Diana Palmer

Soldiers of Fortune 05. Žena v ohrožení

PRVNÍ KAPITOLA

Bylo pondělí. Nejhorší den, jaký si můžete na návštěvu lékárny vybrat. Utýraný lékárník za přepážkou nevěděl co dřív. Vydával léky na předpis, vyřizoval telefony, odpovídal na dotazy zákazníků a při tom ještě přiděloval práci svým dvěma asistentkám. Po víkendu je to vždycky takové, pomyslel si Cy Parks rezignovaně. Nikdo nechce obtěžovat doktora v době volna, všichni čekají se svými stesky až do pondělka. Proto ten shon v lékárně v Jacobsville. Michael, službu konající farmaceut, se usmíval i tváří v tvář tomu davu. Na pondělní šílenství si už zvykl.

Ani já v tomhle směru nejsem výjimkou, uvědomil si Cy. Také jsem návštěvu lékaře nechal až na dnešek. Bolest v paži však pociťoval už od pátečního odpoledne, kdy se nešťastně srazil s jedním ze svých divokých býků rodu Santa Gertrudis. Navíc to byla stejná ruka, kterou si kdysi ošklivě popálil při požáru ve Wyomingu.

Zranění na ruce si vyžádalo deset stehů a přísný doktor Coltrain se rozčiloval, že Cy nepřišel na úrazovou ambulanci hned v pátek. Místo toho dva dny vyčkával a riskoval tak infekci do rány. Jeho spílání však nepadlo na úrodnou půdu. Za všechny ty roky utržil Cy tolik šrámů, že už sotva cítil nějakou bolest. Když si před vyšetřením sundal košili, sám doktor se podivoval množství jeho poranění od střelných zbraní. Cy na něj pohlédl svýma zelenýma očima, chladnýma jako arktická voda. Doktor Coltrain se už dál nevyptával.

Když byla rána zašitá, napsal mu předpis na silné antibiotikum a prášky proti bolesti. Pak ho poslal svou cestou. Cy předal recept v lékárně už před deseti minutami. Rozhlédl se kolem sebe a s neskrývanou nervozitou přešlápl z nohy na nohu. Očima přelétl nejbližší zákazníky. Jeho pohled se zastavil u pohledné blondýnky, která ho sledovala se zjevným pobavením. Znal ji. Většina lidí z městečka Jacobsville v Texasu ji znala. Byla to Lisa Taylor Monroeová. Její manžel, Walt Monroe, federální agent z oddělení pro boj s narkotiky, byl nedávno při práci v přestrojení zabit. Měl sice životní pojistku, ale bral si na ni půjčky, takže po něm zbylo sotva dost peněz na zaplacení pohřbu. Lise tak zůstal jen malý ranč po otci.

Cy si ji beze studu prohlížel svýma pronikavýma zelenýma očima. Připadala mu roztomilá, i když by žádnou soutěž krásy nejspíš nevyhrála. Tmavší blond vlasy nosila učesané do drdolu a nikdy se nelíčila a nepoužívala make-up. Hnědé oči se skrývaly za brýlemi s umělohmotnou obroučkou. Měla na sobě džíny a tričko jako obvykle. Tohle oblečení nosila vždy, když pracovala na ranči. Její manžel ranč miloval a své občasné návštěvy doma trávil jeho vylepšováním. Ale veškeré jeho snahy teď přišly vniveč.

Tohle všechno Cy věděl, protože Lisa byla jeho nejbližší sousedka. Věnovala se chovu dobytka plemene Charoláis, ale Cy tenhle cizí druh neměl příliš v lásce. Choval jen čistý rod Santa Gertudis a z prodeje svých plemenných býků velmi slušně profitoval. Bylo to skoro stejně výnosné, jako jeho předchozí zaměstnání.

Zato Lisin dobytek mu vedle toho připadal jen jako hromada obyčejného hovězího. Každý podzim sice prodá svou úrodu masa, říkal si, ale to už jí teď stejně nepomůže. Zůstalo jí příliš mnoho dluhů. Každý v Jacobsville věděl, že je těhotná. Na malém městě se nic neutají. Těhotenství se dá potvrdit za pár dní, pomyslel si Cy. Dneska už nemusíte čekat celé týdny jako dřív. Nemůže být těhotná dlouho, říkal si, když si ji prohlížel. Ta štíhlá stehna a ploché bříško by jí mohla leckterá závidět.

Ale stejně z ní nejspíš co nevidět bude bezdomovec, uvažoval Cy dál. Banka jí bude muset zabavit všechny nemovitosti. Jaká škoda, říkal si, a při tom by ten ranč mohl celkem slušně prosperovat.

Lisa stála ve frontě ke druhé pokladně a na prsa si tiskla krabici s vyhřívací podložkou.

Když přišla konečně na řadu, položila krabici na pult a otevřela kabelku.

„Už zase, Liso?“ zeptala se pokladní s pokřiveným úsměvem.

Lisa se zatvářila poněkud zaraženě a vytáhla z kabelky šekovou knížku. „Nezačínej s tím zase, Bonnie,“ zamumlala.

„Ale já si nemůžu pomoct,“ ozvala se pokladní. „Tenhle měsíc jsi tady už potřetí. A další už nemáme.“

„Já vím. Měli byste je radši přiobjednat.“

„Musíš s tím psem něco udělat,“ prohlásila Bonnie rozhodně.

„Kdepak, je po tátovi a jednou z něj bude dobrý obranář,“ bránila se Lisa. „Kolik platím?“

Bonnie jí oznámila částku a čekala až vyplní šek.

Zahleděla na Lisino ploché bříško. „Kdy máš termín?“ zeptala se.

„Za osm a půl měsíce,“ odpověděla Lisa a podvědomě sebou škubla. Znovu si vzpomněla, že její muž Walt byl zabit v noci poté, co spolu počali dítě. Tedy pokud doktor Coltrain počítal správně.

„Na ranči ti pomáhá ten Masonův člověk,“ přerušila její myšlenky Bonnie. „Nepotřebuješ psa, když je tam s tebou.“

„Chodí jen o víkendech,“ odpověděla Lisa.

Bonnie se zamračila. „Ale Luke Craig říkal, že tam má být každou noc.“

„Většinou spí u své přítelkyně,“ řekla Lisa podrážděně. „A radši ať je s ní než u mě. Vůbec se nemyje!“

Bonnie vyprskla smíchy. „No, má to i dobrou stránku. Aspoň mu nemusíš tolik platit.“ Při pohledu na Lisinu tvář rychle vyhrkla: „Doufám, že mu neplatíš za celý týden?“

Lisa zčervenala. „Nech toho,“ prosila.

„Promiň.“ Bonnie jí podala stvrzenku. „Dobře víš, že se mi nelíbí, když tě někdo využívá. Po světě chodí tolik pochybných existencí a ty jsi pořád tak důvěřivá a shovívavá.“

„Zkažení lidé se nerodí, to z nich udělají až během života,“ opáčila Lisa. „Není to špatný člověk, jen se mu nedostalo řádného vychování.“

„Ach, dobrý bože!“ zvolal Cy ostře. Vydržel potichu dlouho, ale dál to nešlo. Lisin nemístný soucit se ho dotkl na citlivém místě.

Její hnědé oči se rozšířily překvapením. „Prosím?“

„To nemůžete myslet vážně,“ řekl Cy. „Kopete si vlastní hrob a ještě si do něj sama vlezete.“

„Jen jí to řekněte,“ přidala se souhlasně Bonnie.

Lisa dávno poznala svého souseda. Jednou za ní přišel, když házela přes plot do ohrady krmení pro dobytek a bez obalu jí řekl, že by měla těžkou práci přenechat svému manželovi. Waltovi se ta poznámka vůbec nelíbila. Myslel si, že ho k tomu nějak vybídla, že k té poznámce dala sama příčinu. Doma pak následovala bitka, která v jejich krátkém manželství nebyla zdaleka první. Od té doby neměla tohoto vysokého muže ráda a její výraz to dával jasně najevo. „S vámi jsem vůbec nemluvila,“ odbyla ho. „Nic o tom nevíte.“

Obočí mu vylétla vzhůru. „Jenom se schováváte před pravdou. Dobře vím, že přeplácíte najatého pomocníka.“ Zahleděl se na její břicho. „A při tom jste ten poslední, koho by měl někdo využívat. Nechte toho vykutáleného zaměstnance jít. Pošlu vám tam jednoho ze svých mužů. Bonnie má pravdu, nemáte zapotřebí být po setmění na tak odlehlém místě sama.“

„Nepotřebuju vaši pomoc,“ opáčila Lisa rozhněvaně.

„Ale ano, potřebujete. Ani vašemu manželovi by se nelíbilo, že se chcete o ranč starat sama,“ řekl potichu a doufal, že z jeho slov není cítit neláska k zesnulému Waltovi Monroeovi. Jako dneska viděl Lisu jak zvedá těžký balík sena, zatímco její manžel flirtuje s pěknou blondýnkou ani ne deset metrů od ní. Je to div, že ještě nepotratila, říkal si v duchu Cy a přemýšlel, jestli si vůbec Lisa uvědomuje, jak moc riskuje…

Dívala se teď na něj jinýma očima. Jeho zájem jí připadal upřímný. Povzdechla si. „Asi máte pravdu,“ řekla měkce. „Nelíbilo by se mu to.“

Cy mohl vyletět z kůže, když si uvědomil, jaký pocit v něm její měkce pronesená slova vyvolala. V životě přišel o mnoho. Vlastně o všechno. Nepřipustil by ani sám sobě, co cítil, když se na něj dívaly ty tmavé oči plné něhy. Polkl bolest, která se mu hromadila v hrdle.

Pohledem sklouzla k jeho čerstvě ošetřené ruce. Následovalo tiché, ale slyšitelné zajíknutí. „Vy jste zraněný!“

„Vaše dva předpisy, pane Parksi,“ ozvala se Bonnie a s úsměvem mu podávala balíček. Lisa se natáhla, aby si vzala svou krabici a obrátila se k odchodu.

Cy podal pokladní na oplátku svou kreditní kartu. A obrátil se za Lisou. „Jedete do města?“ zeptal se jí.

„Oh, ne, mám v autě rozbitou vodní pumpu,“ přiznávala Lisa. „Přijela jsem se starým panem Murdockem.“

„Ten ale bude ve vrátnici až do půlnoci,“ připomněl jí Cy.

„Jenom do devíti. Říkala jsem si, že bych zatím mohla zajít do knihovny a počkat tam.“

„Měla byste si odpočinout,“ řekl Cy. „Nemá smysl čekat do večera, aby vás někdo svezl. Odvezu vás sám. Mám to po cestě.“

„Jeď s ním,“ přimlouvala se Bonnie. Čekala, až si Cy uklidí svou kreditní kartu a podepíše stvrzenku. „A nehádej se,“ zarazila Lisu, která chtěla začít protestovat. „Zavolám panu Murdockovi a řeknu mu, že už jsi odjela.“

„Nebyla jste někdy v armádě?“ zeptal se jí Cy s roš-ťáckým zábleskem v očích.

„Ne. K jejich smůle,“ zakřenila se.

„Amen,“ dodal Cy.

„Pane Parksi…“ ozvala se Lisa ve snaze uniknout.

Cy ji však uchopil za paži, pokývl na pozdrav směrem k Bonnie a už vedl Lisu ven z lékárny.

Na ulici čekal Cyův velký červený Ford Expedition.

„Nikdy by mě nenapadlo, že vaše auto bude červené,“ pronesla Lisa překvapeně. Tipovala bych vás spíš na černou.“

„Bylo to jediné auto, které měli na skladě a zrovna jsem nemohl čekat. Prosím,“ vybídl ji a pomohl jí nahoru do svého mohutného vozidla.

„Můj ty světe,“ vyhrkla, když dosedl vedle ní. „S touhle věcí byste mohl porážet slony.“

„Jenže zrovna není sloní sezona,“ zamumlal Cy. Když viděl jak bojuje s bezpečnostním pásem, zamračil se. „Na vaší straně to jde ztuha,“ řekl. „Musíte takhle…“ Naklonil se blíž a navzdory zranění na levé ruce pás obratně zapnul. Poprvé od té doby, co jeho manželka se synem uhořeli, se takhle těsně přiblížil k ženě. Postřehl, že Lisa má světlounce modré oči a její pleť zblízka vypadala velmi lákavě. Měla kulatou malou bradu, pěkná ústa a drobná ouška. Napadlo ho, jak asi vypadají její tmavě blonďaté vlasy večer, když z nich vytahá všechny sponky a jeho vlastní zvědavost ho rozzlobila. Rychle se odtáhl, a připoutal se.

„Máte vůbec někoho, kdo se vám stará o ranč?“ zeptal se jí.

Lise se ulevilo, když se narovnal. Byla z jeho těsné blízkosti poněkud nesvá. „Víc než pár pomocníků si nemůžu dovolit,“ pronesla šeptem. „Walt měl sice velké plány, ale nikdy jsme neměli dost peněz na jejich realizaci. Půjčil si spousty peněz, aby nakoupil dobytek, ale nepočítal s tím, že přijde sucho. Myslím, že mu vůbec nedošlo, že nákup krmení na zimu nás dostane na mizinu.“ Potřásla hlavou. „Kdyby to bylo vyšlo, chtěl skončit s prací a věnovat se farmařině naplno.“ Oči měla smutné. „Bylo mu sotva třicet.“

„Manuel Lopez je mstivý pán,“ zamumlal Cy. „Ale nezastaví se jen u svých obětí. S oblibou si bere na mušku i jejich rodinné příslušníky. S výjimkou malých dětí. Pokud má nějakou dobrou stránku, tak tohle je jediná.“ Podíval se na ni. „O důvod víc nezůstávat v noci na ranči sama. Ten pes, to je dobrý nápad. I štěně začne štěkat, když někdo přijde ke dveřím.“

„Jak víte o Lopezovi?“ zeptala se.

Zasmál se. Byl to ten nejmrazivější smích, jaký kdy slyšela.

„Jak o něm vím? Jeho banda mi ve Wyomingu podpálila barák. Uhořela tam moje žena a pětiletý syn.“ Oči měl upřené rovně před sebe. „Kdyby to mělo být to poslední, co v životě udělám, tak chci vidět, jak za to zaplatí.“

„Netušila jsem, že…“ řekla nejisté Lisa. „Je mi to moc líto, pane Parksi. Slyšela jsem o tom požáru, ale…“ Odvrátila oči ven do tmavé ubíhající krajiny. „Walt prý řekl jenom dvě slova než zemřel: „Dostaňte Lopeze!“ Doufám, že se o to postarají,“ dodala chraplavě. „Musí ho dostat za každou cenu.“

Díval se na ni a musel se pousmát. „Vy asi nejste tak bezelstná, jak vypadáte, viďte paní Monroeová?“

„Jsem těhotná, a to mě dělá krvelačnou.“

Zpomalil, protože vjížděli do zatáčky. „Přála jste si mít dítě tak brzy po svatbě?“ Stejně jako všichni ve městě, i on věděl, že se brali teprve před dvěma měsíci.

„Miluju děti,“ pronesla sebevědomě. „Možná to v tuhle chvíli není úplně nejvhodnější, ale mně to nevadí. Líbí se mi životní styl tady v Jacobsville. Všichni se tu znají a je tu velmi nízká kriminalita. Můžu vystopovat svou rodinu tři generace zpátky. Moji rodiče i prarodiče jsou pohřbeni na městském hřbitově. Bavilo mě pečovat o Walta, vařit mu a starat se o domácnost. To si dneska většina žen nedokáže vychutnat.“ Pohlédla na něj a plaše dodala: „Byla jsem panna, když jsem se vdávala. Ale to neznamená, že jsem zakřiknutá. Když se začnu bouřit, dám do toho všechno!“

Zakuckal se. Poprvé po letech mu bylo trochu do smíchu. „Tedy, vy se vážně nezdáte!“

„Tak to v mojí rodině chodí,“ zasmála se. „Odkud jste vy?“

Nervózně se zavrtěl. „Z Texasu.“

„Ale žil jste ve Wyomingu,“ připomněla mu.

„Protože jsem si myslel, že to je místo, kde mě Lo-pez nevyčmuchá. Byl jsem naivní,“ dodal potichu. „Kdybych byl šel rovnou sem, nemuselo se to stát.“

„Naše policie je schopná, ale…“

Zadíval se na ni. „Cožpak vy nevíte, kdo jsem? Nebo kdo jsem byl?“ zeptal se udiveně. „Celou kariéru Eba Scotta popsali podrobně v Houstonských listech. Poslal za mříže dva nejlepší Lopezovy muže pro pokus o vraždu. Psali tam, že několik jeho bývalých společníků žije dnes v Jacobsville.“

„Četla jsem to, ale jména tam nebyly.“

„Vážně ne? Tak to musel nějak zařídit Eb.“

Se zájmem se k němu otočila. „Tak čím jste tedy byl?“

Ani se nepohnul. „Jestli se o tom nezmínili v novinách, nebudu o tom mluvit ani já.“

„Jste jedním z těch jeho bývalých společníků?“ domáhala se Lisa.

Zaváhal, ale jenom na okamžik. Ona neroznáší drby, uklidňoval se. Není žádný důvod jí to neříct. „Ano,“ pronesl nezřetelně. „Nechal jsem se od něj najmout. Profesionální námezdní voják každým coulem,“ dodal trpce.

„Ale nežil jste úplně bez pravidel, že ne?“ vyptávala se Lisa udiveně. „Chci říct, nenechal jste se najmout třeba od Lopeze a nepomáhal jste mu s distribucí drog?“

„Ovšem, že ne!“

„Ani bych si to o vás nemyslela,“ prohlásila a uvolněně se opřela do sedadla. „Na takovou práci musí mít člověk hodně odvahy. Řekla bych, že to může dělat jen určitý typ lidí. Ale proč zrovna vy? Měl jste přece ženu a dítě.“

Ta otázka Cyovi nebyla příjemná.

„No, proč?“

Nepřestane, dokud jí to nepovím, uvědomil si. Rukama pevně sevřel volant. „Odmítl jsem toho nechat a ona schválně otěhotněla, aby se mi pomstila.“ Cítil, jak podivně jeho slova vyzněla. Lisa si toho všimla

.1 zatvářila se udiveně. „Pak jsem toho nechal, abych se mohl věnovat farmařině ale příležitostně jsem ještě vypomáhal v akcích namířených proti Lopezovi. Zrovna jsem se vrátil ze zámoří, když založili ten požár. Teprve pak jsem si uvědomil svou lehkovážnost. Jeden z Lopezových mužů mě sledoval až do Wyomingu. Od té doby s tím musím žít.“

Studovala jeho štíhlý chladný profil s tichou zvědavostí. „To jste bez toho nedokázal žít nebo jste neunesl omezení, která s sebou sňatek přináší?“

V jeho očích se nebezpečně zablesklo. „Máte příliš mnoho otázek!“

Pokrčila rameny. „Vy jste s tím začal. Vůbec jsem netušila, že nejste obyčejný rančer. Váš předák Harley Fowler o sobě rád tvrdí, že je námezdní voják, ale není to pravda.“

To tvrzení ho překvapilo.

„A jak víte, že není?“ ptal se.

„Protože jsem se ho ptala, jestli někdy dělal Fan Dance a on vůbec nevěděl, o čem mluvím.“

Zastavil auto uprostřed cesty a podíval se na ni. „A odkud o tom víte vy? Od manžela?“

„Vůbec ne. Možná je to trochu zvláštní, ale strašně ráda čtu o britských speciálních vzdušných službách. Přečetla jsem o nich už spoustu knížek. Proto vím o Fan Dance, jedné z jejich tvrdých tréninkových zkoušek,“ usmála se sebevědomě. Jsou něco jako francouzská cizinecká legie. Skupina mužů tak dobře vycvičených a specializovaných, že jsou pohromou pro teroristy na celém světě. V převleku se dostanou kamkoli, aby zachránili rukojmí nebo získali informace o teroristických skupinách.“ Vzdychla a zavřela oči. Bylo jí jedno, že muž vedle ní si ji zvědavě prohlíží. „Byla bych vystrašená k smrti, kdybych se měla něčeho podobného zúčastnit sama, ale obdivuju lidi, kteří to dokážou. Je to vlastně způsob, jak můžete sám sebe vyzkoušet. Zjistit, jak reagujete při největší zátěži. Většina z nás nikdy necelí fyzickému násilí. Ale tihle muži ano.“ Otevřela oči. „Muži, jako jste vy.“

Cy cítil, jak se mu rozpaluje hrudník. Cítil, že Lisa je velmi přitažlivá. Už chápal, proč se s ní Walt oženil. „Kolik je vám let?“ zeptal se bez okolků.

„Dost na to, abych byla těhotná,“ odpověděla vyhýbavě.

Přimhouřil své zelené oči. Nepochyboval o tom, že je velice mladá. A představa, že by měla být v nebezpečí, se mu pranic nelíbila. Rozhodl se, že to prozkoumá blíž.

„A kolik je vám, když už jsme tak osobní?“ zeptala se.

„Rozhodně víc než vám,“ usmál se.

„No, máte sice nějaké jizvy a pár vrásek v obličeji, trošku šedin na skráních, ale stejně pochybuju, že je vám víc jak pětatřicet,“ ušklíbla se.

Obočí mu vylétlo vzhůru až téměř k hranici vlasů.

„Přála bych si, abyste šel mému dítěti za kmotra,“ pokračovala. „Myslím, že Waltovi by se to taky líbilo. Vždycky o vás mluvil velmi pěkně a trochu tajemně. Dřív mě to udivovalo, ale teď už chápu proč.“

„Ještě nikdy jsem nikomu nešel za kmotra,“ řekl Cy zamyšleně.

„To je v pořádku. Já jsem taky ještě nikdy nebyla matkou. A když o tom tak přemýšlím, tak ani to dítě nikdy předtím nebylo dítětem.“ Podívala se na své ploché bříško a usmála se. „Takže můžeme začít všichni najednou.“

„Milovala jste svého manžela?“ přerušil ji Cy nečekaně.

Překvapeně k němu vzhlédla. „A vy jste miloval svoji ženu?“

„Tvrdila mi, že mě miluje, když jsme se brali,“ odpověděl vyhýbavě. Nerad na to vzpomínal a nerad se díval na Lisino ploché bříško. Sešlápl plyn a pokračoval v jízdě větší rychlostí.

Ubohá žena, pomyslela si Lisa. A ubohé dítě, které umřelo tak hrozným způsobem. Uvažovala, jestli věčně zamlklý pan Parks mívá noční můry, a došla k názoru, že nejspíš ano. Jeho zmrzačená ruka byla důkazem toho, že se snažil svou rodinu zachránit. Musí to být hrozné zůstat po takové tragédii naživu jako jediný, říkala si Lisa.

Zastavil před jejím rančem. Dům vypadal velmi zchátrale. Na několika místech byla vytlučená okna, sklo ve vstupních dveřích z poloviny chybělo a jedno z prken chatrného schodiště bylo shnilé. Z ohrady uslyšeli zařehtání. Cy v duchu doufal, že ohrady jsou v lepším stavu než dům.

Pomohl jí vystoupit z auta a zlehka ji postavil na zem. Můj bože, ta je hubená jako zábradlí, napadlo ho.

„Určitě dost jíte?“ zajímal se. Ve slabém světle z verandy zkoumal zamračeně její postavu.

„Říkala jsem, abyste šel za kmotra mému dítěti a ne mně,“ zasmála se. „Moc děkuju za svezení, pane Parksi.“

„To mi ani neukážete to vaše slavné štěně?“ zeptal

se.

Cestou do schodů dělala trochu obličeje. Vynechala prohnilé prkno a nachystala si v ruce klíč. „Vždycky lehává vzadu na verandě,“ vysvětlovala Cyovi. „Nejspíš tam zase udělal příšerný nepořádek… To je zvláštní,“ řekla, když se dveře samy otevřely. „Jsem si jistá, že jsem zamykala… Kam jdete?“

„Zůstaňte, kde jste,“ nařídil jí. Z kufru auta si vzal svou automatickou pistoli ráže čtyřicet pět milimetrů. Cestou zpátky ji natáhl.

Lisina tvář ve vteřině zbledla. Číst si o přepadových akcích je něco jiného, než být svědkem skutečné situace. Viděla chladnou ocel, kterou svíral v ruce a uvědomila si, že je v jejím užívání nejspíš velice zběhlý. Zůstala stát jako přimražená. Jemně ji odstrčil.

„Nebojte se a počkejte tady. Nikoho nezastřelím, pokud po mně nikdo nebude střílet.“

Nechal ji stát na verandě a s prstem na spoušti vešel dovnitř. Prohledal celý dům, pokoj po pokoji, až se dostal k ložnici. Zevnitř zaslechl nějaký zvuk. Tichý zvuk, jako by šepot. Škvírou pootevřených dveří pronikalo ven světlo. Cy rozkopl dveře s pistolí připravenou k výstřelu.

Obličej muže uvnitř se naplnil hrůzou. Pomocník Bill Mason, kterého k Lise poslal Luke Craig, ležel na posteli s lahví piva v ruce. Když spatřil Cye, strnule se posadil, zamrkal krvavě podlitýma očima a rozkýval se ze strany na stranu. Byl tak opilý, že vůbec nechápal, do jakého problému se dostal.

„Ale vy nejste paní Monroeová,“ vydral ze sebe hlasitě.

„A ty nejsi pan Monroe. Jestli nechceš, abych tě zastřelil, tak vypadni z té postele!“

„No, jó… Chci říct, ano, pane Parksi!“

Postavil se, ale hned při prvním kroku zakopl a upadl. Láhev opsala oblouk a roztříštila se o podlahu. „Rozbil jsem ji,“ zasténal. Pomalu se zvedal a opíral se při tom o pelest. „A to byla moje poslední.“

„Dobrý bože! Pohni sebou!“

„No jo, jen co najdu… svoje… kalhoty.“ Škytl, znovu zakopl a se sténáním upadl. „Musí tady někde být!“

Za temného mručení Cy povolil kohoutek, zajistil pistoli a zastrčil si ji vzadu za opasek. Vrátil se k Lise, která netrpělivě postávala na zápraží.

„Ušetřil jsem vám jeden nepříjemný šok,“ oznámil

jí –

„Jak velký šok?“

„Ten ožrala na vás čekal ve vaší posteli.“

„Ach, pro všechny svaté, už zase?“ zasténala.

„Jak to už zase?“

Pohled jeho očí ji velmi znepokojil. „Tak to ať vás ani nenapadne!“ zvolala. „Tak zoufalá zase nejsem! Bill se jednou týdně opije, a pak vyspává ve Waltově posteli,“ vysvětlovala. „Vždycky ho tam zamknu, aby nic nevyvedl, a pustím ho až ráno. Má trochu problémy s pitím, ale není mu pomoci.“

„Ví o tom Luke Craig?“

„Kdyby o tom věděl, tak by ho vyhodil. Ten chudák ale nemá kam jít,“ hájila ho Lisa.

„Zítra už bude mít kam jít, o to se postarám,“ sliboval Cy rozzlobeně. „Proč jste mi nic neřekla?“

„Neznala jsem vás,“ zdůraznila Lisa. „A Luke to myslel dobře.“

„Luke by ho roztrhl jako hada, kdyby tušil, co tady provádí!“

Ozval se tlumený náraz, a pak se opilec domotal ke vstupním dveřím. „Je mi to tak líto, paní Monroeová,“ vydral ze sebe, pozvedl klobouk a při úkloně málem znovu upadl. „Móc líto,“ řekl a mžoural kolem sebe. „Tak já radši pudu.“ Na vrcholu schodiště zaváhal s jednou nohou nakročenou do vzduchu. „Kde je můj kůň?“ zeptal se zaraženě. „Někde jsem ho tu nechal.“

„Pošlu ti ho. Teď půjdeš zpátky na Craigův ranč.“

„Ale to jsou dvě míle!“ zaúpěl kovboj. „To nedokážu!“

„Ale dokážeš. Vlez si do auta. A jestli mi to tam pozvracíš, tak tě zastřelím!“ pohrozil mu Cy.

Kovboj už se nevzpouzel. „Ano, pane, já si hned… hned si vlezu do toho auta, ano pane, hned!“ Doklopýtal ke dveřím pro spolujezdce, vlezl dovnitř a zabouchl za sebou.

„Na vašem místě bych spal raději na kanapi,“ poradil Cy Lise na rozloučenou. „Alespoň do té doby, než vyvětráte ten smrad a vyperete povlečení.“

„Ta dívka musí být blázen. Žádná normální ženská by s ním přece nespala,“ mumlala si Lisa.

„Pošlu vám sem muže, který bude přes noc hlídat a nebude se opíjet ani na vás čekat ve vaší posteli,“ sliboval Cy.

Usmála se. „To by bylo moc milé. A ještě jednou děkuju za svezení, pane Parksi.“

„Až přijdu příště, podívám se na to štěně.“

„Dobrá,“ usmála se.

„Teď běžte dovnitř a zamkněte za sebou dveře,“ dodal ještě.

Lisa dál stála na schodech a vyzývavě se na něj dívala. Cy stál na místě ani se nepohnul. Někteří muži prostě nemají smysl pro diplomacii, řekla si Lisa zklamaně a obrátila se k domu. Cy počkal, až vejde dovnitř a zamkne za sebou. Teprve pak nastoupil do auta a odjel. Přemýšlel, proč řekla ‚Waltova postel‘ a ne ‚naše postel‘. Ta myšlenka ho zaměstnávala po celou cestu na ranč Lukea Craiga. Když blonďatý rančer uviděl opilého kovboje, klel jako pohan. Ještě pro jistotu zavřel dveře do domu, aby to neslyšela jeho žena Belinda.

„Já jsem děsně opilej,“ mumlal kovboj a kýval se ze strany na stranu.

„Našel jsem ho v trenýrkách v Lisině posteli,“ řekl Cy bez okolků. „Nechci, abys ho tam znovu posílal.“

„Můžeš se spolehnout, už se to nestane,“ řekl Luke.

„Já jsem ale příšerně opilej,“ opakoval Bill a šklebil se od ucha k uchu.

„Zmlkni,“ zarazil ho Cy a obrátil se zpátky k Lukeovi. „Pošlu k ní na noc jednoho ze svých mužů. Zvládneš ho?“

„Já jsem ale hrozitánsky opilej,“ přerušil je znovu kovboj.

„Drž hubu!“ okřikli ho oba najednou.

Vzápětí se rozlétly dveře a v nich stála Belinda Jessup-Craigová. Přehlédla scénu a prohlásila: „Je strašně opilý, měl bys ho vzít dovnitř, Lukeu. Ať vystřízliví v kuchyni. Nechcete zajít na kafe, pane Parksi?“

„Ne, díky,“ odpověděl Cy. „Musím domů.“

„Omlouvám se za ty trable,“ řekl Luke.

„To je v pořádku, vždyť jsi jí chtěl pomoct,“ řekl Cy a zamyslel se. „Je svým způsobem výjimečná,“ dodal.

Luke se pousmál. „Ano, to je.“

Cy si zlehka odkašlal. „Tak dobrou noc.“

„Dobrou noc,“ odpověděl Luke.

„Dobrou noc!“ ozval se ještě kovboj, ale to už ho Luke nasměroval do domu.

DRUHÁ KAPITOLA

Cy si vzal léky proti bolesti a po dlouhé době se dobře vyspal. Ještě poslal zkušeného kovboje k Lise na ranč, aby tam přes noc hlídal. Zároveň zařídil tajnou instalaci citlivého odposlouchávacího zařízení do těsné blízkosti jejího domu a určil muže na jeho stálé monitorování. Možná jsem přehnaně opatrný, říkal si, ale je to těhotná žena. Není radno riskovat. Manuel Lopez je mstivý pán. A o tom, že Lisa je těhotná, vědět nemusí.

Druhý den ráno se Cy znovu vypravil za Lisou na ranč. Našel ji ve stáji, jak se snaží holýma rukama vytáhnout z krávy tele. Nemohl uvěřit vlastním očím!

Podívala se na něj a okamžitě pochopila.

„Ani slovo, Cyi Parksi,“ spustila rychle a rukou si utřela pot z čela. „Ta kráva nepočká a nikdo jiný tu není.“

„Takže se snažíte udělat práci, na kterou by nestačil ani dvakrát tak silný člověk. Copak jste se dočista zbláznila?“ vybuchnul Cy. „Jste těhotná, pro boha živého.“

Vzhlédla k němu a odfoukla si pramínek vlasů z očí. „Poslyšte, nemůžu si dovolit přijít ani o krávu, ani o to tele…“

„Vylezte ven!“ rozkázal přísně.

Lisa se ani nepohnula. Přes zlost, která s ním lomcovala, se Cy opatrně sehnul, jemně ji zvedl a postavil stranou. Potom za krávou poklekl na koleno, aby zhodnotil situaci. „Máte vytahovák na telata?“ zeptal se.

Pevně stiskla zuby. „Je rozbitý. Neuměla jsem ho opravit.“

Cy si něco pro sebe zamumlal a odešel ke svému autu, aby vysílačkou přivolal pomoc. Naštěstí byl jeden z jeho mužů nedaleko a během dvou minut dorazil. Přišel dovnitř s lanem v ruce.

„Díkybohu, Harley,“ pozdravil ho Cy a už omotával smyčku kolem nohou rodícího se telete. „Jestli to nedokážeme spolu, budeme to muset zkusit heverem. Připraven? Tak jedem!“

Koupali se ve vlastním potu, než se jim podařilo dostat tele ven alespoň z poloviny.

„Ještě je naživu,“ konstatoval Cy s úsměvem. „Dobrá, takže pokračujeme. Tři dva jedna…“

Ještě třikrát se do toho pořádně opřeli a tele bylo venku. Cy mu očistil nos a tlamu a malý černý uzlíček začal bučet. Kráva se k němu otočila a zlehka z něj začala olizovat porodní blány.

„Tak tohle bylo o vlásek,“ konstatoval Harley s vyceněnými zuby.

„Moc nechybělo…“ zpražil Cy Lisu pohledem.

„Je to přece moje kráva,“ bránila se uraženě Lisa. „Myslela jsem si, že to zvládnu.“

„Jste těhotná a myslíte si, že můžete zápasit jako Samson,“ pronesl Cy sarkasticky.

Dala si ruce v bok a zpříma se na něj podívala. „Jděte pryč!“

„S radostí. Jen co si někde umyju ruce.“

„Tamhle je pumpa,“ ukazoval Harley.

