tam pošleme pořádnou jednotku, FBI a protidrogové udělají totéž!“

„Pak by už bylo moc pozdě,“ pokrčil ten muž rameny.

„Ve Státech mám i bez toho dost problémů s federálama,“ zavrčel Lopez. „Nepočítám s tím, že bych jim nabídl ještě lepší důvod vyslat sem za mnou tajný oddíl! Scott má vliv na vládu. Chci jméno toho udavače, ne tam vtrhnout a zabít tu ženskou a její ochránce.“

Ten druhý muž hleděl na dokonale bílý koberec. „Ona to jméno nikdy neprozradí,“ řekl prostě. „Ani kvůli svému děcku.“

Lopez se úplně otočil, aby se mohl na muže řádně zadívat. „Protože teď to jsou jenom slova, pouhá hrozba. Musíme se postarat, aby to působilo velmi reálně, rozumíš? Dnes o půlnoci v Jacobsvillu – přesně o půlnoci necháte nad tím domem přeletět helikoptéru, a ta shodí kouřovou bombu. Velkou.“ Přivřel oči a usmál se. „To bude útok, jaký očekávají. Ale ne opravdový, chápeš?“

„Nejspíš budou mít rakety,“ namítl ten muž tiše.

„Ale jsou příliš měkcí, než aby je použili,“ ozvala se jízlivá odpověď. „Proto nakonec vyhrajeme. Já žádné skrupule nemám. A teď mě poslouchej. Budu chtít, aby někdo odstranil jednoho z údržbářů v té základní škole. Můžete ho omámit nebo mu něčím pohrozit – nezajímá mě, jakou metodu použijete, jenom ho na jeden den odkliďte z cesty. Jeho místo pak zaujme některý z našich mužů. Ten náhradník musí vědět, jak to dítě vypadá a do které chodí třídy. Musí ho odvést velice nenápadně, aby všechno vypadalo úplně normálně, dokud nebude příliš pozdě a my ho nebudeme mít v rukou. Rozumíš?“

„Ano,“ odpověděl muž uctivě. „Kde ho máme držet?“

Lopez se chladně usmál.

„V tom nájemním domě poblíž Johnsonových,“ řekl. „Nebude to vrchol ironie?“ Jeho oči potemněly. „Ale nikdo mu nesmí ublížit. To musí být všem naprosto jasné,“ dodal mrazivým tónem. „Pamatuješ, co se stalo tomu chlapovi, který v rozporu s mými rozkazy podpálil ve Wyomingu dům mého nepřítele, aniž počkal, až ho tam zastihne samotného, a zemřel při tom pětiletý kluk?“

Muž polkl a rychle přikývl.

„Jestli tomu dítěti někdo zkřiví jediný vlásek,“ dodal Lopez, „postarám se, aby ten, kdo to bude mít na svědomí, dopadl ještě hůř než jeho předchůdce. Neštítím se násilí, ale děti nezabíjím. To je možná moje jediná ctnost.“ Mávl rukou. „Dejte mi vědět, až budou moje rozkazy vyplněny.“

„Ano. Okamžitě se ozveme.“

Lopez se díval za odcházejícím mužem a jeho zvláštní žlutohnědé oči se zúžily. Ve čtyřech letech viděl, jak vůdce jedné partyzánské skupiny zabil jeho matku a sourozence. Jeho otec byl chudý nádeník, který jim sotva dokázal opatřit jedno jídlo denně, takže Lopez strávil dětství tím, že si hledal potravu jako nějaké zvířátko a schovával se na stinných místech, aby unikl mučení vetřelců. Jeho otec takové štěstí neměl, ale když bylo Lopezovi deset, nakonec se jim oběma podařilo dostat se do Států, do Victorie v Texasu. Lopez pozoroval otce, jak si utrhuje od úst a poklonkuje jako údržbář, a ten pohled v něm vyvolával nenávist. Přísahal si, že až bude velký, nebude už nikdy chudý, bez ohledu na to, co ho to bude stát. A navzdory otcově utrpení se velice rychle vydal po cestě k rychlým penězům.

Pohlédl dolů na bílý koberec, jaký byl od mládí jeho snem, a na bohatství, kterým se obklopil. Obchodoval s drogami a smrtí. Byl zámožný a nesmírně mocný. Stačilo jedno jeho slovo, a padaly hlavy státu. Byla to však prázdná, studená, trpká existence. Zpočátku žil pouze pro odvetu, pro schopnost a prostředky, díky nimž by pomstil svou matku a svého malého bratříčka a sestřičku. Jakmile toho dosáhl, toužil po majetku a moci. Jeden krok vedl k druhému a najednou v tom vězel až po uši, nejprve jako vrah, pak jako zloděj a nakonec jako drogový magnát. Byl bezohledný a věděl, že ho jeho hříchy jednoho dne dostihnou, ale předtím se ještě dozví, kdo ho před dvěma lety zaprodal úřadům. Jaká je v tom ironie, že ho pomsta dovedla k moci, a teď ho téměř srazila na kolena. Proklínal tu ženskou, tu Jessiku, že mu odmítla prozradit jméno toho člověka. Na to, že měla prsty v jeho zatčení, přišel teprve před šesti měsíci. Teď za to zaplatí. On jméno toho zrádce dostane, za jakoukoli cenu!

Hleděl na skály dole a trhl sebou, když v duchu znovu uviděl bílé šaty vznášející se na hladině a stejně bílou tvář a otevřené, mrtvé oči ženy, kterou chtěl ještě víc než jméno osoby, jež ho zradila. Isabello, pomyslel si s bolestí. Nepoznal, co je to láska, dokud do jeho domu nepřišla jako hospodyně Isabella, sestra jednoho z přátel jeho zástupců. Povídala si s ním, obdivovala ho, škádlila ho jako malého chlapce. Začala pro něj být tak nepostradatelná, že jí pověděl věci, které dosud neřekl živé duši. Probudila v něm touhu být čistý, vzdát se svého zpustlého života, mít rodinu, domov. Pak se k ní ale vášnivě přiblížil, a ona s ním najednou nechtěla mít nic společného. Když ho na večírku pořádaném na jeho jachtě odstrčila, v záchvatu vzteku ji udeřil. Přepadla přes zábradlí do oceánu a rázem zmizela pod kýlem lodi.

Okamžitě svého činu zalitoval, ale bylo už příliš pozdě. Jeho muži ji hledali ve vodě až do rozbřesku, kdy jim dovolil zanechat pátrání, a když se vrátil do svého domu, našel ji mrtvou na pláži, kam ji vyplavila voda. Její smrt ho pokořila, znehodnotila jeho existenci. Bylo mu nesmírně líto, že ho vztek dohnal k takovému skutku, že se připravil o tu nejvzácnější věc ve svém životě. Zabil ji. Napadlo ho, že je prokletý. Navěky zatracený. A s největší pravděpodobností si to zaslouží.

Od té noci před dvěma lety, těsně předtím, než ho ve Spojených státech zatkli za obchodování s drogami, nemyslel na nic jiného, než jak najít člověka, který ho zradil. Poté, co ztratil Isabellu, ho už nic nedokázalo učinit šťastným, ani ta krásná mladá žena z docela nedávné doby, která zpívala v jednom klubu v Cancúnu. Zalíbila se mu, protože mu připomínala Isabellu. Nařídil svým pochopům, aby mu ji jednou v noci po představení přivedli. Užil si s ní, ale její prudký odpor ho rozzlobil, takže i ona pocítila jeho hněv. Vzala si život sama, raději vyskočila z balkónu ve velké výšce, než aby se mu musela podruhé podrobit. Její smrt ho ranila, ale ne tak hluboce jako ztráta Isabelly. Byl si jistý, že mu už nikdy nic nezpůsobí takové utrpení a výčitky svědomí. Myslel na tu Jessiku a jejího syna, na strach, jaký zakusí, až bude mít její dítě v rukou on. Pak, říkal si v duchu zlostně, mu vydá jméno svého informátora. Nebude mít na vybranou. A on se konečně dočká pomsty za zradu, jež ho poslala do amerického vězení.

Eb se celý den nepřiblížil k domu. Stevie už ležel v posteli, zatímco Jessica a Sally spolu seděly v tlumeně osvětleném obývacím pokoji a sledovaly, jak hodiny odbíjejí půlnoc.

„Je čas,“ prohlásila Sally ochraptěle, tělo ztuhlé nervozitou.

Jessica pouze přikývla. Vypadala strnule stejně jako Sally. Učinila rozhodnutí, jediné, které pro ni připadalo v úvahu. A teď za to všichni zaplatí.

Ve chvíli, kdy jí ta myšlenka probleskla hlavou, náhle uslyšela vrčení blížící se helikoptéry.

„K zemi!“ křikla Jessica na Sally a svezla se na velký koberec, kde zůstala natažená ležet. Cítila Sally vedle sebe, zatímco se helikoptéra ještě víc přiblížila a objevil se záblesk následovaný explozí, jež otřásla střechou domu.

Komínem se snesl dolů kouř a naplnil místnost. Vrčení helikoptéry venku provázela palba z malých zbraní a rachocení kulek narážejících na něco tvrdého, které náhle přerušilo zasvištění, ihned následované prudkým výbuchem, jenž rozzářil celou oblohu, a pak nezaměnitelným zvukem padajících úlomků.

„A je po vrtulníku,“ prohlásila Jessica ochraptěle. „Sally, jsi v pořádku?“

„Ano. Musíme ven,“ ozvala se kašlající Sally. „Jinak se v tom kouři udusíme!“

Pomohla Jessice na nohy a poslala ji chodbou k předním dveřím. Sama zatím vytáhla Stevieho z postele, popadla ho a rozběhla se s ním stejnou chodbou k východu. Bylo to jako zlý sen, ale neměla čas přemýšlet nad riziky nebo si dělat starosti s tím, jak to dopadne. Snažila se v co možná nejkratším čase udělat všechno nezbytné, aby je zachránila. Mohla se jen modlit, aby nevyběhli přímo do náruče Lopezových mužů.

Dohnala Jessiku, která pomalu postupovala podél zdi. Chytila ji pod paží a se Steviem po boku je popoháněla k předním dveřím, odemkla a vyřítila se s nimi ven na verandu.

Běžel k nim Eb, ale Sally ho zpočátku nepoznávala. Byl celý v černém, na obličeji měl masku a v ruce malý automat. Další muži, oblečení podobně jako on, již obcházeli zadní část domu.

„Pojďte se mnou,“ zvolal Eb a odvedl je do lesa k vozu s pohonem na všechna čtyři kola. „Zamkněte dveře a zůstaňte uvnitř, dokud neprohledáme dům,“ řekl.

Jeho slova ještě ani nedozněla, a už byl pryč. Stevie se schoulil k matce, zatímco Sally pozorovala, jak se Eb kradmo, nicméně rychle přibližuje k domu, a srdce jí uhánělo jako splašené. Ten útok byl děsivý, přestože ho čekali.

Najednou všichni nadskočili, protože kdosi zaťukal na okno u spolujezdce, kde seděla Jessica. Dallas si stáhl masku a pověsil si vysílačku zpátky na opasek. Usmíval se. „Otevři,“ řekl.

Sally zašátrala po klíčcích v zapalování a stáhla okénko.

„Dostali jsme ten vrtulník,“ řekl. „Do domu nám hodili jenom kouřovou bombu; dráždí, ale nezabíjí. Lopez drží slovo. Skutečně zaútočil přesně o půlnoci. Škoda toho vrtulníku,“ dodal s rozzářenýma očima. „Lopez tak aspoň dostane zpátky nějaké drobné.“

Sally mu nepoložila otázku, jež se nabízela, věděla však, že tu helikoptéru musel někdo pilotovat. Teď, když nebezpečí pominulo, se jí udělalo nevolno.

„Jsou všichni v pořádku?“ zeptala se Jessica. „Slyšeli jsme výstřely.“

„Ten vrtulník byl dobře vybavený zbraněmi,“ řekl Dallas. „Ale nebyl to moc dobrý střelec.“

„Díkybohu,“ vydechla Jessica ztěžka.

Dallas se natáhl dovnitř a jemně se dotkl jejího obličeje; stačil mezitím přejet drsnou rukou i po Stevieho rozcuchaných vlasech. „Nebojte se,“ pronesl tiše. „Nedovolím, aby se vám něco stalo.“

Jessie si přitiskla jeho ruku k tváři a potlačila vzlyk. Dallas se sklonil a dotkl se rty jejích vlhkých očí.

Stevie se impulzivně natáhl přes matku, aby mohl toho velkého blondýna obejmout i on. Sally se na ně dívala a cítila se prázdná a osamělá. Ti tři už byli rodina, i když si to třeba ještě neuvědomovali.

Z Dallasovy vysílačky se náhle ozvalo zapraskání. „Všechno v pořádku,“ uslyšeli Ebův hlas. „Jdu zavolat šerifovi a ostatní zatím pootvírají okna a zapnou stropní ventilátor, abychom odtud dostali ten kouř. Potom to tady pozamykám.“

„A co…“ začal Dallas.

„Ženy a Stevieho odvezeme k nám domů,“ řekl Eb. „Nemá smysl nechávat je na zbytek noci tady. Sally?“

Dallas jí přisunul vysílačku k ústům. „Ano?“ ohlásila se rozechvěle.

„Pojď sem, pomůžeš mi najít oblečení pro vás tři. Dallasi, ty odvez Jess a Stevieho k nám. Přijedeme pak za vámi.“

„Jasná věc.“

Sally vystoupila z vozu; ještě pořád měla na sobě džíny, mikinu a tenisky, dlouhé vlasy se jí uvolnily z copu. Dallas si sedl za volant a ona se zatím vydala zpátky k domu. Uslyšela burácení motoru, a když se otočila, uviděla, jak mohutná dodávka odjíždí pryč. Aspoň že jsou v bezpečí Jess se Steviem. Sama však byla otřesena až do morku kostí.

Eb byl v zakouřeném obývacím pokoji; zrovna položil telefon. Obličejovou masku měl v jedné ruce, visela mu na ní společně s tím malým automatem. Když pohlédl do Sallyiny bílé tváře, vypadal drsně a rozzlobeně. Neřekl ani slovo, jen k ní natáhl ruku.

Přiběhla k němu a on ji vzal do náruče a pevně ji objímal, zatímco se třásla šokem z toho všeho.

„Nejsem žádný strašpytel, vážně,“ pošeptala mu přidušeným hlasem ve snaze brát to s humorem. „Nejsem ale zvyklá, aby mi někdo bombardoval dům.“

V hrdle se mu ozval hluboký smích. Přivinul ji blíž k sobě. „Byla to jenom kouřová bomba, zlato,“ řekl jí jemně. „Dělá rámus a nahání strach, ale není nebezpečná, pokud něco nezapálí. Pochop, on o sobě musel dát vědět. Lopez drží slovo.“

„K čertu s Lopezem,“ zamumlala.

„Amen.“

Kolem nich proudili domem muži. Eb doprovodil Sally chodbou k jejímu pokoji.

„Posbírej, co budete potřebovat,“ řekl jí, „ale jenom nezbytnosti. Rád bych tě odtud odvezl hodně brzy poté, co dorazí šerif.“

„Šerif…?“

„Je to v jeho pravomoci,“ vysvětloval. „Mám to schválené, pokud tě trápí zrovna tohle,“ dodal, když si všiml Sallyina ustaraného výrazu. Usmál se. „Nevzal bych zákon do vlastních rukou. Rozhodně ne v této zemi,“ řekl ještě a zašklebil se na ni.

„Díkybohu,“ vydechla ztěžka. „Pronásledovaly mě představy, jak se tě snažím dostat na kauci z vězení.“

„Ty bys to udělala?“

„Samozřejmě.“

Tvářila se tak vážně, že se úsměv na Ebových rtech kamsi vytratil. Sevřel v hrsti část jejích hustých blonďatých vlasů a přitáhl si její vyčerpaný obličej k svému. Držel ji trochu moc pevně a zelené oči se mu třpytily. „Nebezpečí funguje jako afrodiziakum, vědělas to?“ pošeptal jí zhrublým hlasem a sklonil se k jejím rtům.

Takhle ji ještě nikdy nelíbal. Jeho ústa byla tvrdá a dožadovala se jejích rtů, jež bezohledně oddělila od sebe, zatímco se Eb pohnul a jednou rukou záměrně přitiskl její boky k měnícím se obrysům svých beder.

Sally si připadala bezmocná. Rozevřela ústa, aby do nich mohl vstoupit. Její tělo se vyklenulo do oblouku, napjaté a horké, posedlé šílenstvím. Vášnivě opětovala jeho polibky a z hrdla se jí vydralo zasténání, neboť Eb roztáhl nohy, aby mezi ně mohl vsunout její boky a dát jí pocítit sílu svého vzrušení.

Jeho vysoké, pevné tělo se otřáslo a Sally ucítila, jak se Eb zprudka nadechl.

Po několika vášnivých vteřinách odtáhl své rty od jejích, ale nedovolil jí ani o kousek se od něj odtáhnout. Napjatě se na ni zadíval, hladově pátral v jejích široce rozevřených, něžných šedých očích. Jeho ruka, kterou ji vzadu držel, jí připadala jako železná tyč, nicméně cítila, jak se mu lehce chvějí nohy.

„Už moc dlouho hladovím,“ zašeptal chraplavě.

Nevěděla, jak odpovědět na tak jednoznačné prohlášení. Zkoumavě se mu zahleděla do očí; v místnosti panovalo podivné ticho, rušené jen vrčením stropního ventilátoru na chodbě a tlumenými hlasy Ebových mužů prohledávajících dům. Natáhla ruku a něžně se dotkla prsty jeho tvrdých rtů, jež na to pohlazení okamžitě zareagovaly, což jí bylo nesmírně milé.

Sklonil se a mazlivě se jí otíral tváří o tvář, až našel její ústa. Naléhavě, avšak zdrženlivě ji políbil; smyslně si pohrával s jejím dolním rtem. Objal ji oběma rukama a pevně ji k sobě přitiskl. Ona sama mu vklouzla rukou kolem pevného pasu a přitáhla si ho k sobě. Se zavřenýma očima si vychutnávala ten úžasný dotyk. Prudká žádost, jakou pociťoval, byla z jeho objetí jasně patrná, ale neděsila ji. Chtěla ho totiž taky.

„Když jsem uslyšel ten výbuch,“ řekl jí těsně u ucha napjatým hlasem, „tak jsem běžel k domu a nevěděl, co tu najdeme. Připravili jsme se na všechny eventuality, ale ten vrtulník letěl tak nízko, že ho radar nezachytil. Ani jsme ten zatracený krám neslyšeli, dokud jsme ho neuviděli, a pak se nám zasekl raketomet…“

Vůbec ji nenapadlo, že by se o ni Eb mohl bát. Bylo to nádherné. Objala ho ještě pevněji a ucítila, jak se zachvěl.

„Trochu to námi otřáslo,“ zašeptala. „Ale jsme všichni v pořádku.“

„Nečekal jsem, že se budu cítit takhle,“ procedil Eb skrz zuby.