„Jen do toho, synku,“ vyzval ho Cy a pohledem zkoumal svou čerstvě sešitou ránu. „Já mám čerstvé zranění a měl bych se umýt antibakteriálním mýdlem.“

Harley neřekl nic, ale z jeho tváře by se dalo číst. Říkal si v duchu, že jeho šéf je ubohá troska, která sotva zastane práci na ranči.

„Antibakteriální mýdlo, to určitě. Každá bakterie na vás dřív chcípne přirozenou cestou,“ zamumlala Lisa.

„Moje bakterie jsou alespoň inteligentní! Nezkoušel bych rodit telata, kdybych byl březí!“

Lisa si představila Cye Parkse s břichem a nemohla se ubránit úsměvu.

„Já se vrátím zpátky, šéfe,“ zvolal Harley. „Musím začít vybírat dobytek pro zítřejší prodej.“ Bylo jasné, že chce pryč z bojiště. Nečekal na odpověď a rychle zmizel.

„Zbabělec,“ zamručela Lisa a sledovala, jak jeho auto mizí v oblaku prachu. „To jste všichni muži takoví?“

Cy šel za ní do kuchyně. „Ze mě strach určitě nemá,“ řekl podrážděně. „Považuje mě za ubožáka. Od té doby, co se zúčastnil dvoutýdenního výcviku v boji, má pocit, že je mistr světa,“ dodal sarkasticky. „Neměla byste ručník?“

Vyndala jeden ze šuplíku a Cy si zatím mydlil ruce. Když se mu voda s mýdlem dostala do rány, trochu ucukl.

„Měl byste si dávat pozor, abyste do toho nechytil infekci,“ řekla Lisa za jeho zády s připraveným ručníkem.

„Díky za radu,“ pronesl netrpělivě. „Proto jsem chtěl antibakteriální mýdlo!“ Vzal si od ní ručník a při utírání si prohlížel její bříško. „Příliš riskujete,“ řekl. „To co jste dělala dneska, bylo velmi nebezpečné. Spousta žen potratí i bez toho, že by prováděly hlouposti. Měla byste trochu přemýšlet, než začnete něco dělat.“

Prohlížela si jeho znepokojenou tvář. „Vy jste byl určitě na svou ženu moc hodný, když byla těhotná,“ řekla jemně.

„Stál jsem o to dítě,“ odpověděl. Jeho tvář se stáhla. „Ona ne. Ale já nechtěl o interrupci ani slyšet,“ dodal a v očích se mu mihl výraz plný bolesti. „Těšil jsem se na něj od chvíle, kdy jsem se dozvěděl, že je na cestě.“

Jeho bolest byla téměř hmatatelná. „Já nemám nikoho, s kým bych to štěstí mohla sdílet,“ špitla Lisa. „Když mi vyšel pozitivní test, byla jsem radostí bez sebe. Ale Walt děti nechtěl. Zemřel tu noc po tom, co jsem počala. Kdyby se o tom stihl dozvědět, asi by mu to přišlo příliš brzy.“ Pokrčila rameny. „Možná je na tom kus pravdy.“

Ještě nikdy se s tím nikomu nesvěřila a teď cítila rozpaky, že jí to tak lehce vyklouzlo. Cye to ale z míry nevyvedlo.

„Někteří muži si na děti prostě nikdy nezvyknou,“ řekl jen. Sám mezi ně však nepatřil. Nevěděl, co dál říct. Bylo mu jí líto. Má ze svého těhotenství opravdovou radost, říkal si. Je jasné, že děti miluje. Posadil se s ní ke stolu. Možná, že se jen potřebuje někomu svěřit. Vypadá to, že mi dokáže říct věci, které druhým neřekne, uvažoval v duchu.

„Klidně pokračujte,“ vybízel ji. „Povězte mi všechno, co vás trápí. Já budu mlčet jak hrob. Nikomu nic neřeknu a nebudu vás soudit.“

„Myslím, že jsem to vycítila.“ Vzdychla. „Dáte si kafe? Mám jenom bezkofeinové, ale ráda nějaké uvařím.“

„Brr, to nesnáším, ale snad to přežiju.“

Usmála se. Nachystala kávu do bílých hrnků a pak se posadila znovu za stůl. Sledovala, jak bere svůj hrnek do poraněné ruky. „Bolí to ještě?“ zeptala se.

„Už ani moc ne,“ pronesl nezaujatě.

„Vy si taky nemáte s kým promluvit, viďte?“

Zavrtěl hlavou. „Nejsem ten typ co vysedává po hospodách. A Eb, můj jediný přítel se nedávno oženil, lakže už nemá zdaleka tolik času, jako dřív.“

„Je to horší, když držíte věci v sobě jako pod pokličkou,“ zamumlala a nepřítomně zírala do svého šálku. „Každý si myslí, že jsem měla svatbu jako z pohádky. Že jsem si vzala sexy muže, který miloval nebezpečí a mohl mít kteroukoliv ženu chtěl.“ Pokřiveně se usmála. „Zpočátku jsem si to taky říkala. Vypadalo to jako splněný sen. Ale řeknu vám, že to pěkně bolelo, když jsem z toho vystřízlivěla!“

„To mě taky,“ šeptl Cy.

Naklonila se dopředu. „To věřím, ale vsadila bych se, že jste nebyl panic a nemyslel jste si, že to lidé dělají potmě a v oblečení!“

Cy vyprskl smíchy. Takhle se nezasmál už… ani si sám nemohl vzpomenout. Měla nakažlivý smích a její oči přetékaly radostí. Vzbuzovala v něm žízeň i hlad a zoufalou touhu po rozkoši.

„Konečně,“ řekla. „Když se usmíváte, vypadáte mnohem míň strašidelně. A dřív, než začnete litovat toho, že jste mi svěřil tajemství, vám řeknu, že jsem nikdy nikomu neprozradila, co prováděla moje nejlepší kamarádka na školním výletu na Floridu. A neřeknu to ani teď vám.“

„Bylo to něco skandálního?“

„Na Jacobsville? Rozhodně!“

„A co vy? Vy jste nic skandálního neprováděla?“ vyzvídal Cy.

„Já? Nikdy,“ opáčila Lisa bez váhání. „Já jsem duše čistá a chovám se způsobně. Můj táta vždycky říkal, že jsem trpící svědomí světa.“ Její oči znatelně posmutněly. „Zemřel na mrtvici, když oral na zahradě. Nepřišel k obědu a já věděla, že se něco stalo. Šla jsem ho hledat.” Posunula svůj šálek s kávou po stole. „Seděl tam opřený o strom a v ruce svíral termosku s kafem. Oči měl dokořán a byl tuhý jako prkno.” Otřásla se. „Máma zemřela na rakovinu, když mi bylo dvanáct. Tolik ji miloval. A mě taky.” Zvedla k němu své smutkem naplněné oči. „Snad je lepší, že jsem ho měla alespoň chvíli, než kdybych ho neměla vůbec. Walt mě litoval, že jsem zůstala tak opuštěná. Odešla od něj žena, kterou zbožňoval a myslím, že si mě chtěl vzít jenom z trucu. Ten ranč pro něj byl něco jako odměna. Ale já jsem do něj byla na začátku vážně zblázněná. On mě měl rád, ale zato ranč miloval. Až později mi došlo, že jsme neměli šanci na dobré manželství.” Znovu si povzdechla. „Není to nádherné, poučit se z minulosti?”

Opřel se o opěradlo a dlouhou chvíli se na ni jen tiše díval.

„Je z vás cítit síla,” řekl najednou. „Umíte sice dávat žihadla, ale je mi ve vaší společnosti příjemně.”

„Díky. Nejspíš na tom něco bude,” dodala ona.

„Hmm, tak tomu říkám kompliment,” zamumlal Cy-

„Co se stalo s tím opilým kovbojem?” zeptala se.

„Lukeova žena ho chce poslat na léčení,” odpověděl Cy. „Myslí to vážně. Má měkké srdce.”

„Spíš má soucit s beznadějnými případy,” opáčila Lisa. „Hodně jsem toho o ní slyšela. Samé dobré věci. Jestli se mi podaří postavit tenhle ranč znovu na nohy, ráda bych jí trochu pomohla.”

„Á, další měkké srdce,” poškádlil ji Cy.

„Je spousta chudáků, kteří potřebují pomoc a soucitných lidí je tak málo,” zdůraznila Lisa.

„Tak to máte celkem pravdu.”

„Díky, že jste sem na noc poslal toho muže. Je velmi milý. Věděl jste, že rád vyšívá?” zeptala se s úsměvem.

Přikývl. .

„Nels je trochu zvláštní, ale už jsme si zvykli.”

„Já zase pletu,” řekla. „Není to nic extra, ale aspoň mám co dělat, když jsem sama.”

„Pořád jste sama,” poznamenal tiše Cy. „Nechcete jeden nebo dva večery týdně přijet ke mně na ranč? Mohli bychom se spolu dívat na televizi, až dokončím práci. Přijel bych vás vyzvednout.”

Srdce jí poskočilo. Ani nepotřebovala slyšet, že takovou nabídku ještě nikdy nikomu neudělal. Většinu času byl jako zraněný vlk zalezlý ve svém doupěti. „A nepřekážela bych?” zeptala se.

Zavrtěl hlavou. „Taky jsem sám. A vy a vaše dítě byste byli dobrá společnost. I po tom, co se narodí. Už nemáte manžela ani rodinu,” řekl bez okolků. „A já bych vám v následujících měsících rád pomohl. Bez závazků,” dodal rozhodně. „A absolutně bez postranních úmyslů. Čistě přátelsky.”

Byla dojata. Dovedl v ní vyvolat pocit, že je vítaná. Cítila z něj teplo a bezpečí. Věděla, že spousta lidí se ho bojí a že je velmi konzervativní. To, co jí nabízel, byl veliký kompliment. „Moc děkuju,” řekla upřímně. „Vaši nabídku neodmítnu.”

Usrkl trochu kávy a postavil šálek na stůl. „Snad to bude lepší pro nás oba, když strávíme méně času o samotě se svojí minulostí.”

„Takže vy také přemítáte o tom, co by bylo, kdyby…?”

„Kdyby,” souhlasil s přikývnutím. „Kdybych byl ucítil kouř dřív, kdybych si byl šel lehnout ten večer dřív, kdyby mi bylo došlo, že Lopez za mnou někoho pošle, přestože sám je ve vězení… a tak dále, a tak dále.”

„A já jsem si zase říkala, co kdybych neotěhotněla tak brzy po svatbě,” přiznávala Lisa. „Ale nelituju toho, vážně ne,” dodala s úsměvem. „Je to nádherný pocit.”

Zkoumal její tmavé oči o okamžik déle, než chtěl, a pak prudce ucukl pohledem. Podíval se na hodinky a zatvářil se zděšeně. „Dobrý bože, málem bych byl zapomněl! Mám dneska důležitou schůzku v bance. Musím si půjčit na opravu kombajnu.“ Postavil se. „Žádné další problémy jako je opilý kovboj ve vaší posteli?“ zeptal se škádlivě.

Vzhlédla k němu. „Na mě se nedívejte, já jsem ho tam nezvala!“

Pomalu si ji změřil pohledem, a pak se usmál. „Jeho smůla.“

„Už ať jste pryč, vyjeden nemravo,“ řekla a tvářila se rozzlobeně. „A nesnažte se mě svádět, na mě to nezabírá.“

„Opravdu?“ zeptal se ze zdviženým obočím a jiskrou v zelených očích. „Můžu to zkusit?“ Vykročil směrem k ní.

Zčervenala a ustoupila. „Nechte toho,“ vypravila ze sebe.

Usmál se a sáhl pro svůj klobouk. „Ze mě mít strach nemusíte, budu se držet na svojí straně hřiště,“ řekl. „A vždycky si zamykejte,“ dodal bez úsměvu. „Nechávám vás hlídat pro případ, že by Lopez něco zkoušel. Kdybyste cokoli potřebovala, jsem vám k dispozici.“

„Já vím, děkuju.“

„Máte v autě rozbitou vodní pumpu,“ řekl a Lisu překvapilo, že si to pamatuje. „Pošlu sem jednoho ze svých mužů, aby se na to podíval.“

Ztěžka vydechla. „Ach, ale to nemusíte…!“

„Já vím, že nemusím,“ pomrkával na ni. „Ale nemůžete tady zůstat bez auta.“

Nechtěla přijímat milosrdenství, ale představa, že její malé červené auto bude opět fungovat byla příliš lákavá. „Děkuju,“ řekla ztuhle. Bylo jí trapné, že je na tom finančně tak špatně.

Tiše studoval její tvář. „Nemusíte děkovat. Postarám se o vás. I o vaše dítě,“ dodal po chvilce.

Dívala se mu do tváře, zatímco zmatené pocity projížděly jejím tělem jako elektrický proud.

„Nemám žádné postranní úmysly, Liso,“ uklidňoval ji a poprvé při tom vyslovil její jméno. Pronesené jeho hlubokým hlasem znělo měkce a tajemně.

„Tak teda díky, že se postaráte o moje auto,“ špitla. „A až budete nemocný, postarám se zase já o vás, platí?“

Cyovo srdce divoce poskočilo. Nikdo mu nikdy nenabídl, že se o něj bude starat. Jeho žena s ním příliš soucitu neměla. Lisin laskavý zájem ho hluboko zasáhl. Hledal vhodnou odpověď, ale nic ho nenapadlo.

„Ale vsadila bych se, že stejně nikdy nemarodíte,“ přispěchala rychle Lisa na pomoc. Trošku ji vystrašil jeho zamračený výraz. „Takže jen kdyby to bylo zapotřebí…“

Váhavě přikývl a ona se na něj mile usmála.

Otočil se a vyšel ze dveří. Stále nebyl schopen promluvit. Měl pocit, že by nedokázal na nic přijít, ani kdyby na tom závisel jeho život.

Lisa z verandy sledovala, jak nasedá do auta a odjíždí. Měla smíšené pocity. Neměla bych dopustit, aby se náš vztah změnil v něco silnějšího, říkala si. Jsem čerstvá vdova a i on ovdověl teprve nedávno. Lidé by nás mohli snadno začít pomlouvat. Už proto, že Cy Parks je známý poustevník. Zároveň jí však bylo smutno a trochu se bála. Vzpomínala, co jí řekl Walt o Manuelů Lopezovi a o mužích, kteří pro něj pracovali v drogovém podsvětí. Věděla, co provedl lidem, kteří ho zradili. V páteři jí zamrazilo. Zabili Walta a možná, že se nezastaví, dokud nevyhladí celou jeho rodinu, uvědomila si. Už kvůli dítěti nehodlám nic riskovat, ať si lidé myslí, co chtějí. Opatrovnicky si pohladila své ploché bříško a usmála se. „Neboj se,“ řekla. ,; Dobře se o tebe postarám.“

Úsměv na tváři jí zůstal, i když si představovala, jak se o dítě bude spolu s ní starat i Cy. Vůbec není takový, jak se na první pohled zdá, řekla si. Ale, koneckonců, kdo z nás vlastně je?

Vrátila se dovnitř a pečlivě za sebou zamkla.

Cy zavolal mobilním telefonem odtahovou službu a nechal přivézt Lisino auto na svůj ranč. Opravu vozu svěřil jednomu ze svých dvou mechaniků a vyrazil do města na schůzku s bankéřem. Potom se zastavil u Scotta Ebenezera. Pro jistotu předem zavolal, aby se vyhnul problémům s hlídkou na bráně.

Eb ho přivítal u vstupních dveří. Cy ho celá léta neviděl tak uvolněného.

„Tak jak to jde?“ zeptal se čerstvě ženatého muže.

Eb se zakřenil. „Je to vážně legrační, jak může být koule u nohy příjemná,“ jeho oči překypovaly radostí. „A co ty?“

„Pojďme dovnitř,“ řekl Cy. „Zjistil jsem pár věcí.“ Eb ho zavedl do kuchyně a nalil jemu i sobě hrnek kávy.

„U toho nového skladiště za mým pozemkem postavili nedávno několik včelích úlů,“ začal Cy. „Je tam teď hodně rušno. Ještě dlouho po setmění přijíždí a odjíždí nákladní auta. Viděl jsem tam spoustu neznámých tváří a několik samopalů,“ dodal stroze.

„Automatické zbraně v medové líhni?“ podivil se Eb. „Tak to se asi specializují na dobře vyzbrojené bojové včely,“ Eb se zasmál vlastnímu vtipu. „Víme, že Lopez potřebuje nové distribuční centrum. Neexistuje lepší místo, než malé texaské městečko blízko Mexického zálivu.“

„Musí přece vědět, že jsme poblíž,“ zdůraznil Cy.

„Ví jenom o mně. O tobě nevědí ani místní lidé,“ odpověděl Eb. „A Lopez si myslí, že nic nepodniknu, když dal ruce pryč od Sallyiny rodiny.“

„To se mi nelíbí.“

„Mně taky ne, ale jestli nedokážeme, že místo medu rozváží drogy, nemůžeme nic dělat. Alespoň nic legálního,“ dodal pomalu.

„Já nic protizákonného dělat nebudu,“ prohlásil rozhodně Cy. „Doba se změnila. Už dávno netoužím po vyhnanství.“

Eb si vzdychl. „Zestárli jsme.“

„Jsme zkušenější a ne tak lehkovážní. Ať si po něm jde Micah Steele. Žije v Nassau a známosti má všude. Ten se vyhnanství bát nemusí. Stejně tady moc času netráví.“

Eb se rozhlédl opatrně kolem.

„Přijel sem pro mě udělat nějakou práci, tak si dávej pozor, co říkáš,“ varoval ho šeptem. „Nechci ho mít na nesprávné straně.“

Cy se opřel a usrkl z kávy. „Každý neseme svůj kříž,“ poznamenal a při pohledu na dávného přítele přivřel jedno oko. „Myslíš, že se Lopez pokusí dostat Lisu?“

„Je to možné,“ řekl Ebenezer klidně. „Dole v Mexiku se mu postavil chlap, co pro něj pašoval drogy. Pozabíjel celou jeho rodinu kromě jednoho malého dítěte.“

„Hmm, toho jsem se bál. Poslal jsem k ní přes noc hlídat Nelse Colemana. Koncem sedmdesátých let hlídal státní pokladnu.“

„Znám ho. Je to dobrý chlap.“

„To je pravda, ale proti Lopezovi nemá nejmenší šanci. Tvoji chlapci ano.“

Ebenezer přikývl. „Musím mít dobré muže. Jsem v těsném spojení s vládou. Řídím tady technicky vysoce náročnou operaci a nemůžu si dovolit, aby mi sundali hlídku. Tím spíš, když mám navíc na starosti Sally.“

„Už je to strašně dávno, co jsem musel brát ohledy na ženskou,“ vzpomínal Cy. Jeho zelené oči byly tiché a zamyšlené.

„Lisa Monroeová je sladké děvče,“ poznamenal Ebenezer. Bude to dítě milovat až za hrob.“

„S tím se nedá než souhlasit,“ přikývl Cy s úsměvem. „Jen kdyby nebyla tak tvrdohlavá. Stavil jsem se za ní dneska ráno a hádej, kde jsem ji našel? Ve stáji. Holýma rukama se snažila porodit tele!“

Ebenezer se zakuckal smíchy. „Tak to ti radši nebudu vyprávět, co prováděla dřív, abys nám předčasně nezešedivěl…“

„Takže to nebylo poprvé, co dělala něco ztřeštěného?“

„Počkej, nech mě vzpomínat,“ pronesl Ebenezer s našpulenými rty. „Jednou se postavila do cesty buldozeru, když se chystal porazit mohutný dub, pod kterým bylo podepsáno příměří s Komanči. Taky se připoutala řetězem ke kleci, protože chtěli utratit půl tuctu psů bez papírů.“ Podíval se na Cye. „A taky tenkrát demonstrovala před pobočkou restaurace, která odmítla zaměstnávat imigranty…“

„Díky, to mi stačí. Umím si to představit,“ zamumlal Cy.

„Všechny nás to překvapilo, když si vzala Walta. Byl to správný chlap, ale jediné, čemu věřil, byla jeho práce. Nechtěl se vázat. Kdyby zůstal naživu, asi by to dítě nechtěl.“ Eb potřásl hlavou. „Nebyl to moc dobrý manžel, to ti řeknu. Většina z nás si myslela, že se s ní oženil jenom proto, že ho nechala ta jeho manekýna. Taky mu možná bylo Lisy líto, když jí zemřel otec a zůstala sama. Ale po svatbě flirtoval s každou pěknou ženskou, kterou potkal. Lisa byla čím dál zakřiknutější a naučila se nebýt doma, když přišel on. Stejně tam moc času netrávil. Hned po svatbě se přihlásil pro úkol v přestrojení. Všechny nás to šokovalo a Lisu nejvíc. Byl zabit ten samý den, co ho představili Lopezovi.“

„Nejspíš věděli, co je zač,“ odtušil Cy.

„Přesně tak. A při tom to byl první Waltův úkol v přestrojení. Jsem rád, že zatím neodhalili Rodriga. Lopez se asi spokojil s tím, že je Mexičan a že jeho bratranec pro něj pracuje už celé roky.“

„Doufám, že ho nedostanou,“ poznamenal Cy.

„To já taky,“ řekl Eb upřímně. „Rodrigo je ve službě už spoustu let a neznám nikoho, kdo by pracoval v přestrojení tak dobře jako on. Jestli má někdo šanci pomoct nám dostat Lopeze, tak je to on. Ale do té doby musíme Lisu hlídat.“

Cy se zamyslel. „Je tak laskavá…“

„Na můj vkus je trochu naivní,“ prohlásil Eb. „Nechá se využívat. To dítě si ji omotá kolem prstu hned, jak se narodí.“

„Miluju děti,“ šeptl Cy. „Chybí mi to moje.“

„Lisa bude to svoje taky milovat,“ přišla pravdivá odpověď. „Potřebovala by přítele a to nejen kvůli Lopezovi. Ani o ten ranč se nemůže starat sama. Walt to uměl s koňmi a muži ho respektovali. Ale ona ty dva kovboje, co pro ni pracují, nezvládá. Předáka si dovolit nemůže, na to nemá peníze. A o nákupu a prodeji dobytka neví vůbec nic.“

„Copak ji to otec nenaučil?“

„Ten? To víš, že ne,“ zavrtěl hlavou Ebenezer.

„Tvrdil, že ženy se na takovou práci nehodí. O ranč se staral sám a Lisu držel až do poslední chvíle stranou. Byl hrozně staromódní.“ Potřásl hlavou. „Hmm, kdepak. Ten ranč nemá řešení. Nakonec o něj Lisa stejně přijde. Měla by ho prodat co nejdřív, dokud za něj ještě může dostat solidní peníze.“

„Zeptám se jí, jestli by mi ho neprodala. Pronajal bych jí dům aby tam mohla bydlet.“

Ebenezer se rozesmál. „No, tak tomu říkám konstruktivní myšlení.“ Naklonil se dopředu a dopil svůj šálek kávy. „A co se týče těch takzvaných úlů, měli bychom tam po setmění někoho poslat. Někoho, kdo by to pořádně obhlédl a zjistil, jestli tam vůbec mají nějaké včely.“

„Dobrý nápad. Až budeme vědět, jestli je to Lopezovo překladiště, můžeme vymyslet další plán.“ Cy se zvedl. „Díky za kafe.“

„Jasně, kdykoli. A kryj si záda.“

Cy se usmál. „Vždycky si kryju záda. Tak zatím.“

Když Cy dorazil domů, našel Harleyho, jak zeširoka rozkládá s cizím mužem, který přijel v drahém voze. Krátce zhodnotil auto a muže a bylo mu vše jasné. Vypadá to jako příležitost setkat se s jedním z Lopezových nohsledů, pomyslel si a vypnul motor. Toho bych měl využít a trochu zmást stopu.

„Šéfe, tohle je Rico Montoya,“ uvítal ho Harley. „Je to náš nový soused. Vyrábí med na export. Přijel nás pozdravit.“

Cy pomalu vystoupil z auta. Zamířil k cizinci a levou ruku si opatrně držel v pravé. „Rád vás poznávám, pane Montoya,“ pozdravil a hned pokračoval. „Moji muži si všimli toho skladiště, co vám tam vyrostlo.“ Tvářil se ustaraně. „Moc velkou radost z toho nemám. Doufám že vaše včely nebudou ohrožovat moje zvířata,“ řekl bez dlouhých úvodů.

Muž pozvedl obočí. Cyův otevřený postoj ho překvapil. Zamyšleně přimhouřil oči a prohlížel si majitele ranče. Cy Parks dál opatrně držel v pravé ruce svou zmrzačenou levičku. Vypadal jako muž, který viděl v životě příliš mnoho tragédií. Lopez se obával možných problémů s tímto mužem, ale Montoya si byl jistý, že žádné nebudou. Tohle není protivník, kterého je třeba se obávat, říkal si. Tohle je poražený muž, bez ohledu na jeho minulost. Usmál se. „Jste velmi přímočarý,“ řekl jen s lehounkým přízvukem. Měl na sobě drahý hedvábný oblek značky Armani a jeho husté vlasy byly nejen nakrátko ostříhány, ale i stylově učesány. Sako měl na jedné straně mírně vyboulené. „Ze strany našeho obchodu se nemusíte obávat žádných nepříjemností,“ ujišťoval Cye. „Naše operace probíhají pod přísnou kontrolou. Vaše stáda budu zcela mimo nebezpečí. Máte mé slovo.“

Cy na něj tiše hleděl a po chvilce kývnutím přisvědčil. Harley zalapal po dechu, protože se u svého šéfa s podobným chováním ještě nesetkal. K nově příchozím se obvykle choval odměřeně a nepřístupně. A to, jak si podpíral tu levičku…

„Jsem velmi rád, že jsme se poznali, pane Parksi,“ řekl Montoya s úsměvem. „Doufám, že budeme dobří sousedé.“

„Díky, že jste si našel čas a přijel se představit,“ odpověděl Cy bez nadšení a ještě pevněji uchopil svou zraněnou ruku. „Nemíváme mnoho hostů.“

„Potěšení je na mé straně. Přeju pěkný den, seňore.“ Montoya se znovu usmál, tentokrát však s mírným opovržením. Poté nasedl do auta a odjel. Cy ho sledoval, ústa sevřená do jediné tenké linky, tvář kamennou jako socha.

„Teda, pane Parksi, vy jste ten nejzvláštnější člověk, jakého znám,“ řekl Harley a kroutil hlavou. „Takhle se přece nikdy nechováte.“

Cy se k němu obrátil.

„A kdo podle tebe byl ten člověk?“

„Kdo to byl? Přece náš nový soused,“ odpověděl Harley bezstarostně. „Je od něj milé, že se tu stavil a pozdravil nás.“ Zamračil se. „Máte trable s rukou?“

„V poslední době ani ne,“ prohlásil Cy a prohlížel si svého mladšího zaměstnance. „A čeho sis všiml na našem těžce pracujícím sousedovi?“

Ta otázka Harleyho překvapila. „No… je z Latinské Ameriky, podle přízvuku. Ale jinak byl vážně moc přátelský.“

„Měl na sobě drahý oblek šitý na míru a na ruce hodinky značky Rolex,“ poznamenal Cy nevzrušeně. „To auto, ve kterém přijel je model pro příští rok vyrobený na zakázku. Na nohou měl boty, které stojí víc, než jeden náš mladý býček. Vážně věříš tomu, že si ty peníze vydělal prodejem medu?“

Harleyho oči se rozšířily. Jak je ale možné, že si za tak krátkou chvilku všiml tolika detailů, podivoval se. A při tom já, člověk s profesionálním výcvikem, jsem si ničeho nevšiml.

„Je to jeden z Lopezových mužů,“ prozradil mu Cy chladně. Harley zůstal vytřeštěně zírat a Cy přikývl, aby svá slova potvrdil. „Zažeň dobytek do blízkosti toho skladiště a vem si s sebou dalekohled,“ nařídil svému předákovi. „Budeš pár dní nenápadně sledovat, kdo tam přijíždí a odjíždí.“

„Pane?“

„Prý jsi řekl Ebovi, že chceš pomáhat při akcích proti Lopezovi. Takže teď máš příležitost.“

„Aha, už chápu,“ rozesmál se Harley od ucha k uchu. „Pan Scott vám řekl, abyste mě tam poslal. Jistě. S radostí to udělám.“

„Hlavně si dávej dobrý pozor, aby tě nechytli při špehování,“ varoval ho Cy. „Jsou to opravdoví zabijáci. Když zjistí, o co ti jde, nebudou váhat.“

„To zvládnu,“ chvástal se Harley.

„Ano, já vím, máš profesionální výcvik řekl posměšně.

Ten tón Harleyho zarazil. Rázem se cítil nejistý. Ale přisoudil to závisti a široce se usmál. „Vím, jak sledovat lidi, aniž by si toho všimli,“ ujistil svého šéfa.

„Hlavně sleduj náklaďáky, co budou přijíždět,“ řekl Cy.

„Dobrá.“

„V žádném případě o tom nesmíš s nikým mluvit,“ dodal Cy. „Ebovi by se určitě nelíbilo, kdyby zjistil, že to roztrubuješ kolem.“

„Jasně, nechci přece, aby se na mě naštval!“ přikývl Harley horlivě. „Budu mlčet jako hrob.“

„Tak na tom si dej rozhodně záležet.“

Cy přešel do domu rychlou ostrou chůzí. Cloumal jím vztek. Právě jsem se setkal s dalším článkem Lopezova řetězce, říkal si. Určitě to byl jeden z jeho manažerů. Lopez si nejspíš myslí, že mu tady v Jacobsville jeho obchod pokvete. Ale to se plete! Cy se rozhodl, že mu uštědří pořádnou lekci. A čím dřív, tím líp.

TŘETÍ KAPITOLA

Druhý den ráno vezl Harley Lise Monroeové zpátky její auto s novou vodní pumpou. Cy jel těsně za ním ve svém terénním voze.

Lisa byla štěstím bez sebe. Nadšeně poslouchala zvuk motoru ve vysokých otáčkách. „Takhle dobrý zvuk nikdy nemělo,“ zvolala radostně. „Děkuju vám, Harley!“

„Rádo se stalo, madam,“ odvětil Harley a legračně se poklonil s kloboukem na prsou. „Ale nespravoval jsem to já. Jen jsem dostal za úkol vám ho přivézt.“

Lisa se smála a Cy jen zářil. Ti dva budou zhruba stejně staří, říkal si v duchu. Harley se sice na oko tváří jako drsňák, ale v jádru je to poctivý chlap. Lisa má z jeho přítomnosti každopádně radost, říkal si. Rozhodně větší, než ze stárnoucího námezdního žoldáka, který je napůl chromý a k tomu pořádně cynický… „Pojďte na šálek kávy,“ zvala je Lisa dovnitř. „Půjdu sám,“ oznamoval Cy. „Ty se tu, Harley, zatím porozhlídni a zjisti, co je třeba na ranči udělat. Potom najdi pomocníky a zařiď, aby to udělali.“

„S radostí, pane Parksi,“ usmál se Harley s výrazem lehkého podezření. Pak odkráčel, aby splnil přidělený úkol.

Lisa se na Cye zkoumavě zahleděla.

„Tak jen do toho,“ pobídl ji. „Povězte mi, že práci

za vás dělá někdo jiný. Klidně mi řekněte, že na vašich jižních pastvinách budete mít trávu pokosenou a usušenou dřív než přijdou ohlášené deště. Tak jen začně-Ic,“ povzbuzoval ji. „Řekněte mi, že váš nový přírůs-ick do stáda je už očkovaný a označený…“

Lisa rudla každou vteřinou. Neměla odvahu se přiznat, že najatí muži neberou její úkoly vážně. Byli dvakrát starší než ona a čím víc se zlobila, tím víc se jí smáli do očí. Když jí začali vyhrožovat, že odejdou, měli ji rázem na lopatkách a Lisa to musela vzdát. Na jiné pomocníky neměla peníze.

„Nebojte, Harley už je rozpohybuje,“ řekl Cy, jako-liy četl její myšlenky.

Sevřela pevně rty a v očích měla blesky.

„Já vím,“ pronesl konejšivě. „Je nová doba. Muži a ženy jsou si rovni. Ale platíte jim za práci a to znamená, že musejí dělat to, co jim řeknete.“

Přikývla na souhlas, stále beze slov.

„Když chcete, aby vás poslouchali, musíte dát jasně najevo, kdo tady rozhoduje. To je jediné, co pomáhá,“ dodal.

„Byla to jediná nabídka na částečný úvazek, kterou |sem dostala.“

„A byla jste se zeptat na pracovní úřad?“ zeptal se.

„Nedošla,“ přiznala se. Zlobila se na sebe, že ji to samotnou nenapadlo.

„Nejste dost důrazná,“ řekl Cy. „Když už si chce-le najímat takové lidi, musíte mít v ruce bič! Naučím vás to.“

„Jestli to znamená, že se pak ze mě stane místní le-genda jako z vás, tak si nejsem jistá, jestli o to stojím,“ odvětila a v očích měla blesky.

„Stará Lady Monroeová,“ odříkával Cy a kuckal se smíchy. „Za pasem nosí pistoli a kdo se jí protiví, toho vzadu ve stáji vykastruje, co?“

„Nechte toho!“

„Není to snad lepší představa, než když chudák sladká Lisa nemá to srdce vyhodit zaměstnance, který si opilý a smradlavý lehá do její postele a čeká tam na ni?“

„Cyi!“

Začal se křenit, když postřehl, že sevřela jednu ruku v pěst. „To už je mnohem lepší,“ řekl. „Ale to odhodlání si schovejte pro svoje líné pacholky. Když s nimi jednáte, musíte být rozhodná! Neptejte se jich, prostě jim říkejte, co mají dělat. Uvidíte, že budete mít lepší výsledky.“

Musela přiznat, že výsledky nemá zatím žádné. „Vy byste ten ranč asi nechtěl koupit, co?“ zeptala se rozmarně a byla překvapena, když bez váhání odpověděl, že ano.

„Dám vám za něj dobrou cenu,“ řekl. „Necháme udělat dva odhady a zaplatím vám ten vyšší. Můžete si ode mě pronajmout dům a já se postarám o dobytek. A o kovboje,“ dodal s pokřiveným úsměvem.

„Víte, ranč není zrovna dvakrát v dobrém stavu,“ přiznávala upřímně Lisa a posunula si brýle ke kořeni nosu.