Zvedla hlavu a zadívala se do jeho unaveného obličeje. „Takhle…?“

Jeho zelené oči se střetly s jejíma šedýma a pak padly na její ústa, na její hebká prsa přitisknutá k jeho hrudi. „Takhle,“ zašeptal a významně se pohnul, aniž z ní spustil pohled.

Začervenala se, protože to bylo zcela jasné.

Eb se však neusmíval. „Už před šesti lety jsem věděl, že s tebou budou potíže,“ procedil skrz zaťaté zuby. Sklonil se a znovu ji prudce políbil, načež ji od sebe odtáhl a snažil se popadnout dech.

Trochu se třásla, protože právě zažila ten nejsilnější výbuch smyslnosti v životě. Navzdory zmatku ve svém čerstvě probuzeném těle tiše pátrala v jeho tváři.

„Takhle ses ještě nikdy necítila, viď?“ zeptal se jí tlumeným hlasem.

Zavrtěla hlavou, dosud příliš otřesená, než aby ze sebe dokázala vypravit nějaká slova.

„Jestli tě to utěší, tak je to postupem času čím dál horší,“ pokračoval. „Přemýšlej o tom.“

Otočil se a vyšel ven na chodbu; Sally se za ním zmateně dívala. Opatrně si ohmatala naběhlé rty a uvažovala, co tím asi myslel.

Na dvoře zastavil šerif Bill Elliot se dvěma zástupci, zapsal si výpovědi a společně s Ebem a ostatními muži se rozhlédl kolem. Sally podstoupila krátký výslech, a když byl dům zajištěný, Eb ji odvezl k sobě domů. Své zbývající muže ponechal v lese.

„Nemyslím, že by se Lopez chtěl dneska v noci ještě o něco pokusit,“ řekl, „ale nehodlám nic riskovat. Jednou jsem ho už podcenil.“

„On přece drží slovo,“ řekla ochraptěle.

„To ano.“

„Co budeme dělat teď?“

„Odvezu tebe a Stevieho do školy a Jess zůstane v mém domě. Vlastně tam zůstanete všichni,“ dodal úsečně. „Podruhé vás už nemíním vystavit žádnému nebezpečí.“

Obavy, jež mu zaznívaly v hlase, ji ohromily. Opravdu si o ni dělal starosti. Cítila, jak se jí po celém těle rozlévá hřejivý pocit.

Pomalu k ní otočil smyslné oči. „Alespoň ve svém vlastním domě dokážu najít místnost bez štěnic.“ Zajel pohledem k Sallyiným prsům a pak se zase vrátil k její tváři. „Ten hlad už se nedá vydržet.“

Věděla, že nemluví o jídle, a srdce jí uhánělo jako o závod.

Chytil ji pravičkou za ruku a pomalu propletl své prsty s jejími, až se jejich dlaně k sobě pevně přitiskly. „Nedělej si starosti. Nenechám věci zajít moc daleko, Sally.“

Tím se ale netrápila. Uvažovala, jak bude moci dál žít, pokud se s ní Eb pomiluje a pak od ní odejde.

Když přijeli do domu, Jessica s Dallasem byli v malém pokoji, který Ebův správce přidělil Steviemu, a ukládali chlapce k spánku.

Eb správci nařídil, ať ukáže pokoje i ostatním, načež se omluvil a k Dallasově očividnému pobavení táhl Sally s sebou.

„Kam to jdeme?“ chtěla vědět Sally.

„Do postele. Jsem unavený. Ty snad ne?“

„Ano.“

Předpokládala, že jí dá některý z dalších pokojů na chodbě, on se však nezastavil u žádných ze zavřených dveří. Odvedl ji za roh a skrz dvoje dvoukřídlé dveře do obrovské místnosti s mediteránním zařízením a doplňky v zelené, zlaté a hnědé barvě. Zavřel za nimi, zamkl a pak se otočil k prádelníku, odkud vytáhl modré hedvábné pyžamo.

„Ty si můžeš vzít vršek a já si vezmu spodek,“ řekl věcně.

Zalapala po dechu. „Ebe…“

Přitáhl si ji do náruče a pomalu, se záměrnou smyslností ji líbal. Vjel jí rukama pod mikinu a pak se vydal vzhůru k jejím pevným ňadrům, čímž zmařil jakékoli další protesty.

Když jí rozepnul podprsenku a začal se jí hladově dotýkat, ucítila, jak se v ní vzmáhá horkost, a zasténala. Její tělo se vzepjalo, pomáhalo mu, vyzývalo ho. Pevně sevřela rukama silné svaly jeho paží, utápějíc se ve vlnách rozkoše.

Nepatrně od ní odlepil rty. „Neublížím ti,“ hlesl. „Nijak. Dneska v noci ale budeš spát v mojí náruči.“

Chtěla něco namítnout, avšak jeho ústa již přikryla její a znemožnila jí mluvit, znemožnila jí uvažovat.

Sundal jí mikinu a podprsenku a spočinul na ní tichým, majetnickým pohledem, jímž do sebe vpíjel tu jemnou tkáň, hladkou pleť, celou její krásu. Něžně se jí dotýkal a usmál se, když její tělo zareagovalo na podněty jeho zkušených rukou.

Sjel rty dolů k jejím ňadrům a pomalu je líbal, při čemž každý další polibek byl žhavější než ten předchozí. Než si Sally stačila uvědomit, co se děje, svlékl ji z džínů a tenisek, takže tam zůstala stát jen v kalhotkách.

Na kratičkou chvíli se od ní odtáhl, aby mohl popadnout horní díl pyžama, který jí navlékl zapnutý přes hlavu. Celou omámenou ji zvedl do náruče; na chvilku si ji přendal na jedno koleno, aby mohl odtáhnout přikrývky, a pak ji uložil do postele. Sklonil se nad ní opřený rukama o matraci a pátral očima v jejím uzardělém, fascinovaném obličeji.

„Vrátím se, jen co si promluvím s Dallasem a nastavím monitory.“

Ani se neobtěžovala protestovat. Zkoumavě na něj hleděla svýma šedýma očima a trochu nejisté si povzdechla. „Tak dobře.“

V očích mu zaplálo potěšení. Usmál se, protože věděl, že Sally přijímá všechno, co jí nabízí. Zahanbovalo ho to. Polibkem jí zavřel oči. „Hezky se vyspi.“

Dívala se za ním, jak odchází, a nebyla si jistá, zda to má znamenat, že Eb bude spát někde jinde. Byla tak unavená, že usnula téměř v okamžiku, kdy se za ním zavřely dveře, ponořená do smyslných snů.

DESÁTÁ KAPITOLA

Tu noc se Sally zdály divoké, vášnivé sny. Bezmocně se pohybovala pod neviditelnýma rukama, jež ji hladily, sténala a vzpínala se, aby prodloužila jejich hřejivý, sladký dotek. Tělo ji pálilo, dmulo se, bolelo ji. Šeptem prosila jakýsi přelud bez tváře, ať nepřestává.

Vedle ucha se jí ozval tichý, hluboký smích a v místech, kde jí horečně bilo srdce, ucítila na kůži teplo drsného, neoholeného obličeje. Pomalu jí došlo, že to je trochu příliš živé, než aby to byl pouhý sen…

Trhnutím otevřela oči a v bledém světle svítání, které se linulo dovnitř skrz závěsy, zaostřila pohled na hnědé vlasy protkané zlatem. Prsty měla vpletené do jejich hustých, chladivých pramenů, a když pohlédla dolů, uvědomila si, že má rozevřený kabátek od pyžama a na její obnaženou hruď útočí loupeživá ústa.

„Ebe!“ vykřikla zastřeným hlasem.

„To je v pořádku. Jenom se ti něco zdá,“ pošeptal jí, posunul se nahoru, aby přikryl svými rty její, a svalnatým hrudníkem porostlým drsnými chloupky se jí při tom otřel o holá ňadra. Sally cítila, jak se jejich nohy proplétají, cítila vzrušení pulzující v Ebově těle, jeho něžné ruce, jeho ústa, zatímco se jí dotýkal a ochutnával ji, aby ji poznal. „Zdá?“

„Přesně tak.“ Odlepil od ní rty a pohlédl jí do zamžených šedých očí. Usmál se. „A je to moc krásný sen,“ dodal šeptem a nadzvedl se natolik, aby dopřál svým očím úplný pohled na vše, co již nezakrýval kabátek od pyžama. „Krásnější, než jsem si kdy představoval.“

„Kolik je hodin?“ zeptala se omámeně.

„Svítá,“ odpověděl a odhrnul jí dlouhé vlasy z uzardělého obličeje. „Všichni ostatní ještě spí. A nejsou tady vůbec žádné štěnice,“ dodal významně.

Jemně se dotkla jeho drsné tváře a prohlížela si ho, stejně jako si ji předtím prohlížel on. Dosud měl na sobě kalhoty od pyžama, nicméně jeho široký hrudník byl nahý. Tak jako její.