„Není, ale bude. Jestli chcete, nechám svého obchodního poradce hned zítra sepsat kupní smlouvu.“

„To bych si opravdu přála. A jak to uděláme s těmi odhadci?“

„O to se postarám já. Nemusíte si s ničím dělat starosti.“

„Kdyby jen můj otec nebyl tak konzervativní,“ mumlala Lisa cestou k domu. „Myslel si, že žena má být v kuchyni a dost. A já bych při tom mnohem radši pracovala na zahradě nebo se starala o zvířata.“

„Umíte vlastně vařit?“

„Umím upéct chleba, maso a zeleninu,“ řekla Lisa. „Nemám žádný extra talent, ale většinou se to dá jíst.“

Nalila kávu do šálku a podala mu ho. Když se posadila proti němu za stůl, všiml si tmavých kruhů, které měla pod očima.

„Moc toho asi nenaspíte, co?“ zeptal se.

Pokrčila rameny. „Myslím, že jsem ještě pořád tak trochu v šoku. Vdát se, ovdovět a otěhotnět během dvou měsíců, to by rozhodilo každého.“

„To máte pravdu,“ řekl Cy účastně a ochutnal kávu. Byla sice bez kofeinu, ale byla silná a chutnala dobře. Prohlížel si Lisinu tvář.

„Taky děkuju za spravené auto,“ řekla Lisa.

„Nebojte, tu vaši malou plechovku na silnici ještě chvíli udržíme.“

„To není žádná plechovka,“ rozzlobila se. „Je to náhodou velice pěkné malé zahraniční autíčko s…“ i-hvilku hledala správná slova, „s lehce excentrickou povahou.“

„Nemluvte tajemně a řekněte rovnou, že jezdí, jen když má náladu,“ škádlil ji.

„Alespoň při nastupování nepotřebuju žebřík,“ opáčila Lisa.

Usmál se. „Což mi připomíná, že bych pro vás měl nechat přidělat extra stupínek.“

Byla si jistá, že žertuje. Vždyť se v jeho voze svezla icnom jednou. Ale i tak měla z toho rozhovoru příjemně hřejivý pocit. Cítila se s ním v bezpečí.

„Máte ráda operu?“ zeptal se najednou.

Zamrkala. „Ano, ale…“

„Turandot?“

„Mám ráda všechno od Pucciniho. Proč?“

„Hrají to v Houstonu. Říkal jsem si, že bychom tam mohli vyrazit.“

Štípla se pod stolem do nohy, aby zjistila, jestli se jí to nezdá. Štípnutí bolelo. Hloupě se usmála. „To je od vás vážně moc milé,“ zašeptala. Její nadšení však ve vteřině ochablo. Nervózně si poposedla a odvrátila tvář. „Radši ne, to nejde.“

„Dneska už do divadla nemusíte chodit ve večerních šatech,“ zkoušel jí číst myšlenky.

Její oči se údivem rozevřely a setkaly se s jeho. „Jak jste poznal, že to bylo kvůli šatům?“

„Umím číst myšlenky,“ řekl Cy.

Vzdychla si.

„Tak v tom případě půjdu moc ráda.“

Dopil svou kávu. „Takže v pátek večer. Teď půjdu sehnat Harleyho. Jsem moc zvědavý, co zjistil.“ Váhavě se zvedl. „Poslyšte, dějou se tady kolem určité věci. Nechci vás zbytečně strašit, ale Lopez tu má své lidi. Musíte se vždycky zamykat. A buďte opatrná s cizími lidmi.“

„To jsem vždycky,“ ujišťovala ho Lisa.

„Máte nějakou zbraň?“

Široce se usmála. „Ne, mám Pupíka, moje štěně.“

„Ten si zaleze pod postel, když půjde do tuhého,“ opáčil Cy chladně. „Prozatím tu i budu dál nechávat Nelse přes noc. Je ozbrojený a uslyší vás, když začnete křičet. Má velmi lehké spaní.“

„Jak si můžete být tak jistý, že mi chce Lopez ublížit?“

„Jistě to nevím, ale nechci nic riskovat.“

„Tak dobře,“ řekla. „Budu mít oči na stopkách.“

„Vyzvednu vás v pátek kolem páté. Platí?“

Přikývla. „Budu připravená.“ Vyprovodila ho k hlavním dveřím. „Cyi, není to všechno příliš brzy?“ zeptala se.

„Kvůli tomu, že jste vdovou tak krátce?“ Zavrtěl hlavou. „Vím, že vám Walt chybí a nabízím vám jen výlet do opery. Navíc je velmi nepravděpodobné, že bychom v Houstonu potkali někoho známého.“

„Snad máte pravdu.“ Rozhlédla se kolem sebe. „Tyhle stěny jsou mi už velmi těsné.“

„O tom nepochybuju. Ale nebojte se, návštěva opery není důvod k pomluvám.“

„To je pravda.“ Usmála se. „Takže se uvidíme v pátek. A děkuju.“

„Nemusíte děkovat. Sám dobře vím, jaké to je, když |e člověk sám,“ řekl s překvapující otevřeností. Ještě jednou se na ni usmál, a pak se šel podívat, co zjistil 11 arley.

Našel ho jak s pevně semknutými rty vychází ze stáje. Když byl rozzlobený, šla z něj hrůza. Většina mužů, které měl na povel se mu v takových chvílích klidila /. cesty. „Celé tohle zatracené místo se rozpadá na kusy,“ spustil bez úvodů. „Tráva je neposekaná, kukuřice není v silech, v plotech jsou díry jak vrata, dobytek není označkovaný… Jaké lidi to vlastně pan Monroe zaměstnával?“

„Nejspíš samé povaleče,“ odpověděl Cy klidně. „Najdi je a všechny je propusť. Lisa mi ten ranč prodává. Pošleme sem naše lidi.“

„To je od ní velmi rozumné,“ řekl Harley. „O obchodování s dobytkem toho asi moc neví.“

„Její otec si myslel, že ženy nejsou dost chytré, aby se to naučily,“ odtušil Cy.

„Taková hloupost!“ zvolal Harley. „Moje matka umí značkovat dobytek stejně dobře, jako kterýkoliv kovboj. A k tomu se ještě stará o účetnictví,“ kroutil Harley hlavou. „S těma chlápkama to vyřídím a seženu naše lidi s traktorem. Musí se posekat tráva a sklidit kukuřice.“

„Spoléhám na tebe,“ zakončil rozhovor Cy.

Když přijel vyzvednout Lisu na výlet do opery, měl Cy na sobě sportovní námořnický kabát a černé kalhoty s bílou košilí a modročervenou kravatu. Působil velmi důstojně. Lisa zvolila jednoduchý šedivý svetřík s dlouhými rukávy a sukni až k lýtkům. Navrch si přehodila lehoučký černý kabát z umělých vláken, který ji spolehlivě chránil před podzimním nečasem. Vlasy měla spletené do copu a vrstvou make-upu zakryla tmavé kruhy pod očima. V poslední době spala buď špatně nebo vůbec a to nejen proto, že jí chyběl Walt.

„Moc vám to sluší,“ pochválil ji Cy a sledoval, jak si na přiléhavý svetřík obléká kabát. Líbila se mu její postava.

„Děkuju,“ řekla Lisa a lehce zčervenala. „Vám taky.“

„Mluvil jsem s právníkem ohledně vašeho ranče,“ začal když jí pomohl nastoupit do auta a nastartoval motor. „Kontaktoval dvě odhadní firmy. Příští týden se tu zastaví.“

Lisu to trochu zaskočilo. Trochu ji trápila představa, že se má jejich rodinný majetek dostat do cizích rukou. „Walt si plánoval bůhvíco,“ vzpomínala. „Mluvil o různých vylepšeních na ranči. Když jsem se ale zmínila o dětech, a že by mohly jednou všechno zdědit, byl vždycky studený jako led.“

Cy na ni upřeně hleděl. „Nedává to moc smysl pracovat na něčem až do úmoru jenom proto, aby v okamžiku, kdy vaše tělo skončí v zemi, přišlo veškeré snažení vniveč.“

„Přesně to jsem si říkala.“ Obrátila rozpačitě kabelku na klíně. „Právě proto jsem ráda, že ten ranč budete mít vy,“ dodala. „Vy už zařídíte, aby zase prosperoval.“

„Na to se můžete spolehnout. Ale vy tady budete žít dál,“ zdůraznil Cy. „Budu dobrý majitel i pro vás.“

„Oh, tak to si dovedu představit,“ přeháněla Lisa. „Ale stejně si budu muset najít nějakou práci. Všechno, co dostanu za ranč, chci uložit v bance, aby moje dítě mělo za co studovat.“

Neustále ho překvapovala. Domníval se, že utržené peníze investuje do domu a možná si i koupí nové auto.

„A pro sebe nic?“ zeptal se.

„Všechno, co opravdu potřebuju, už mám,“ řekla. „Nemám přehnané požadavky. A ještě mi zbylo trochu peněz z prodaného dobytka.“

„Věděl bych o práci, kdybyste měla zájem,“ přerušil její chmurné úvahy Cy.

„Opravdu?“ zeptala se.

„Náš právník, doktor Kemp potřebuje novou sekretářku,“ řekl. „Tvrdí, že byste se na to hodila.“

„To je ale milý chlapík,“ zvolala Lisa.

„To k němu sice úplně nesedí, ale vás bude mít rád, Liso. Vy jste dobrý člověk.“

„Díky, vy taky.“

„Jen příležitostně.“

Podívala se na něj a usmála se. „Nezdá se vám legrační, jak dobře spolu vycházíme? Když jste se sem přistěhoval, byla jsem z vás k smrti vystrašená. Připadal jste mi strašně vzdálený. Těžko se mi s vámi mluvilo. Lidé o vás tvrdili, že chřestýš je vedle vás skvělým společníkem.“

„Přistěhoval jsem se krátce poté, co jsem pochoval ženu a dítě,“ odpověděl. „Nenáviděl jsem celý svět.“

„A proč právě sem?“ ptala se zvědavě.

Nikomu jinému by na tak intimní otázky neodpověděl. Ale Lisa se mu už dostala pod kůži. „Potřeboval jsem někoho, s kým bych si mohl povídat,“ přiznával. „Bydlel tady Eb a s ním se znám už strašně dlouho. Mohl jsem mluvit s ním.“

„Se mnou také můžete mluvit,“ zdůraznila Lisa. „Nikomu nepovím, co mi řeknete.“

„A komu byste to taky říkala?“ usmál se. „Stejně žádné blízké přátele nemáte, nebo ano?“

Pokrčila rameny. „Všechny moje kamarádky se vdaly hned po maturitě a všechny už mají děti. Zato já ještě donedávna nechodila ani na rande. Většinu svého života jsem si připadala lichá. Ostatní holky se chtěly bavit o klukách, ale mě zajímalo zahradničení. Strašně ráda pečuju o rostliny.“

Cy se usmál. „Na jaře pro vás nechám upravit veliký záhon. Tam si budete moct pěstovat, co budete chtít.“

„To by bylo moc milé. Mám nachystanou hromadu kompostu,“ dodala rozzářeně. „Je plný ošklivých věcí, které budou za rok plodit úžasná rajčata.“

„Já nejsem žádný velký zahradník, dobytku dávám přednost.“

„Je to spousta práce, ale dají se vypěstovat skvělé věci, které navíc nejsou otrávené pesticidy.“ Vzhlédla směrem k rovnému, tmavému horizontu. „Proč vám to ale říkám? Vy asi nejste zrovna ten typ, co se brání používání chemie, viďte?“

„Já proti škůdcům používám brouky a na trávu, kukuřici a sojová pole dávám přírodní kompost.“ Otočil se k ní. „Tak schválně jestli uhodnete, kde beru kompost.“

„Recyklované seno z podestýlek,“ odhadla Lisa.

Hodil hlavou dozadu a rozesmál se.

„I tak se to dá říct.“

Zahradničení a chov dobytka jim jako téma vystačilo po celou cestu do Houstonu. Lisa se upřímně bavila a těšilo ji, že Cy přemýšlí stejně jako ona. Walt vždycky považoval její prosazování přírodních metod téměř za duševní úchylku.

Když dorazili na místo, parkoviště u divadla bylo plné. Cy nakonec zaparkoval o půl bloku dál.

Pomohl jí vystoupit z auta a urovnal jí kabát kolem ramen. „To je ale jemný materiál, to je vlna?“ zeptal se, zatímco prsty zlehka hladil látku.

„Ne, je to mikrovlákno,“ odpověděla. „Mám ten kabát moc ráda, je příjemný a teplý. V poslední době jsou noci na jižní Texas hrozně chladné.“

„Počasí teď blázní všude,“ poznamenal Cy, a jakoby mimochodem jí zastrčil zatoulaný pramínek vlasů za ucho. Lise se z toho jemného pohybu jeho štíhlých prstů podlomila kolena. „Myslel jsem, že si necháte vlasy rozpuštěné.“

„Je to… je moc obtížné uhlídat vlasy ve větru,“ špitla bez dechu.

Prsty znovu upravil zlobivý pramínek, a pak nechal svou ruku pomalu sklouznout na její krk. Téměř slyšel, jak se jí pod jeho dotekem rozbušilo srdce, a na bradě ucítil záchvěv jejího zrychleného dechu. Už strašně dávno se nedotýkal ženského těla. Veškerá zdrženlivost, kterou v sobě silou vůle vypěstoval, byla z pouhé Lisiny blízkosti ta tam. Přistoupil k ní blíž. Je-jich těla se dotkla mezi rozepnutými kabáty. Oběma rukama ji hladil po hedvábné kůži v týle.

„Od té doby, co umřela moje žena, jsem se žádné ženy ani nedotkl,“ pronesl hlubokým hlasem. Zvuky aut, klaksonů a projíždějících autorádií ustoupily někam do pozadí.

Podívala se mu zpříma do očí. Srdce se jí rozbušilo jako o závod.

Zatím Cyovy palce přejížděly nahoru a dolů po jejím napjatém krku. Lisina zranitelnost mu dodávala pocitu mužnosti a velikosti. Chtěl ji chránit a hlídat, starat se o ni. Bylo to pro něj velmi nezvyklé. V jeho dřívějších vztazích vždycky převládaly fyzické potřeby. Až ona v něm dokázala vzbudit touhu i v jiném smyslu.

Ve snaze něco říct, lehce pootevřela rty. On ale přitiskl svůj palec napříč přes její ústa a promluvil sám. „Jistě. Je to příliš brzy. Ale já k smrti toužím po tom, cítit jemná ženská ústa na svých rtech.“ Pak vzal její ruku a položil ji na svou košili tak, aby mohla cítit bouřlivý tlukot jeho srdce.

Byla zmatenější než kdy předtím. Tohle pro ni byla naprosto neznámá půda. Walt nikdy, ani ve chvílích, kdy si byli nejblíž, neřekl nic tak zranitelného.

Volnou rukou ji objal kolem pasu a zlehka si ji přitáhl blíž. Jeho tělo reagovalo na její hřejivou přítomnost a Cy ji k sobě přitiskl ještě těsněji. Zvedl obočí a při pohledu na její rozpačitý výraz se rozesmál.

„Pročpak se, paní Monroeová, červenáte?“ dobíral si ji jemně.

„Vyjeden nestydatý prostopášníku…!“

Nosem se jí zlehka otřel o nos. „Možná jsem o ženách zapomněl víc, než Walt kdy věděl,“ zamumlal. „Ale řekl bych, že reagujete jako žena, která nikdy nepoznala uspokojení.“

Byl tak blízko pravdy, až to bolelo. Lisa ztuhla a Cy začal přimhouřenýma očima zkoumat její výraz.

Na to ji k sobě znovu zlehka přitiskl. Ucítil, jak zalapala po dechu a rukama sevřela klopy jeho kabátu.

„Ach… ne,“ dusila se, zatímco si vlna čiré rozkoše hledala cestu vzhůru její páteří. Nenáviděla se. Vždyť Walt byl v zemi sotva dva týdny…!

Bojovala s vlastní touhou a současně přemýšlela, jak uniknout. Cy zatím polehoučku couval k autu, opřel se o něj a zvedl jednu její nohu, aby docílil ještě intimnějšího kontaktu.

„Tohle je ta nejslastnější věc, jakou spolu mohou muž a žena dělat,“ zašeptal a skláněl svá ústa k jejím. „On tě podváděl. Já nebudu. Otevři ústa.“

Její rty se šokem a zalapáním po dechu lehce oddálily. Cy přilepil svá ústa na její a ještě víc je rozevřel. Nepůsobil váhavě ani nejisté. Jednoduše se dožadoval a bral. Jeho ústa se stala lstivou zbraní, tlačící se a útoi ící. Její tělo se vlnilo tisíci žihadly potěšení. Pocity, které nikdy před tím nepoznala, se na sebe kupily, až se /. jejího napjatého hrdla vydralo chraplavé zasténání.

Ještě minutu a už nedokážu couvnout, uvažoval Cy v duchu. Jejich boky byly do sebe zaklesnuty a Cye rozbolelo tělo pod přívalem touhy.

Prudkým pohybem zvedl hlavu a odtrhl se od ní. Hleděla na něj jako omráčená. Měla zarudlou tvář, rty na-leklé od polibků a tělo se jí otřásalo novým poznáním.

Narovnal se. Zoufale se snažil uklidnit svůj dech. Jeho oči se v nehybné tváři třpytily jako zelené diamanty.

Lisa chtěla promluvit, ale nedokázala vydat jediný zvuk. Její tělo se dosud vznášelo, poletovalo a třepetalo se v drobných záchvěvech rozkoše, až se jí z toho podlamovala kolena.

Natáhl se, uchopil její drobnou ručku do své a sple-ll do sebe jejich prsty. „Měli bychom jít,“ zašeptal.

„Ano.“ Nechala ho, aby ji odtáhl od auta a odvedl do divadla. Vůbec nechápala, jak může chodit.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Opera Turandot byla nádherná. Když tenor zpíval Lisinu oblíbenou árii, rozplakala se. Výprava oslňovala elegancí a pestrostí barev. Čínské kostýmy se blyštěly a připomínaly víc fantazii, než realitu. Drak byl mistrovským dílem zvuku a barev. Celek dohromady působil velkolepě a Pucciniho dokonalá hudba mu vdechla život. Lisa dosud nikdy neviděla operu na vlastní oči. Cítila, že na tento večer nezapomene do konce života. A vždycky, když si na něj vzpomenu, říkala si, uvidím Cye vedle sebe.

Ten se zatím v duchu proklínal za to, co se přihodilo na parkovišti. Přišlo to tak předčasně, vyčítal si. Chtěl jsem ji jenom chránit. Ale teď to vypadá, že bude potřebovat někoho, kdo by ji ochránil přede mnou, vztekal se. Je to těhotná, čerstvě ovdovělá žena a já jsem se nechal unést emocemi. Ale jak jen jsem se měl ovládnout? Byl to tak sametový pocit, držet ji v náručí…

Lisa si všimla jeho zamyšleného výrazu a napadlo ji, jestli snad nelituje toho, co se mezi nimi odehrálo. Možná se jen cítil osamělý, říkala si. A teď neví, jak mi říct, že v hladovém muži by takové reakce vyvolala kterákoli žena. Trochu se styděla, když si musela přiznat, že pro ni byl dnešní zážitek s Cyem nekonečně příjemnější, než co kdy prožila se svým chotěm. Neodvažovala se ani domyslet, jaké by i<> bylo, kdyby…

Náhle spadla opona a všude kolem se rozezněl po tlesk. Lisa leknutím škubla rukou spočívající v Cyově dlani. Automaticky se roztleskala, a když vycházeli ze salu, oběma rukama svírala kabelku.

„Je to nádherná opera,“ vydechla nadšeně cestou k východu.

„Ano, to je,“ souhlasil Cy. Cítil, že Lisa je napnutá k prasknutí. Kabelku svírala tak pevně, až otiskla své nehty do její jemné kůže.

Když dorazili k autu, otevřel pro ni dveře, ale zarazí 1 j i dřív, než mohla nastoupit.

„Chci se ti omluvit za to, co se tady přihodilo,“ řekl |emně. „Nechtěl jsem tě přivést do rozpaků.“

Jejich oči se setkaly. „I já se chci omluvit,“ vyhrkla ona.

Stáli tiše proti sobě a hleděli jeden na druhého. Náhle jeho tvář ztuhla v zoufalé snaze nepoddat se pokušení.

„Ubohý človíčku,“ zašeptala, když v jeho očích zahlédla stín bolesti. „Vím, jak jsi osamělý, a chápu, že ses potřeboval alespoň na chvilku někoho dotýkat. To je v pořádku. Nepřičítám tomu žádný zvláštní význam.“

Vyřčená pravda ho zasáhla jako rána pěstí. Z jeho výrazu mohla číst o prožitých utrpeních, o hodinách zoufalství a samoty. Natáhla se k němu a oběma rukama přitáhla jeho tvář dolů ke svým rtům. Líbala ho jemně a něžně, na oči i nos, na bradu i tváře. Letmé dotyky jejích úst se ničeho nedožadovaly, ale působily úžasně konejšivě.

Přerývaně se nadechl a jeho ruce spočinuly na jejích ramenech. Pevně ji sevřel a odtáhl se. „Nedělej to!“

„Proč ne?“ zeptala se.

„Nepotřebuju utěšovat!“ pronesl úsečně.

Ustoupila o krok. Tvářil se, jako kdyby udělala něco pokořujícího.

„Ach, tak,“ rozpálila se najednou. „Takže muži jsou vlastně tvrdí neústupní drsňáci, co můžou jíst hady za živa a dokážou překousnout ostnatý drát, ale nepotřebují, aby je žena hýčkala a obletovala! Je to tak?“ dožadovala se.

Zíral na ni a z očí mu sršely blesky.

Zdvihla obočí. „Chceš, abych se ti omluvila? Dobrá. Moc mě to mrzí,“ dodala.

Jeho široký hrudník se ztěžka zvedal a klesal. „Chci, aby sis se mnou už nikdy takhle nezahrávala.“

„Nerozumím,“ prohlásila nechápavě.

„Ze ne?“ Jeho hlas byl plný posměchu. V divokém období svého života poznal řadu žen, které rády muže škádlily, a pak utekly pryč, i když ne příliš daleko. Svíral ji pevně kolem ramen a očima zkoumal její tvář a tělo. „Tvůj manžel ti neřekl, co takové škádlení s mužem udělá?“

„Škádlení…?“ Její oči se rozšířily. „Cožpak já jsem tě škádlila?“ zeptala se překvapeně.

Ten fascinovaný výraz v jejím obličeji působil velmi přesvědčivě. Cy se zamračil. „To, co děláš… mě vzrušuje,“ zamumlal.

„To si děláš legraci!“

Chtěl se rozzlobit, ale nedokázal to. Vypadala naprosto zaskočená… Spustil ruce a dal se do smíchu v naprosté rezignaci.

„Tak už, sakra, vlez do toho auta.“

Pomohl jí nahoru a bez dalších slov za ní zabouchl dveře.

Když nastupoval, byla už připoutaná. Usedl za volant a natáhl se pro svůj bezpečnostní pás. „Děláš si legraci,“ opakovala Lisa.

„Nedělám,“ řekl a podíval se jí zpříma do očí. „Cožpak ty o mužích opravdu vůbec nic nevíš?“

„Nevysmívej se mi! Nezapomeň, že jsem byla dva měsíce vdaná,“ zdůraznila.

„Nejspíš za eunucha,“ řekl neomaleně. Pak nastartoval a vyjel z parkoviště.

„Taky jsem těhotná,“ připomněla mu hrdě.

Ušetřil ji pobaveného pohledu. „Ano. Těhotná a přitom prakticky nedotčená.“

Vzdychla a raději obrátila svou pozornost k barevným světlům nočního města. Projížděli Houstonem směrem na jih.

„To se asi nedá přehlídnout, co?“ zeptala se.

Dlouho neodpovídal. „Chtěla jsi ho vůbec?“ zeptal se nakonec.

„Zpočátku ano,“ odpověděla. Podívala se na něj. „Ale ne tak moc, jako tebe na tom parkovišti,“ přiznávala upřímně. „Nikdy to nebylo takové.“

Záplava rudé barvy se dotkla jeho lícních kostí. Její upřímnost ho šokovala.

„Omlouvám se ještě jednou,“ zamumlala a podívala se stranou. „Asi jsem se nechovala moc zdrženlivě, viď?“ zeptala se.

Dlouze vydechl. „Bude ti to chvilku trvat, než si zvykneš,“ poznamenal.

„Proč?“

Na okamžik jí pohlédl do očí, pak se však znovu věnoval dálnici ubíhající za oknem. „Neočekávám od ženy upřímnost,“ vysvětlil krátce.

Zamračila se. „Ale tvoje žena k tobě určitě byla upřímná.“

Jeho smích bych chladný jako ocel. Podobný zvuk Lisa v životě neslyšela. „Ani si ho nechtěla nechat. Musel jsem jí pohrozit, že jí seberu všechny kreditní karty.“

„To pro tebe musely být zlé časy,“ řekla soucitně.

„Taky že byly.“ Jeho čelisti se pevně sevřely. „Překvapilo ji, že chci její dítě.“

„Její? Ne tvoje?“ odvážila se zeptat.

„Měla ho s jedním ze svých milenců,“ přiznával trpce. „Vlastně ani nevěděla s kterým.“

Na druhé straně auta panovalo dlouhé mlčení. Zvědavě si prohlížel její zamračenou tvář. „A jaké sis myslela, že to bylo? Nechával jsem se najímat jako námezdní žoldák a ženy, které potkáš při takovém povolání, nechodí zpívat do kostela.“

„Jak víš, že jsem chodila zpívat do kostela?“ zeptala se, aby změnila téma rozhovoru.

Rozesmál se a potřásal při tom hlavou. „Nevěděl jsem to, ale dalo se to očekávat. Jsi totiž přesně její pravý opak.“

Lisa se snažila porozumět tomu, co říká. „Takže tys ji nemiloval?“

„Ne. Šlo nám to spolu dobře v posteli a mě už nebavilo být pořád sám. Tak jsem se s ní oženil. Nikdy jsem nepočítal s tím, že nám to vydrží, ale dítě jsem chtěl. Bůhví proč jsem si myslel, že je moje.“

„Ale jak si tě mohla vzít, když věděla, že to dítě není tvoje?“

„Líbilo se jí mít deset kreditních karet a jezdit jaguárem,“ konstatoval suše Cy. Lisa se zamračila.

„Byl jsem bohatý, Liso,“ řekl jí. „A stále jsem.“

Přitáhla si kabát těsněji ke krku a beze slov hleděla z okna. Vůbec nevěděla, co si o něm má myslet. Má tolik tváří, říkala si v duchu trpce. Když už si myslím, že ho začínám znát, stane se z něj najednou znovu úplný cizinec.

„Co je s tebou?“ zeptal se netrpělivě.

„Doufám, že si nemyslíš, že jsem souhlasila s tím,

c si spolu vyjedeme proto, že… že jsem souhlasila, lbys koupil můj ranč proto, že…“ Zrudla a zůstala lichá. Cítila se tak trapně, že by se nejraděj na mísit propadla.

„Když říkám, že jsem bohatý, tak je to proto, že poznám čisté zlato, když ho vidím,“ řekl a podíval se na ni pobaveně. „Myslíš si, že tě budu považovat za zlatokopa jenom proto, že jsi se mnou jela na operu?“

„Taky jsem tě líbala,“ připomínala mu.

Usmál se a ztěžka vydechl. „Ano, to je pravda,“ ře-kl tiše a opřel se hluboko do sedačky.

„Ale to se stalo omylem,“ trvala na svém Lisa. „Neplánovala jsem si to…“

„Tak to jsme dva.“ Zastavil u poslední lampy na konci města a obrátil se k ní. Z jeho očí zbyly jen dvě Úzké štěrbinky a jeho pohled vypadal velmi soustředěné. „Některé věci v mojí minulosti je lepší nechat kde jsou. Nikdy nemůžeš porozumět vztahu, který jsem měl se svou ženou, protože nepřemýšlíš o materialních výhodách. Kdyby mi bylo tolik co tobě, utekl bych od ženy, jako jsi ty.“

„Vážně? A proč?“ zeptala se.

Zvedl obočí a očima přejel po jejím těle. „Prozradila jsi mi, že jsi s Waltem až do svatby nespala,“ vypravil ze sebe.

Zírala na něj. „Byla bych se s ním vyspala, kdybych chtěla,“ zvolala pobouřeně.

„Ale nechtěla jsi.“

Rozhodila rukama v marném gestu.

„Jsi přesně ten typ, se kterým se muži rádi žení,“ pokračoval Cy beze studu. „Máš ráda děti i zvířata. Nikdy nejsi k nikomu krutá. Kdybys mě potkala dřív, nevydržela bys se mnou ani jediný den.“

„Hmm, asi ne,“ musela souhlasit. Dál se dívala ven a přemýšlela, proč ji jeho slova tolik zraňují.

Cy znovu uvedl vůz do pohybu, a když vyjeli z měs ta, přidal. „Ale nebyla jsi právě Waltův typ,“ prohlási nečekaně. „Potrpěl si na zkušené ženy.“

Ušklíbla se. „Tak na to jsem přišla velmi rychle. Dokonce mi řekl, že jsem v posteli ta nejnudnější ženská jakou kdy poznal. Kromě svatební noci a té noci, než ho zabili, spal v oddělené ložnici.“

Tak teď už se ničemu nedivím, řekl si Cy v duchu. Jako žena si sama sebe nejspíš vůbec nemůže vážit. Ale to dítě pro ni musí být velikým zadostiučiněním. „Vsadil bych se, že sis něco takového strašně nerada připouštěla,“ řekl nahlas.

„Připadala jsem si hrozně hloupě,“ zamumlala. „Walt si sice potrpěl na blondýnky, ale pro mě slabost neměl.“

„Myslím, že se mu líbila ta poštovní doručovatelka,“ vzpomínal Cy. „Házela jsi seno přes ohradu a on s ní flirtoval tobě přímo před nosem. Nikdy jsem neměl větší chuť někomu namlátit.“

Její rty se pootevřely, jak se překvapením prudce nadechla. „Ty jsi… ty jsi to viděl?“

„Viděl,“ řekl krátce. „Proto jsem se taky u vás později stavil a vychrlil ze sebe něco o tom, že by tě neměl nechávat tak tvrdě pracovat.“

Poposedl si.

„Tvrdil, že jsou staří přátelé,“ řekla Lisa. „Ale spíš to byla jeho bývalá milenka. Se mnou vlastně nikdy nezacházel s takovým šarmem. Šlo mu jen o tátův ranč. Je mi z toho nanic, když si na to vzpomenu.“

„Byla to jen jeho chyba, že se nepokusil poznat tě blíž,“ opravil ji Cy. „Jsi vzrušující žena, Liso. Dneska jsi mi to dokázala na parkovišti.“

Nervózně si odkašlala.

„Událost hodná zapomnění.“

„Proč?“

„Proč?“ Zůstala na něj zírat. „Walt je mrtvý teprve dva týdny. Proto!“

„Liso, nic by na tom nezměnilo, ani kdyby ještě žil, .1 ly to víš. To co se přihodilo bylo vzájemné a impulzivní.“

„Byla to náhoda,“ bránila se.

Natáhl ruku a prsty přejel po jejím spodním rtu. Nemohla ani dýchat. „Chceš abych ti dokázal, že to tak není?“ zeptal se tiše. „Po cestě je spousta zapadlých cest a sedačky se dají sklopit až úplně dolů.“

„Cyi Parksi!“

„A nejlepší ze všeho je,“ pokračoval zvesela, „že bychom se vůbec nemuseli bát, že otěhotníš, viď?“

Její tváře byly ve vteřině rozpálené do ruda. Dobře M to uvědomovala. Cítila se tak zranitelná. Až do dneška nepoznala skutečnou touhu a přála si, aby mohla vrátit čas. Život jí připadal dost složitý i bez takovéhle komplikace.

Zhluboka se nadechl a pomalu položil ruku zpátky na volant. „Bůhvíjak moc tě chci,“ řekl krátce. „Ale mela bys z toho takový šok, že bys na mě už v životě nepromluvila.“

„To bych… samozřejmě… promluvila,“ zašeptala a nervózně si prohrábla vlasy.

Zavrtěl hlavou. Znal ji sice teprve krátce, ale přesto na ni bez ustání myslel. Když v posledních dnech ně-eo plánoval, vždycky počítal i s ní. Znepokojovalo ho lo, když si uvědomil, že už ji považuje za součást svého života.

Pohrávala si s horním knoflíkem svého kabátu. Nepokojnýma očima sledovala temný horizont. Věděla, ze to, co řekl, je pravda. Byla ochotná s ním jít kamkoliv a dělat s ním cokoliv. Trápil ji pocit viny, protože si říkala, že by měla oplakávat Walta.

„Nepřemítej o tom,“ přerušil její myšlenky. „Pro dnešek jsi v bezpečí. Už žádné další milostné mezihry slibuju.“

Pokusila se potlačit úsměv, ale prohrála. „Ty jsi ak příšerný chlap!“

„Nemáš ani tušení, jak moc.“ Než přejel opuštěnoi křižovatku, rozhlédl se na obě strany. „Mimochodem. Harley vyhodil všechny tvoje pomocníky.“

„Co že udělal?“

„Uklidni se. Platila jsi je za práci, kterou nedělali Tomu já říkám ekonomická sebevražda.“

„Ale kdo teď sklidí seno a ocejchuje dobytek?“ strachovala se.

„Copak jsi ten hluk neslyšela? Harley vyjel brzy ráno s traktorem na tvoje louky. Tráva je posekaná. Teď jsou na řadě kukuřičná pole. Najmu čtyři nové muže a Harley na ně bude dohlížet.“ Podíval se na ni. „Doufám, že sis to s tím prodejem nerozmyslela?“

„Vůbec ne. Nemůžu si ten ranč dovolit,“ přiznávala. „A jsem ráda, že se ten pozemek nechystáš rozprodat na parcely. Patřil mojí rodině sto let a táta to j místo milovat celým svým srdcem. Škoda, že neumím zařídit, aby znovu prosperoval.“

„Myslím, že ti můžu zaručit, že bude.“ Spokojeně se usmála. Byla ráda, že může být vedle něj. Zapnul rádio a tichá country hudba zaplnila kabinu. Za několik minut Lisa zavřela oči a začala klimbat. Po všech těch probdělých nocích byla k smrti unavená.

Matně si uvědomovala, že s ní někdo zlehka třese. Bylo jí příjemně teplo a pořád ještě napůl spala. „Ne,“ zašeptala. „Nechte mě.“

„Ale já musím,“ ozval se hluboký pobavený hlas u jejího ucha. „Nebo z toho bude skandál, ze kterého se nevylížeme do konce života. Tak pojď, ty uličnice, je čas jít do postele.“

Cítila, jak ji někdo táhne ze sedačky auta, a jak ji dvě hřejivé a silné paže odnášejí do domu. A ona se nesla a vznášela… Cy ji už znovu nebudil.

Sundal jí boty a brýle položil na noční stolek. Při vzpomínce na svou předchozí reakci se ji neodvážil I leknout, a tak ji uložil do postele v šatech i kabátu, jenom přes ni přehodil deku. Pak stál vedle postele | díval se na ni. Těšil ho pohled na tu mladou, spokojeně spící ženu. Přemýšlel, kolik jí asi může být let. Sinic mu to odmítala říct.

Pak se otočil a vrátil se na chodbu. Ještě překontroloval zadní vchod do kuchyně a vyšel hlavními dveřmi. Pečlivě za sebou zamkl. Stále si nebyl jistý, zda Lopez nepošle za Lisou své lidi, a nechtěl nic riskovat.

Zastavil se ještě za Nelsem, aby s ním prohodil pár slov. Pak se vrátil domů a také zamířil do postele. Zamračil se, když zahlédl svůj odraz v zrcadle v ložnici. S cynismem studoval svůj štíhlý zjizvený obličej a tělo poseté šrámy. Jak Lisa správně odhadla, bylo mu pětatřicet, ale připadal si mnohem starší. V zrcadle viděl tvář muže, který si zvykl žít se smrtí. Za celé ty dlou-li. roky utrpěl spousty šrámů také uvnitř. Lisa se snažila konejšit ho tam, kde ho to bolelo nejvíc, ale místo toho v něm vzbudila fyzickou touhu. Je to zvláštní lena a potřebuje mě, říkal si a byl to příjemný pocit, býl zas jednou pro někoho důležitý. Přemýšlel i o jeli m dítěti a zajímalo ho, jestli to bude chlapec nebo děvče. V každém případě bude Lisa potřebovat někoho, kdo jí pomůže s výchovou, říkal si. Přál bych si, abych to mohl být já. Vždyť nemám nikoho a ona taky v ne. Mohli bychom vytvořit něco jako rodinu – pro dobro dítěte.

Zhasl světlo a vlezl si do postele. Pronásledovaly ho neklidné sny plné žhavé touhy. A tak, když se ráno probudil, měl pocit, jako by vůbec nespal.

Harley označkoval dobytek a kukuřici nechal sklidit a uložit do sila.

„Umíš povzbudit lidi v práci, Harley,“ pochválil ho Cy jednou ráno.

„Chodím s nimi a pracujeme společně,“ vysvětloval Harley. „Když jsem u toho, styděli by se dát najevo lenost. Většina z nich se mnou ale stejně neudrží tempo,“ zakřenil se.

„To jsem si všiml,“ řekl Cy a opřel se zády o ohradu. Hleděl na mladšího muže klidně a vyrovnaně.

„Včera v noci jsi byl venku blízko toho překladiště. Co jsi viděl?“

„Tři velké náklaďáky,“ oznamoval Harley s vážnou tváří. „Jeden měl vzadu na korbě nějaké podivné věci. Vypadalo to jako barely na olej svázané dohromady.“

To Cye zneklidnilo. Dobře věděl, že si pašeráci drog staví přenosné mosty přes řeky, aby dostali nákladní auta se zbožím na druhou stranu. Barely, které Harley popisoval, mu připomínaly nouzový pontonový most. I Cy je kdysi se svými spolubojovníky používal.

„Viděl jsi, co vezli v těch náklaďákách?“ zeptal se.

Harley zavrtěl hlavou. Byly zavřené na zámek. Bál jsem se riskovat. Všude kolem stáli chlapi se samopaly. Zahlédl jsem taky několik nových tváří,“ dodal. „Od pohledu samí ostří hoši. A tentokrát na sobě neměli kvádra.“

„Běž se tam v noci zase podívat,“ řekl mu Cy. „Ale buď velmi opatrný. Mám z toho nepříjemný pocit.“ Nahlas už ale neřekl, že má strach především o Lisu.

Vídal se s ní teď každý druhý den. Podepsali spolu kupní smlouvu a vše bylo přichystáno k převodu peněz a majetku. Co když má Lopez ve městě informátora, který mu to donese, strachoval se Cy. Pokud by usoudil, že Lisa prodává ranč, aby se odstěhovala, mohlo by ho to přimět k urychlené akci. To ho velice zneklidňovalo.

Když se u ní příštího dne stavil, bez dlouhých úvodů jí položil otázku. „Mohla bys navštívit někoho z. rodiny v jiném státě?“

Seděla v džínách a bílém pleteném svetru na gauči a překvapeně k němu vzhlédla. „Nemám nikde žádnou rodinu,“ přiznávala. „Možná jednoho nebo dva bratrance někde nahoře u Fort Worthu, ale ani bych nevěděla, kde přesně je hledat.“

Hlasitě vzdychl. „Dobrá,“ zašeptal a zdálo se, že dospěl k rozhodnutí. „Kdykoliv od této chvíle vyjdeš z domu, chci o tom vědět. Když neseženeš mě, zavoláš to Ebovi Scottovi.“

„Proč?“

„Nevím, co Lopez chystá,“ přiznával. „Možná se vzdal myšlenky na tvoje pronásledování, ale možná se nás taky snaží ukonejšit. Radši bych se mýlil a byl přehnaně opatrný.“

„S tím souhlasím,“ řekla Lisa.

„Máš telefon u postele?“

„Ano, mám tak větší pocit bezpečí.“

Chystal se k odchodu. Nezapomínej vždycky zamykat. I přes den, když budeš doma sama.“

„To teď moc často nejsem,“ prohlásila bez přemýšlení. „Harley mě chodí každý den kontrolovat, někdy dokonce dvakrát.“

Přimhouřil oči. Nelíbilo se mu to, ale nahlas to nepřiznal. „To dělá dobře,“ řekl.

Lisa v jeho hlase zachytila změnu tónu. „Vadí ti to?“ zeptala se. Od večera v opeře se k ní choval rezervovaně. Měla pocit, že se jí vyhýbá. Stále se tvářil, že někam pospíchá. Chtěla vědět, jestli mu Harleyho pozornost alespoň trochu vadí.

„Je to tvůj život,“ prohlásil nonšalantně a posunul si klobouk do čela. „Je to prima kluk s nadějnou budoucností.“

Nemůže si přece myslet, že… uvažovala Lisa, nebo snad může? Chtěla mu říct, že se Harley chová sice přátelsky, ale že se o něj jako o muže vůbec nezajímá. Ale než tak mohla učinit, zmizel Cy ze dveří.

Vyšla za ním. Došla ho, až když scházel se schodů.

„Kdy bude hotový převod majetku?“ zeptala se. Nedokázala si vymyslet lepší důvod, proč za ním vyrazila.

Zastavil se až u dveří svého auta. „Kemp tvrdí, že začátkem příštího týdne,“ odpověděl.

„Dobrá. Zavoláš mi?“

„Ano. Já nebo Kemp.“

To neznělo moc přátelsky. Objala si hrudník pažemi a opřela se o jeden ze sloupů podpírajících verandu. „Tak to je fajn,“ řekla s vynuceným úsměvem. „Díky.“

Otevřel dveře a zaváhal. „Spěcháš s tím?“

Pokrčila rameny. „Vlastně ani ne. Jen jsem chtěla vědět, kdy ti budu muset začít platit nájem. Taky jsem si příští týden chtěla dojet za panem Kempem a zeptat se ho na tu práci.“

Měla pocit, že nechce být v její blízkosti, ale byla tak daleko od pravdy, že už to víc ani nešlo. Nechtěl ji vystrašit ani na ni tlačit. Sám svým pocitům tak úplně nerozměl.

„Uvidíme se v pondělí,“ řekl a bez rozloučení odjel. Ani se neohlédl.

Lisa se za ním dívala a srdce měla někde u kotníků. Až do dneška jsem snila sladký sen, říkala si, ale teď se musím podívat pravdě do očí. Cy není moje budoucnost, i když jsem doufala, že by jí mohl byl. Možná, že je to tak lepší. Otočila se a vešla zpátky do opus tčného domu. Zastavila se jen, aby za sebou zavřela dveře a zamkla je na zámek.

PÁTÁ KAPITOLA

Když zaslechla hluk za oknem, nejdřív si Lisa myslela, že je to veverka. Zdálo se, že je starý dům přitahuje. S oblibou cupitaly po střeše, ze které skákaly do větví mohutných ořešáků kolem verandy. Ale většinou nechodily v tak časných ranních hodinách a ne-’ bývaly ani tak hlučné, aby ji probudily. Pokusila se znovu usnout, ale zvuk se opakoval. Tentokrát to vůbec neznělo jako veverka. Spíš to znělo, jako když někdo násilím otevře okno.“

Lisa vyklouzla z postele.

V pyžamových kalhotách a bílém svetru zamířila do kuchyně, ale ve dveřích na chodbu se zastavila. Zvuk se ozval z vedlejšího pokoje, který většinu doby jejich manželství obýval Walt.

Zaslechla slabý hluk, jako když se člověk vyhoupne do okna. Srdce se jí rozbušilo a bosá se rozeběhla chodbou a dolů po dřevěných schodech. Brýle zapomněla na nočním stolku a v přítmí sotva rozeznávala obrysy. Namířila si to k zadnímu vchodu, když vtom ji někdo popadl a zvedl ze země. Mohutná ruka se jí přilepila na ústa. Bojovala ze všech sil s ocelovým sevřením.

„To je v pořádku,“ zašeptal jí do ucha Cy Parks. „Někdo se pokouší dostat do domu v patře. Micah se vydal přes střechu k oknu na druhé straně chodby. Vyřídí to během chvíle. Zůstaň potichu, jinak ho vyplašíš a uteče nám. Rozumíš?“ Přikývla.

Postavil ji zpátky na zem a jemně ji k sobě přitiskl. Měl na sobě černý svetr a černé džíny, jednou štíhlou rukou ji držel těsně pod úrovní prsou. V druhé ruce potažené černou rukavicí zahlédla kovový lesk. Její vyplašené oči vylétly k jeho tváři, ale jediné, co z ní bylo vidět, byly oči. Na obličeji měl černou masku.

Zatímco si ho prohlížela, zaslechla hlasité zadunění, po kterém následovalo tiché zasténání.

„Vzduch čistý!“ ozval se hluboký hlas z horního patra.

„Zůstaň tady.“ Cy ji pustil a vypravil se nahoru rychlými pohyby.

Lisa se opřela o kuchyňskou linku a vyskočila téměř metr vysoko, když se zadní dveře otevřely a v nich se objevil Eb Scott. Stáhl si z hlavy masku a přátelsky se usmál.

„Omlouvám se,“ řekl rychle. „Nels zahlédl dvě podezřelé postavy za vaším oknem. Pokud nečekáte zrovna Romea, řekl bych, že je na návštěvy poněkud pozdě.“

„Já jsem… spala jsem,“ řekla roztřeseně Lisa. „Slyšela jsem ten zvuk a myslela jsem si, že je to veverka. Chtěla jsem vyběhnout zadním vchodem, když mě chytil Cy. Myslela jsem, že je se mnou konec.“

„Dobře že jste spala tak lehce,“ řekl Eb vážně. „Přišli jsme na poslední chvíli.“

„Kdo si myslíte, že to je?“ zeptala se.

„Jeden z Lopezových zabijáků,“ řekl Eb nevzrušeně. „A to také definitivně potvrzuje naše obavy. Jde po vás.“

„Ale já jsem nic neudělala!“ vykřikla roztřesená Lisa. Zastrčila si zpátky za ucho dlouhý neposlušný pramínek vlasů. Cítila se mizerně.

„Chce to udělat jako odstrašující příklad pro každého, kdo by chtěl proniknout do jeho organizace,“ řekl jí Eb. „Nezáleží na tom, co jste udělala nebo neudělala. Váš manžel se ho snažil podvést a on chce, abyste za to zaplatila i vy. Chce, aby všichni vládní agenti znali cenu, jakou se u něj platí za zradu – jejich život a život jejich rodin.“

Lisa sklouzla do jedné z kuchyňských židlí a rukou se držela za břicho.

Slyšela těžké kroky dolů se schodů a ven hlavními dveřmi. Potom se do místnosti vrátil Cy a stáhl si z tváře masku. Vypadal ještě hrozivěji než obvykle.

„Micah ho odveze k šerifovi,“ řekl. „Najednou pochopitelně neumí anglicky. A jeho kumpán utekl. Takže nebudeme moct dokázat nic víc, než co je očividné.“

„Zítra odpoledne ho pustí ven na kauci a o hodinu později bude pryč ze země,“ dodal Ebenezer.

Cy se tvářil vražedně, dokud se nepodíval jiskřícíma očima znovu na Lisu. „Nemůžeš tady zůstat ani o den déle,“ řekl prostě. „Lopez neudělá stejnou chybu dvakrát.“

Lisa pevně stiskla zuby. „Tohle je můj ranč. Ještě jsem ti ho neprodala a zůstanu tady,“ řekla rozzlobeně. „Nebudu se před nějakým pitomým pašerákem drog schovávat jako malá holka.“

„Kurážné děvče,“ poznamenal Cy klidně. Sáhl za opasek a vytáhl něco tmavého. „Tady máš.“

Hodil jí svou automatickou pistoli. Chytla ji, ale hned ji zase pustila na zem. Hrůzou zalapala po dechu.

„Měla bys ji raději zvednout a naučit se střílet,“ řekl jí chladně Cy. „A rovnou se nauč střílet tak, abys zabila hned na poprvé. Protože to je jediný způsob, jak tady můžeš sama přežít. Moc nechybělo a přišli jsme pozdě už dneska. Příště mít tolik štěstí nemusíme.“

Zírala na něj, ale neodporovala. „Nenávidím zbraně.“

„Dobrý bože, ale to já přece taky,“ řekl jí Cy. „Ale když se dostaneš do války, házení brambor ti nepomůže.“

„Tak co mám teda dělat?“ zeptala se a zvedla se ze židle.

„Jdi nahoru a sbal si své věci. Odjíždíš,“ řekl jí Cy.

„Odjíždím kam?“ dožadovala se s rukama v bok. „Už jsem ti to přece řekla. Nemám žádnou rodinu ani blízké přátele.“

„Ale ano, máš. Auto stojí venku. Ráno sem přijde Harley pro tvého volkswagena.“

Její tmavé oči se rozšířily. Ale brýle měla stále o patro výš na nočním stolku a jediné, co z celého Cye viděla, byla rozmazaná šmouha.

„Nemůžu jít k tobě domů. Vždyť jsem ovdověla teprve před nedávnem!“

„Já jsem ovdověl teprve před třemi lety a co má být?“

„Můžu bydlet u Callie Kirbyové!“

„Její byt je dost malý i pro ni,“ řekl jí. „Já mám tři ložnice. U mě můžeš mít i vlastní koupelnu.“

Nechtěla to vzdát. Ale představa někoho, kdo se jí pokouší vloupat do ložnice ji děsila. Věděla, že by nedokázala vetřelce zastřelit. Takže jí zbývalo jen pár možností.

„Až se rozmyslíš, čekám tě venku v autě,“ řekl jí Cy.

Na ta slova vyšel ze dveří. Eb ho následoval s pobaveným úsměvem.

Lisa se dívala za nimi a sváděla vnitřní boj. Nakonec ale vyšla do patra, oblékla si džíny a košili a sbalila si malý batoh. O deset minut později jí Cy otevřel dveře svého velikého auta a ona se vyškrabala nahoru i se svým zavazadlem.

„Jestli se Harley jenom zašklebí, tak ho kopnu do holeně,“ řekla, když si zacvakla svůj. bezpečnostní pás. „Já taky,“ sliboval Cy.

Prohlížela si ho zachumlaná do flanelové podšívky svého džínového kabátku. „Zastřelil bys toho muže?“ zeptala se.

„Kdybych ho nemohl zastavit jinak, tak ano.“

„Já bych nikoho zabít nedokázala,“ řekla.

„Já vím. Proto musíš zůstat u mě, dokud nedostaneme Lopeze.“ Pohlédl na ni. „Neboj se, umím trochu vařit.“

„Já taky.“

„Dobrá. Rozdělíme si práci.“ Podíval se na ni s lehkým úsměvem. „Až se ti narodí dítě, budu se s tebou střídat v noci na krmení.“

Cítila, jak se jí po těle rozlévá teplo. Usmála se. „Ach, ale to já stejně nebudu chtít spát, když bude hladové,“ řekla jako ze sna. „To já asi vstanu taky.“

Ranč byl při jejich příjezdu tichý. Cy pomohl Lise při výstupu z auta a odnesl jí batoh dovnitř.

„Tvůj pokoj se ti bude líbit. Má okna do růžové zahrady,“ dodával s úsměvem.

Rozhlédla se po jednoduše zařízeném pokoji. Byla tu starodávná dvojitá postel s nebesy, bílé průsvitné záclony a bílý nábytek. „Je moc pěkný,“ zamumlala.

„Koupil jsem ten dům od jedné staré dámy,“ líčil Cy. „Šla do domova důchodců. Vyprávěla mi celou historii domu. Patřil původně jejímu otci, který byl jedním ze známých texaských Rangerů (pozn. překl.: Texaský Ranger – příslušník nejstarší policejní složky USA). Sama tu vychovala dvě děti a tři vnoučata.

„Žije v Jacobsvillu?“

Přikývl. „Chodím ji občas navštěvovat. Když budeš chtít, můžeš jít někdy se mnou. Je to chodící historie Texasu.“

„To by se mi líbilo.“ Prohlížela si ho s neskrývanou zvědavostí. Ve tmavém převleku vypadal tolik odlišně, že si nebyla jistá, jestli by ho poznala, kdyby ho potkala na ulici. Neznala nikoho, kdo by vypadal tak nebezpečně jako Cy Parks ve své noční výstroji.“

Pozvedl obočí.

„Promiň,“ zamumlala a usmála se. „Vypadáš v tom úplně jinak, než jak tě znám.“

„V takovém převleku se člověk v noci dokonale ztratí.“

„Oh, tak to se ti vážně podařilo,“ souhlasila.

Zasmál se pro sebe. „Běž se trochu vyspat. Tady tě nikdo rušit nebude a spát můžeš, jak dlouho budeš chtít.“

Usmála se.

„Ale co Pupík?“ zeptala se starostlivě.

„Cože?“

„Moje štěňátko,“ opakovala Lisa. „Zůstal zamčený vzadu na verandě.“

„Dojedu pro něj až se rozední,“ řekl Cy. „Ale jestli mi tady sežere jediné kuře, půjde do guláše, jasný?“

„Ty máš kuřata?“

„Pět,“ řekl Cy. „Mám rád čerstvá vajíčka.“ Usmála se. „To já taky.“

„Žena podle mého gusta,“ řekl a přešel ke dveřím. „Mimochodem, okna mají elektronickou ochranu,“ dodával s rukou na klice. „Kdyby se je někdo pokusil otevřít zvenčí, bude mít pocit, že dům někdo bombarduje.“

„To mě uklidňuje.“

„Tak to jsem rád. Dobře se vyspi.“

„Ty taky.“

Podíval se na ni. „A nevstávej, dokud nebudeš mít chuť. Ráno ti přivezu Pupíka.“

„Rád do všeho kouše,“ řekla starostlivě.

„Když už o tom mluvíme, neměla bys ho nechat žrát vyhřívací podušky.“

„Dosáhne na poličku, na které je skladuju,“ řekla Lisa. „Nevěděla jsem to, dokud jsem ho neviděla, jak tam skáče, aby si je stáhl dolů.“ Zavrtěla hlavou. „Je už hrozně veliký. Jeho otec, Moose, měří skoro pět stop, když se postaví na zadní.“

„Jednou tě bude dobře chránit, když si ho vytrénuješ.“

„Zatím si trénuje spíš on mě,“ řekla veselým tónem.

„Já se o to postarám. Tak dobrou.“

Usmála se. „Děkuju, žes mě zachránil.“

„Měl jsem dobré pomocníky,“ řekl jí.

Stála a dívala se za ním, i když za sebou zavřel dveře. Její život se hned dvakrát po sobě prudce otočil. Neměla bych myslet na to, co se stalo při výletu do opery, říkala si. Ale Cy je vůči mně od té chvíle hrozně zdrženlivý. To málo, co jsme spolu prožili, se mu nejspíš moc nelíbilo. Neměla bych si představovat, jak se spolu líbáme, nabádala se v duchu. Ta myšlenka ji znepokojila, ale přesto spala celý zbytek noci zdravým a silným spánkem.

Harley vešel kuchyňskými dveřmi. V ruce nesl proutěný košík plný vajec a na tváři měl znechucený výraz. Zarazil se, když uviděl Lisu v džínách a ve svetru s vlasy svázanými do drdolu. Vařila kávu.

Významně se na něj podívala.

„Kde je Cy?“ zeptala se.

„Jel do města nechat si vyčistit auto.“

To znělo podezřele.

„Dělá to často?“ zeptala se.

„Jenom, když mu ho pozvrací pes.“

„Ach, bože,“ vzdychla Lisa.

„Vypadá to, že váš mazlíček jízdu autem zrovna nemiluje,“ zamumlal a zakřenil se. Postavil košík vajec na stůl. „Dali jsme ho do stáje vedle šéfova skotského ovčáka.“

„Nevěděla jsem, že má psa.“

„Ani on to nevěděl. Až do předminulého týdne. Zničeho nic se tady objevil,“ poznamenal Harley. „Když ho šéf našel, musel ho vzít k veterináři. Nejspíš ho někdo vyhnal z domu. Byl špinavý, polomrtvý hlady, zablešený a šíleně zanedbaný. Je to úžasné, co dokáže se starým psem trocha šamponu, medicína proti blechám a pravidelná strava.“ Zavrtěl hlavou. „Na drsňáka má šéf přece jen určitá slabá místa. Dobrý voják by z něj být nemohl, to vám řeknu.“ Na ta slova /.vedl ruku. „Ne abyste mu to řekla,“ nabádal ji. „Platí mi slušně a baví mě pro něj pracovat. Jel jsem s ním na váš ranč a cestou zpátky jsem přivezl váš volkswagen. Je v garáži. Nic mi do toho není, ale chystáte se tu nějakou dobu zdržet?“ zeptal se zvědavě.

„Myslím, že ano,“ vzdychla si. Nalila kávu do šálku. „Včera v noci se ke mně vloupal nějaký muž. Cy mi dovolil, abych bydlela tady.“

„Někdo se vloupal do vašeho domu? Ale proč?“

Zatvářila se zamyšleně. „Můj manžel byl federální agent z oddělení pro boj s narkotiky. Dostal úkol v přestrojení. Měl proniknout do drogové bandy, ale odhalili ho a popravili. A teď chce drogový král zabít i mě.“

„Tak to jste přišla na správné místo,“ řekl Harley rozzářeně. „V celém okrese nenajdete bezpečnější místo, než je tohle. Snad jedině s výjimkou domu Ebenezera Scotta,“ dodal rychle. Náhle se cítil o dvě stopy vyšší. „Dva roky jsem byl u armádních rangerů (pozn. překl.: ranger – voják armády USA trénovaný na útočné a přepadové akce). Hned tak někdo se mi nevyrovná.“

„Tak to se hned cítím mnohem líp, když to vím,“ řekla Lisa a příjemně se usmála.

Téměř se začervenal. „Dobrá. Já se teď vrátím ke své práci. Jsem rád, že jste v pořádku, slečno… paní Monroeová,“ opravil se a s ťuknutím do klobouku vyšel ven.

„Díky, že jste mi přivezl auto,“ volala za ním Lisa. „Bez problémů.“ Ohlédl se a usmál se. Pak zmizel za rohem.

Posadila se za kuchyňský stůl s vajíčky a potřásla hlavou. Nemá nejmenší tušení, co se děje, říkala si. Přemýšlela, jak by asi Harley reagoval ve chvílích skutečného ohrožení a doufala, že se to nikdy nedozví.

Cy přišel domů na oběd. Zatímco chystal sendviče, Lisa nalévala ledový čaj do vysokých skleniček. 1 „Dáš si taky?“ zeptal se jí.

„Ale jen jeden, díky,“ souhlasila Lisa a posadila se vedle něj k malému stolku. „Mrzí mě, že ti Pupík pozvracel auto.“

Obočí mu vylétlo vzhůru překvapením. „Kdo ti to řekl?“

„Harley. Říkal, že by mu bylo ctí, kdyby mě mohl chránit před útočníky. Prý má výcvik armádních rangerů.“

Cy se pousmál. „Taky mi kdysi bylo jako jemu. Připadá mi, že je to už nejmíň padesát let.“

Opřela si lokty o stůl a bradu složila do dlaní. Sledovala, jak chystá sendviče. „Taky jsi se chvástal?“

„Asi ano. Alespoň do té doby, než jsem prvně uviděl boj na vlastní oči. Nikdo ti neřekne, že lidi vykřiknou, když je střelíš. V televizi jenom zachrochtají nebo zasténají a chytnou se za to místo, kam dostali zásah.“ Potřásl hlavou. „Ve skutečnosti je to mnohem… živější.“

„Bál jsi se poprvé?“

„Pokaždé jsem se bál,“ opravil ji. „Jedině blázen předstírá, že se nebojí. Naučíš se čelit strachu a vypořádat se s ním, stejně jako každý jiný.“

„To ale musí být těžké, ne?“

„Těžké je koukat se na to, jak lidé umírají, to ano,“ řekl. „Těžké je žít s tím, co děláš. Vzpomínám si na jednoho chlapce z Afriky, který bojoval se vzbouřenci. V rukou měl karabinu a kolem prsou pásy munice, které vážily možná víc, než on sám. Jmenoval se Ju-ba.“ Usmál se a pokračoval v přípravě jídla. „Miloval čokoládu. Vždycky jsme měli nějakou přibalenou, jen tak pro chuť, aby nám připomněla vzdálenou civilizaci. Jednou nás Juba předhonil a vběhl do budovy, kterou před tím vzbouřenci opustili. Nestačili jsme ji prohlédnout a on se nezastavil, když jsme na něj volali. Vběhl do nastraženého drátu hned v hlavních dveřích a vyletěl do povětří.“ Na okamžik zaváhal. Oči měl tiché a klidné. „Nezemřel hned,“ dodal zachmuřeně. „Dali jsme mu morfium z lékárničky. Potom jsem seděl pod stromem s Jubou v náručí a povídal si s ním, dokud nezemřel.“ Jeho oči se vrátily zpět k práci. „Bylo mu jedenáct.“

Lisa sebou škubla. „To byl ale strašně mladý!“

„Předtím ztratil oba rodiče a dvě sestry v přestřelce,“ vzpomínal Cy. „Na celém světě už kromě nás neměl nikoho. Nás tam naverbovala vláda. Začínalo nás třicet a skončili jsme tři.“ Postavil před ni talíř se sendvičem a začal chystat další dva pro sebe. „Rebelové dobyli hlavní město a vytvořili vlastní vládu. Vydrželi dva měsíce. Pak se k původní vládě přidaly další jednotky zvenčí. Vrátili se do země a dobyli zpátky svůj majetek a svoje pozice. Než to celé skončilo, zemřelo deset tisíc lidí. Někteří byli zastřeleni, jiní vyletěli do povětří.“

„Ze mě by určitě nebyl dobrý voják. Harley si myslí, že z něj ano,“ dodala Lisa tiše.

„Chtěl jsem si vydělat peníze na stará kolena, dokud jsem byl mladý,“ vzpomínal Cy. „Plánoval jsem si, že až se vrátím, koupím si ranč, najdu si ženu a usadím se.“ Dokončil přípravu jídla a nalil si mléko do kávy. „Málem mi to vyšlo. Pomáhal jsem ještě vládě získat informace a důkazy proti drogovému králi,“ řekl a podíval se jí do očí. „A jak už jsem ti řekl, zapálil mi dům ve Wyomingu. Mého syna z toho měli vynechat, ale Lopezův stoupenec si řekl že o jednoho chlapce víc nebo míň…“ Prstem jezdil po neviditelných vzorech na hrnku. „Jediné zadostiučinění, kterého se mi dostalo bylo, že se Lopez toho člověka potom zbavil. Děti on nezabíjí.“

„Je mi to líto,“ zamumlala Lisa.

„To mně taky. Ale žádné nářky už mi ho zpátky nepřivedou.“

Jeho tvář byla tvrdší než kámen.

„Můžeš mi pomoct postarat se o mého chlapce,“ řekla Lisa po chvilce.

Podíval se na ni. „Proč si myslíš, že je to chlapec?“

„Zbožné přání, řekla bych. Miluju fotbal a práci na ranči. Dívky to sice taky můžou dělat, ale stejně bych radši chlapce.“

„Budeš to milovat ať to bude kluk nebo holka,“ oponoval Cy.

„Ano, to je pravda,“ řekla s úsměvem, ale pak se jí na tváři mihl výraz bolesti.

„Co se děje?“ zeptal se Cy.

„Nevím.“ Nervózně se zasmála. „Někdy mám takové malé křeče. V knížce se píše, že je to v raném těhotenství normální.“

Zamračil se. „To nezní moc dobře.“

Sáhla po svém sendviči.

„Možná jsem jenom nervózní. Mám za sebou něko lik hodně napínavých týdnů.“

„To je pravda. Ale kdyby se ty křeče horšily, tak s tím musíš k doktorovi.“

„Jasně.“

Po obědě ji vzal do velké prostorné stáje, aby se podívala na svoje štěně. Pupík ležel spokojeně ve velkém útulném boxu s odtokovým kanálkem v betonové podlaze. Na zemi byla vrstva čerstvé pšeničné slámy.

„Ahoj Pupíku,“ řekla Lisa a vešla dovnitř pomazlit se s tím skotačivým malým obříkem. „Tak co, chyběla jsem ti?“ Podívala se za něj na čisté nádoby se žrádlem a s vodou. Psí hračky ležely volně rozházené podél stěny. „Možná ani moc ne, když vidím, kolik tady máš hraček.“

„Psi potřebují něco na hraní. Udržuje je to aktivní a zdravé. Mám jich půl tuctu taky pro Boba.“

„Pro Boba?“

Pohnul se směrem k ní. Ještě jednou štěně objala a vyšla z boxu. Pupík chvilku smutně kňučel, ale pak si začal hrát se svým oblíbeným míčem.

Ve vedlejším boxu byl velký bílohnědý skotský ovčák s bystrým pohledem a inteligentním výrazem. Na srsti bylo ještě stále vidět známky podvýživy, ale Bob se tvaroval do krásného zvířete.

„Je roztomilý,“ řekla s úsměvem.

„Je roztomilá!“

Lisa zaváhala. Otočila se a zvedla obočí.

„Je roztomilá,“ opakoval Cy. „Je to fenka.“

„Ale Bob není jméno pro slečny…“

„Když se kluk může jmenovat Sue, tak se může fenka jmenovat Bob.“

„Moc posloucháš písničky Johnyho Cashe,“ obvinila ho a zachichotala se.

„Je vážně dobrej, viď?“ zeptal se. „Chlapec jménem Sue byl perfektní, ale já jsem miloval všechno, co nazpíval.“

„Taky mám dvě jeho alba,“ přiznala se Lisa.

Zakřenil se. „Věděl jsem, že máš dobrej vkus.“

Líbilo se jí, jak mu svítily oči, když se smál. Cy byl pro ni tak trochu tvrdý oříšek. Ve městě měl pověst nespolečenského člověka, se kterým se dá těžko vyjít. Ale tady, na vlastní půdě, byl uvolněný, příjemný a zábavný. Přemýšlela, kolika lidem se asi podařilo proniknout pod jeho drsnou slupku.

„Co.se stalo s tím mužem, který se vloupal do mého domu?“ zeptala se najednou.

„Šerif ho dal pod zámek,“ řekl jí. „Nechali jsme páčidlo přesně tam, kam dopadlo. Neměl žádné rukavice, takže je na něm spousta otisků. Samozřejmě se spojí se svými lidmi a potom půjde domů.“

„Domů?“

Obrátil se čelem k ní.

„Před několika dny se tady u mě stavil chlápek v obleku od Armaniho a představil se jako můj nový soused. Za hranicemi mého pozemku je nové překladiště a stáčírna včelího medu. Ale to, co distribuují, není med. Rozumíš, co tím myslím?“

Ztuhla. „Drogy?“

„Surový kokain,“ odpověděl. „Nebo spíš kokainová pasta. Plní tím svoje skladiště až po střechu.“

„Tady v Jacobsville?“ zalapala po dechu. „Přesně tak,“ řekl.

„Musíš to říct šerifovi, ať tam pošle své lidi!“

„Kdyby to udělali, žádný kokain by nenašli,“ řekl nevzrušeně. „Vsadil bych se, že sami předem zavolají a dají na sebe anonymní udání, jenom aby na sebe přilákali pozornost. A když pak přijedou na kontrolu, jediné co tam najdou, bude skutečný med. A ani psi vycvičení na hledání drog nenajdou jediný gram kokainu. A když tam jednou udělají marnou prohlídku, budou pak místní úřady hodně váhat, než se odváží udělat další krok. Je to snadné nechat se soudit za překročení pravomocí a věř mi, že Lopez by neváhal hnát kvůli tomu šerifa k soudu.

„To zní hrozně,“ řekla Lisa.

„Vím, jak tihle lidé pracují. Stýkal jsem se s drogovými dealery, s pistolníky, s pašeráky diamantů, s přepadovými…“

Její oči rostly každou sekundou. „Ty jsi psanec!“

„Dělal jsem to, co bylo třeba,“ řekl jí. „Válka někdy vytváří nezvyklá přátelství. Musíš mít zbraně a munici, výbušniny, komunikační techniku, léky. To jsou věci, které v normálním obchodě nekoupíš.“

„Zbraně koupit můžeš,“ opáčila Lisa.

„Registrované zbraně,“ zdůraznil. „Podle zákona musíš splňovat určité podmínky, než ti zbraň prodají. A i tak musíš určitou dobu čekat. Když víš, kam máš jít, seženeš všechno, co potřebuješ. Od samopalů uzi až po C-4 a bez čekání.“

„O tom jsem neměla ani ponětí,“ zamumlala Lisa.