Překulil se na záda a zároveň otočil i ji. S tichým úsměvem si přitáhl její ruce k hrudi. „Chtěl jsem tě nechat, aby ses probudila sama od sebe,“ zamumlal. „Ale neměl jsem dost silnou vůli. Ležela jsi tu, blonďaté vlasy rozházené po mém polštáři a vršek od pyžama napůl svlečený.“ Potřásl hlavou. „Neumíš si představit, jak ti to za úsvitu sluší. Vypadáš jako víla, celá smetanově zlatá. Neodolatelná,“ dodal,pro muže, který si odpírá své potřeby tak dlouho jako já.“

Přejížděla mu prstem po chloupcích na hrudní kosti. „A jak dlouho si je odpíráš?“

„Celá léta,“ zašeptal a pátravě jí hleděl do očí. „A proto jsem Dallasovi nařídil budík tak, aby začal za pět minut zvonit. Probudí ho to a on pak vzbudí Jess a Stevieho. Stevie tě přijde hledat.“ Zazubil se. „Vidíte, jak pečlivě chráním vaši počestnost, slečno Johnsonová?“

Sally se významně zadívala na svá holá prsa a znovu se střetla s jeho pohledem.

Ebenezer pozvedl obočí. „Počestnost,“ zdůraznil, „ne cudnost. Panny nesvádím, pokud jsi náhodou zapomněla.“

Nedokázala se rozhodnout, zda si s ní jenom tak hraje, nebo to myslí vážně.

Viděl jí to v obličeji a něžně se usmál. „Sally, ta nejtěžší věc, kterou jsem v životě udělal, byla, když jsem tě jednoho jarního odpoledne před šesti lety od sebe odstrčil,“ řekl tiše. „Na těch nejdivočejších místech na Zemi se mi o tobě zdály vášnivé, živé sny. Zdávají se mi ještě i dnes.“ Pomalu jí přejel rukou po těle a sledoval, jak se bezmocně zvedá vstříc jeho doteku. „A tobě nejspíš taky, pokud můžu soudit podle zvuků, jaké jsi vydávala ve spánku, když jsem před deseti minutami přišel do postele. Vlezl jsem si k tobě a ty ses ke mně rovnou přitiskla a dotýkala ses mě tak, že ti o tom ani nebudu povídat.“Nepřítomně pátrala v jeho očích. „Co jsem dělala?“

„Vážně to chceš vědět?“ zeptal se jí s necudným úsměvem. „Tak jo.“

Naklonil se k ní, pošeptal jí to do ucha a ona zděšeně vykřikla.

„Nemusíš se cítit trapně,“ napomenul ji. „Mně se to moc líbilo.“

Věděla, že je rudá jako vlčí mák, ale Eb vypadal spíš potěšené, než že si ji chce dobírat.

Líně jí přejížděl po spodním rtu. „Na pár divokých okamžiků jsem zapomněl na Lopeze a minulou noc a vlastně na cokoli jiného, co pro nás má bezprostřední význam.“ Držel ji nad sebou; jeho oči potemněly. „Dlouhou dobu jsem se živil jenom sny. Skutečnost má na mě ničivý účinek.“

„Sny?“

Přikývl. Neusmíval se. „Před šesti lety jsem po tobě toužil. A toužím po tobě pořád, víc než kdykoli předtím.“ Odhrnul jí z obličeje rozcuchané vlasy a zadíval se na ni očima, jež byly něžné a majetnické zároveň. „Jsem tvůj domov. Kamkoli půjdu, půjdeš i ty.“

Nerozuměla mu. Tvářila se ustaraně.

Překulil ji na záda a vztyčil se nad ní, opřený o ruce. „Podle toho, co o tobě vím, tě můj životní styl nezlomí. Máš elán a odvahu a nebojíš se vyslovit vlastní názor. Myslím, že se velmi dobře přizpůsobíš okolnostem, zvlášť pokud se vzdám práce v zahráničí. Pořád můžu vyučovat taktiku, nicméně až začnou přicházet děti, snížím počet smluvních závazků.“

„Děti?“ Sally se tvářila naprosto nechápavě.

„Poslouchej, holčičko,“ zamumlal suše, „ty přece vznikají z toho, co spolu děláme.“ Pokrčil čelo. „No, ne tak docela. Ale kdybychom toho na sobě měli míň a dělali o trochu víc, tak by z toho vznikly.“

Celá se chvěla. Pátravě se mu zahleděla do očí s pocitem, že se ocitla mimo realitu. „Ty se mnou chceš mít dítě?“ zeptala se s posvátnou hrůzou.

„Ano. Chci s tebou mít spoustu dětí,“ zašeptal slavnostně.

Opřela se mu dlaněmi o široký hrudník, vychutnávala si, jak je svalnatý a hřejivý, a přemítala o tom, co řekl. Zamračila se, protože o lásce ani o manželství nepadlo ani slovo.

„Něco ti schází?“ zeptal se.

„Jsem učitelka,“ namítla ustaraně. „Moje pověst…“

Teď se zase mračil on. „Dobrotivý bože, snad si nemyslíš, že tě žádám, abys se mnou žila v hříchu, tady v Jacobsvillu, v Texasu?!“ otázal se s přehnaným zděšením.

„O manželství jsi nic neříkal,“ bránila se.

Šibalsky se zazubil. „Vážně si myslíš, že jsem s tebou trávil tolik času, jenom abych ti dával hodiny karate?“ protáhl líně. „Miláčku, trvalo by celé roky, než bys ho ovládla natolik, aby ses dokázala ubránit třeba jen slabému protivníkovi. Vodil jsem tě sem na trénink, abych si na tebe mohl sáhnout.“

Sally se rozzářily oči. „Vážně?“ Uchechtl se.

„Vidíš, jak hluboko jsem klesl?“ zabručel. Zavrtěl hlavou. „Musel jsem ti poskytnout dostatek času, abys vyrostla. Nechtěl jsem dospívající holku, která mě uctívá jako hrdinu. Chtěl jsem ženu, silnou ženu, která se mi bude umět postavit.“

Přejela mu rukama k širokým ramenům. „Myslím, že tohle zvládnu,“ uvažovala.

Přikývl. „Já si to myslím taky. Dokážeš žít s tím, co dělám?“

Usmála se.

„Samozřejmě.“

Zvolna se nadechl a jeho oči byly majetničtější než kdykoli předtím. „V tom případě dostaneme Jess mimo nebezpečí a vezmeme se.“

Přitáhla si ho k sobě dolů. „Ano,“ zašeptala mu do nepoddajných rtů, jež jí přitiskl na ústa.

Pár vteřin nato už byli tak blízko u sebe, že nevěděla jistě, zda se Eb ještě vůbec někdy dokáže odtáhnout, když vtom někdo hlasitě zaklepal na dveře a zalomcoval klikou.

„Teto Sally!“ ozval se žalostný hlásek. „Chci nějaké lupínky k snídani a oni tu nemají žádné tvarované ani barevné. Samé nudné křupky!“

Sally se zasmála a Ebovi se zatím podařilo vyprostit ze změti jejich nohou se zasténáním, v němž zaznívala stejnou měrou bolest, jako veselí.

„Hned jsem tam, Stevie!“

„Proč máš zamčeno?“ zavolal hlasitě.

„Pojď sem, mladíku, a podíváme se, jestli najdeme něco k jídlu, na co bys měl chuť,“ ozval se hluboký, pobavený dospělý hlas.

„Tak jo, Dallasi!“

Za chvíli je už nebylo slyšet. Eb se ještě trochu třásl, ale usmíval se. Sally se posadila a pohlédla na něj očima žhnoucíma láskou.

„To bylo o fous,“ zašeptal.

„To máš pravdu,“ souhlasila.

Ebenezer se naposledy dlouze, hladově podíval na její prsa, načež se rozhodně posadil a s žalostným úsměvem jí pozapínal knoflíčky. „Možná že jídlo bude snesitelná náhražka za to, co si doopravdy přeju,“ uvažoval.

Naklonila se k němu a něžně ho políbila. „Postarám se, abys byl rád, že jsme počkali,“ pošeptala mu s ústy přitisknutými k jeho rtům.

O několik vzrušených minut později už seděli s ostatními u snídaně, Eb se však o žádných plánech do budoucna nezmínil. Vysvětloval jim základní pravidla pro příští týden a nejdříve ze všeho se dotkl té velmi nezbytné výpravy do školy, kterou musí Sally se Steviem následující den podniknout.

„Mohli bychom ho nechat doma, dokud to nebudeme mít za sebou,“ navrhl Dallas stručně a pohlédl na dítě, které sedělo mezi ním a Jessikou. „Nerad bych ho vystavoval nějakému nebezpečí.“„Já taky,“ řekla Jessica ztěžka. „Ale je možné, že v žádném nebezpečí nebude. Lopez má pro děti slabost,“ dodala. „Je to jeho jediná ctnost; zato je hotový maniak, pokud jde o dospělé, kteří s dětmi špatně nakládají. Ať se děje cokoli, nikdy by Steviemu neublížil.“

„S tím musím souhlasit,“ ozval se Eb překvapivě.

„V tom případě bude život pokračovat dál jako obvykle,“ řekla Jessica. „A možná že Lopez udělá chybu a my ho dostaneme. Nebo přinejmenším najdeme způsob,“ dodala, „jak se dostat k němu.“

„Co Rodrigo?“ zeptal se Dallas znenadání.

„Telefonoval mi včera pozdě v noci,“ odvětil Eb. „Už je ve městě, na místě. Pracuje rychle. Podle všeho má v Houstonu nějakého vzdáleného příbuzného, Lopezova ‚mezka‘, který netuší, čím se Rodrigo doopravdy živí. Zařídil Rodrigovi, aby mohl dělat řidiče náklaďáku v tom novém podniku.“ Vydechl skrz zuby. „Jakmile odvedeme Lopezovu pozornost od Jess,“ dodal, „ten podnik bude naší další prioritou.“

„Nemůžete tam prostě poslat šerifa, aby je pozatýkal?“ zeptala se Sally.