„Je to prakticky nemožné zavřít drogové kartely. Fungují na bázi širokých mezinárodních korporací. Maji svou hierarchii, divize a pobočky, manažery a lokální distribuční síť. Když pochopíš, jakým způsobem pracují, dojde ti, proč je tak těžké s nimi bojovat. Nemůžeš zavřít každého příslušníka gangu v zemi, protože je jich příliš mnoho. A i kdyby se ti to povedlo,“ dodal, „stejně by tady zbyli dealeři. A víš proč? Protože kde je poptávka, tam je i nabídka. Dokud budou lidé ochotní zaplatit za ilegální drogy, budou tu lidé, kteří je prodávají.“

„To zní hodně pesimisticky,“ zarazila se Lisa.

„Samozřejmě. Ale nemůžeš bojovat ve válce, pokud neznáš nepřítele. Pokaždé, když zavřeme jeden z kartelů, jsme o krůček blíž ke zdroji. Když se podíváš na statistiku, bere ti to odvahu. Je spousta lidí, kteří jsou odhodlaní obchod s drogami zastavit. Rád bych věřil tomu, že se jim to jednoho dne povede.“

„Byla bych velmi ráda, kdyby mohli umístit pana Lopeze někam, odkud mě nebude moct zastřelit,“ řekla Lisa.

Usmál se. „Alespoň tě máme někde, kam na tebe nemůže. Teď sněz svůj sendvič a už na to nemysli.“ Usmála se a zakousla se do sendviče.

ŠESTÁ KAPITOLA

ředvídal, muž, který se vloupal do Lisina domu se brzy dostal na svobodu a odjel ze země. To pro ni však neznamenalo žádnou záchranu a Cy ji o tom nezapomněl ujistit. Řekl jí, že Lopez se nezastaví, dokud nedosáhne toho, co si zamanul, ať už je to cokoli.Další Cyův předpoklad se vyplnil, když anonymní telefonát přivedl šerifovy muže na prohlídku skladiště medu. Sloupce medu, které viděl Harley vykládat do budovy byly znovu a znovu prohledány. Byli u toho šerifovi zástupci, agenti z oddělení pro boj s narkotiky i speciálně cvičení psi. Nenašli ale nic ilegálního, a jak přišli, tak zase odešli. Bylo jasné, že kromě hmatatelného důkazu, místní orgány nic nepřinutí, aby tam šli hledat znovu. Proslýchalo se, že majitelé nového „obchodu“ už vyhrožovali mnohamilionovým soudem proti různým společnostem jenom za to, že vstoupili na jejich půdu. Jacobsville bylo malé město v malém okrese a s nízkým rozpočtem. Okresní komisaři bledli při představě soudu. Šerif byl jednoduše v rukou politiků a peněz. Jedna povzbuzující novinka se přece jen objevila. Rodrigo, Mexičan, kterému se podařilo proniknout do Lopezovy bandy, předal zprávu Ebovi Šcottovi, že v brzké době bude do země doručena velká zásilka kokainové pasty z Mexika. Neznal sice detaily, ale slíbil, že jakmile se je dozví, dá to ihned vědět.

Lisa byla při tom, když Cy mluvil s Ebem krátkovlnnou vysílačkou. Připadalo jí to divné, když měli telefon po ruce. Když dokončil hovor, zeptala se ho na to.

„Tohle,“ ukázal na vysílačku, „je zakódované. Je to špičková technika, žádná obyčejná vysílačka.“

Když si prohlédla všechna zařízení, která měl ve své pracovně, zavrtěla nevěřícně hlavou. „Nikdy jsem neviděla tolik divně vypadajících věcí pohromadě.“

„Cožpak Walt neměl zařízení, jako je tohle?“ zeptal se překvapeně Cy.

„Nevím, nikdy mi nic takového neukázal.“ Vzdychla si a bezmyšlenkovitě si položila ruku na břicho.

„Včera v noci jsi byla vzhůru a přecházela jsi po pokoji, proč?“ zeptal se jí Cy.

Přešlápla z nohy na nohu. „Měla jsem zase ty křeče,“ zamumlala. Moc ustaraně ale nevypadala.

Zamračil se a sledoval ji. „To nebylo poprvé. Musíš zavolat doktorovi.“

„Volala jsem mu předevčírem,“ řekla Lisa. „Řekl mi, že je to v raném těhotenství velmi častá stížnost, a pokud nedojde ke krvácení, není se čeho bát. Vlastně se cítím líp, než jsem se cítila celé týdny.“

Cy měl co dělat, aby se udržel a neřekl jí, že vypadá rozkošně. Rozpuštěné vlasy jí spadaly na ramena a v brýlích jí to moc slušelo. Měl rád její nahoru vytočený špičatý nosík i plnou křivku jejích rtů. Líbilo se mu, jak ho sledovala jako malý zvědavý ptáček, když pracoval na ranči. Nejvíc se mu líbila, když si oblékla ustřižené džíny a ukázala křivku svých nohou až ke stehnům a taky způsob, jakým její pletená blůzka vykreslovala křivku jejích pevných malých prsou. Pamatoval si jaké to je, držet ji v náručí a líbat její jemná mladá ústa. Nevěděla a ani nemohla vědět, jaká to pro něj byla tvrdá zkouška, být s ní v jednom domě a nesmět se jí ani dotknout. Ale nechtěl ji vystrašit. Byla v ohrožení a neměla kam jít.

Zvedla obě obočí, když postřehla, že zamračení na jeho tváři je každým okamžikem hrozivější. „Co se stalo?“ zeptala se.

„Nechoď ven takhle,“ řekl náhle.

Podívala se na sebe, a pak zpátky na něj. Zatvářila se nechápavě. „Nerozumím ti.“

„Slyšela jsi dobře.“ Zvedl se a čněl vysoko nad ní. To byla chyba, protože odtamtud dobře viděl horní křivku jejích prsů ve výstřihu pletené blůzky. „Nechci aby si tě muži prohlíželi.“ Zejména Harley, dodal v duchu.

Její oči se pobaveně zatřpytily. „Zrovna teď si mě prohlížíš jenom ty,“ zdůraznila a zakřenila se, protože jí bylo jasné, jak ho přitahuje. Kolena najednou začala mít vratká.

„Já si tě neprohlížím. Jenom registruju. Ale mám tu několik hochů, kterým se plaší hormony. Chci, abys nosila džíny a košili zapnutou ke krku.“

„Tak splašené hormony,“ opakovala Lisa nedůvěřivě. „To je mi ale novinka. Nebudu na sobě nosit mundůr, když dělám domácí práce,“ oznámila mu. „Hormony nehormony. Dobré nebe, jsem těhotná! Kdo by si začínal s těhotnou ženou?“

„Když chodíš takhle? Kterýkoli muž pod osmdesát,“ řekl jí Cy chladně. „Mě nevyjímaje.“

Srdce jí vylétlo až do krku, když zvedla oči a jejich pohledy do sebe zapadly. Cítila proudící vzduch mezi mírně rozevřenými rty a pohled zatím nabíral na intenzitě. Cítila se velmi zvláštně a bylo to snad ještě intenzivnější, než tu noc, kdy byli v opeře. Pamatovala si chuť jeho polibku a bez ohledu na svého bývalého manžela to chtěla zkusit znovu.

„Ty že bys… vážně?“ zeptala se.

Očividně mu to bylo nepříjemné. „Mluvíme o tom, jak chodíš oblékaná,“ řekl vyhýbavě. „Když jdeš ven, nenos kraťasy ani blůzu s výstřihem.“

„Chceš mi tvrdit, že se dospělí muži nedovedou ovládat? To mám kvůli tomu celé léto chodit v zimníku? To není fér!“

„Ne, samozřejmě, že to není fér! Ale chlapi se prostě dívají tam, kde je něco ke koukání. Nic nemůže potlačit základní instinkty a tenhle je starý stovky tisíc let!“

Její oči spadly k jeho ústům a Lisa si nikoli poprvé vzpomněla, jaké to bylo, když ji líbal. Pak pocítila vinu. Začínala zapomínat na Walta a o Cyovi se to rozhodně říct nedalo. Od chvíle, kdy se k němu nastěhovala se jí ani nedotkl. Respektoval smrt jejího manžela. Bylo jí líto, co se stalo s Waltem, ale když byl nablízku Cy, její emoce byly celé vzhůru nohama.

O dva dny později, když vešel Cy do kuchyně, uviděl Harleyho v obýváku, jak drží Lisu za ruku. Oba se prudce otočili a škubli sebou, když se tam tak náhle objevil. Harleyho líce se zarděly. Cy na něj hleděl pohledem hada, který se chystá zaútočit.

„Zdravíčko, šéfe!“ zvolal Harley s přehnaným nadšením. „Zrovna jsem, uh, zrovna jsem ukazoval Lise… slečně… paní Monroeové, jak se vyprostit z úchopu.“

„Ano, to je pravda,“ řekla Lisa rychle. Měla na sobě těsné džíny a nahoře žlutý svetřík s výstřihem do V, který byl víc než hluboký, zvláště, když se předklonila. Cy se zamračil a Lisa měla pocit, jako by právě spáchala cizoložství. Vzala si to oblečení na sebe úmyslně. Ne kvůli Harleymu, ale kvůli Cyovi. Ale ten se až do téhle chvíle ani neukázal, zato Harley ano.

„Radši se vrátím do garáže,“ řekl Harley a stále se červenal. Měl na sobě bílé tričko a z kapes džínů mu vyčuhoval cíp červeného hadru. „Spravuju ten náklaďák na dobytek, šéfe.“

„Tak to koukej dodělat.“ Řekl Cy jedovatým hlasem, který používal jen zřídka. Vypadal nebezpečně a Harley to s překvapením zaregistroval.

„Jasně, šéfe!“ řekl a odešel zadními dveřmi.

„Opravdu mi ukazoval, jak se dá vyprostit z úchopu,“ řekla Lisa Cyovi s rukama v bok.

Cy se pohnul směrem k ní. Zuřila v něm žárlivost a nebyl schopen normálně myslet. „Opravdu? A naučila ses to dobře? Tak mi to ukaž. Uvidíme, jestli se dostaneš z tohohle!“

Popadl ji kolem boků a dřív, než stačila něco říct, ji prudce přitiskl k celé délce svého silného těla. Otevřela ústa na protest a jeho rty na ně dolehly hladově, tvrdě a žádostivě.

Chtěla bojovat. Skutečně bojovala. Ale jeho blízkost, jeho teplo a jeho síla z ní vytáhly každou stopu protestu. S maličkým vzlykem vsunula své ruce pod jeho paže a přitáhla se, jak nejtěsněji dokázala. Odpovídala na jeho tvrdý polibek s veškerou touhou nahromaděnou za týdny, kdy se jí ani nedotkl. Cítila, jak se jeho tělo otřásá ve vlnách, zatímco její vlastní tělo se prohýbalo vášní.

Pak něco zamumlal do jejích rtů, ale nerozuměla mu. Její ústa se znovu přitiskla k jeho a odpovídala na stravující divokost jeho rtů. Vůbec to nebyl obvyklý polibek. Byla to syrová blesková potřeba, touha a hlad mimo kontrolu. Cítila pýchu, že ho dovedla vyvést z rovnováhy. A přestože by si to nepřiznala ani v soukromí vlastních úvah, jeho žárlivost ji činila ještě hladovější.

Jeho tělo začalo reagovat a staré instinkty jej od ní odtrhly. Ustoupil o krok. Bojoval s touhou, která napínala každičký sval v jeho těle. Ta neočekávaná exploze ho šokovala a byl z toho celý nesvůj.

Dýchali přerývaně a zírali jeden na druhého spíš jako soupeři v souboji než jako milenci.

„Nelíbí se mi, když na tebe Harley sahá,“ naježil se Cy maj etnicky.

„To jsem si všimla,“ řekla Lisa bez dechu.

Jeho zelené oči klouzaly po jejím těle nahoru a dolů se směsí touhy a majetnických sklonů. „Jsi těhotná.“

Přikývla. Někde hluboko v mysli si přála, aby to bylo Cyovo dítě. To však nebylo spravedlivé vůči Waltovi a Lisa se za tu myšlenku zastyděla.

Cy zamumlal něco pod vousy a ustoupil. „Neměl bych na tebe sahat,“ vyštěkl. „Bůhví, že se snažím! Možná bych to dokázal, kdybys mě neprovokovala těsnými kalhotami a košilemi s výstřihem až na břicho!“

Tak proto si celou dobu udržuje odstup, pochopila Lisa. Jsem těhotná a on si myslí, že by se měl o mě starat a ne se se mnou milovat. Ale touží po mně. Cítila to každou buňkou svého těla. Zažehlo to v ní novou pochodeň naděje.

Cy zklidnil svůj dech a dál na ni zíral. „Harley spravuje náklaďák. Tak ať sem za tebou neleze. Jestli mu to neřekneš sama, udělám to já. A servítky si s ním brát nebudu.“

Majetnický tón jeho hlubokého hlasu ji neurážel. Líbilo se jí to. „Dobře, Cyi,“ řekla.

Přimhouřil oči. Její nečekaná poddajnost ho jen víc rozžhavila. „Zůstaň vevnitř a zamykej se.“

„Dobře.“

„A nemysli si, že jsi v bezpečí jenom proto, že Harley je v garáži,“ dodal. „Není ani z poloviny tak dobrý, jak o sobě tvrdí, a nemá nejmenší zkušenost s člověkem, jako je Lopez.

„Dobrá,“ odpověděla Lisa s úsměvem.

Zhluboka se nadechl.

„V prostředním šuplíku mého psacího stolu je nabitá pistole. Pro všechny případy.“

„Budu si to pamatovat.“

Rty měla nateklé od tlaku jeho úst. Pocítil pýchu, když ji tak viděl. Neusmíval se, ale jeho oči ano. „Odcházíš?“ zeptala se.

„Ano.“ Zkontroloval čas na hodinkách. „Musím jet do Kingsville za jedním člověkem, co prodává býky. Když budu pryč, nevycházej za žádných okolností ven. Harley bude mít celou dobu dům na dohled. Navíc máme přímé spojení k Ebovi Scottovi. Kdyby se stalo cokoli, co by Harley nezvládl, Eb tady může být do pěti minut. Nebojíš se, když jsi sama?“

„Když jsem sama?“ podivovala se Lisa. „Cyi, všiml sis těch patnácti kovbojů, co pro tebe pracují…?“

„Jenom šest z nich je tu na plný úvazek. A žádný z nich není většinu dne poblíž domu. Jsou tady jen časně ráno a pozdě odpoledne,“ řekl jí. „Harley spravuje náklaďák pro dobytek a to je jediný důvod, proč je tady. Jestli ho budeš potřebovat, zmáčkni knoflík interkomu a on hned přijde.“ Ukázal jí na knoflík vedle nástěnného telefonu v jídelně. „A všechny dveře dobře zamykej.“

„Myslíš, že se něco chystá?“ zeptala se.

„Zaslechl jsem několik věcí. Mám vážné obavy. Zkus mě rozveselit.“

Pokrčila rameny a usmála se na něj. „Dobře, šéfe.“

Nejdřív zvedl obočí, ale pak se na ni také usmál. „No, tak to zní opravdu roztomile,“ řekl pomalu. Natáhl se pro klobouk na věšáku. „Měj se na pozoru,“ řekl.

„Ty taky,“ odpověděla pohotově. „Ani ty nejsi na seznamu Lopezových přátel.“

Usadil si klobouk na hlavu a ve stejné chvíli se zadní dveře otevřely a v nich stál Harley. Cy se díval na

Lisu zpod široké obroučky svého klobouku. „Ano, ale Lopez nerad zbytečně riskuje a jeden vážný konflikt se zákonem už měl,“ řekl Cy, zatímco Harley za jeho zády se pomalu přibližoval. „Sem se neodváží, leda že by ho k tomu něco přinutilo…“

„Protože ví, že jsem tady, paní Monroeová,“ přerušil ho Harley s nepotlačitelným úšklebkem ve tváři směrem ke svému šéfovi a jejich domácímu hostu. „Nikdo vám nezkřiví jediný vlásek, když budu poblíž.“

„Samozřejmě,“ řekla Lisa a neodvážila se při tom podívat na Cye.

„Přišel jsem se jenom napít. Je to žíznivá práce. Doufám, že, uh, že vám to nevadí, šéfe?“ zeptal se opatrně.

„Nevadí mi to,“ lhal Cy. „Ale buď opatrný,“ řekl mladému předákovi. „Lopez není lehkovážný.“

Harley pustil Lopeze z hlavy i s celou jeho organizací mávnutím ruky. „Ten si sem netroufne,“ řekl sebevědomě.

Cy měl chuť se o tomhle bodu přít, ale mladý muž byl bytostně přesvědčený o svojí pravdě a stejně by neposlouchal. Nezbývalo mu než doufat, že Harley neprovede nějakou hloupost.

„Vrátím se pozdě. Nezapomínej zamykat všechny dveře,“ připomněl Lise.

„Spolehni se.“

Odcházel poněkud neochotně.

Harley si vzal studené pití z ledničky a zastavil se v zadních dveřích. Lisa šla do kuchyně a přinesla si mísu, nůž a nějaké brambory na salát a začala je loupat. „Chtěl jsem se ujistit, že jsem vás nedostal do průšvihu,“ řekl Harley ostýchavě. „Pan Parks byl pěkně na-žhavenej, když přišel.“

„To je v pořádku,“ ujišťovala ho Lisa s úsměvem. „Snaží se mě chránit, protože jsem těhotná.“

Harley se zakřenil. „Taky mě to mohlo napadnout. Víte, on se moc o ženské nezajímá.“ Pokrčil rameny. Nejdřív mi to připadalo jako žárlivost, říkal si v duchu, ale jak se zdá, chování šéfa je na místě. Nechce, aby ji kdokoli pokoušel, když je těhotná. To je pochopitelné, dodal v duchu, když se na ni podíval. Vypadala něčím zneklidněná a rty měla nateklé. Napadlo ho, jestli…

„Nechceš do toho pití nějaký led?“ zeptala se. Jeho pátravý pohled ji znervózňoval.

„Ne díky, to je dobrý. No, když mě budete potřebovat, tak mě prostě zavolejte, paní Monroeová. Já se pokusím najít tu díru, kterou se z motoru ztrácí olej.“

Vypadá, jako kdyby jich už několik našel, pomyslela si Lisa. Na kdysi bílém tričku měl jednu mastnou skvrnu vedle druhé. Nikdy ji nepřestalo udivovat, že když šel dělat nějakou špinavou práci, vždycky si vybral bílé oblečení.

„Ano, vím, kde je knoflík interkomu,“ ujistila ho. „Ale nemyslím si, že bych ho potřebovala.“

„To nikdy nevíte. Zamknu za sebou dveře, až vyjdu ven. Uvidíme se později.“

„Dobrá.“

Zamkl dveře a pomalu přešel ke garáži. Lisa ho sledovala přimhouřenýma očima skrz okno. Cy byl před odchodem nezvykle ustaraný stran Lopeze a to ji znepokojovalo. Ale přece by neodjel, kdyby se mělo něco stát, uklidňovala se v duchu.

Vrátila se zpátky do kuchyně a Lopeze pustila z hlavy.

Harley dokončil většinu práce, kterou měl v plánu a přišel se znovu napít. Měl na sobě několik nových skvrn a nepřehlédnutelný šrám na hřbetu jedné ruky. Tekla mu z něj krev. Olej měl dokonce i ve vlasech.

„Tudy,“ řekla Lisa a vedla ho ke kuchyňskému dřezu. „Umyj si to antibakteriálním mýdlem. Já zatím najdu nějaký obvaz.“

„To přece nic není, paní Monroeová,“ protestoval Harley chabě.

Usmála se a přinesla z kuchyňské lékárničky nějaké obvazy.

„Přál bych si, abyste s námi byla v Africe,“ sledoval ji s úsměvem Harley. „Několik z nás se ošklivě potrhalo ve křoví“

„Ve křoví? Se lvy?“ vyzvídala Lisa.

Natáhl k ní suchou ruku, aby mu ji ovázala. „Žádné lvy jsem neviděl,“ poznamenal. „Ale bylo tam spousta goril.“ Vzdychl a zasněně se usmál. „Takový je život, paní Monroeová, boj za principy a k tomu královský honorář jako odměna. Až budu mít za sebou další dva nebo tři kurzy, vrátím se zpátky do Afriky, abych tam našel svoje štěstí.“

„Nebo se nechal zastřelit,“ odtušila.

„Bez šance. Jsem děsně šikovný s ručními zbraněmi.“ Když to říkal, tvářil se, jako kdyby uměl chodit v sedě. „Můj instruktor mi řekl, že nikdy neviděl nikoho, kdo by byl tak přirozeně nadaný na bojové umění. A taky umím házet nožem.“

„To by ti ale moc nepomohlo, kdyby ten druhý měl pistoli,“ poznamenala Lisa nevině.

„Není to tak těžké odzbrojit muže, když víte, jak na to,“ řekl sebevědomě. „Naučili nás spousty triků. Zaručuju vám, že na světě není muž, který by mě mohl ohrozit pistolí. Rozumím svojí práci.“

Lisa sebou málem škubla, když slyšela jistotu v jeho hlase. Byl mladý, ne o moc starší než ona sama a Lisa musela myslet na to, že trocha znalosti může být opravdu nebezpečná.

„Díky za ošetření,“ řekl a zakřenil se. „Už jsem našel, kudy to teklo. Teď už mi zbývá jenom vrátit všechny součástky zpátky na místo tak, aby mi žádná nezbyla.“

Rozesmála se a šla uklidit zbylé obvazy. „Mně by jich zbyla celá hromada,“ poznamenala pobaveně. „Umím vařit a pracovat s koňmi a dobytkem, ale motorům vůbec nerozumím.“

„Můj táta je mechanik,“ řekl Harley. „Má svojí vlastní dílnu. Když jsem vyrůstal, naučil jsem se věci spravovat. Na velkém ranči, jako je tenhle, se to hodí.“ Zavrtěl hlavou. „Musí to stát celé jmění udržovat takový ranč v chodu. „Myslím, že ho pan Parks zdědil.“

„Nemyslíte, že si na to mohl vydělat?“

„Není moc profesí, kde si můžete vydělat takové peníze,“ řekl. „A kromě toho, pan Parks není zrovna typ který rád riskuje. Nedělá ani moc tvrdé práce tady na ranči a levičku si opravdu občas šetří.“

„Snad máte pravdu,“ řekla. Nedodala, že by možná musel změnit názor, kdyby viděl Cye v černém převleku a s pistolí v ruce.

„Díky za první pomoc,“ řekl a vzal si z ledničky další pití. „Radši se vrátím k práci.“ Vyšel ven a zamkl se za sebou dveře.

Lisa se vrátila k práci a snažila se nemyslet na ten hladový polibek se Cyem v obýváku, ani na to, jestli se znovu uzavře do své ulity. Je to složitý a atraktivní muž, říkala si. Skoda, že jsem mimo jeho hlavní zájem. A přitom máme tolik společného…

SEDMÁ KAPITOLA

Bylo pozdě odpoledne, když Lisa uslyšela jak před stájí zastavilo auto. Byla si jistá, že je to Cy. Bez přemýšlení se zvedla z kuchyně, kde zrovna urovnávala zpřeházený šuplík a vyšla ven zadními dveřmi.

Nebyl to Cy. Byli to tři muži, všichni od pohledu cizí. Harley je uviděl a vyšel ven z garáže. Utíral si ruce do rudého hadru.

„Co pro vás můžu udělat, chlapci?“ zeptal se jich.

„Hledáme pana Parkse,“ řekl okázale oděný muž s úsměvem od ucha k uchu.

„Jel se do Kingsville podívat na býky,“ odpověděl Harley ochotně. „Nevím, kdy bude zpátky.“

„Jak příhodné,“ pravil muž a vytáhl zpod saka automatickou zbraň.

Harley zůstal stát jako přimražený. Spodní čelist mu poklesla.

Lisa ihned pochopila situaci. Zavřela dveře a zamkla za sebou. Pak utekla do Cyovy pracovny. Zamkla se uvnitř. Popadla mikrofon krátkovlnné sestavy propojené na Scottův ranč a zavolá o pomoc.

„Zůstaň v domě,“ řekl jí Eb chladným, ale konejšivým hlasem, „Cy už je na cestě.“

Odešel od vysílačky dřív, než se mohla zeptat, co tím chtěl říct. Nevěděla, jestli se má zamknout a čekat, nebo jít k oknu a pokusit se zjistit, jak je na tom ubohý Harley. Bylo jí líto, že pro něj nedokázala nic udělat, ale stála by proti přesile třech ozbrojených mužů.

Nakonec popadla nabitou pistoli, o které jí Cy řekl a šla opatrně dolů. Podívala se ven skrz záclonu, která zakrývala vrchní prosklenou část kuchyňských dveří. Harley byl v sevření muže, který byl fyzicky přinejmenším stejně zdatný jako on. U krku měl pistoli. Druhý muž stál opodál s automatem a třetího Lisa zahlédla, jak vchází do garáže, mimo její zorné pole.

Zaťala zuby a uchopila pistoli ráže čtyřicet pět milimetrů pevněji. Uvažovala, co dál. Nikdy v životě z pistole nestřílela, ale kdyby ji musela použít, byla odhodlaná to udělat. Nervy měla napnuté k prasknutí, když v tom uslyšela, jak se velkou rychlostí blíží další velké auto. Cyův expedition zaburácel a vjel na dvůr. Ve vteřině z něj byl venku.

Ale nebyl to Cy, jak ho znala. Mírně shrbený kráčel pomalu vstříc dvěma návštěvníkům, popálenou levou ruku choval opatrně v pravici.

„Ty jsi Cy Parks,“ řekl muž s automatickou pistolí chladně.

„Ano,“ odpověděl Cy potichu. Podíval se na Harleyho, který byl v pevném sevření druhého muže bledý jako stěna.

„Chceme tu ženskou,“ pokračoval návštěvník. „Přivedeš ji sem. Teď hned.“

„Je to vdova. A je těhotná,“ začal Cy.

„To není naše starost,“ odpověděl muž. „Musíme plnit svoje rozkazy. Máme ji vzít s sebou.“

Cy si hlasitě vzdechl.

„Půjdu pro ni,“ řekl rezignovaně.

„Pane Parksi!“ zvolal k smrti zděšený Harley. „Člověče, nemůžete přece… nemůžete jim dát paní Monroeovou!“

„Ale oni nás zastřelí, když to neuděláme, chlapče,“ řekl Cy druhému muži porobeným tónem, který přesně pasoval k jeho nahrbené postavě. Jak mluvil, pustil levou ruku a nechal ji volně klátit podél těla. Jeho pra-vička se o nepatrný kousek pohnula, ale ochablá postava k sobě poutala celou pozornost ozbrojených mužů. Pohyb pod rukávem nepostřehli. „Chudáka Harleyho můžete nechat jít,“ dodal Cy. „Jen pro mně pracuje.“

„Máme nechat trénovaného žoldáka, aby se na nás vrhl?“ muž se zasmál. „Slyšeli jsme ho, jak vypráví té ženě o svých válečných zkušenostech z Afriky.“

Což znamená, že dům odposlouchávají, pochopil Cy. S tím budu muset rychle něco udělat. Podíval se na Harleyho a doufal, že neprovede nějakou hloupost.

„Ale to jsem lhal. Čestně!“ Harley ztěžka polkl. „Nejsem žoldák. Jsem jen obyčejný kovboj!“

„To je pravda. A vypadám snad já jako hrozba pro ozbrojené muže?“ zeptal se Cy měkce. „Jen se na mě podívejte, jsem ubohý mrzák.“

Harley se zatvářil znechuceně. Zraňovalo ho to, vidět pana Parkse takhle se ponižovat. Kdybych tak mohl dostat tu pistoli z krku, uvažoval. Mohl bych něco udělat pro paní Monroeovou a svého šéfa! Stále měl strach, ale ten pomalu ustupoval, když si uvědomil nebezpečí, v jakém byl jeho šéf a Lisa. Musím nad strachem zvítězit, říkal si. Vím, co mám dělat. Měl jsem sice jen málo tréninku, ale ty pohyby si stejně pamatuju. Nejsem žádný zbabělec. Můžu udělat to, co je zapotřebí, abych ochránil Cye a Lisu. Můžu to udělat. Zvedl hlavu a v očích se mu zračilo nové odhodlání.

Muž s automatickou pistolí pokrčil rameny. „Vidím, že jste zraněný. Ale tenhle muž tvrdil té ženě, že má profesionální výcvik,“ řekl. „Mám teď snad věřit tomu, že je neškodný?“

„Ne,“ zavrčel Cy. „Bude víc než stačit, když uvěříte, že já jsem,“ řekl a zatvářil se záhadně. „A ty zůstaň, kde jsi, Harley,“ dodal tónem při kterém se Harley zamračil. „Jenom dojdu pro paní Monroeovou…“ najednou se prudce obrátil nalevo od pistolníka a ukázal tím směrem rukou. „Dobrý bože, podívejte se na tohle!!“

Muž s automatickou zbraní reagoval podle očekávání a na několik drahocenných sekund se odvrátil. To stačilo. Cyova ruka se pohnula tak rychle, že jeho nůž se zabodl muži do ramene dřív, než se stačil obrátit zpátky. Upustil automat a zařval bolestí. Ještě než nůž dopadl, Cy máchl rukou podruhé a už se vzduchem prořezával další nůž. Zasáhl muže, který držel pistoli Harleymu u krku a přišpendlil jeho předloktí i s pistolí k dřevěné stěně stáje za ním. Muž vykřikl, Harley se přikrčil a ihned se klidil z místa.

Cyovy oči plály jako dva zelené ohně. Pohnul se vpřed a vší silou kopl prvního muže do břicha. Ten spadl jako pytel brambor a marně se pokoušel vytáhnout nůž ze svého ramene.

„Tam… tam je další muž… tam,“ ukazoval zběsile Harley na stodolu.

„Byl tady,“ připojil se k nim hluboký hlas. Eb Scott vyšel ze stáje a vedl před sebou s namířenou pistolí muže v džínách. „Udělal osudnou chybu. Nikdy se neotáčej zády k tmavému koutu. Dobré načasování, Cyi.“

Cy neodpovídal. Zvedl automatickou zbraň a krátce pohlédl na sténajícího muže na zemi a na druhého, přišpendleného ke stěně stáje.

„Nechtěl jsem to udělat takhle,“ řekl Cy chladně a vykročil k muži, kterého přišpendlil jeho druhý nůž ke stěně stáje. „Ale když chceš nachystat past, nejlepší je to na domácí půdě. Ach, drž hubu, pro boha svatého,“ obořil se na svojí oběť, když vytahoval nůž z jeho ruky a očistil jej o rukáv jeho košile. „Máš tam sotva škrábnutí! Až si budeš vytahovat z ruky lovecký tesák, potom můžeš křičet.“

Harley stále zíral na svého šéfa s vyvalenýma očima.

„Jsi v pořádku, Harleyi?“ zeptal se Cy stroze.

„Aaa… ano,“ vykoktal ze sebe Harley.

„Půjdu teď zkontrolovat Lisu,“ řekl Cy a odkráčel do domu.

Harley zíral na svého šéfa, jako kdyby ho nikdy před tím neviděl. „Viděl jste to?“ zeptal se Eba Scotta. „Měl druhý nůž ve vzduchu ještě před tím, než ten první dopadl!“

„Říkal jsi, že nás nemůže ohrozit!“ řekl útočník s probodnutou rukou muži v saku. Oba si drželi svá zranění.

„Myslel jsem, že je to mrzák!“ zavrčel ten druhý. Nůž měl stále zabodnutý v rameni a neodvažoval se ho vytáhnout, aby rána nezačala krvácet.

„To já taky,“ zamumlal Harley, ale jediný, kdo ho slyšel, byl Eb.

„Cy prostě není úplně tím, kým se jeví,“ řekl mu Eb suše.

Lisa nemohla uvěřit vlastním očím. Právě byla svědkem toho, jak si Cy hravě poradil se dvěma ozbrojenými útočníky. Tolik se bála, že by mohl zemřít přímo před jejíma očima. Když vyšel schody, otevřela dveře a vrhla se mu do náručí. Šokovalo ho to a zároveň potěšilo, ale Lise to bylo jedno. V jedné ruce stále držela nabitou zbraň.

Vzal si ji od ní a druhou rukou ji stále objímal. „Chystala ses vyběhnout ven a vystřílet mě z toho?“ zeptal se s úsměvem.

„Kdybych měla příležitost, tak ano,“ řekla chraplavě a přitiskla se blíž. „Rozhodně jsem se nechystala zamknout v domě a nechat je, aby tě zabili.“

Jeho oči byly ztmavlé pohnutím, když zvedl hlavu, aby si prohlédl její zarudlý obličej. „Tak to je dobře. Teď už vím, že mi budeš krýt záda, když to budu potřebovat,“ řekl a něžně ji pohladil po tváři.

V tom se kolem rozhoukaly sirény a na dvůr vjely dvě šerifova auta s blikajícími majáky. „Když už mluvíme o krytých zádech, plánoval sis tohle?“

Pokrčil rameny. „Eb to tak chtěl,“ odpověděl tiše. „Všechna ta drahá zařízení si dnes na sebe vydělala. Eb byl ve stáji už když jsem odsud odjížděl. Nechtěl zasahovat sám, aby nedostali Harleyho.“ Cy uslyšel přijet další auto a podíval se z okna. Byla to sanitka. Šerifovi muži dávali právě třem útočníkům na ruce pouta a Harley stál opodál zasmušilý a zbědovaný. „Představ si, že nám Lopez napíchnul dům,“ pokračoval Cy. „Až všichni odjedou, budu muset prohledat celý barák.“

„Oni nás odposlouchávají?“ zeptala se Lisa vyděšeně.

Podíval se na ni a bylo mu jasné, že má na mysli to, co spolu dělali v obýváku před tím, než odjel. Pomalu se usmál. „Nejspíš mají odposlouchávací zařízení v kuchyni, protože tam trávíme nejvíc času.“

„Oh,“ oddechla si úlevou.

„Raději bych měl jít a prohodit pár slov se šerifem,“ řekl Cy. „Ty jsi v pořádku?“

Usmála se. „Nikdy mi nebylo líp. A co ty?“

„V naprostém pořádku,“ odpověděl Cy, mrkl na ni a sešel se schodů.

Eb s Cyem vysvětlili šerifovým lidem, co se stalo. Cy odpřisáhl pravdivost obvinění, aby mohli na tři muže vystavit zatykač. Zuřil vzteky, že si Lopez dovolil poslat svoje muže pro Lisu na jeho pozemek.