„Je to v rámci města. Spadá to do pravomoci náčelníka Cheta Blakea, a on by nám určitě pomohl, kdyby to šlo,“ odpověděl jí Eb. „Ale zatím máme na Lopezovy zaměstnance jenom to, že jsou nějak vzdáleně spojení s drogovým magnátem. Pokud je nepřistihneme, jak přebírají nebo nakládají kokain, z čeho bychom je obvinili? Výstavba skladiště je přece legální, zvlášť když máš v ruce všechny úlevy a povolení od stavební komise.“

„Proto to místo necháme sledovat, jen co budeme mít z krku tuhle záležitost,“ dodal Dallas. Přejel ustaraným pohledem z Jessiky na Stevieho. „Ale nejdřív musíme vyřešit problém, který nás pálí zrovna teď.“

Jessica zašátrala na stole po Dallasově ruce a propletla své prsty s jeho.

„Zvládneme to,“ řekla tiše. „Nemůžu Lopezovi chladnokrevně vydat všanc lidský život, bez ohledu na to, co to bude stát. Zmíněná osoba riskovala úplně všechno, jen aby se ho podařilo dostat za mříže. A jeho právní zástupci si stejně našli skulinku, jak z toho ven.“

„Nezapomínej, že jim to trvalo dva roky,“ připomněl jí Eb. „Chytit ho podruhé nebude nic lehkého. Má dostatečný vliv na představitele mexické vlády, aby jim zabránil vydat nám ho zpátky kvůli novému procesu.“

„Slyšel jsem, že ho Úřad pro boj s drogami hodlá umístit na seznam deseti nejhledanějších osob,“ poznamenal Dallas. „To trošku zvýší nadšení, zvlášť pokud ten obchod osladí padesátitisícová odměna.“

„Lopez by sáhl do kapsy pro drobné a dal jim dvojnásobek, jen aby se jich zbavil, i kdyby se nám nakrásně podařilo najít takového blázna, který by se za ním vypravil do Cancúnu,“ namítl Eb.

„Micah Steele by to udělal hned,“ řekl na to Dallas.

Eb se uchechtl. „To si umím představit. Ale zrovna teď pracuje s Cordem Romerem a Bojem Lucienem na nějakém případu v cizině.“

„Maročan Bojo,“ vzpomněl si Dallas. „No, to je teda týpek.“

Eb okamžitě vystřízlivěl. „Takže, zítra ráno pojedu za Sally a Steviem do školy. Dallas je může sledovat cestou domů. Zůstaneme v neustálém kontaktu a budeme doufat v to nejlepší.“

„To nejlepší,“ poznamenal Dallas, „by bylo, kdyby se Lopez vzdal.“

„To se nestane,“ ujistil ho Eb.

„Neuvažovala jsi o tom, že bys toho svého informátora kontaktovala?“ zeptal se Dallas Jessiky. „Kdybychom ho dostali zpátky do Států, mohli bychom ho nechat čtyřiadvacet hodin denně střežit a zařadit ho do programu na ochranu svědků, kde by ho nenašel ani Lopez.“

Protáhla obličej. „Už mě to napadlo, ale vážně nevím, jak toho člověka vypátrat,“ řekla smutně. „Lidé, kteří by mi s tím mohli pomoct, jsou mrtví.“

Eb se zachmuřil. „Všichni?“

Jessica s povzdechem přikývla. „Všichni. Je to asi šest měsíců. Došlo k tomu těsně před tou mojí nehodou.“

„Rodrigo by třeba dokázal něco vyhrabat,“ napadlo Dallase.

„To je velice dobře možné,“ souhlasil s ním Eb. „Jemu bys to jméno mohla svěřit, Jessiko. Já vím, že nechceš svého informátora nijak ohrozit. Ale pokud ho nenajdeme, jak ho můžeme chránit?“

Jessica váhala. Pak se na židli pohnula a ještě pevněji se přimkla k Dallasově velké ruce. „Dobrá,“ souhlasila nakonec. „Ale musí mi slíbit, že si tu informaci nechá jenom pro sebe. Můžu mu věřit, že dodrží slovo?“

„Ano,“ řekl Eb s jistotou.

„Tak dobře. Kdy to můžeme provést?“

„Zítra po vyučování,“ odpověděl Eb. „Řeknu Cyovi Parksovi, ať na něj ‚náhodou‘ narazí a podstrčí mu vzkaz tak, aby nevzbudil Lopezovo podezření.“

Jessica si položila hlavu na Dallasovo rameno. „Je mi líto, že jsem to neudělala nějak jinak. Tolik lidí je v ohrožení jenom proto, že jsem neodvedla svou práci tak, jak bylo potřeba.“

„Ale odvedla,“ zareagoval Dallas okamžitě a ochranářsky ji objal kolem ramen. „Zachovala ses stejně, jako by se zachoval kdokoli z nás. A dostala jsi Lopeze za mříže. Není to přece tvoje vina, že vyklouzl ze země.“

Jessica se usmála.

„Díky.“

„Oženíš se s mojí maminkou, Dallasi?“ ozval se tenkým hláskem Stevie. „Stevie!“ vykřikla Jessica.

„Ano, ožením,“ prohlásil Dallas a přidušeně se zasmál, když si všiml, jak Jessica zrudla. „Ona to jenom ještě neví. Co tomu říkáš, Stevie?“

„To by bylo skvělé!“ vyjekl chlapeček s nadšením. „Můžeme se spolu dívat na zápas!“

„Ano, to můžeme.“ Dallas něžně políbil Jess do vlasů a upřel na svého syna hrdý, majetnický pohled.

Sally je pozorovala a věděla, že jakmile se dostanou z téhle bryndy, s Jessikou bude všechno v pořádku. Ona sama si bude moci vzít Eba a o svou tetu a synovce se už nikdy nebude muset bát. A co je ještě důležitější, Jessiku bude někdo milovat. To pro Sally znamenalo všechno.

Druhého dne ráno jela se Steviem do školy a v bezpečné vzdálenosti je sledoval Eb. Cestou na ně ale nikdo nezaútočil, a jakmile se ocitli uvnitř budovy, měla pocit, že se jim už nic nemůže stát. Šli se Steviem rovnou do třídy, usmívali se a zdravili učitele a jiné děti, které znali.

„Bude to v pořádku, teto Sally, viď?“ zeptal se jí Stevie u dveří do učebny.

„Ano, myslím že ano,“ řekla mu s vřelým úsměvem.

Kontrolovala si učební plán a do třídy zatím přicházeli žáčci. Jeden chlapec vzadu v místnosti se zašklebil a upoutal Sallyinu pozornost.

„Slečno Johnsonová, tady je nějaká louže, co strašně smrdí!“

Zvedla se od stolu a šla se podívat. Louže tam opravdu byla. „Dojdu jenom pro některého z uklízečů,“ řekla s úsměvem.

Ale právě když vycházela ze dveří, objevil se vysoký, tichý muž s kbelíkem a mopem.

„Dobrý den, Harry,“ pozdravila ho.

„Dneska je venku tak hezky, že se člověku ani nechce být uvnitř,“ prohlásil se smutným úsměvem. „V téhle chvíli bych měl sedět ve své loďce na řece.“

Usmála se. „To je mi líto. Pro nás je ale dobré, že jste tady.“

Harry začal sunout vozík s kbelíkem a mopem pryč, když vtom mu upadlo kolečko. Zabručel a shýbl se, aby se na to podíval.

„Budu to muset odnést. Můžete mi půjčit některého z těch mládenečků, aby mi pomohl s mopem?“ zeptal se.

„Já půjdu!“ nabídl se Stevie okamžitě.

„Ano, samozřejmě,“ řekla Sally. „Nechtěl byste, abych s vámi šla raději já?“

Harry zavrtěl hlavou. „To není potřeba. Tenhle silný mladý muž to přece zvládne, viď, synku?“ otázal se s širokým úsměvem.

„No jasně!“ odpověděl Stevie a hodil si mop přes rameno.

„Tak teda hurá na cestu, chlapče,“ zažertoval muž. „Hned vám ho pošlu zpátky, aby o nic nepřišel,“ slíbil.

„Dobře.“

Sally se dívala, jak Stevie pospíchá za Harrym po přeplněné chodbě. Ještě měla chvíli času, než začne vyučování, a ten incident v ní nevyvolal žádné podezření. To pojala až o pět minut později, když se Stevie pořád nevracel.

Pověřila jednoho z žáků, ať dává pozor na ostatní, a vydala se chodbou ke komoře pro uklízeče. Stál tam ten rozbitý vozík s kbelíkem a mopem, ale Stevie nikde. Zato uklízeč ano. Někdo ho omráčil. Sally šla rovnou do kanceláře, aby zavolala Ebovi a zdravotníkům. Harry naštěstí utrpěl jen lehký otřes mozku. Pro jistotu ho ale odvezli do nemocnice na pozorování.

Sally se udělalo nevolno. Měla si uvědomit, že Lopez může někoho poslat do školy. Jak mohla být tak naivní?

Eb se dostavil do ředitelny s policejním náčelníkem Chetem Blakem a dvěma strážníky. Procházeli od dveří ke dveřím a pročesali celou budovu. Stevie tam už ale nebyl. Další z uklízečů si vzpomněl, že viděl nějakého neznámého muže, jak odchází s malým chlapcem ze školy a jak na parkovišti nasedají do hnědého pickupu.

Po této informaci policisté rozeslali krátkou zprávu svým kolegům. Bylo však už příliš pozdě. O pár minut později našli pickup opuštěný na jiném parkovišti, u prodejny potravin. Po Steviem nebylo ani památky.