Zatímco oba zraněné vězně nakládali do sanitky, třetí seděl spoutaný v hlídkovém voze. Cy se připojil k Harleymu u vrat do stáje.

„Hrozně jsem se chvástal,“ řekl Harley opovržlivě. Nedokázal se Cyovi ani podívat do očí. „Všechny ty zatracené řeči o tom, co dokážu, a jak každého zvládnu a podívejte se na mě. Přemohl mě chlap, co byl sotva poloviční. Jsem lhář a náfuka, pane Parksi. Měl byste mě na místě vyhodit.“

Cy se jen usmíval. Harley ukazoval první známky moudrosti. A i když ho přelstili, přemohl strach, který v sobě měl. Cy věděl, že jeho pýcha se vytratila. Sám kdysi prožil něco podobného.

„Kdybych tě propustil, kdo by nosil Lise každé ráno vajíčka?“ zeptal se ho.

Harley nemohl uvěřit svým uším. Přinutil se k pohledu vzhůru a našel oči svého šéfa rozpustilé a rozzářené.

„Vy mě nechcete vyhodit?“ zeptal se.

„Dneska ne,“ odpověděl Cy. „Běž dovnitř a dodělej svou práci, ať je ten náklaďák v pořádku. Zítra ho potřebujeme na telata.“

„Je to už prakticky hotové,“ řekl Harley s chabým úsměvem. „Zrovna jsem to dokončoval, když přijeli ti chlápci a přistihli mě nepřipraveného.“

Harley se stále cítil trochu dezorientovaný. Zato pan Parks neměl zkřivený jediný vlásek. Navzdory zimě, Harley cítil, jak mu na čele vyrážejí kapičky potu. Utřel si čelo do rukávu a ztěžka se nadechl. Pokusil se o úsměv. „Hádal bych, že házet nožem jste se naučil v armádě, co? Vy, uh, byl jste vlastně v armádě?“

„Tak trochu.“

„No, to bylo úžasné, co jste dokázal s těmi noži,“ pokračoval Harley. „Máte úžasnou trefu, pane Parksi.“

„Občas to trochu trénuju.“

Harley poodstoupil od stáje. „Pěkně jste ty chlápky napálil s tím, jak jste bezmocný,“ řekl a pochichtával se. „Věřili vám každé slovo.“

„K jejich smůle,“ řekl Cy lehce aniž by se zastavil. „Nikdy nepodceňuj protivníka, jestli chceš přežít.“

„To už jste asi byl v několika podobných bitkách,

co?“

Cy se zatvářil záhadně.

„Přestaň mlátit prázdnou slámu a dodělej ten náklaďák.“

Znovu se otočil a vyrazil směrem k domu. Harley ho sledoval s rostoucí zvědavostí. Náhlým impulsem, kterému sám nerozuměl sebral ze země zapomenutou pistoli jednoho z útočníků a hodil ji za odcházejícím Cyem.

Jako kdyby ucítil náhlé nebezpečí, Cy se otočil a chytil zbraň v letu. Dřív než Harleyho srdce stačilo dvakrát odbít, stál s nataženou pistolí proti jeho nosu. V Harleym se zastavil dech. Znovu hleděl do ústí hlavně. Vteřiny se vlekly jako hodiny.

Cy sprostě zaklel a sklonil zbraň. „Jestli to uděláš ještě jednou, přísahám, že tě střelím do nohy, Harley!“ vydral ze sebe rozzuřeně. Zajistil zbraň a odkráčel k šerifovým lidem, aby jim ji předal.

Harley ztěžka vydechl. Sám sloužil v armádě dva roky u rangerů, ale nepotkal tam jediného člověka, který by dokázal to, co právě udělal Cy Parks. Došlo mu, že musel projít výcvikem elitních složek ozbrojených sil. Přinutil se odejít do garáže, aniž by se na svého záhadného šéfa znovu podíval. Měl pocit, jako by ho nohy začaly podivně svědit.

Lisa byla celou noc neklidná. Stále slyšela nějaké zvuky. Ve snu viděla Cye, jak stojí před mužem s automatickou zbraní, ale nepodařilo se mu včas vrhnout svoje nože. Probudila se zpocená a ubrečená.

Najedenou se otevřely dveře a v nich se objevilo světlo. Za ním stál Cy v pyžamových kalhotách a s širokým zjizveným chlupatým hrudníkem. Byl rozcuchaný a v očích měl starost. „Křičela jsi,“ řekl.

Posadila se na posteli v nočních kalhotách a bílém bavlněném tričku a chytla se kolem kolen. Oči měla červené od slz a vlasy jí trčely do všech stran. Pořádně ho neviděla, protože brýle ležely v šuplíku nočního stolku.

„Promiň, že jsem tě vzbudila,“ řekla zbědované. „Byl to perný den.“

„Pro mě taky,“ odpověděl. „Je mi líto, že ses zamíchala do takových záležitostí.“

„To mně taky, ale s tím už se nedá nic dělat.“ Urovnala si upocené vlasy. „Teď půjde Lopez nejspíš i po tobě.“

„Ne, jde mu o tebe. Tohle byla jen zkouška, jestli se tady k tobě může dostat.“

„Nepovedlo se mu to.“

„Ne, nepovedlo.“

„Myslíš, že to zkusí znovu?“

„Říká se o něm, že je ochotný pronásledovat člověka třeba do pekla, aby si s ním vyřídil účty,“ řekl tiše. „Já tomu už věřím.“

„Ale co budu dělat? Nemůžu tady přece dál zůstat…“

„Proč ne?“

„No…“

„Klidně můžeš,“ řekl a posadil se k ní na kraj postele. „Teď poslouchej. Mám velký dům a spousty pokojů. Dokud budeš tady, přímo tady, můžu tě chránit a taky budu. Čekáš dítě a někoho potřebuješ. Nevidím jediný důvod, proč bys tu nemohla zůstat.“

Lisa se tvářila ustaraně. Rukou si pohrávala s přikrývkou. „Cyi, lidé už si o nás povídají…“

„Přestanou, až se spolu vezmeme.“

Zdálo se, že na celé dlouhé vteřiny přestala dýchal. Vzhlédla k němu se zvědavým výrazem, plným studu, vzrušení a potěšení. „Vezmeme se?“

„Vezmeme.“

Šťourala ukazováčkem v peřinách a v duchu si probírala jeho nabídku. „Sotva jsem ovdověla,“ řekla. „Co si o mě lidé pomyslí?“

„Nebudeme to rozhlašovat. Každý ví, že jsi tu proto, abys byla v bezpečí,“ řekl tiše. „A když se vezmeme, nebude už žádný důvod k pomluvám. Navrhuju to bez postranních úmyslů,“ dodal. „Budeme mít svatbu proto, že je to rozumné. Tečka.“

To bylo zklamání. Lisa doufala, že nepostřehne, jak to na ni zapůsobilo.

„Dobrá,“ řekla po chvilce váhání. „Ale až bude ta věc s Lopezem vyřízená, můžeš mě poslat pryč.“ Podařilo se jí vyloudit na tváři úsměv.

„To zní férově,“ souhlasil. Na tváři měl opatrný výraz. Nechtěl dát najevo jediný náznak emocí. „Ale jenom, když budeš chtít odejít,“ řekl. „Žádné jiné ženě bych to nenabízel. Byly to pro mě zlé časy, když jsem byl ženatý. Nikdy bych ti to nenabízel, kdyby se tě Lopez nerozhodl pronásledovat.“

„Je mi to jasné,“ řekla.

„Ne že bys nebyla přitažlivá,“ řekl nečekaně. „Myslím, že víš, že za jiných okolností bys byla první na seznamu ohrožených druhů. Netajil jsem se s tím, jak jsi na mě zapůsobila. Ale jsi těhotná a velmi krátce ovdovělá. Za těchto okolností by sotva bylo adekvátní využívat situace.“

Mluvil v hádankách a Lisu velmi mátl pohled jeho očí. To je zvláštní, jak neochotně se tváří, když začnu mluvit o tom, že odejdu, říkala si v duchu. Ale sňatek mi navrhl z důvodů, o kterých mluvil. Sám si prošel svým obdobím bolesti. Občas ho ta nešťastná synova smrt stále trápí. Není důležité, proč se mě rozhodl ochraňovat. Stejně to nemůžu odmítnout.

„Víš určitě, že je to ta správná věc,“ zeptala se ustaraně.

„Ano, vím,“ řekl pevně. „A čím dřív to uděláme, tím líp.“

Pohrávala si se záhyby svých kalhot. „Co když ti začnu překážet?“

Jeho hrudník se prudce zvedl a klesl. Přimhouřil oči. Podíval se na ni tak hladově, že to bylo do očí bijící.

Samovolně spustila kolena dolů. Tričko bylo tenké a jeho oči hned sklouzly k hrbolkům jejích ňader, které se pod ním rýsovaly. Světle fialové bradavky bylo dobře vidět, protože dělaly v látce roztomilé špičičky.

Jeho dech se změnil. Lisiny oči sklouzly na jeho široký hrudník a Lisa uvažovala, jaké to je být k němu přitisknutá.

„Nepokoušej svoje štěstí,“ řekl chraplavým hlasem. „Už jsou to tři roky. Víc než to. Nechtěl jsem ji po tom, co se mi narodil syn a naše city byly vzájemné.“

Její oči se k němu zvedly. „Ty mě chceš?“

Přikývl. Velmi pomalu. Jeho oči se vrátily k tričku a její vlastní se proháněly po jeho nahém hrudníku jako zkoumající a hledající prsty. V tichosti ložnice byl zvuk jejich dechu hlasitý a hrubý. Lisa cítila v uších tlukot vlastního srdce a jeho tep viděla na spodku jeho krku.

Zachvěla se. Cy zaťal zuby.

„Tvoje dítě se zrovna začíná vyvíjet,“ řekl. Hlas měl suchý jako pouštní písek. „A měla jsi křeče. Nechci to riskovat.“

„Ale já jsem to vlastně ani nenabízela,“ dostala ze sebe Lisa nejisté. Kousla se do spodního rtu a zamračila se, zatímco zkoumala jeho štíhlou tvrdou tvář.

„Já… já tomu nerozumím. Nikdy jsem nic takového necítila. Děsí mě to.“

„Necítila co?“ zeptal se. „Řekni mi to, Liso.“

Tváře jí zčervenaly. „Nemůžu!“ odsekla.

Vzal ji za obě paže a jemně ji k sobě přitáhl, až její hlava spočinula v ohbí jeho silné paže. Volnou ruku jí položil na krk a prsty pomalu zajel do dlouhých rozpuštěných vlasů. Uvolnila se. Ležela bezmocně v jeho objetí a její dech se rozpadal na droboučké záškuby. Dívala se vzhůru do jeho tichých něžných očí.

„Tak to řeknu za tebe já,“ začal jemně. „Chceš ze sebe stáhnout tu látku a ukázat se mi,“ zašeptal. Palcem jemně přejížděl její lehce oddálené rty. „Cítíš se celá rozpálená a nateklá a úplně se nekontroluješ. To je to, co tě děsí.“

Znovu se zachvěla. „S Waltem to takové nebylo.“

Jeho velká silná ruka sklouzla z jejího krku ke klíč-ní kosti a zatímco se díval do jejích rozšířených očí, pokračoval plynule níž až na pevný hrbolek jejího malého ňadra.

Zakňourala, zavřela oči a lehce se zachvěla. Její ruka se pevně sevřela na jeho porostlém hrudníku a rozpálenou tvář přitiskla k jeho pevné paži.

Zlehka položil svou tvář na její. Mazlil se s ní téměř bezmyšlenkovitě s pomalou zdrženlivou něhou, která přivedla její celé tělo do vzrušeného chvění…

Nehty zarývala do jeho hrudi a s každým dalším pohlazením v ní narůstala touha.

Na zavřených víčkách ucítila dotek jeho úst zatímco jeho ruka nalezla lem trička a tiše vklouzla pod něj. Lisa se bezmocně prohnula pod vzrušující tíhou toho zkušeného doteku.

Pak ucítila na rtech jeho úsměv a jemné políbení. Celou tu dobu jeho ruka prozkoumávala hebkost její sametové kůže.

Přisunula se blíž, otevřela oči, široké a oslněné.

Vytáhl jí tričko až ke krku a pohlédl na pevné tvary jejího mladého těla. Stále ji hladil. To je zvláštní, říkal si, že její prsa nejeví žádné známky těhotenství. A při tom už je v pátém týdnu. Vzpomínal si na tělo svojí ženy a na změny, které těhotenství vyvolalo. Přemýšlel, jestli se fyzické projevy u jednotlivých žen liší.

„Jsem moc malá?“ zeptala nejisté.

„Myslíš, že na velikosti záleží?“ zamumlal Cy s chlípným úsměvem.

„Kdyby na tom nezáleželo, tak proč by si muži kupovali ty obrázkové magazíny…“

Sklonil se a otřel svoje rty o její. „Muži, kteří si kupují ty časopisy nemají skutečnou ženu, se kterou by to mohli vyzkoušet,“ zašeptal.

„Tak to je ten důvod?“ zasmála se i přes svůj stud Lisá.

„Jsi úplně akorát,“ vydechl Cy a dál prsty přejížděl po jejím těle. „A kdybys nebyla v pátém týdnu těhotenství, tak bych udělal víc, než o tom jen mluvil.“

„Vážně?“

Zvedl hlavu a zadíval se na vzdouvající se vrcholky jejích ňader. Přimhouřil oči, když si představoval, jaké by to bylo mít je v ústech. Cítil, jak se jeho tělo vzpíná touhou.

„Chceš to zkusit pusou?“ zeptala se odvážně. „Nechala bych tě.“

„Já vím,“ řekl přidušeným hlasem. Jejich oči se střetly. „A co myslíš, že by se dělo pak?“

Tvář se jí bezmocně zalila červení a představy zaplavily její mysl.

„Nezatoužil jsem po ženě dlouhou dobu. Chci tě strašně moc. Neztěžuj mi to, když musím odejít.“

Přinutila se dýchat pomaleji a popřít bolest, kterou v sobě cítila. Najednou se styděla za to, jak se zachovala. Trochu se mračila, když si stahovala tričko.

„Promiň,“ řekla aniž se na něj podívala.

„Nemusíš se omlouvat.“ Postavil se. Jeho rozrušení bylo zjevné, ale neodvrátil se. „Nejdřív se vezmeme,“ řekl podmanivým hlasem. „Pak zajdeme k tvému doktorovi. A jestli řekne, že je to bezpečné, budeme se spolu milovat. Když mě budeš chtít.“

„Chci tě,“ řekla upřímně a vyhnula se jeho pátravému pohledu.

„Tak to jsme dva.“

Vklouzla zpátky pod přikrývku a teprve potom mu znovu pohlédla do očí. „Jsem ráda, že ti neublížili,“ řekla.

„Pro Harleyho to byla tvrdá zkouška,“ odpověděl. „To je pravda. Ale není tak špatný,“ dodala s úsměvem.

Cyovi se nelíbilo, že to řekla. Měl bych se s ní oženit co nejdřív, říkal si. Dřív, než se k ní dostane Har-ley. Možná by cítila stejnou náklonnost ke komukoli, kdo by jí nabídl trochu něhy. Se svým manželem prožila sotva pár intimních chvilek. Je zralá na to, aby jí někdo dostal do postele. Jestli se to stane, budu si to do smrti vyčítat. Harley se k ní nesmí ani přiblížit!

„Vypadáš rozzlobeně,“ komentovala to Lisa. Přinutil se k úsměvu. „Jsem zklamaný,“ řekl.

„Oh.“

„Tvoje prsa nejsou nateklá,“ poznamenal neomaleně. „A tvoje bradavky nejsou ani zvětšené ani tmavé. Vysvětlil ti doktor, jaké změny tě čekají?“

„No…, ano,“ řekla a bojovala se studem. „Řekla bych, že jsem ještě nepostoupila dost daleko na to, aby byly ty změny vidět.“

„To dává smysl,“ řekl a přešel ke dveřím. „Kdybys mě potřebovala, stačí zavolat.“

„Dáváš přednost muzikálnímu přednesu nebo opernímu stylu? Kdybych spustila hned, ušetřila bych ti cestu do postele a zpátky.“

Lehce se zasmál. „Ještě ne,“ řekl. „Nejdřív prstýnek, pak doktor. Pěkně po pořádku.“

Povzdechla si. „Tak dobrá, ty jsi tu šéf.“

„Ano, to je pravda,“ řekl. „Ale moc dlouho mi to stejně nevydrží, to si umím představit,“ zamumlal a zanechal ji tam sedět se zmateným výrazem.

OSMÁ KAPITOLA

O týden později měli Cyrus Jonathan Parks a Lisa Jane Taylor Monroeová svatbu. Za svědky jim šli Eb a Sally Scottovi a byl to malý a klidný obřad. Lisa měla jednoduché béžové šaty a v ruce malý pugét podzimních javorových listů a žlutých chryzantém. Pro podzimní svatbu jí to připadalo velmi příhodné.

Vybrali si jednoduché svatební prstýnky bez ozdoby, protože to nejlépe vystihovalo jejich sňatek z rozumu.

Ale bylo to víc než to. Lisa se rozechvěla pokaždé, když byla na dosah svého pohledného tichého novomanžela. Věděl, že ho chce. A on ji chtěl také. Ale nabídl jí jen ochranu a útočiště. Žádnou věčnou lásku. Řekl zcela otevřeně, že nebýt Lopezovy hrozby, nikdy by ji o ruku nepožádal. Musím to mít na paměti, připomínala si Lisa.

Udělali malou hostinu pro přátele ve vstupní části kostela metodistů. Většina přátel byla šokována nenadálým rozhodnutím farmáře, který se léta ženám vyhýbal. Na stole s nejrůznějšími pamlsky Cy s Lisou společně rozkrojili svatební dort a podělili se o první kousek. Fotograf udělal fotku, za kterou se Lisa později styděla natolik, že se ji neodvažovala nikomu ukázat. Tvářila se na ní jako naprosto oddaná novomanželka.

Po recepci se vrátili na ranč. Lisa rychle vešla dovnitř, aby Cye ušetřila rozpaků, že ji se svou zmrzačenou rukou nemůže přenést přes práh. Překvapivě tento dobře míněný krok vyvolal výměnu názorů, která měla dalekosáhlé následky.

Vstupní dveře se hlučně zabouchly, ale Lisa pokračovala halou.

Doběhl ji až v její ložnici.

Zelené oči mu plály. Zavřel za sebou dveře a zamkl.

„Tak to sis klidně mohla odpustit,“ řekl hrozivým tónem. „Oba víme, že mám s tímhle omezené možnosti,“ nastavil svou levou paži. „Ale přes práh jsem tě přenést mohl. Tak těžká zase nejsi!“

„Chtěla jsem tě ušetřit trápení,“ řekla pevně. Odhodil sako na židli a pak se jeho silné prsty vrhly ke kravatě. Ve chvilce letěla za sakem. Rozepínal si košili a přibližoval se k Lise.

Nikdy neměla důvod se ho bát. Ani teď se ho nebála, ale kolena měla slabá jako z vosku. Byl pro ni drtivě přitažlivý, a pokud s ní otřásal tlukot jejího srdce, nebylo to strachem. Uvažovala, jestli o tom ví.

Popadl ji rukama za boky a prudce ji k sobě přitáhl. Divokýma očima zkoumal její rozšířené zorničky. Sevřel prsty. Přes tři roky byl bez ženy a Lisa, jeho manželka, ho přitahovala jako nikdo v životě. Vzpomněl si na dítě v jejím lůně a zaváhal.

„Mluvila jsi s doktorem…?“

„Řekl mi, že je to v pořádku. Žádné další křeče už jsem neměla,“ řekla chraplavě a utápěla se v jeho silných pažích.

Matně si uvědomovala, že mu sama vychází vstříc, když k ní začal sklánět hlavu. Políbil ji pomalu a něžně a potom hladově, až to v její krvi zapálilo malé ohníčky. Zvedla se na špičky a pevně se přitiskla k jeho silnému tělu. Zůstala k němu přilepená, zatímco

Cy polibek prohluboval a zpomaloval a hladově hltal její měkká ústa.

Její poddajné zasténání ho pobídlo. Pravou rukou ji hravě zvedl a levičkou zlehka uchopil pod koleny. Pak ji odnesl do postele. Stále ji při tom líbal, dožadoval se jejích dychtivých rtů a přidával na důrazu.

Byl jasný den. Světlo filtrované žaluziemi vnikalo do pokoje, ale Lise to nikterak nevadilo. Walt vždycky vyžadoval tmu, ale Cyovi to bylo jedno. Něžně ji svlékl z jejích bezových šatů i z prádla pod nimi a jeho ústa ji nadšeně zkoumala takovým způsobem, jaký nikdy se svým manželem nezažila. Walt vždycky pospíchal. Cy vůbec. Dlouho před tím, než si stáhl košili se pod ním zmítala v opravdické orgii slastí a její nehty se mu zatínaly do ramen. Lapala po dechu, jak byla každá rozkoš zastíněna novou. Bylo to jako té noci, kdy jí učinil nabídku k sňatku, ale tentokrát bez chladného odstupu.

Nemohla uvěřit, že muž, který byl tak dlouho bez ženy, může být tak trpělivý. Choval se, jako kdyby měl všechen čas světa. Lehce se zasmál její zjevné touze, ale neuspokojil ji. Ústy si probojovával cestu k jejím ňadrům, zatímco Lisa se zmítala v záhadných vlnách nové rozkoše. Když ústy zakryl tvrdou špičku jednoho ňadra, měla pocit, že se vznesla do prostoru. Pak pomalu vzal do úst celý vrcholek a začal sát. Lisa křičela slastí.

Její střemhlavá reakce ho rozvášnila. Jednou se mu zmínila, že její manžel nebyl dost trpělivý a Cy tomu už věřil. Přesto, že byla vdaná a otěhotněla, chovala se jako žena, která nikdy neprožila intimní styk. Její žhavé lpění, tiché výkřiky rozkoše i chvění způsobovaly, že se cítil mužněji, než kdy před tím. Hlasitě zasténal do jejího ňadra, jak jím projela vlna horké slasti. Jeho sebekontrola byla náhle ta tam.

Strhl se sebe zbytek oblečení a jedním škubnutím stáhl přehoz z postele. Položil Lisu doprostřed chladivého čistého prostěradla. Přikryl ji svým tělem a Lisa zalapala po dechu. Pohnul se, aby našel výhodnější pozici a její mladé pružné tělo se zavlnilo.

„Cyi…!“ zašeptala a tvrdě zaryla nehty do jeho paží.

„Neboj se, budu opatrný,“ zašeptal, když uslyšel bezmocný strach jejího zvolání. Něžně ji políbil a opatrně se posunul níž. „Velmi, velmi opatrný. Neublížím tobě ani tvému dítěti.“

To ale vůbec Lisa na mysli neměla. Příliš se styděla mu to říct, ale obávala se, aby její drobné tělo vyhovovalo jeho rozměrům. Byl jinak stavěný, než Walt, to mohla říct.

Cy se pomalu pohnul a Lisa zalapala po dechu. Divoký záchvěv slasti otřásl celým jejím tělem. Zabořila nehty hlouběji a když zvedl hlavu, aby se na ni podíval, měla oči jako dvě hluboké tůně. Uvědomovala si své uvolněné nohy i bolest v kyčlích. Její tělo se ho snažilo přimět k opakování toho líného pohybu, aby si mohlo znovu vychutnat šok z extáze.

„Tak tohle chceš, abych dělal?“ zašeptal a líně se usmál. Zopakoval ten pohyb a Lisa se znovu napjala a rozechvěla.

Nedokázala ze sebe vypravit jediné slovo, ale nebylo to zapotřebí. Upravil jejich pozici, a když se příště pohnul, zavřela oči a roztřeseně zasténala stravující slastí. Nikdy ani nesnila o tom, že by žena mohla prožít něco takového…!

Zaslechl její přitlumený hlas prosící a vzlykající na jeho krku. Byl u konce své trpělivosti, a když uslyšel jaký zvuk ze sebe vydala, nedokázal už dál čekat. Uchopil její ústa pevně do svých a záměrně se pohnul hrubě a rychle. Cítil, jak se její tělo přidává k jeho rytmu. Hedvábné tření její kůže ho připravilo o poslední zbytky kontroly. Cítil, jak s ním stoupá vzhůru po spirále. Slyšel radost v jejím přidušeném vzlyku, poznal to z pevného úchopu jejích rukou i z prohnuté pozice těla, z těsného sevření jejích dlouhých štíhlých nohou, které se obtočily kolem jeho boků a ztuhly ve křeči.

Bylo to lepší než doufal. V doběla rozžhavené extázi naráželi jeden na druhého, zatímco realita se stávala jen zábleskem světla někde v dálce. Ucítil, jak jeho tělo ztuhlo, zatímco její se zmítalo v záchvěvech stahů pod tíhou jeho tlaku. Bylo to jako být pohřben v teplém, nadýchaném sametu…

„Ne!“ vykřikla, když ji začala rozkoš zvolna opouštět. „Ne, ne…!“

„Co je?“ zeptal se jí chraplavě do ucha. Jeho tělo se lehce třáslo. „Bolelo to?“

„Nevydrželo to,“ zavzlykala Lisa a přitiskla se blíž. „Nedokázala jsem… si to udržet…!“

Najednou pochopil. Jeho ústa se zvolna přesunula přes její čelo a oči, napříč vlhkými tvářemi a dolů k lehce oddáleným rtům, kde se její dech rozpadal na malé záškuby. „Taková rozkoš by byla ve větších dávkách smrtelná,“ zašeptal. Zakousl se jemně do jejího spodního rtu, a pak zlehka přejel přes její ústa v něžném pohlazení.

Zkusila se pohnout a ucítila intimní potěšení z jeho přítomnosti. Pohlédla na něj s trochou studu a velmi mírně.

Palcem přejel po jejím dolním rtu a zkoumal její oči v tichosti tak hluboké, že slyšela zrychlený tlukot jejich srdcí.

„Bylo to jako milovat se s pannou,“ řekl pomalu a hluboce.

„Bylo to, jako být pannou,“ zašeptala upřímně. Prsty hladila pevné svaly jeho předloktí. Zaregistrovala chybějící sval jen mezi loktem a zápěstím. Jinak byl naprosto perfektní. Urovnal jí zatoulané lokny a v náhlém popudu jí vytáhl všechny sponky a nechal vlasy volně splynout na ramena.

„Takhle je to lepší,“ zamumlal s úsměvem.

Stále byli intimně spojeni a její oči udiveně zkoumaly jeho štíhlou tmavou tvář.

Jeho kyčle se velmi smyslně pohnuly a celé její tělo se viditelně sevřelo.

Natáhl se, aby odložil sponky na noční stolek, podíval se dolů do jejích očí a znovu se pohnul. Sledoval, jak se proti němu bezmocně zdvihá.

Sklonil se níž, přiložil svá ústa jemně na její a stáhl obě jejich těla na bok. Oběma rukama ji držel za pás a jednou nohou vklouzl mezi její stehna. Cítil, jak se rozechvěla, když rozkoš začala celá nanovo. Doufal jen, že bude mít dost životní síly, aby vydržel, co tentokrát jeden s druhým udělají.

Mnohem později, když se osprchovali a čistě oblékli, měli Cy s Lisou skromnou svatební večeři. U malého kuchyňského stolu nachystali slaninu, vajíčka a toasty s kávou. Cy z Lisy nemohl spustit oči a Lisa se ho nepřestávala dotýkat, i když mu třeba jen podávala cukr nebo dolévala kávu. Byl to druh důvěrnosti, jaký Cy znal jen ze starých filmů. S žádnou z žen, které v životě potkal, neprožil tak hlubokou emocionální vazbu.

Jeho pohled sklouzl k jejímu břichu a zachvátil ho příval žárlivosti. Uvědomil si, že v sobě nosí dítě jiného muže. Když ji pozval, aby u něj bydlela, bylo to ze soucitu a z náklonnosti, a proto aby ji ochraňoval. Ale touha a potřeba vlastnit pomalu vystřídaly původní náklonnost a žárlivost se stala trvalou součástí jejich vztahu. Zejména poté, co přistihl Harleyho, jak ji drží za ruku. Ale po tom, co spolu prožili v posteli začal nečekaně žárlit i na jejího zesnulého chotě a jeho dítě. Sám svým pocitům nerozuměl. Byl zaskočen intimitou jaké dosáhli a rušily ho vlastní majetnické sklony. Tohle jsem rozhodně v plánu neměl, říkal si. Oženil jsem se s ní proto, abych ji ochránil před Lopezem. A přesto jsem ji snadno a rychle dostal do postele. Porušil jsem své zásady, říkal si. Musím držet své vášně na uzdě. A pokud jsem se rozhodl trénovat se ve zdrženlivosti, měl bych s tím raději začít hned, rozhodl se. Přinutil se přestat na Lisu upřeně zírat.

Lisa postřehla zamračení na jeho tváři a zkoumavě si ho prohlížela. Usrkávala svůj druhý šálek kávy. „Něco se děje?“ zeptala se.

Udělal odmítavé gesto. Nepřítomně přejížděl palcem po vidličce. Vypadal zamyšleně a byl ještě tišší než obvykle.

Lisa byla každou minutou nejistější. V posteli měla pocit, že si žádní dva lidé na zemi nemohou být bližší. Teď však od něj byla natolik vzdálená, jako kdyby byli stále jen sousedé. Přemýšlela, jestli udělala něco špatně. Možná jsem byla příliš… dychtivá, říkala si. Zčervenala, když si vzpomněla na své smyslné chování. Možná má radši, když je žena v posteli zdrženlivá, říkala si. Přinutila se k úsměvu. „Chceš ještě trochu kávy?“ zeptala se.

Přistrčil svůj šálek a nechal ji ho naplnit. Pak dojedl své poslední vejce. Byl sám na sebe rozzlobený pro tu žárlivost, která ho tak nečekaně přepadla. A kromě toho, říkal si, ještě stále nejsme mimo ohrožení. Lopez se nezastaví jenom proto, že jsem se s Lisou oženil. Vlastně ho to spíš podnítí k většímu úsilí. A k tomu tu ještě máme problém s Lopezovým překladištěm, uvažoval dál. Po otevřeném střetu stáhl Harleyho z nočního pozorování z obavy, že Lopezovi muži budou mít noční dalekohledy a odhalí každého, kdo se je pokusí sledovat. Ale stále ještě zbývala možnost sledovacího zařízení, které se nedá detekovat infračervenými paprsky. Cy se je rozhodl nainstalovat. Harleymu to nesdělil. Mladý muž se stále ještě úplně nevzpamatoval ze šoku, kdy viděl svého domněle zmrzačeného šéfa zneškodnit dva profesionální zabijáky. Přestal se už sice vyptávat, ale sledoval Cye z bezpečné vzdálenosti a neudělal nic, čím by ho mohl rozzlobit. Dokonce ani nemluvil s Lisou, když nebyl Cy poblíž. Bylo to téměř komické.

Lisa se zvedla, aby sklidila nádobí ze stolu a Cy složil své talířky a šálek na jednu hromadu, aby jí ulehčil práci. Když měla nádobí nachystané ve dřezu, napustila si teplou vodu s jarem.

„Musím ti koupit myčku na nádobí,“ řekl najednou. „Dokud jsem žil sám, nemělo to význam, ale občas přijde někdo na večeři…“

„Nevadí mi mýt nádobí ve dřezu, Cyi,“ řekla váhavě a podívala se na něj svýma tmavýma širokýma očima v brýlích.

Opřel se o kuchyňskou linku a sledoval ji se zamračenou tváří a nepřítomným výrazem.

„Nebyl jsem tak jemný, jak jsem měl být,“ řekl najednou. „Cítíš se dobře?“

„Cítím se skvěle!“ Usmála se. „Nemám už žádné křeče a od začátku těhotenství jsem neměla ani náznak ranní nevolnosti.“

Cy se zamračil. Už to bylo dávno, co byla jeho zesnulá manželka těhotná, ale pamatoval si všechno, co o těhotenství četl. Bylo těžké nevidět nedostatek známek těhotenství na Lisině těle, zejména na prsou. Náhle se cítil nejisté. Těhotenské testy nejsou stoprocentní, říkal si. Možná, že vůbec těhotná není. Ale jestli není těhotná se svým zesnulým manželem, může být v tuhle chvíli snadno těhotná se mnou. Vůbec jsem se nedržel zpátky a nepoužil jsem žádnou ochranu. Jestli jsem ji přivedl do jiného stavu, tak to rozhodně nebyla součást plánu. Nestojím přece o žádný pevný svazek… nebo ano?

Všimla si jeho zvědavého pohledu. „Proč se na mě takhle díváš?“ zeptala se nejisté.

Rozhlédl se po kuchyni. „Myslel jsem si, v jakém pořádku si tu domácnost neudržuju, ale s tebou se tohle místo významně rozjasnilo,“ řekl vyhýbavě.

„Mám ráda práci v domě,“ řekla nepřítomně. „Baví mě vařit, uklízet a žehlit košile.“ Dotkla se té jeho. „Vždycky jsem měla pocit, že se pro rodinný život hodím jako kachna do vody. Ale zatím jsem neměla příležitost to dokázat.“

Zamračil se, když přemýšlel o změně, kterou do domu vnesla. Zvykl si vídat ji v kuchyni nebo v obýváku, když se večer vracel domů. Měl rád ty malé změny. Načechrané záclony v kuchyni, čerstvé květiny na stole, viditelné známky její přítomnosti. Představa, že by se měla odstěhovat mu připadala hloupá. Rozhodl se na to nemyslet.

Očima se dotkl jejích boků a rychle ucukl pohledem. Všimla si toho a kousla se do spodního rtu. Dokončila umývání příborů a dala je do druhého dřezu k opláchnutí.

„Vadí ti, že jsem těhotná?“ vyhrkla najednou.

Zaváhal. Nevěděl, co má říct. „To dítě pro tebe znamená velkou útěchu,“ pronesl pomalu. „Když je tvůj muž pryč.“

„Chtěla jsem děti,“ řekla vyhýbavě.

Cy si vzpomněl na malého chlapce, který nebyl jeho i na to, jak bolestné bylo ztratit ho tak brutálním způsobem. To ho přivedlo k myšlence na Lopeze a jeho pomstychtivost.

Lisa postřehla výraz v jeho tváři a zamračila se. Nechce ublížit mému dítěti, říkala si, ale lituje našich důvěrností. „Je mi to líto,“ řekla tiše. „Že jsem tě nenechala přenést mě přes práh,“ dodala a vyhnula se jeho pátravému pohledu. „Vážně jsem tě jen chtěla ušetřit rozpaků.“

Zíral na ni několik sekund, než odpověděl. „Při tom požáru jsem si poškodil nerv a přišel jsem o část svalu na paži,“ řekl. „Ale můžu dělat prakticky totéž, co před tím. Moc to nerozkřikuju,“ dodal pomalu. „Dává mi to určitou výhodu, když si lidé myslí, že jsem na tom hůře, než je ve skutečnosti pravda.“

„Chápu že, nechceš, aby lidé věděli, čím jsi byl,“ řekla s porozuměním. „Většina lidí ti na to skočí, ale Harley si v poslední době dává hodně velký pozor, aby tě ničím nevyprovokoval,“ zamumlala.

„Má štěstí, že jsem ho nezastřelil,“ zabručel Cy. Přimhouřil oči. „Viděla jsi to?“

Přikývla.

„A přesto sis myslela, že tě nezvládnu přenést přes práh?“

Odkašlala si. „Hrozně jsem se před tebou styděla,“ řekla. „Když jsem tě prvně uviděla, roztřásla se mi kolena. Nevěděla jsem, co ode mě čekáš. A trošku jsem se bála.“

„Ale proč?“

Pokrčila rameny. „Nebyla jsem k tobě v několika věcech úplně upřímná. Není to nic důležitého,“ pospíšila si zdůraznit. „S Waltem jsme se milovali jenom dvakrát a vždycky to bylo nepříjemné, rychlé a trapné. Já… věděla jsem, že jsi zkušený a že budeš od ženy očekávat víc, než Walt. Myslela jsem si, že pro tebe nebudu dost dobrá.“

Takže takhle to bylo, pochopil ji Cy. Vůbec mě nechtěla pokoušet. Strachovala se, co její chováni vyprovokuje.

„Promiň, nerozuměl jsem tomu,“ řekl zaraženě. „To není tvoje chyba. Já jsem se také nechala hodně unést.“

Cyovi byla spousta věcí náhle jasnější. Především její absolutní nezkušenost v intimním soužití. Pokud spala se svým manželem jen dvakrát, říkal si, a ani jednou se jí to nelíbilo, pak posledních několik hodin pro ni muselo znamenat velkou změnu. Je to zvláštní, většina žen dnes takhle naivní není. Zahleděl se na ni. Často mu připadala zralá, ale pak najednou z ničeho nic obrátila. Nerozuměl jí.

„Budeme v noci spát spolu?“ zeptala se rychle, dokud ji neopustila kuráž.

„Ne,“ řekl bez zájmu. „To, co se stalo dnes odpoledne, se nikdy nemělo stát. Nechci znovu vystavovat tvoje dítě riziku.“

Snažila se nedát najevo své zklamání. Teď už si byla jistá, že ho nedokázala potěšit. Připadala si jako chodící zklamání mužských postelí a nevěděla, jak to změnit. „Dobře,“ řekla s nucenou bezstarostností.

Cy byl rád, že to bere tak klidně. Možná, že nemilovala svého manžela, říkal si, ale rozhodně stojí o svoje dítě. Stále je tady šance, že je těhotná, i přes nedostatek příznaků. A jestliže je vážně těhotná s Waltem, říkal si, nechci aby kvůli mně o svoje dítě přišla. Už se jí ani nedotknu. Jakmile bude Lopezova hrozba pryč, půjde zpátky domů a bude pracovat pro Kempa. Dáme se potichu rozvést. Tak to bude pro oba nejlepší. Nemůžu si dovolit znovu se zamilovat. Nechci znovu zažít to peklo, když ztratíte někoho blízkého.

Lisa se cítila trapně, ale snažila se to nedát najevo. Nemělo mě to překvapit, že jsem ho zklamala v posteli, říkala si. Určitě měl v životě spousty atraktivních a zkušených žen. Já jsem jen vesnická holka bez zkušeností a díkybohu nezná můj skutečný věk. To by se se mnou vůbec nebavil. „Až přijdeš, budu mít pro tebe večeři,“ řekla.

„Přijdu pozdě.“

Přikývla. „Dobře.“

Šel ke dveřím, zaváhal, ohlédl se a majetnický záblesk se mihl jeho zelenýma očima. Její tvář se zalila červení a on se přinutil pohlédnout jinam. Není to první žena, kterou jsem dostal do postele, a nebude ani poslední, říkal si. Prostě to nemá žádnou budoucnost. Popadl svůj klobouk z věšáku, narazil si ho na hlavu a bez dalšího slova vyšel ven.

Lisa se vrátila ke svému nádobí a nohy se jí třásly. Přemýšlela, jestli vůbec tuší, co jeden takový pohled se ženou udělá.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Následující dva týdny prožili obyvatelé domu Parksových ve vzájemné slušnosti. Cy prohledal dům kvůli odposlouchávacímu zařízení hned ten den, kdy je napadli Lopezovi muži. Dal si záležet, aby nic nevynechal.

Pravidelně kontroloval nahrávky z monitorovacího zařízení. Vedle skladiště vyrostlo něco jako malá továrna na zpracování medu, až ke střeše nacpaná včelími úly. Nepostřehl nic, co by dávalo tušit přítomnost drog, ale přibylo několik dalších lidí a na pozemku teď stálo několik velkých nákladních aut s osmnácti koly. Zdálo se, že Lopez se chystá začít rozvážet své produkty už brzy.

Cy mezitím navštívil Eba Scotta, aby zjistil, jak pokročil Rodrigo a zásilka kokainu, o které mluvil.

„Narkouni dostali zásilku do zálivu,“ řekl Eb. „Pobřežní hlídka identifikovala jejich lodě a zastrašila je palbou. Vzdali se a vydali svoje zboží. Zatkli tam řadu lidí a zadrželi tolik kokainové pasty, že by to stačilo na vypěstování závislosti v jednom malém státě.“

„Zatraceně,“ zamumlal Cy rozzlobeně. „To jsme dopadli.“

„Nekritizuj je,“ napomenul ho Eb. „Bylo by dobré, kdyby se jim to dařilo častěji.“

„To je jasné, ale já chci chytnout Lopeze s prsty namočenými do pasty,“ řekl Cy. „A on si mezitím sedí na samé hranici mého pozemku, jako sopka, která se chystá chrlit lávu a já s tím nemůžu vůbec nic dělat. Předpokládám, že víš, že šerif s lidmi z protidrogového to tam byli na anonymní udání prohledat.“

„Vím o tom,“ řekl Eb. „Měli to dobře promyšlené.“ Potřásl hlavou. „Takový plán musíš přinejmenším obdivovat. Byl to geniální tah. Teď už si tam bez důkazů nikdo netroufne.“

„Bude to těžké,“ odtušil Cy.

„Přesně tak.“ Eb se naklonil dopředu a tiše zkoumal Cyovu tvář. „Vypadáš starší.“

Cy se zamračil.

„To udělá sňatek se starým mládencem.“

„Na mě to mělo přesně opačný vliv,“ odpověděl jeho přítel. „To jsem si všiml,“ poznamenal Cy a rychle změnil téma. „Je Micah Steele ještě ve městě?“ zeptal se.

„Zrovna někam odjel. Ale příští týden by měl být zpátky.“

„Přál bych si, abychom mohli sbalit Lopeze a dostat Rodriga zpátky dřív, než ho zastřelí,“ řekl Cy. „Nechci, aby ho kvůli nám zabili.“

„Ani já ne. Je v tom přinejmenším stejně dlouho, jako Dutch a Laremos,“ odpověděl Eb. „To oni ho naučili všechno, co umí.“

„Byli nejlepší.“

„Taky jsme nebyli špatní,“ řekl Eb s pobaveným úsměvem. „Ale řekl bych, že kdybychom se neusadili, už jsme dávno mrtví. Osobně považuju sňatek za celkem prima dobrodružství.“

„Někomu to vyhovuje,“ řekl Cy bez nadšení.

Eb se zamračil a hleděl na svého přítele. „Nic mi do toho není, ale je to pravda, že Lisa je těhotná?“

Už se chystal říct ano, ale Eb ho sledoval s instinktem vypěstovaným mnohaletým přátelstvím. „To je dobrá otázka,“ odpověděl Cy nakonec a naklonil se dopředu. „Myslel jsem si, že ano, ale nejsou na ní vidět normální známky těhotenství.“ Přimhouřil oči. „Moc o tom nemluvíme.“

„Je mladá,“ souhlasil Eb. „Možná toho sama o těhotenství moc neví. Vyrůstala sama se svým otcem. A to nebyl ten typ, co by se svou dcerou probíral intimní věci.“

„Říkáš, že je mladá,“ držel se Cy tématu. „Jak mladá?“

„Chceš mi tvrdit, že sis ji vzal a nevíš ani, kolik jí je?“

„Když jsem podepisoval předmanželskou smlouvu, položila prst na datum svého narození,“ zamumlal. „A zabavila ji hned, co ji podepsal právník. Ptal jsem se jí na to, ale vždycky se tomu vyhnula.“

„Aha.“

„No?“ nedal se odbýt Cy.

Eb se zakřenil. „Měla by ti to říct sama.

„Ebe!“

Druhý muž se neklidně přesunul. „Je jí jedenadvacet. Stěží.“

Cy zbledl. Opřel se do křesla jako po těžkém zásahu. Sundal si klobouk a rukávem si otřel zpocené čelo. „Dobrý bože!“

„To je věk, co má v papírech,“ zdůraznil Eb. „A nemusím ti říkat, že je na svůj věk obdivuhodně zralá. Některé ženy vyrostou rychleji než jiné. Nikdy vlastně neměla dětství. Podle toho, co jsem slyšel, tak od šesti let soutěžila v jízdě na koni a pracovala na ranči. Obchodovat ji otec sice neučil, ale o denní rutině na ranči ví všechno.“

„Je o čtrnáct let mladší,“ zasténal Cy. „Už chápu proč mi to nechtěla říct.“

„Nikdy by sis ji nevzal, kdybys to věděl,“ poznamenal Eb.

„Samozřejmě, že bych si ji nevzal. Lopez neLopez! Kolíbky nevykrádám!“

Eb se zachechtal. „Ona není žádné dítě. Tady v Jacobsville dáme mnohem víc na rodinu než na věkový rozdíl. A Lisa pochází z dobré rodiny. Stejně jako ty.“

Cy měl hlavu v dlaních. „Waltovi nebylo ani třicet,“ poznamenal. „A tomu zatracenému Harleymu je sotva dvacet osm. Pořád se motá kolem domu, chodí dovnitř a zase ven a věčně s ní flirtuje, když si myslí, že ho nevidím. Je to sotva pár týdnů, co jsem ho přistihl, jak ji drží za ruku přímo uprostřed mého obýváku. Že prý ji učil, jak se vyprostit z úchopu!“

„Ty přece víš, jak si s tímhle poradit,“ řekl Eb zlehka.

Zelené blýskající se oči se zvedly aby se střetly s jeho. „Já to nezvládnu. Je pro mě, sakra, příliš mladá a já s ní nechci zůstat ženatý!“

Ebovo obočí vylétlo vzhůru pod silou toho prohlášení. „Tak co chceš udělat? Vykopneš jí a necháš Lopeze, aby…“

„Ach, pro boha živého, přece víš, že bych to neudělal!“ zarazil ho Cy. „Jenom prostě nechci, aby si v mým domě zvykla,“ dodal podrážděně. „Myslím si, že je stále ještě v šoku z Waltovy smrti a chytne se prvního otevřeného náručí, které se najde.“

„Možná to tak je,“ odtušil Eb. „Ale přece nebudeš riskovat, když nemáš jistotu.“

Cy na něj zíral. „Nerozebírej mě!“

„To bych si ani netroufl,“ řekl Eb s úšklebkem. „Ale ona a Walt se nebrali pro věčnou lásku. Zrovna ztratil Bečky Wayneovou a měl zlomené srdce. Každý věděl, že si Lisu vzal jenom z trucu. A ona sama nikdy nebyla zamilovaná. Myslela si, že to přijde automaticky, když si nasadí prstýnek. Ale tak to není.“ Eb se zatvářil pobaveně. „Když nechceš Lisu pro sebe, můžeš nechat Harleyho, ať zkusí svoje štěstí. Je mladý, perspektivní…“

„Zatracený Harley!“ vybuchl Cy s očima v plamenech. „Jestli se k ní ještě jednou přiblíží, přísahám, že s ním nakrmím kuřata!“

Eb se uchechtl. „Po tom, co se stalo u tebe doma, když si Lopezovi muži přišli pro Lisu, se prý změnil. Prý po tobě přestal házet pistole a na míle se ti vyhýbá.“

„Někdo potřebuje tvrdou lekci, aby pochopil, že není nezranitelný. Harley si moc věřil. Mohlo ho to stát život. Víš, že ti dva útočníci se dostali ven na kauci a odjeli ze země?“

„Vím to. Kolik to bylo? Milion každý?“

„Jo. Pro Lopeze je to jen kapesné. Ale soudkyně to vyhnala, jak mohla nejvýš.“

„Je to dobrá soudkyně,“ souhlasil Eb.

Cy se postavil. Cítil se rozechvěle. „Musím se vrátit domů. Když se dozvíš něco o Rodrigovi, dej mi vědět. Pořád se snažím sledovat tu továrnu na med. Zatím tam není nic vidět.“

„Nebyla by to psina, kdyby se Lopez dal na dobrou cestu a začal vážně prodávat med?“ usmál se Eb.

„Jasně a prasata se naučí lítat,“ poznamenal Cy sarkasticky.

„Tak u mě určitě ne,“ řekl Eb a zvedl se, aby vyprovodil Cye ke dveřím. „Ale kulky možná lítat budou, než se tohle vyřídí,“ dodal pochmurně. „Nelíbí se mi ten klid v Lopezově skladu. Něco mají určitě za lubem.“

„To je přesně to, čeho se bojím,“ souhlasil Cy.

Jak se přiloudal další týden, Lisa si všimla, že Cy nad něčím stále dumá. Od toho dne, kdy šel za Ebem Scottem, byl zasmušilý a nepřístupný. Ale měla pocit, že na ní stále visí očima. Přistihla ho, jak se na ni dívá, když skládala v kuchyni prádlo. Koupil jí myčku na nádobí, jak slíbil a kuchyňské náčiní, které potřebovala. Překvapil ji s romantickými knížkami, které tak ráda četla a dokonce někde sehnal i vzácné neprodejné výtisky od jejích oblíbených autorů. Donekonečna nakupoval dárky pro Pupíka a pro Boba a lákal Lisu do obchodů, kde měl otevřené účty. Neustále ji rozmazloval. Ale nikdy se jí nedotkl.

Večer, zrovna když skončily zprávy, vypnula televizi a šla za ním odvážně do jeho kanceláře, kde měl počítač, tiskárnu a faxmodem. Vzhlédl od svého masivního dubového stolu s překvapeným výrazem.

„Můžu dál?“ zeptala se ze dveří.

Pokrčil rameny. „Jak je libo.“

Neznělo to moc přívětivě. Zejména od novomanžele. Ale Lisa se přesto usmála a přišla blíž.

„Něco tě trápí?“ zeptal se tiše.

„Ano.“

„A co?“

Zastrčila ruce do kapes ručně vyšívané purpurové zástěry.

„Cítím se tu v poslední době jako nevítaný host,“ řekla bez obalu. „Chci vědět, co dělám špatně.“

Zamračil se odložil tužku, kterou do té doby držel. „Neudělala jsi nic špatně, Liso,“ řekl.

„Musela jsem něco udělat špatně. Nemůžeš se přinutit ani aby ses ke mně přiblížil na pět stop.“ Její hlas zněl syrově.

Opřel se ve svém křesle. Stáhl rty v jedinou linku a pomalu si ji prohlížel. „Neřekla jsi mi, že je ti jedenadvacet.“

Najednou byla jako na trní. „Proč by ti to mělo va dit?“ zeptala se.

„Dobrý bože na nebesích!“ zvolal výbušně a prudce se zvedl z křesla. „Jsi stále ještě dítě a mně je pětatřicet!“

Výmluvně vydechla.

„Nevypadáš na svůj věk,“ zamumlal a poodešel k temnému oknu. Horizont se rýsoval jako matná silueta v dálce. Vypadal placatě a studeně.

„Takhle přesně mluvil Walt,“ vzpomínala. Bokem se opřela o stůl a hleděla na jeho dlouhá záda. „Ale nejsem tak nezralá, jak ze mě děláš.“

Jeho ramena sebou škubla. „Kdyby ti bylo o deset let víc…“

„Ale to mi není. Tak co s tím chceš dělat?“ dožadovala se a odfoukla při tom zatoulaný pramínek vlasů. „Chceš, abych se přestěhovala zpátky na svůj ranč, pracovala pro pana Kempa a platila ti rentu? Ráda to udělám.“

Jako by se mu srdce zastavilo. Najednou se cítil zranitelný.

„Netvař se tak utýraně. Nebudou z toho žádné řeči, když se vrátím domů. Můžeme náš sňatek ještě pořád nechat anulovat.“

„Jasně, a hned příští den se utopíme v pomluvách!“

„Nemůžu uvěřit tomu, že zrovna ty se staráš o to, co řeknou lidi,“ vyštěkla. „Mně osobně je to jedno.“

„Tak to není.“ Napěchoval si ruce do kapes. „Nikdy jsi nebyla venku z Jacobsville. Nevíš o mužích vůbec nic.“ Zvolna se nadechl. „Měla jsi jít na kolej nebo aspoň projet zbytek země a podívat se do světa před tím, než se vdáš.“

„Nikdy jsem neměla dost peněz na cestování,“ řekla krátce. „Můj táta byl malý rančer a ne aristokrat. Kdybych šla na školu, studovala bych veterinu nebo zemědělku, ale to teď stejně nejde, protože čekám dítě!“

Zaváhal. Mám jí říct, že o tom pochybuju, přemýšlel. Možná je na to teď ta nejlepší chvíle.

Ruka jí sklouzla k pasu. „Mnohem radši budu mít dítě než diplom, jestli tě to zajímá,“ řekla mu.

Jeho tvář ztuhla. Nemůžu jí to říct, uvědomil si. Ještě ne. Podle toho, co mi řekla, svého manžela nemilovala, ale po dítěti touží. Co by to s ní udělalo, kdyby zjistila, že není těhotná? Otočil se čelem ke stolu. „Nechci, aby ses stěhovala pryč. Lopez možná teď dal pokoj, ale ujišťuju tě, že na tebe nezapomněl. Nebudu riskovat tvůj život.“

Stála tam a zírala na něj. „To zní férově. Až ho konečně chytnou, tak odsud vypadnu,“ řekla chladně. „Nebudu žít s člověkem, který se mě nemůže ani dotknout jenom proto, že jsem těhotná s někým jiným!“ vystřelila naslepo. Zdálo se, že se strefila, protože Cy v tu ránu ztuhnul.

Otočila se a zamířila naštvaně ke dveřím. Konečně jsem se dozvěděla pravdu, láteřila v duchu. Nevadí mu můj věk, ale Waltovo dítě!

„Zatraceně, kvůli tomu to není!“ volal za ní.

Otočila se. „Tak proč tedy?“

Zíral před sebe. Navzdory svému mládí uměla zasadit dobrou ránu. „Nemáš žádné příznaky těhotenství,“ řekl chladně.

Několik napjatých sekund neodpovídala. „Dobrá,“ řekla nakonec. „Zítra ráno si dojdu znovu k doktorovi.“

„To bys měla,“ odpověděl úsečně.

Prohlížela si jeho staženou tvář a hledala v ní odpovědi na otázky, které si netroufala položit. „Byli jsme si tak blízcí v ten den, co jsme se vzali,“ řekla váhavě. „Byl jsi… jiný. Myslela jsem si, že ti na mně záleží.“

Pokusil se usmát, ale jeho úsměv byl směsi pohrdri ní sebe sama a výsměchu. „Cožpak ti nikdo neřekl, že muži jsou po sexu přecitlivělí?“

Na ta slova se Lisa uzavřela jako květina na večer. Otočila se a bez dalšího slova vyšla z místnosti.

Cy si nervózně prohrábl tmavé vlasy a tiše zaklel kvůli té kruté poznámce. Nikdy se necítil tak zmatený. Nevěděl, jestli nosí Waltovo dítě nebo ne. Nevěděl ani, co k ní doopravdy cítí. Bolelo ho u srdce, když si vzpomněl, jak je mladá. A navrch toho všeho byl frustrovaný, protože nebyla šance, že by Lopez hrál otevřeně a udělal sám další krok. Čím si ale byl jistý, bylo, že Lisa potřebuje ochranu. A chtěl se o ni postarat nejlíp, jak dovedl. A až bude po všem, řekl si, a ona bude v bezpečí, sama se může rozhodnout, jestli chce strávit svůj život se zmrzačeným žoldákem.

Lisa si zašla k doktorovi, aby ji znovu udělal těhotenské testy. Když se vrátila na ranč, vypadala rozrušená a ustaraná víc, než kdy před tím.

Cy na ni čekal v obýváku. Postavil se téměř do pozoru a pozorně ji sledoval. „Takže?“ zeptal se.

Pohybovala se neklidně. Odhodila svou kabelku na židli. Měla na sobě stejné béžové šaty jako v den svatby a přes ně lehký hnědý kabátek. Vlasy měla spletené do drdolu. Byla bledá, tichá a nešťastná. „Test vyšel pozitivní,“ řekla aniž se mu podívala do očí. „Doktor mi řekl, že těhotenské známky se někdy neukážou hned na začátku. Řekl mi, že není čeho se bát.“

Cy mlčel. Zjevně jsem se naprosto zmýlil, uvažoval. Je těhotná a dítě je Waltovo. Není to ode mě příliš dobrosrdečné být tím zklamaný, ale je to tak.

Postřehla výraz na jeho tváři a zranilo ji to. Věděla, že muži se stávají majetnickými, jakmile jednou se ženou prožijí intimní chvilky. Proto ji tak úplně nepřekvapilo, že jí měl za zlé Walta v jejím životě. Pro muže není jednoduché přijmout a vychovat cizí dítě.

„Určitě nechceš, abych odešla?“ zeptala se tiše.

„Jistěže nechci,“ pravil automaticky.

Zvedla k němu oči. „Nebudu se ti plést do cesty.“

„Nestojíš mi v cestě.“

Se škubnutím se odvrátila. „Dobrá, díky.“

Zdálo se, že ve dveřích maličko zaváhala, ale trvalo to jen vteřinku. Pak vyšla ven a zanechala Cye vlastním úvahám. Se směsicí pocitů sledoval, jak se vzdaluje.

Než odešel, stavil se ještě ve své kanceláři zkontrolovat vzkazy. Pak si vzal svůj ovčácký kabát a narazil si klobouk do čela. Ven vycházel přes kuchyň, aby mohl Lise říct, kam má namířeno.

Harley akorát přišel s čerstvými vejci. Stál tam opřený o linku a usmíval se na Lisu. Ona mu úsměv vracela. Oba mu připadali tak mladí…

„Promiň, že jsem je dnes ráno nevyzvedl jako první,“ říkal zrovna Harley Lise. „Ale musel jsem spravit plot.“

„To je v pořádku. Měla jsem nějaké zařizování ve městě,“ odpověděla Lisa.

„Dneska přijdu pozdě,“ ozval se Cy ze dveří. Oba vyskočili, překvapeni jeho náhlým zjevením. Harley si odkašlal, přikývl na Lisu, a pak rychle seběhl ze schodů a zamířil do stáje.

Cy nechápal, proč začala Lisa couvat až se zády zarazila o kuchyňský dřez.

„Co to má být, pro boha svatého?“ dožadoval se.

„Měl by ses na sebe podívat do zrcadla,“ odpověděla.

Přimhouřil své zelené oči.

„Harley tady tráví příliš mnoho času,“ řekl chladně. „Nelíbí se mi to.“

Její obočí se zvedlo. „Jak to můžeš vědět? Nikdy se tady ani neukážeš!“

Její rty tvořily úzkou linku. Naježil se žárlivostí.

Vzhlížela k němu z bezpečné pozice u kuchyňského dřezu.

„Nepodváděla jsem Walta a nepodvádím ani tebe,“ řekla chladně. „Jen pro případ, že by tě to zajímalo.“

Zíral na ni tiše. Jeho oči pod širokou obroučkou klobouku, žhnuly jako dva zelené plameny.

„Neměla jsem souhlasit s tím, abych sem šla,“ řekla po chvilce. Těžce vzdychala opřená o dřez. „Nikdy v celém dosavadním životě mi nebylo tak mizerně.“

To bylo horší než políček. Celé jeho tělo ztuhlo. „Tak to jsme dva,“ lhal. „Neměj starost, nebude trvat dlouho a celou záležitost vyřídíme. Jakmile se uskuteční prodej ranče, budeš mít dost peněz na to, aby sis dělala co budeš chtít.“ Pak odešel, ani se neotočil.

Lisa měla chuť něco rozbít. Šílím kvůli tomu bláznivému chlapovi a on neustoupí ani o píď, naříkala. Nechce, abych se bavila s Harleym a je rozmrzelý, že dítě, které nosím je Waltovo. Střídavě mě ignoruje a rozmazluje. A teď mi nabídl, že můžu odejít. Nechce se mi. Už jsem si zvykla žít s ním, i když to znamená být většinu času sama. Ale řekl mi, že můžu jít, až se věci vyřeší. Znamená to snad, že se blíží zúčtování s Lopezem? Doufám, že ano. Vedle Cye se cítím bezpečná. Dokonce i když je se mnou Harley. Jestli se vrátím domů, budou mě sice hlídat, ale v bezpečí nebudu.

Cy se zatím autem blížil k městu a zuřil. Takže ona chce jít domů, říkal si naštvaně. Tak se podíváme, co pro to můžu udělat. Nejdřív se stavil u Kempa v kanceláři a řekl mu, aby si pospíšil s papírováním jak jen to půjde. Pak se vydal k Ebovi. Musí existovat nějaký způsob, jak přinutit Lopeze, aby strčil hlavu do smyčky, říkal si.

Cestou se rozhodl jet kolem starého opuštěného domu Johnsonových. Nevěděl sám, proč si vybral tuhle cestu. Odbočil z asfaltové silnice a vydal se po úzké polní cestě. Nepotkal nikoho, což ovšem nebylo nic neobvyklého. Málokdo dá na cestě do Viktorie přednost neudržované polní cestě před asfaltovou silnicí. Pozdní podzimní krajina byla pochmurná a nevábná. Všechny listy ze stromů už opadaly a poslední kupky sena byly uklizeny do stájí na zimní krmení. Vládlo štiplavé počasí a noci už byly chladné. Cy vzpomínal na zimy, které strávil s Ebem v zámoří, kdy se brodili ledem a sněhem. Tady byl život mnohem jednodušší, někdy dokonce až příliš jednoduchý

Sledoval scenerii a ničemu příliš nevěnoval pozornost. Najednou zpozoroval dva kamiony u starého viktoriánského domu. Nezpomalil ani nedal najevo zájem o kdysi opuštěné obydlí. S bolestí pochopil, proč Lopezova medová operace zamrzla na mrtvém bodě. Už dávno má distribuční centrum v provozu, jenom to není za mým pozemkem, uvědomil si. Včelí úly byly jen nástraha. Skutečné drogové operace probíhají tady, došlo mu. Stáj byla nově opravená a nebezpečně vyhlížející zaměstnanci posedávali kolem. Kamiony stály zadkem do stáje. Cy se ani nemusel dívat, aby věděl, že na dveřích stájí jsou pevné zámky a že muži, kteří je hlídají, mají automatické zbraně. Také věděl, že to, co nakládají, není seno.

Přelstili nás, lamentoval v duchu. A teď už je možná příliš pozdě zasáhnout. Vsadil bych se, že tohle je Lopezova dodávka, která následovala po té zkonfiskované na lodích v zálivu. Podivně vypadající olejové sudy byly roztroušeny všude kolem. Zjevně je použili k překročení řek, aby se vyhnuli kontrole.

Projel okolo, aniž by se znovu podíval. Už je to tak, řekl si. Lopez pracuje na plné obrátky přímo tady v Jacobsville. Takže jestli je chceme zastavit, nezbývá nám moc času.

Na konci cesty najel znovu na dálnici a rozjel se za Ebem, až gumy pískaly.

ŽENAVOIIKO/I INI

DESÁTÁ KAPITOLA

Eb byl novinkami překvapen.

„Přímo nám před nosem, zatraceně,“ vybuchl. „Není divu, že jsme nic neobjevili v medovém překladišti. Byl to chyták a my jsme jim to slupli i s navijákem jako úplní zelenáči!“

„Otázkou je, co budeme dělat teď,“ řekl Cy chladně. „A vzhledem k tomu, že Rodrigo nás nevaroval, mohlo by to znamenat, že ho odhalili a odstranili.“

„Doufám, že ne,“ řekl Eb upřímně. „Ale jsem přesvědčený, že kdyby mohl, jistě by nás o tom informoval.“ Rukou si prohrábl vlasy. „Sakra, a my na to musíme přijít zrovna když se chystá další várka zboží do distribuční sítě.“

„Je to horší. Podle toho, co jsem viděl, bych řekl, že je připraven vyrazit ještě dnes v noci.“

„Budeme do toho muset jít hned,“ řekl Eb najednou. „Jinak promarníme příležitost. A budeme potřebovat pomoc,“ dodal. „Alespoň dvanáct lidí. Bojím se, že tolik ozbrojených mužů neseženeme.“

„Stejně do toho nemůžeme jít bez svolení úřadů,“ opáčil Cy. „Žijeme tu. Nevím jak ty, ale já nechci skončit jako expatriovaný Američan.“

„Ani já ne.“

Eb přimhouřil oči.

„A je tady ještě jedna věc. Rodrigo je stále s nimi. Federálové to nebudou vědět a zastřelí ho. Musim jít do toho s nimi. Mám několik kontaktů. Můžu jim zavolat

„To můžu i já,“ souhlasil Cy. „Porovnáme si seznamy. S trochou štěstí budeme schopni zlikvidovat místní Lopezovu pobočku a zároveň při tom zachránit Rodriga.“

Bylo to ve spěchu a hektické. Museli obeznámit potřebné lidi a včas je dostat na místo, ale stihli to akorát. Šerif odvolal dva své muže z hlídky a přivolal další dva pomocníky pro mimořádné situace. Oddělení pro boj s narkotiky mělo k dispozici jen tři muže, kteří se mohli dostat do Jacobsville včas a ti hned vyrazili. Dva nejlepší policejní důstojníci z místního oddělení, Palmer a Barrett se dobrovolně přidali k šerifovým mužům. I v případě početní nevýhody měli šanci distributory drog při troše štěstí překvapit. Nikdo nechtěl mít fungující drogový kartel v Jacobsville.

Cy si zrovna oblékal svůj noční převlek, když do jeho pokoje vešla Lisa. Zalapala po dechu.

„Kam jdeš?“ zvolala.

S obličejovou maskou v ruce se k ní otočil a prohlížel si ji. Měla na sobě žlutou soupravu, ve které vynikala barva jejích blond vlasů. Rozpuštěné splývaly volně na ramena a Lisa měla na tváři zvláštní jas těhotné ženy.

„Lopezova banda se chystá dnes v noci vyrazit s nákladem. Jdeme je zastavit,“ řekl upřímně.

Její zděšené oči neopustily jeho silnou postavu v černém ani jeho štíhlou zjizvenou tvář a blýskající se oči. Byl pro ni ohromující fyzicky i psychicky. Bral jí dech. Děsilo ji, co se chystal udělat.

Šla rovnou k němu, její tmavé oči vypadaly ještě tmavší skrze skla brýlí. „Ne,“ řekla krátce. „Ty nechoď! Je spousta lidí, kteří jsou za to placení. Nenechám tě, abys šel po těch drogových dealerech!“

Uchopil ji za obě ramena, přitáhl ji k sobě, sklonil se a bez okolků ji začal líbat, dokud z ní nevylíbal všechen protest. Jeho paže ji objaly, kolébaly ji, jeho tvrdá ústa pohlcovala její jemné, pootevřené rty. Trvalo dlouhou dobu, než zvedl svou tmavou hlavu.

„Když dovolíme Lopezovi, aby tady uskutečnil svoji operaci, nikdo z nás už nikdy nebude v bezpečí. Zejména ty,“ řekl tiše. „Jestli to nezastavíme teď, nezastavíme to nikdy.“

„Můžou tě zabít,“ řekla vyděšeně.

Zkoumal její tvář a s úlekem si uvědomil, že by se dokázal vzdát čehokoliv, dokonce i svého vlastního života, snadněji než Lisy. Stále mu však připadala příliš mladá.

Znovu ji políbil, dlouze a tvrdě, ignoroval všechny důvody, proč by se měl ze všech sil snažit ji poslat ze dveří a ze svého života. Její ruce se kolem něj ovinuly a ona mu vracela polibky veškerou silou, kterou v sobě měla. Bylo to jako chodit po žhavém uhlí. Nedokázala se dostat dost blízko.

Když zvedl hlavu, byla bez dechu. „To jsem zvědavá,“ zašeptala chraplavě, „jak daleko se chceš držet, aby ses vyhnul mojí posteli.“

„Tak tohle se ti honí hlavou?“ rozesmál se.

„Walt byl můj manžel a měla jsem ho ráda,“ řekla tiše. „Nelituju toho, že budu mít jeho dítě a že část z něj bude žít dál. Ale ty a já spolu můžeme taky mít děti. Není to biologie, co dělá z mužů otce, je to láska. A stejně mě nikdy nepřesvědčíš, že bys dokázal nemilovat dítě, i kdyby geneticky nebylo tvoje.“

Něžně vzdychl a uhladil její rozběhlé pramínky. „Pořád se motám v minulosti, přestože nejsi ani v nejmenším jako moje minulá žena. Nemám ti za zlé Waltovo dítě.“ Pokrčil rameny. „Vlastně to není ani věkový rozdíl. Ale ty jsi mladá a já jsem starší než vypadám. Možná potřebuješ někoho, kdo ti bude věkově bližší.“

„Někoho, jako je Harley?“ zeptala se úmyslně. Jeho tvář ztuhla a jeho oči se nebezbečně zaleskly.