To odpoledne čekali na telefonát, k němuž muselo dojít. Když se tak stalo, Eb se musel hodně přemáhat, aby spolkl slova, která chtěl pronést. Jessica a Sally tonuly v slzách od chvíle, kdy přivezl Sally domů na ranč.

„A teď,“ ozval se ten hlas zvolna a s protahovaným přízvukem, „mi Stevieho matka dá to jméno, které od ní chci. Jinak se její syn nikdy nevrátí.“

„Musela dostat sedativa,“ vymyslel si Eb rychle. „Je úplně mimo.“

„Máte na to jednu hodinu. Ani o vteřinu dýl.“ Člověk na druhém konci zavěsil.

Eb si od plic zanadával.

„Co budeme dělat?“ zeptala se Sally.

Ebenezer zavolal Cyovi Parksovi. „Vyřídil jsi ten můj vzkaz?“ chtěl vědět.

„Ano. Zkresli signál.“

Eb stiskl tlačítko na telefonu.

„Tak mluv.“

Cy mu nadiktoval číslo. „Už by tam měl být. Můžu vám nějak pomoct?“

Ebovi nemusel nikdo říkat, že se zpráva o Stevieho únosu rozšířila po celém městě. „Nijak. Přej mi štěstí.“

„Jako by se stalo.“

Zavěsil. Eb vytočil to druhé číslo a čekal. Na druhém konci to zazvonilo jednou. Dvakrát. Třikrát. Čtyřikrát.

„Tak dělej!“ zavrčel Eb netrpělivě.

Při pátém zazvonění to někdo zvedl.

„Rodrigo?“ promluvil Eb okamžitě.

„Ano.“„Dám ti Jessiku a odejdu z pokoje. Ona ti sdělí jméno. Víš, co s ním máš dělat.“„Tak jo.“

Ebenezer podal Jessice telefon a naznačil všem, ať opustí místnost. Zavřel dveře.

Jessica ohmatávala sluchátko; zhluboka se nadechla. „Moje informátorka se jmenovala Isabella Medinová,“ řekla tiše. „Pracovala jako hospodyně pro…“

Na druhém konci telefonní linky se kdosi prudce nadechl. „Vy to nevíte?“ zeptal se ten člověk okamžitě.

„Co… co bych měla vědět?“ zakoktala se Jessica.

„Isabellu našli vyplavenou na skalách v Cancúnu těsně před Lopezovým zatčením,“ oznámil jí Rodrigo stroze. „Je už dávno po smrti.“

„Ach, dobrý bože,“ zalapala Jessica po dechu.

„Jak je možné, že jste to nevěděla?“ otázal se.

Jessica si roztřesenou rukou otřela čelo.

„Než došlo k tomu procesu, ztratila jsem s ní kontakt. Předpokládala jsem, že se někam ukryla, aby unikla Lopezově mstě. Nakonec neměla jít svědčit; pouze mi poskytla zdroje konkrétních informací, které jsem mohla použít k jeho trestnímu stíhání. Pak už existovali jen tři lidé, kteří věděli, že se na tom podílela, a ti zemřeli za poněkud… záhadných okolností.“

„To je to jméno, co Lopez chce?“

„Ano,“ vzdychla nešťastně. „Má v rukou mého syna!“

„V tom případě nic neztratíte, pokud mu to jméno sdělíte,“ namítl tiše. „Nebo ano?“

„Ne. Ale třeba si ji ani nebude pamatovat…“

„Byl do ní zamilovaný,“ řekl Rodrigo chladně. „Jeho ženy mají ve zvyku objevovat se vyhozené mořem na pláži. Ta poslední, mladá zpěvačka z jednoho nočního klubu v Cancúnu, zemřela jeho přičiněním před pouhými pár týdny. Žádný důkaz pochopitelně neexistuje,“ dodal mrazivým tónem. „Oficiální příčina úmrtí zní: sebevražda.“

Jako by se ho ta záležitost osobně dotýkala. Jessica zaváhala, než se zeptala. „Vy jste tu zpěvačku znal?“ zkusila to nakonec.

Na chvíli se rozhostilo ticho. „Ano. Byla to… moje sestra.“

„To je mi moc líto.“

„Mně taky. Dejte Lopezovi to jméno. Uklidní ho to a vašemu synovi to ušetří další dobrodružství. Lopez mu neublíží,“ dodal okamžitě. „Myslím, že tohle už nejspíš víte.“

„Vím. Mezi tou spoustou špatných vlastností má alespoň jednu dobrou. Můj strach tím ale není o nic menší.“

„Samozřejmě že ne. Řekněte Scottovi, že s ním zůstanu ve styku a ať mě už nekontaktuje. Až budu mít něco konkrétního, ozvu se sám.“

„Povím mu to. Děkuju vám.“

„De nada.“

Muž zavěsil.

Jessica se odebrala do druhého pokoje; cestou se přidržovala zdi.

„Tak co?“ zeptala se Sally.

„Moje informátorka je mrtvá,“ oznámila Jessica smutně. „Lopez ji zabil, a já jsem to vůbec netušila. Myslela jsem, že unikla a že si třeba změnila jméno.“

„A co teď?“ otázala se Sally nešťastně.

„Řeknu Lopezovi, o koho šlo,“ odpověděla jí Jessica. „Teď už to nikomu neublíží. Byla tak odvážná. Pracovala přímo v jeho domě a předstírala, že o něj stojí, jenom aby dokázala najít dostatek důkazů k jeho usvědčení. Lopezovi muži jí zastřelili otce, matku i sestru, protože řekli vládní jednotce o pašování drog. Bylo jí zle strachy a žalem, přesto by udělala všechno, jen aby ho zarazila.“ Jessica zavrtěla hlavou. „Chudák ženská.“

„Statečná duše,“ řekl Eb tiše. „Je mi to líto.“

„Mně taky,“ řekla Jessica. Objala se pažemi; byla jí zima. „Co když mi Lopez nebude věřit?“

„Víš,“ promluvil Eb potichu, „myslím, že bude.“

„Doufejme,“ souhlasil Dallas, oči přivřené a potemnělé obavami.

Sally tetu láskyplně objala kolem ramen. „Dostaneme Stevieho zpátky,“ řekla jí něžně. „Všechno bude v pořádku.“

Jessica její objetí se slzami v očích opětovala. „Co bych si bez tebe počala?“ zašeptala ochraptěle.

Sally si vyměnila dlouhý pohled s Dallasem a usmála se.

„Myslím, že to hodně brzy zjistíš,“ dobírala si ji. „A já budu tvoje družička.“

„Ale už sama provdaná,“ opravil ji Eb s očima zjihlýma něhou.

„Cože?“ zvolala Jessica.

„Chci si vzít tvou neteř, Jess,“ prohlásil Eb jemně. „Odjakživa jsem to měl v úmyslu, víš. A navíc,“ dodal s hranou vážností, „mi to skutečně připadá jako to nejmenší, co můžu udělat, když vezmu v úvahu, jak se pro mě celé ty roky šetřila, navzdory očividným pokušením vysokoškolského života…“

„Říkáš pokušením,“ zachichotala se Sally. „Kdybys jen věděl!“

„To mi tedy vysvětli,“ vyzval ji Eb.

Pustila Jessiku, přišla až k němu a zcela přirozeně ho objala kolem vypracovaného pasu. „Mluvíš, jako by na téhle planetě existoval muž, který by se s tebou mohl měřit,“ zamumlala a natáhla se, aby ho políbila na bradu. Její oči doslova žhnuly láskou. „Nikdy jsi neměl žádnou konkurenci. To prostě nešlo.“

Eb pozvedl obočí. „Ten kompliment bych ti mohl vrátit,“ pronesl hlubokým, klidným tónem. „Ty jsi třída sama o sobě, Sally moje.“

Opřela se mu tváří o pevnou hruď. „Viď, že nám vrátí Stevieho zpátky?“

„Určitě,“ prohlásil s neochvějnou jistotou.

Sally pohlédla na Jessiku, která teď stála blízko Dallase a opírala se o něj. Vypadali, jako by k sobě patřili odjakživa. Musí to pro ně dopadnout dobře.

Prostě musí. Lopez možná má jednu dobrou vlastnost, Sally si však vůbec nebyla jistá, zda se Eb nemýlí. Jenom se modlila, aby jim Stevieho vrátili, až jim Jessica sdělí jméno té informátorky. Pokud Lopez skutečně drží slovo – a to jí připadalo jisté , je tu určitá naděje. Musí doufat, že to vyjde.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Přesně za hodinu od chvíle, kdy Lopez zavěsil, se telefon rozdrnčel znovu. Eb nechal Jessiku, ať ho zvedne.

„Prosím,“ ozvala se potichu.

„To jméno,“ řekl Lopez stručně.

Zvolna se nadechla. „Chci, abyste pochopil, že za normálních okolností bych vám jméno svého informátora nikdy neprozradila. Ale teď už té ženě nemůže ublížit nic, co řeknu. Teprve dnes jsem zjistila, že se jí už nemůžete pomstít. Takže přestalo záležet na tom, kdo to byl.“

„Kdo… to byl?“ zopakoval po ní Lopez váhavě.

„Ano. Byl. Jmenovala se Isabella…“

Nadechl se tak prudce, že to Jessica téměř cítila. „Isabella!?“ vyštěkl. Na chvilku zavládlo napjaté ticho. „Isabella.“

„Před vaším procesem jsem s ní ztratila kontakt,“ vysvětlila Jessica stručně. „Domnívala jsem se, že někam odjela a přijala jinou totožnost, aby ji nikdo nenašel. Nevěděla jsem, že už je po smrti.“

Lopez stále nic neříkal. Pauza byla tak dlouhá, až Jessica nabyla dojmu, že se muselo přerušit spojení. „Haló?“ ozvala se.

Muž na druhém konci se znovu nadechl. „Miloval jsem ji,“ vychrlil ze sebe. „V mém životě nebyla žádná jiná žena, jíž bych tolik důvěřoval. Ale ona se mnou nechtěla nic mít. Měl jsem to vědět. Měl jsem si to uvědomit!“

„Vy jste ji zabil, že?“ zeptala se Jessica chladně.

„Ano,“ odpověděl. Neznělo to však násilnicky, naopak podivně zaraženě. „Vůbec jsem to neměl v úmyslu. Ale v chvilkovém vzteku jsem se na ni vrhl a pak už bylo příliš pozdě a ani všechny moje výčitky svědomí ji nemohly přivést zpátky k životu.“ Opět se nadechl. „Byla mi tak blízká, že věděla věci, které nesměl vědět nikdo jiný. Napadlo mě sice, že se nějak moc vyptává, ale ve své domýšlivosti jsem si myslel, že o mě stojí.“ Rozhostila se další krátká odmlka. „Chlapce vám okamžitě vrátíme. Za pět minut ho najdete v hračkářství v nákupním středisku. Nikdo mu neublíží. Máte moje slovo. Také vám už nebudu nikdy vyhrožovat. Já… mnoha věcí… lituju,“ dodal zvláštním tónem a pak se spojení rázem přerušilo.

Jessica zatajila dech; dosud svírala sluchátko, jako by bylo živé.

„Tak co?“ zeptal se Dallas netrpělivě.

Nahmatala telefonní přístroj a pomalým, rozhodným pohybem položila sluchátko zpátky. „Říkal, že Stevie bude za pět minut v hračkářství v nákupním centru, v pořádku.“ Zavřela oči. „Nezraněný.“

Eb rukou naznačil Dallasovi, ať se jí chopí.

„Jdeme,“ řekl stručně.

„Co když lhal?“ otázala se Jessica, když ji Dallas vedl k rozměrné terénní dodávce, v níž už seděl za volantem Eb.

„Oba víme, že Lopez drží slovo, bez ohledu na svou krvavou reputaci,“ řekl Dallas úsečně. „Musíme doufat, že mluvil pravdu.“

Jessica si okusovala nehty celou cestu do nákupního střediska, které bylo jen nějakých šest minut od Ebova ranče.

Seděla vzadu těsně vedle Dallase a pevně se ho držela za ruku. Sally se po nich ohlédla; neustále se tiše modlila, protože si dělala starosti, co s nimi všemi bude, zvlášť s malým Steviem. Zašátrala po Ebově ruce. Eb důkladně stiskl její dlaň a konejšivě se na ni usmál.

Auto uhánělo do města, nicméně minuty se vlekly jako hodiny. Eb sotva stačil zaparkovat, a Jessica se už vyřítila ze dveří. Hned za ní pospíchal Dallas, který ji navigoval.

Eb se Sally následovali dvojici do malého hračkářství, kde uviděli Stevieho, jak sedí na podlaze a hraje si s mechanickým slonem, který chodil, zvedal chobot a troubil.

„Tamhle je Stevie,“ hlesl Dallas zastřeně. „Je… v pořádku!“

„Kde? Stevie!“ vykřikla Jessica křečovitě a vztáhla ruce.

„Ahoj, mami!“ zvolal chlapec, nechal hračku hračkou a rozběhl se do Jessičiny náruče. „Páni, měl jsem strach, ale ten pán mě naučil hrát poker a dal mi limču! Říkal, že jsem statečný a obdivoval moji kuráž! Bála ses, mami?“

Jessica tak usedavě plakala, že skoro nemohla promluvit. Pevně objala své dítě a zdálo se, že Stevieho nedokáže pustit, i když se po chvíli začal vrtět.

„Dopřejte trochu té radosti ze shledání i jeho tátovi,“ zabručel Dallas suše a roztáhl náruč.

Stevie se do ní vrhl a pevně Dallase objal. „Já teď žádného opravdového tatínka nemám,“ řekl, „ale z tebe bude skvělý táta, Dallasi! Budeme spolu chodit na každý zápas a vezmeme s sebou i maminku a všechno jí vysvětlíme, že jo?“

„Ano,“ hlesl Dallas ochraptěle. Se směsicí úlevy a náklonnosti kolébal své dítě a oči mu jen zářily. „To uděláme.“

Jessica si našla cestu do Dallasovy náruče, v níž už spočíval Stevie, a dlouho se k nim tiskla. Sally vedle nich se pevně držela Eba za ruku a usmívala se čirou úlevou.„Zažil jsem dobrodružství,“ prohlásil Stevie, když ho rodiče pustili. „Ale je prima být zase doma. Můžu si vzít toho slona? Je vážně bezva!“„Můžeš dostat celý cirkus, jestli najdu nějaký na prodej,“ zasmál se Dallas zastřeně. „Ale myslím, že teď se vrátíme zpátky na ranč.“

Zaplatili za slona a společně s Ebem a Sally nasedli do vozu.

„Vysadíte nás u našeho domu?“ zeptala se Jessica Eba.

Ve vzduchu visela nerozhodnost. Jessica to slyšela a usmála se.

„Lopez říkal, že už se mnou skončil,“ řekla Ebovi. „Ani nezpochybnil to, co jsem mu pověděla,“ dodala. „Isabella se ho prý pořád na něco vyptávala a předstírala, že o něj stojí. Věděl, že tomu tak není. Skutečně zněl, jako by mu bylo líto, že ji zabil. Možná že ta malá část jeho bytosti, která nepřestala být lidská, dokáže mít výčitky svědomí. Kdo ví?“

„Jednoho dne,“ prohlásil Dallas odměřeně, „ho dostaneme. Víš, tohle ještě neskončilo, i když už vám se Steviem třeba nebude vyhrožovat. Za tohle zaplatí. A taky mu nějakým způsobem zabráníme zřídit si podnik tady v Jacobsvillu.“

„Máme na místě Rodriga,“ přitakal Eb, „a Cy sleduje, jak postupují s tím skladištěm. Nebude to jednoduché, ale pokud si dáme pozor, tak se nám možná podaří odříznout jeho zdroj dodávek od distribuční sítě. Usekni hadovi hlavu a umře.“

„Amen,“ pravil Dallas.

Dallas s Jessikou a Steviem vystoupili z dodávky a s úsměvem zamávali druhé dvojici na rozloučenou.„Ty skutečně věříš, že to Lopez myslel vážně, když řekl, že s Jessikou skoncoval?“ zeptala se Sally, jež dosud nebyla zcela přesvědčena o zločincově upřímnosti.

„Ano, věřím,“ odvětil Eb a s úsměvem na ni pohlédl. „Je to úskočný had, ale jeho slovo má váhu.“

Sally se k Ebovi otočila a zjihlýma, žádostivýma očima si ho vroucně prohlížela z profilu.

Eb její pohled opětoval; přivřel oči.

„Od minulé noci se toho hodně přihodilo,“ poznamenal tiše. „Stojíš si ještě pořád za tím, co jsi mi řekla za svítání?“

„Že si tě vezmu?“ zeptala se.

Přikývl.

„Ale ano,“ přikývla. „Každičké slovo jsem myslela vážně. Chci s tebou prožít celý život.“

„Nebude ti vadit, když nám budou nějakou dobu pobíhat kolem domu profesionální vojáci?“ dobíral si ji.

Zazubila se. „A proč by mělo? Vždyť jsem koneckonců žoldákova žena.“

„Ještě ne úplně,“ zamumlal a zkřivil obličej. „A zakrátko z tebe bude žoldákova manželka.“

„To zní velmi úctyhodně,“ podotkla.

„Jsem rád, žes na mě počkala, Sally,“ řekl vážně.

„Já taky.“ Vklouzla rukou do jeho velké dlaně a pevně se jí chytila. Vzrušením se jí začala chvět celá paže až k rameni.

„Pro dnešek jsme už zažili dost rozruchu,“ řekl. „Ale zítra se zajdeme zeptat na povolení k sňatku. Chceš, aby nás oddal smírčí soudce, nebo duchovní?“

„Duchovní,“ odpověděla mu okamžitě. „Chci trvalý sňatek.“

Přikývl. „I já. A musíš mít bílé šaty a závoj.“ Tázavě zvedla obočí.

„Nejsi jenom žoldákova žena, jsi počestná žoldákova žena. Chci se dívat, jak se ke mně neseš uličkou v hedvábí, saténu a krajkách a se závojem, který zvednu, až odříkáme sliby.“

Z celého srdce se na něj usmála. „To by bylo hezké. Vím o jednom malém butiku…“

„Zaletíme si do Dallasu a koupíme je u Neimana Marcuse.“

Zalapala po dechu.

„Bereš si bohatého muže,“ upozornil ji. „Co kdybys mi vyhověla? Bude to společenská událost. Rád bych tě vyparádil, abys zazářila jako kometa; dovol mi to.“

Zasmála se. „Tak dobře. Opravdu bych se moc ráda vdávala v bílém, jestli ti to nevadí.“

„A oba budeme mít prstýnky,“ dodal. „Ty si taky obstaráme v Dallasu.“

Když hladově pohlédla na svého budoucího manžela, její oči byly plné snů. Trápila ji jenom jedna drobnost. „Ebe, pokud jde o Maggii…“

„Maggie je uzavřená kapitola,“ řekl jí. „Svým způsobem jsem ji měl hrozně rád, ale ona do mě nebyla nikdy zamilovaná. I tehdy jsem stál v Cordově stínu, a ona si to vůbec neuvědomovala. Dosud jí to nedošlo.“ Pohlédl na ni a usmál se. „Miluju tě, víš,“zamumlal a díval se, jak se jí v očích rozsvítila světýlka. „Jinak bych tě nikdy nepožádal o ruku.“

„Já tě taky miluju, Ebe,“ pravila vážně. „A vždycky budu.“

Propletl své prsty s jejími ještě pevněji. „Sny se skutečně plní.“

Proti tomuhle tvrzení by Sally nic nenamítala, ani kdyby na tom závisel její život, a také to tak Ebovi řekla.