Naděje, téměř zapomenutá se zatřpytila v jejích očích. „To jsem si přesně myslela, že řekneš.“ Stáhla si k sobě dolů jeho hlavu a něžně ho políbila. „Vím, že se o sebe dokážeš postarat. Viděla jsem to. Ale neriskuj. Tentokrát chci být vdaná dlouhá léta.“

„Vážně?“ zamumlal.

„Ano. Nevrátím se zpátky na tátův ranč. A jestli mě nenecháš bydlet s tebou v domě, tak budu bydlet ve stáji s Pupíkem. A každému v Jacobsville to řeknu…“

Znovu ji začal líbat. Bylo to sladké a vstřícné a on na to vůbec neměl čas. Ale nedokázal přestat. Začínal pociťovat touhu a věděl, že takhle se nikdy nepohne z místa.

„A když budeš pryč, nastěhuju se do tvojí ložnice,“ dodala hlasem plným vášně.

„Možná mě napadne nějaká výmluva, než se vrátím,“ zamumlal do jejích rtů.

„To si zkus,“ usmála se.

Uvolnil se z jejích paží a něžně ji odstrčil. Pevně sevřel její ramena. „Když budu pryč, zůstaň v domě a dveře nech zamčené. Nels bude u hlavního vchodu a zadní dveře hlídá Henry. Oba jsou ozbrojeni. Nechoď blízko k oknům a nezvedej telefon. Kde je náhradní pistole už víš,“ dodal a ona přikývla. „Je nabitá.“

Kousla se do rtu. Z jeho chování pochopila, jak nebezpečné to bude pro ně pro oba. „Dobrá. Použiju ji, když budu muset. Ale nedej se zastřelit,“ řekla mu pevně. „Musíš se mi vrátit celý.“

„Udělám, co bude v mých silách,“ řekl a usmál se. Její oči byly mírné a temné. Téměř se v nich ztratil.

Jeho ruka oděná v rukavici vylétla vzhůru, aby se dotkl její zardělé tváře. „Co jsem kdy v životě udělal, že si zasloužím někoho, jako jsi ty?“ zeptal se dech beroucím něžným hlasem. Odstoupil od ní dřív, než ho něžnost zcela pohltila. „Vrátím se hned, jak to skončí.“

Nasadila statečný výraz. „Dobrá,“ řekla bez dalších protestů.

Zastavil se ve dveřích a ještě jednou se na ni dlouze zadíval. To je ale, sakra, ženská, pomyslel si. Nevzdává se snadno. Nebrečí, nestěžuje si ani se mě nesnaží zastavit. Stála tam a statečně se usmívala ačkoli její oči byly příliš jasné na to, aby to bylo normální.

Ještě tam stála, když vyšel na chodbu a zmizel.

Harley seděl před hlavními dveřmi spolu s Nelsem. Čekal na Cye se zapálenou cigaretou. Mračil se. Když ze dveří vyšel Cy v černém nočním oblečení s maskou přes obličej, zvedl se na nohy. Měl na sobě džíny, vysoké boty a vojenskou blůzu, která mu zbyla z dob aktivní služby.

„Beze mne odsud neodejdete,“ řekl Harley útočně. „Kdo říká, že odcházím?“

„Nenapadejte mě.“ Harley otevřel svou blůzu a odkryl tak svou pistoli ráže čtyřicet pět milimetrů. „Možná nejsem dokonalý voják, ale mezi rangery jsem byl eso,“ dodal. „A bez ohledu na to, kolik, mužů do toho jde, vždycky můžu být užitečný.“

To znělo mnohem lépe než chvástání o bojovém výcviku, řekl si v duchu Cy. Váhal, ale jen okamžik.

„Dobrá. Tak pojďme. Nelsi, ručíš mi za ni svým životem,“ dodal k muži na prahu a ten tiše přikývl.

Harley zamířil k expeditionu, ale Cy zavrtěl hlavou. Ukázal na černé bronco neurčitého stáří, které stálo zaparkované pod stromem. Dva muži už v něm seděli. Harley byl šokován, že si auta až do té chvíle vůbec nevšiml.

Nepřekvapilo ho, když na předním sedadle objevil Eba Scotta. Vedle něj seděl neznámý muž, mnohem větší než Eb nebo Cy. Oba byli oblečeni podobně jako Cy.

„Tu máš,“ řekl Eb a podal Harleymu malou plechovku s černou barvou na obličej. „Bez masky bys zářil jako měsíc v úplňku.“

Harley alespoň věděl, jak kamufláž použít. Chtěl se zeptat na spoustu věcí.

„Stubbs a Kennedy se k nám přidají až u starého domu Johnsonových,“ řekl Eb napjatě. „Šerifovi lidé jsou s námi také. Spolu s nimi ty, Micah a já bandu obklíčíme a necháme federály, aby šli dovnitř jako první.“

„Kdo jsou Stubbs a Kennedy?“ zeptal se Harley.

„Z protidrogového,“ přišla chladná odpověď. „Walt Monroe byl také od nich. Budou mít první ránu.“

Harley podal barvu na tvář zpátky Ebovi. „Říkali jste starý dům Johnsonových, ale to skladiště je přímo za pozemkem pana Parkse.“

„To byl jen chyták na odlákání pozornosti,“ řekl Cy krátce. „Jsem hlupák, že jsem na to nepřišel dřív.“

„Tak to už chápu, proč jsme tam neobjevili žádné drogy,“ řekl Harley.

„Poslouchej,“ řekl Eb, když sjel z hlavní silnice na polní cestu. „Musíš mi něco slíbit. Jestli tam bude Lopez, žádnou akci na vlastní pěst!“

„Pane Scotte, ani ve snu by mě…“ začal Harley.

„Ty ne,“ řekl Eb trpělivě. „On.“

Díval se přes zpětné zrcátko přímo na Cye, jehož oči se leskly.

„Zapálil mi dům,“ řekl Cy spoutaným hlasem. „Zabil mi ženu a syna. Jestli tam někde bude, je můj a žádná síla na zemi ho přede mnou nezachrání. Ani ty ne.“

„Když ho zabiješ, lidé z protidrogového ti na nejbližší soudní půdě zařídí oběšení.“

„To klidně můžou,“ řekl Cy ponuře.

„A co bude s Lisou?“ vstoupil do rozhovoru Micah Steele. „Tohle není Afrika. Nejsi tu sám za sebe. Musíš myslet na Lisu a její dítě.“

„Afrika už je dávno pryč,“ řekl Cy podrážděně. Nemohl si nevšimnout Harleyho napjatého pátravého pohledu.

„Nikdo z nás na to nezapomněl,“ trval na svém Micah. „Vběhl jsi pod plnou palbou rovnou do hnízda odstřelovačů. Oblečení jsi měl rozstřílený na hadry, v těle jsi měl deset kulek a pořád jsi běžel. Zachránil jsi nás před jistou smrtí. Nemůžeme zapomenout, kolik ti dlužíme. Proto tě nepustíme na Lopeze. Kdybych tě měl srazit na zem a sednout si na tebe, tak to udělám.“

„Byli to střelci na baterky,“ zamumlal Cy.

„Byli to odstřelovači,“ odporoval Eb. „Ale tys je šokoval tím, jak jsi šel rovnou do palby. To nemůže fungovat na Lopezovy muže. Musíme nechat lidi z protidrogového, aby udělali první tah. S námi se nepočítá. Musel jsem obvolat kámoše z celého Texasu, aby nás vůbec vzali s sebou. A upřímně řečeno, musel jsem se přiznat Kennedymu, proč jsme tady. Abychom přede všemi uchránili Rodriga pro případ, že bude s nimi. Nezapomeň, že jsme od Rodriga nedostali v poslední době ani řádku. Možná je s nimi a nemá možnost dát nám zprávu.“

„Taky už ho mohli dávno oddělat,“ řekl Cy.

„To nemůžeme vědět, dokud se o tom nepřesvědčíme. Harleyi…“ ohlédl se Eb, „ty se pořád drž Cye.“

Harley zvažoval nebezpečí, které z toho pro něj plyne, když se Micah Steele rozesmál. „To je jediné, co může dělat. Vzpomínáš si, jak ho museli Laremos, Brettman a Dutch společnými silami dostat na zem, když zabili Juba a vystartoval rovnou po společnosti vládních přepadových jednotek?“

Harleyho zalapání po dechu bylo dobře slyšet. „Laremos a…!“

„A kdo sis myslel, že nás naučil, co umíme?“ opáčil Eb. „Ale teď zmlkni, Harleyi, začíná tady být horká půda.“

Zastavil kus před starým domem Johnsonových a vypnul motor. Podal moderní vybavení na noční vidění a vysílačky Micahovi a Cyovi. Cy se na Harleyho odměřeně podíval.

„Tohle není víkend ve výcvikové škole,“ řekl mladšímu muži pevným hlasem. „Jestli se bude střílet, zůstaň stranou. Eb, Micah a já jsme tým. Víme přesně, na kolik se můžeme jeden na druhého spolehnout a pracujeme společně. Jsi tady navíc. Klidně může kvůli tobě někdo z nás zařvat. Jseš tu do zálohy, tečka. Nebudeš střílet, pokud ti někdo z nás neřekne.“

Harley polkl. Pomalu mu to docházelo a v okolí žaludku ucítil podivné stahy. Měl tak sucho v ústech, že mohl sotva mluvit. „Jak poznáme kdo je kdo?“

„Hoši z protidrogového mají na zádech velkými písmeny napsáno DEA. Palmer a Barrett z policejního oddělení a šerifovi pomocníci budou mít uniformy. Zlí hoši se budou snažit ubránit svoje zboží. Teď dobře poslouchej,“ pokračoval. „Jestli tě zajmou, dej si sakra záležet na tom, abys byl na zemi ve chvíli, kdy vstoupíme do hry. Protože jestli budeme muset vzít dům útokem, první, co uděláme, je, že sundáme každého, kdo bude stát na nohou. Rozumíš?“

„Rozumím,“ řekl Harley. „Ale nemám v úmyslu nechat se zajmout.“

Ostatní muži se na sebe krátce podívali a vystoupili z černého bronca. S Ebem v čele se pohybovali tak potichu, že si Harley za nimi připadal jako slon v porcelánu. Náhle pochopil, že jeho takzvaný výcvik, byly vyhozené peníze. A že jeho nezkušenost může být hravě jeho společníkům osudná.

Eb rozestavil Micaha a Cye na hranici pozemku za stájí. Jeden z federálních agentů se vydal k nim a k pěti šerifovým mužům. Jak mávl, čtyři další muži ve stejných oblecích se rozdělili a rozešli do stran. Každý váhal.

Harley se přikrčil. Jeho srdce bušilo jako o závod. Byl vyděšený k smrti. Celou dobu své služby v armádě u rangerů byl na území Spojených států, s výjimkou krátkého úkolu v Bosně, kde ani neopustil budovy velitelství. Viděl muže, kteří byli v boji, a slyšel jejich vyprávění. Neměl však žádné praktické zkušenosti a cítil se jako čerstvý maturant, který má před celou třídou vyprávět svůj referát o knížce, kterou ani nečetl. Měl pocit, že má kolena z gumy.

Čas se vlekl a vteřiny zvolna proplouvaly kolem. Pak, docela náhle jeden ze státních agentů zvedl prudce ruku a zase ji stáhl.

„Jdeme na to!“ zvolal Eb na svůj tým.

Byla to šílená vřava. Lopezovi muži byli oblečeni v civilu a ne v černé, jako Cy a ostatní. Šerifovi lidé a policejní důstojníci měli uniformy a agenti z protidrogového měli na sobě viditelnou identifikaci. Vypadalo to, že všichni začali střílet najednou.

Harley při tom náhlém výbuchu střel zaváhal. Zvuk to byl děsivý a život ohrožující, naprosto odlišný od přikrášlených záběrů z filmů. Nervózně popadl pistoli do obou rukou a vydal se zhruba tím směrem, kam před tím zmizeli Eb se Cyem. Rozeběhl se, ale nebyl dost rychlý a nestačil se včas skrýt. Vběhl přímo do cesty samopalu, který nedržel nikdo z lidí na jeho straně. Zastavil se, dech se mu zarazil v krku a poprvé ve svém mladém životě hleděl jisté smrti do tváře.

Malý tmavý muž v džínách a kostkované košili řekl

perfektní angličtinou, aby odhodil svou zbraň. Harleyho pýcha utržila těžký šrám. Vběhl jsem do toho z vlastní nerozvážnosti, říkal si, a teď se musím připravit na to, co mě čeká. Věděl, že muž nebude váhat střílet. S tichou kletbou pustil svou zbraň na zem.

„O jednu starost míň,” řekl cizinec s příšerným úsměvem. „Adios, seňore…!”

Harley uslyšel hlasité zahřmění, jak vyšla rána. Napjal se, zavřel oči a čekal, až ucítí bolest. Ale výstřel zazněl z jiné zbraně. Muž před ním zavrávoral a svalil se na zem.

„Vypadni, sakra, odtamtud, Harley!” zařval Cy.

Harley otevřel oči a uviděl svého protivníka ležet na zemi a nad ním stál Cy. Zvedl Harleyovu pistoli a hodil mu ji.

„Oběhni stáj. Rychle!” řekl mu Cy. Harley byl roztřesený, ale popadl svou pistoli a rychle přešel kolem ležícího muže. Podíval se na něj a zvedl se mu žaludek. Nikdy neviděl nikoho takhle…!

Srdce mu bušilo jako šílené a ústa měl jako vycpaná bavlnou. Když oběhl budovu, uviděl přestřelku. Někteří muži ze strany drogových dealerů byli schováni za velkými náklaďáky a pálili odtamtud. Jiní byli ve stáji. Bránili svoje zboží a zoufale bojovali o přežití.

Muži z protidrogového se pohnuli. Jejich zbraně štěkaly, jak skládali jednoho muže za druhým. Většina zranění nebyla smrtelná, ale z řevu těch, kteří padali na zem se Harleymu dělalo špatně. Sténání, výkřiky… to nebylo jako ve filmu. Sledoval policejní důstojníky Palmera a Barretta, jak vstoupili rovnou do palby a elegantně zneškodnili svoje protivníky, aniž by je při tom zabili. Záviděl jim jejich uhlazené vystupování a kuráž.

Následoval svého šéfa a připadalo mu, že celé jeho tělo vibruje. Co jsem si to jen myslel, když jsem se zapsal do té školy pro žoldáky, říkal si. Byla to jen spousta humbuku. Ve srovnání s těmihle profesionály je to vážně trapné.

Cy vešel do stáje a Harley tentokrát nezaváhal. Zhluboka se nadechl, pevně stiskl čelisti a vešel rovnou za ním, připraven krýt mu záda, kdyby to potřeboval. Bojoval se strachem a přemohl jej. Nohy se mu třásly, ruce se mu třásly, celý se třásl. Už jednou jsem udělal hloupost, řekl si. Neudělám to dvakrát po sobě. Nenechám v tom přece Cye a ostatní bez pomoci jenom proto, že mám žaludek jako na vodě. V jeho štíhlé tváři se zračilo odhodlání.

Ve stáji stál muž v drahém obleku, který střílel z automatu zpoza několika žoků podezřele vypadající slámy. Harley poznal, že to byl ten muž, který přišel na Cyův ranč, aby se představil jako nový soused.

Cyovy instinkty byly stále dokonalé. Odstrčil Harleyho na stranu a pečlivě zamířil. Z druhého muže byla vidět jen půlka hlavy. Stál přikrčený za pytli sena.

„Odhoď zbraň nebo tě sundám rovnou přes to tvý zatracený zboží,“ vyzval ho Cy.

Cizí muž váhal, ale Cy nikoli. Vypálil. Kulka prolétla senem a rovnou do chlapa. Ten vykřikl, chytl se za rameno a zbraň mu vypadla z ruky.

Cy doběhl k muži, popadl ho a zvedl na nohy. Strčil do něj a narazil ho na dřevěný sloup, který podpíral půdu. Pistoli držel přímo u spodku mužova krku. „Kde je Lopez?“

Muž polkl. Viděl svou vlastní smrt v Cyově masce, v těch zběsilých blýskajících se očích.

Ústí Cyovy pistole se zabořilo hlouběji do mužova krku a Harley znovu ucítil slabost v okolí žaludku. Tohle není žádné cvičení, uvědomil si. Ta zbraň je skutečná. A stejně tak i Cyova hrozba. Podíval se na svého šéfa a pochopil, že neblafuje.

„Kde je Lopez?“ opakoval Cy výhružně a natáhl kohoutek.

„Prosím,“ zalapal po dechu cizinec celý roztřesený. „Prosím, on je v Cancúnu!“

Cy si ho krátký okamžik prohlížel a pak ho odstrčil.

„Hey, Kennedy!“ zavolal.

Jeden z mužů z protidrogového vešel dovnitř.

„Tady je šéf místní bandy,“ řekl Cy a strkal zraněného muže před sebou. „Řekl bych, že bude zpívat víc než rád. A kdyby nechtěl, tak mě zavolej zpátky,“ dodal a sledoval při tom jak zajatý muž bledne.

„Jasně, díky,“ řekl Kennedy. „Ostatní už mají většinu z nich v želízkách. Teď půjdeme do domu. Nejmíň tři z nich si zalezli dovnitř. A čtvrtý stále schází. Kryj si záda.“

„Ty taky,“ řekl Cy. Podíval se na Harleyho. „Pojďme.“

„Jasně, šéfe,“ vyhrkl Harley. Byl bledý a zamlklý a všechny stopy jeho někdejší nadutosti byly ty tam. Držel svou pistoli jako profesionál a bez váhání následoval svého šéfa ven ze stáje. Prvně na něj byl Cy opravdu hrdý.

Prozkoumali prostor za stájí, sledovali, jak stíny splývají jeden s druhým. Náhle zapraskala větvička a Harley se otočil jako na obrtlíku s automatickou zbraní přichystanou ke střelbě. Uviděl, jak se nějaký muž vynořil zpoza náklaďáku. Jeho štíhlá tvář byla odmaskovaná a byl rozhodně cizí. Harley vypálil, ale Cy vymrštil ruku a strhl zbraň vzhůru.

„Dobré reflexy, Harley,“ řekl Cy s úsměvem. „Ale tenhle muž je na naší straně. Ahoj Rodrigo,“ zvolal na odmaskovaného příchozího. „Dlouho jsme se neviděli.“

„Muchas gracias za perfektně načasovaný zásah,“ odpověděl Rodrigo chraplavě. Pohnul se vpřed a jeho bílé zuby ve tmě svítily. „Byla by to škoda dostat se tak daleko, a pak se nechat zastřelit od vlastního.“

„Z toho mít strach nemusíš,“ řekl Cy s úsměvem a poklepal druhého muže po rameni. „Báli jsme se, že tě zabili. Jak se vede?“

„Jsem zklamaný,“ odpověděl Rodrigo. „Doufal jsem, že se nám podaří zatknout Lopeze, ale zůstal v Cancúnu. Někdo mu dává informace o tom, co chystají vládní agenti. Věděl, že dneska večer přijdete.“

„Zatraceně!“ vybuchl Cy.

Přišel Eb Scott a spolu s ním i Micah Steele, vysoký muž, který s nimi přijel autem. „Rodrigo!“ pozdravil ho a potřásl mu rukou. „Mysleli jsme si, že tě dostali, když jsme nedostali žádné zprávy.“

„Lopez mě podezíral,“ řekl jednoduše. „Nemohl jsem udělat nic, čím bych se prozradil.“ Rukou ukázal směrem na stáj. „Někdo ho varoval. Stačil vyměnit zásilku kokainu za tohle,“ dodal. Ukazoval při tom na úhledné balíky slámy. „Samozřejmě to má svoji cenu, ale kokain to není.“

Harley balíky prozkoumal. Zamračil se, když si čichl k větvičce, kterou odlomil. „Hej! Tohle je marihuana!“

„Spousta marihuany,“ souhlasil Cy.

„Mohla to být kokainová pasta, kdyby Lopeze někdo nevaroval,“ řekl Rodrigo Cyovi. „To, co postavil za tvým pozemkem je malá továrna na zpracování. Tam chtěli vyrábět čistý kokain. Kdybych byl měl alespoň ještě jeden týden…!“

Cy se usmál. „Radši tě vidíme živého, Rodrigo. Ještě nejsme hotovi.“

„Ne, to nejsme,“ řekl Micah Steele chladně. „Znám člověka z Cancúnu, který se stýká s Lopezem osobně. Můžeme dostat někoho do domu.“

„To je zajímavá myšlenka,“ řekl Rodrigo. „Jenom to neříkej tamtěm svým kámošům,“ dodal hořce. „Nemají ani zbla zkušenosti s infiltrací. Jeden z nich už vlezl Lopezovi do domu a zaplatil za to životem.“

„Cože?“ zeptal se Micah.

„Přišli o agentku, která dělala Lopezovi domovníka,“ řekl Rodrigo. „Shodil ji ze své jachty.“ Jeho tvář ztuhla. „Pak se mu zalíbila moje sestra, která zpívala v nočním klubu. Unesl ji a ona pak v jeho domě spáchala sebevraždu… vrhla se z útesů.“

Eb přimhouřil oči. „To mě mrzí,“ řekl.

„Taky mě to mrzelo.“ Rodrigo se podíval na vládní agenty, kteří sháněli zločince dohromady. „Měl bych raději zmizet.“

„Dobrá, takže jsi tu nikdy nebyl,“ řekl Eb a spiklenecky na něj mrkl.

„Přesně tak,“ souhlasil Cy. „Roky jsem tě neviděl.“

„Micah Steele zvedl jednu svou mohutnou ruku k očím. „Sem si zapomněl brejle,“ zamumlal. „Bez brejlí nepoznám ani vlastního bráchu.“

„Žádný brejle nenosíš a bráchu nemáš,“ připomněl mu Cy.

Micah pokrčil rameny. „Pak není divu, že ho nemůžu poznat,“ zakřenil se.

Harley poslouchal rozhovor a divil se, jak mohou být tak klidní po tom všem, čím právě prošli. Bylo mu špatně od žaludku a celý se třásl.

„Tak pojďme,“ Eb se pohnul k Rodrigovi. „Kennedy míří k nám.“

Rodrigo přikývl.

„Budu po ruce, když mě budete potřebovat.“ Rodrigo splynul s temnotou ještě než Kennedy obešel stáj a zastavil se u hloučku diskutujících.

„Vy čtyři byste měli rychle zmizet,“ řekl. „Támhle Cobb má na vás spousty otázek a nebude přehlížet porušení procedury. Vzhledem k tomu, že mě hravě obejde, nekouká z toho nic dobrého. Co se mě týče, byli jste agenti v přestrojení a pro vaše vlastní bezpečí nevím, kdo jste. Zmizeli jste ve chvíli, kdy přestřelka skončila. Vzhledem k tomu, že jsem nikdy vaše jména neznal, nebudu moct vaši účast potvrdit.“ Široce se usmál. „Neoficiálně vám ovšem děkuju za pomoc. Alespoň se nám podařilo zlikvidovat jednu malou Lopezovu filiálku.“ Přimhouřil oči. „Ten muž, kterého jsi složil ve stáji,“ pokračoval Kennedy k Cyovi, „oddělal Walta Monroea. Doufali jsme, že na něj narazíme. Cobb říká, že mu přišijou vraždu a můžu vám zaručit, že se o to postará. Monroe byl jeden z jeho čerstvých rekrutů.“

„Vyřídím to jeho vdově,“ řekl Cy. „Bude ráda.“

Přikývl. „Walt byl dobrý chlap.“ Rozhlédl se. „Jen bych si přál, abychom měli něco opravdu pořádného na tyhle hochy. Distribuce kokainu by jim slušela víc, než marihuana.“

„Ano,“ souhlasil Cy, „ale i když to je jen malá porce, stejně to Lopeze raní. Bude zuřit vzteky. Žádný z nás nebude v bezpečí, dokud ho nedostaneme.“

„O tom si nech zdát,“ řekl Kennedy tiše. „Je slizkej jako napomádovanej hroznýš.“

„Ale i hroznýš se dá chytit,“ řekl Micah Steele s jiskřícíma očima skrz svoji masku. „Mám několik přátel v Nassau. Podíváme se, co můžeme udělat.“

„Tak to jsem neslyšel,“ řekl Kennedy.

„Tak to je dobře,“ opáčil Micah. „Vzhledem k tomu, že jsem tu nikdy nebyl.“

„Radši už běžte, než si vás Cobb stačí pořádně prohlídnout,“ zamumlal Kennedy. „Převezmu to tady.“

Eb přikývl a ostatní se k němu přidali na krátké cestě k zaparkovanému autu.

Harley neřekl jediné slovo. Eb, Cy a Micah mluvili o Lopezovi a probírali možnosti, jak se k němu dostat. Harley se posadil a díval se z okna.

Cy se podíval na svého předáka, teprve když je Eb vysadil na ranči.

Harley měl výraz, který by kterýkoli bojový veterán okamžitě rozeznal. Zkušenost dnešní noci mu srazila mladický hřebínek, jeho impulzivní povahu a jeho nadutost. Dnešní noci dozrál a už nikdy nebude stejný.

„Teď se můžeš podívat do zrcadla,“ řekl Cy tiše. „Uvidíš tam to, co ti chybělo, když jsi mluvil o svém výcviku. Tohle je skutečnost, Harley. Člověk nepadne proto, aby se znovu zvedl. Krev je skutečná. Výkřiky jsou skutečné. To, co jsi viděl dnes v noci je tvář války a žádná suma peněz nebo slávy nestojí za to, co za ni musíš zaplatit.“

Harley se otočil. Podíval se na svého šéfa novýma očima.

„Byl jste jedním z nich,“ řekl. „To je to, co jste dělal před tím, než jste přišel sem a usadil se na ranči.“

„To je pravda,“ řekl Cy mírně. „Zabil jsem pár mužů. Viděl jsem je umírat. Viděl jsem umírat děti, které bojovaly ve válce, kterou si nevymyslely. Dělal jsem to pro slávu a pro peníze. Ale nic z toho, co teď mám nemá cenu toho, co jsem za to zaplatil.“ Zaváhal. „Nic kromě té ženy, která je teď v mém domě,“ dodal. „Za tu bych byl ochotný i zemřít.“

Harley ze sebe vypravil chabý úsměv.

„Málem nás všechny kvůli mně zabili, protože jsem nevěděl, co dělám.“

„Ale nezabili nás,“ opáčil Cy. „A když byl ten chlap na zemi, bojoval jsi se svým strachem a přemohl jsi ho. Rozhodl ses pokračovat. To je skutečná definice odvahy.“ Položil velkou těžkou ruku Harleymu na rameno. „Ty patříš na ranč, Harley, věř mi. Je to lepší než se nechat najmout pro kdejakou armádu, která potřebuje cizí pomoc. Rozhodně při tom pochytáš míň kulek.“

Harley přikývl. „To jsem viděl. Dobrou noc, šéfe.“

„Harleyi.“

Mladý muž se otočil.

„Nikdy jsem na tebe nebyl tak hrdý, jako dnes v noci,“ řekl Cy tiše.

Harley se pokusil něco říct, ale nemohl. Spokojil se tedy s trhavým úsměvem a přikývnutím. Pak odkráčel.

Cy zamířil k domu a postřehl drobný pohyb záclon v obývacím pokoji. Slabě se usmál.

Ještě než došel ke dveřím byla Lisa venku a běžela mu naproti. Chytil ji, když se odrazila z předposledního schodu. Přitiskl ji těsně k sobě, zatočil se s ní a z celého srdce ji políbil.

Držela se ho jako tonoucí stébla a slzy jí skrápěly tváře. V duchu děkovala bohu za to, že se k ní vrátil celý.

„Můžu si tě nechat?“ zeptala se šeptem do jeho rtů, když ji zvedl a v náručí vnesl dovnitř.

Jeho srdce divoce poskočilo.

„Nechat si mě?“ zamumlal a nohou zabouchl dveře. „Jen se mě zkus zbavit…!“

Usmála se. Vychutnávala si chlad jeho úst, líbala jejich milované křivky a on ji zatím nesl do ložnice. Cítila příval adrenalinu v jeho silném těle a následný efekt v jeho hladových dožadujících se polibcích. Cítila, že tohle bude ta nejdivočejší a nejsmyslnější noc v jejich dosavadních životech. A měla pravdu.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

O dvě vzrušující hodiny později se rozechvělá Lisa opřela o Cyovo silné tělo, které leželo vedle ní ve změti povlečení. Protáhla se a bezmocně zasténala, neboť ten pohyb vyvolal delikátní výbuchy rozkoše.

„Kdybys už nebyla těhotná,“ zamumlal Cy chraplavě, „tak po tomhle bys byla.“

Nadzvedla se a opřela předloktí o jeho chlupatý, zjizvený hrudník. Rty přejela zamilovaně přes jednu z jizev.

„Včera jsem byla znovu u doktora,“ přiznala se.

„Proč?“ zajímal se Cy.

Přivřenýma očima si ji prohlížel.

Přejela linii jeho pevných rtů konečky prstů. „Kvůli krevním testům a ultrazvukové kontrole.“ Podívala se mu zpříma do očí. „To dítě je tvoje, Cyi.“

Zachvěl se. Cítila jak jeho tělem proběhly svalové záškuby. „Cože?“ zeptal se.

„Jsem těhotná sotva pár týdnů. To znamená, že to dítě musí být tvoje a ne Waltovo.“ Sklouzla dolů vedle něj, bradu si opřela o jeho hrudník a jednu svou krásnou štíhlou nohu nechala položenou přes něj. „Doktor mi řekl, že výsledky prvního těhotenského testu zaměnili v laboratoři. To vysvětluje, proč jsem neměla žádné těhotenské příznaky.“

Nepřítomně se dotkl jejích vlasů.

„Nemůžu tomu uvěřit.“

„Já taky ne. Ale je to pravda. Walt si nechal udělat vasektomii ještě před tím, než jsme se vzali. Chtěl mít jistotu, že žádné děti mít nebude. Nevěděla jsem to. Řekl mi to jeho doktor, když jsem zjišťovala jeho krevní skupinu a Rh faktor.“

Každý sval v jeho těle se pevně stáhl. Přetočil se i s ní a svrchu hleděl nevěřícně do její červenající se tváře.

„Doktor po něm chtěl, aby mi to řekl, ale nikdy to neudělal.“

Cy byl samým překvapením němý. Moje dítě, říkal si. Nosí moje dítě. Pomyslel na svou zesnulou ženu a dítě, které porodila a které patřilo jinému muži. Oženil jsem se s Lisou, protože jsem věřil tomu, že čeká dítě se svým zesnulým manželem, říkal si. Ale stal se zázrak. Bude ze mě biologický otec. Poprvé v životě. Cítil, jak se mu do očí derou slzy a jemně ji pohladil po štíhlém bříšku.

Výraz na jeho tváři v ní vyvolával pocit tepla a bezpečí. „Ani se tě nemusím ptát, jestli z toho máš radost,“ řekla něžně a pobaveně.

Sebevědomě se zasmál. „Jsem v extázi. Myslím, že se budu několik týdnů vznášet nad zemí.“

Usmála se a přitiskla se blíž. „To já taky a nejen kvůli tomu dítěti.“

„A proč ještě?“ škádlil ji.

Vzdychla si a prsty přejela přes jeho ústa. „Protože mě miluješ.“

Nepopíral to. Jen se usmál. „Jseš si tím jistá, viď?“

„Ano.“

„Jak to?“

Spojila své ruce kolem jeho krku a svá ústa jemně přitiskla k jeho hrdlu. „Protože mi to dáváš najevo tolika způsoby.“

Prsty si spokojeně pohrával s jejími dlouhými vlasy. „Tak jako je vidět, co cítíš ty ke mně,“ zamumlal a držel ji těsně u sebe.

„Opravdu?“

„Podpíráme jeden druhého,“ řekl měkce. „Nikdy bych nevěřil, že manželé si můžou být takhle blízcí, tak něžní jeden ke druhému, tolik milující. Celý svůj život jsem strávil mimo teplý domov, nahlížel jsem dovnitř a teď stojím uvnitř přímo vedle krbu.“ Jeho paže se stáhly. Jemně začenichal proti její tváři. „Mi-luju tě vším, co jsem a vším, co kdy budu. Víc, než vlastní život.“

Zasténala a celá rozechvělá se přitiskla blíž. „I já tě miluju víc, než vlastní život,“ vydechla do jeho rtů. „Dám ti syna, Cyi.“

„A dceru,“ zašeptal slastně. „A k nim přidáme ještě pár dalších.“

Usmála se do jeho rtů. „Budeš úžasný táta.“

Políbil ji s bolavou něhou, zaplavený emocemi. Z takové tragédie a muk přišla do mých rukou tato žena, tento anděl, říkal si. Stále ho udivovalo, že ho může milovat, chtít ho a potřebovat stejně, jako on ji. I s jeho minulostí, s jeho zjizveným tělem a pošramocenými emocemi. Nikdy v celém svém životě si netroufl doufat v něco takového. Zavřel oči a děkoval bohu za největší zázrak, jaký kdy udělal.

„Budu se o tebe starat, dokud budu žít, Liso.“

„A já se o tebe budu starat, dokud budu živá,“ zamumlala šťastně. „Doufám, že budeme spolu žít nejmíň sto let.“

Zasmál se a tiše souhlasil. Topil se v teplé rozkoši jejího těsně přimknutého těla. Bylo to nepředstavitelně sladké – milovat, skutečně milovat a být milován na oplátku.

Její noha se smyslně pohnula proti vnitřní straně jeho nohy a Cy cítil, jak se její dech pomalu rozpadá. Byla si nyní více jistá sama sebou, dychtivá po nových lekcích, nových technikách a nových dobrodružstvích.

„Cyi?“ zašeptala, zatímco rukou ho začala hladit po hrudníku a pokračovala neochvějně níž.

Bylo pro něj těžké mluvit. „Ano?“ vypravil ze sebe chraplavě.

„Chci, abys mě učil.“

„Učil tě… co?“

„Co je ti příjemné.“

Odpověděl by jí, kdyby toho byl schopen. Ale jeho tichý sten a zachvění jeho silného těla, stačilo. Pochopila, že to, co dělá je mu příjemné až dost. Protáhla se jako spokojená kočka pod pravidelným teplým tlakem jeho štíhlých boků. Potom zasténala, jak teplota stoupala tak vysoko, až si myslela, že se v jeho rukou změní na popel. Život nikdy nebyl tak sladký, říkala si. A tohle je jen špička ledovce, úplný začátek našeho manželství. Přitiskla svá ústa na jeho, pevně se ho držela a následovala ho do plamenů.