V Jacobsvillu to byla společenská událost roku, již zastínil pouze sňatek Simona Harta s guvernérovou dcerou Tirou. Ebovy a Sallyiny svatby se nezúčastnily žádné velké celebrity, zato sbírka profesionálních vojáků a vládních agentů, jakou Jacobsville ještě neviděl. Na ženichově straně v kostele seděl Cord Romero s Maggií a vysokým, okouzlujícím tmavovlasým mužem s malým knírkem a úhledně zastřiženou bradkou. Po jeho boku byl vysoký blondýn, vedle něhož vypadal i Dallas o poznání menší. V lavici naproti němu přes uličku, na Sallyině straně, seděla modrooká brunetka, která se na něj snažila nedívat. Sally v ní poznala Callii, nevlastní sestru toho velkého blonďatého muže, což byl Ebův přítel Micah Steele.

Zbývající ženichovy lavice zaplnilo množství mužů v oblecích. Někteří měli uvnitř nasazené sluneční brýle. Jiní zase pozorovali lidi na nevěstině straně kostela, jež nebyla přeplněná, protože Sally se vrátila do Jacobsvillu teprve před nedávnem, takže ve zdejším společenství dosud nestačila navázat důvěrná přátelství. Samozřejmě že tam nechyběla Jessica se Steviem a Dallasem.

Sally kráčela uličkou úplně sama, protože nedala vědět ani jednomu z rodičů, že se vdává. Každý z nich už měl vlastní život a od rozpadu jejich rodiny, po němž se Sally nastěhovala k Jessice, jí žádný z nich dosud nenapsal. Vlastně jí ani nevadilo, že ji nikdo nedoprovází. Za daných okolností jí to dokonce připadalo jaksi vhodné. Měla na sobě přímo pohádkové svatební šaty ozdobené celými metry jemné krajky a vlečkou a závoj, který zdůrazňoval její blonďatou krásu.

Eb na ni čekal u oltáře, v šedém obleku s vestou a bílou růží v klopě. Jakmile k němu došla, otočil se k ní a vrhl na ni takový pohled, až se jí skoro podlomila kolena.

Obřad byl krátký, ale k věci, a když Ebenezer nadzdvihl závoj, aby Sally poprvé políbil jako její manžel, oči se jí zalily slzami a jeho rty si zatím něžně vyžádaly její. Ruku v ruce se vraceli zpátky uličkou; měli navlečené stejné jednoduché zlaté prstýnky. Před kostelem je svatebčané zasypali rýží a přáním všeho nejlepšího. Sally se smíchem zahodila kytici a Dallas se postaral, aby ji chytila Jessica.

Nasedli do vypůjčené limuzíny a o pár minut později už byli na Ebově ranči, kde se zdrželi, jen aby se převlékli do cestovního, a hned zase ujížděli na soukromou startovací dráhu, nastoupili do pronajatého letounu Learjet a vydali se na krátké líbánky do Puerto Vallarta v Mexiku.

Cesta byla únavná, stejně jako celodenní vzrušení, jež měli za sebou. Sally si vlezla do obrovské vířivky, zatímco Eb šel zamluvit stůl na večeři.

Neuvědomila si, že není sama, dokud si Eb nevlezl k ní do vody. Krátce se zasmál, když uviděl, jak se tváří, a pak ji políbil. V radosti z objetí bez jakýchkoli překážek Sally velice brzy dočista zapomněla na šok, který se jí zmocnil při pohledu na svého svlečeného ženicha.

Vytrvale ji líbal, až se k němu začala tisknout, lapat po dechu a třást se rozkoší.

„Kde?“ zašeptal, něžně ji hladil a těšil se z její reakce na první opravdu intimní chvilky. „Tady, nebo v posteli?“

Skoro nemohla promluvit. „V posteli,“ vypravila ze sebe ochraptěle. „To mi vyhovuje.“

Ebenezer vylezl z vany, vypnul trysky a vytáhl ji z vody, načež je oba dosucha utřel. Zvedl ji a rychle ji odnášel do ložnice, kde spěšně odhodil přikrývky a vrhl se s ní do čistých, voňavých prostěradel.

Věděla, že poprvé to většinou bývá bolestivé, rozpačité a nepříjemné, avšak její zážitek představoval pozoruhodnou výjimku. Eb byl zkušený, takže nespěchal a probudil v ní vášnivou, horečnou reakci, ještě než se jí vůbec začal důvěrně dotýkat. Ve chvíli, kdy jeho tělo majetnicky sklouzlo dolů k jejímu, se k němu už vzpínala a prosila ho, ať ukončí to prudké napětí rozkoše, jakou v ní vyvolal.

Pomalu, vytrvale pronikal do toho nejdůvěrnějšího místečka v jejím těle a v tichu, které zesilovalo i sebenepatrnější zvuk, slyšel u ucha její trhaný dech. Ona zase vnímala, jak se s každým opatrným výpadem jeho boků zrychluje tlukot jejich srdcí. Slyšela, jak se jeho nepravidelné, skřípavé dýchání mísí s jejími drobnými vzrušenými steny.

Ucítila, že se Eb otočil a trochu změnil polohu a že se jí po holé noze sune vzhůru jedna štíhlá ruka, a když se jí dotkl vysoko na vnitřní části stehna v rytmu, jenž odpovídal pohybům jeho těla, celá se k němu vzepjala a zmučeně zaúpěla.

Tiše se zasmál s ústy u jejího spánku, zrychlil tempo, laskal ji těmi nejnestoudnějšími způsoby a celou dobu jí šeptal tak šokující věci, až nad nimi lapala po dechu. Zmítaná vlnami slasti, která narůstala s každou uplynulou vteřinou, zničehonic zjistila, že se vznáší kdesi vysoko nad realitou, a pak překonala jakýsi nepostižitelný útes a otřásajíc se extází upadla do horečného zapomnění.

Vnímala, že je tam s ní, cítila jeho rozkoš ve svém těle, jeho uvolnění, zatímco hrozilo, že to její snad nikdy nepomine. Nejasně uvažovala, jestli ten neuvěřitelný požitek vůbec přežije. Bezmocně se otřásla, když ji zalila vlna slasti, ještě víc se přimkla k jejímu zdroji a prosila ho, ať nepřestává. Pak byla konečně vyčerpaná a sotva popadala dech. Eb ji k sobě pevně přivinul a přetáhl přes ně prostěradlo.

„Teď se prospi,“ pošeptal jí a políbil ji na čelo.

„Takhle?“ zeptala se rozechvěle.

„Přesně tak.“ Pořádně ji zabalil. „Trošku si odpočineme. A potom…“

„A potom.“

Rezervaci na večeři nevyužili. Během té dlouhé noci se Sally dozvěděla o mužích, tělech a milování tolik, že se jí o tom nikdy ani nesnilo. Na to, že to bylo poprvé, řekla svému potěšenému manželovi, to bylo zcela mimořádné.

Nasnídali se v posteli a pak se vydali prozkoumat to staré město. Ale večer už zase zkoumali jeden druhého.

O týden později se vrátili domů na Ebův ranč a zjistili, že zde dochází k nové, horečné aktivitě. Místního tajného agenta Úřadu pro boj s drogami, jehož manželka Lisa Monroeová žila na ranči vedle Cye Parkse, našli zavražděného. Patrně infiltroval do Lopezovy organizace a oni na to přišli. Rodrigo dosud setrvával v utajení a Eb si o něj dělal starosti. Výstavba toho skladiště vedle Cyova pozemku se chýlila ke konci. Situace v Jacobsvillu se dostávala do varu.„Aspoň že jsme si užili líbánky,“ zamumlal Eb střízlivě a sevřel svou novou ženu v pevném objetí.

„To tedy ano,“ souhlasila. Láskyplně k němu vzhlédla. „A teď se znovu vydáváš za dobrodružstvím.“

„No, ty přece taky,“ upozornil ji. „Když na to přijde, není vyučování v druhé třídě taky každodenní dobrodružství?“

Přivinula se k němu. „Největší dobrodružství je být tvojí manželkou, ale musíš mi slíbit, že už po sobě nenecháš střílet.“

„Dávám ti své slovo skauta,“ zabručel suše.

Zasadila mu ránu do žaludku. „A jestli se vrhneš do nějakého boje, budu hned vedle tebe s náhradními náboji v ruce.“

Pátral v jejích očích. „Ty jsi vážně úžasná ženská,“ zamumlal.

Roztáhla rty do širokého úsměvu. „Jsem ráda, že sis toho všiml.“

„To mám ale štěstí,“ řekl jen napůl žertem a sklonil se, aby ji s nespoutanou vášní políbil. „Takové štěstí, takové štěstí!“ dodal, dokud byl ještě schopný mluvit.

Sally ho objala a pevně ho držela, omámená rozkoší stejně jako on. Vždycky tu bude hrozba nějakého nebezpečí, ale nic, co by žoldák a jeho žena nedokázali zvládnout. V dané chvíli však měla svého námezdního vojáka přesně tam, kde ho chtěla mít ve své něžné, milující náruči.