Diana Palmer

Srdeční záležitost

PRVNÍ KAPITOLA

Slyšel, jak si šeptali, když procházel chodbou ke kardiovaskulárnímu oddělení Nemocnice svaté Marie, a musel se hodně přemáhat, aby se neušklíbl. Ten den dopoledne poskytl rozhovor místnímu televiznímu programu o tom, jak probíhají operace pod jeho vedením. Televiznímu moderátorovi se podařilo z doktora Ramona Cortera vymámit informaci o tom, jak při své slavné transplantaci srdce poslouchal rockovou skupinu Desperado. Zdravotní sestry a celý operační tým kardiologické jednotky, kde doktor Corter pracoval, měli jeho přiznáním celý den o zábavu postaráno. Doktor Corter měl smysl pro humor a zároveň si svých kolegů a spolupracovníků vážil natolik, že jim nechtěl žádným vysvětlováním kazit radost. Navíc nejeden z nich skupinu Desperado, která pocházela z Wyomingu, také obdivoval.

Corterovy hnědé oči šibalsky těkaly a prozařovaly jeho snědý obličej. V zeleném plášti operatéra mířil uvolněným krokem k manželce svého pacienta, kterému právě před chvílí voperoval náhradu za nefungující srdeční chlopeň.

Tohoto pacienta přivezli do nemocnice poté, co jeho srdeční potíže zkomplikoval zápal plic. Ramon musel využít veškeré své znalosti a zkušenosti, aby muži zachránil život. Pro jeho manželku měl nyní potěšující zprávy.

Žena středního věku s očima plnýma očekávání vyhlížela spolu s dospívajícím synem doktora Ramona. Spolu s ní na chodbě stáli i příbuzní jejího manžela.

Ramon se na ženu usmál a odpověděl, aniž by se zeptala. „Bude v pořádku. Operace proběhla dobře.“ Znovu se pousmál, když ženě vyhrkly slzy radosti a dodal: „Má silné srdce.“

„Díky bohu,“ oddychla si žena a objala svého syna. „Nevím, jak bych vám poděkovala, pane doktore,“ vykoktala rozpačitě a podala Ramonovi ruku.

„De nada,“ odpověděl Ramon a pokývl hlavou. „Jsem moc rád, že jsme mu mohli pomoci.“

Šarmantní a nonšalantní kardiochirurg afro-amerického původu, který stál opodál, se zdvořile usmál. Byl to právě on, se kterým se ve dveřích na příjmu žena setkala, když jejího manžela do nemocnice přiváželi v kritickém stavu, a který jí ochotně vysvětlil, jaký druh operace bude muset její manžel podstoupit, aby měl naději na přežití. Byl to on, kdo ženu utěšoval a dodával jí odvahu. Žena si s ním upřímně potřásla rukou a z celého srdce mu také poděkovala.

Doktor Ben Copeland jen pokrčil rameny. „Od toho jsme přece tady,“ prohlásil pyšně. „Váš manžel teď leží na jednotce intenzivní péče. Hned vedle je místnost, kde si můžete počkat, až ho napojí na monitory, abyste ho mohla vidět.“

Žena zopakovala své poděkování a s očima plnýma slz vděčně přikývla. V tom k ní přistoupila zdravotní sestra, aby jí i ostatním členům rodiny ukázala cestu do čekárny, kde mohli počkat do doby, než bude možné pacienta na monitoru vidět.

Ben přistoupil k Ramonovi. „Někdy,“ začal unaveně, „se nám podaří zázraky. Přiznám se ti, že když nám toho muže sem přivezli, dával jsem mu a vlastně i nám velmi malou naději.“

„Já taky,“ přitakal mu Ramon. „Kromě zázraků ještě věřím i na štěstí,“ dodal spokojeně, i když byl zjevně velice unavený. „Teď bych se nejradši někde natáhl a aspoň do zítřka jen spal,“ přiznal. „Jenže den ještě neskončil a já mám službu. Ale ty už můžeš jít domů.“

Ben se zazubil.

„Ty máš holt z pekla štěstí,“ řekl Ramon, pokýval hlavou, a rozloučil se zamáváním. Odebral se za svými dvěma dalšími pacienty, které také operoval.

Tuto jinak celkem poklidnou neděli operoval třikrát, i když zbylé dvě operace nebyly tolik náročné. Nicméně únava se začala nepříjemně hlásit. Ramon se na okamžik zastavil u okna a se zadostiučiněním se zahleděl na osvětlený červený kříž u vjezdu do nemocnice. Modlitby byly někdy vyslyšeny, pomyslel si. Ta jeho dnes večer.

Zašel na kontrolu za svými pacienty, aby zapsal jejich stav na kartu, rozdal sestrám příkazy a pak odešel do doktorského pokoje, kde se převlékl. Poté se na okamžik z nemocnice vzdálil, aby navštívil ve státní nemocnici O’Keefe na druhé straně ulice další tři pacienty, které operoval. Když mu skončila služba, zastavil se po cestě domů u pacienta, hospitalizovaného ve fakultní nemocnici. Jeho léčbu pravidelně sledoval, aby se přesvědčil, že je možné ho skutečně propustit do domácího ošetřování. Potom konečně dorazil domů.

Sám.

Bydlel v prostorném bytě, který však nepřekypoval přepychem. Ramon sám vyznával jednoduchost, která ho obklopovala celé dětství, prožité v Havaně, ve španělské čtvrti. Když se převlékl, vešel do obývacího pokoje, usadil se do křesla a vzal do ruky knihu s názvem Cuentos od Pio Baroji. Otevřel ji a věnování, které se skrývalo na vnitřní straně paperbackové vazby, znal nazpaměť. „Nejdražšímu Ramonovi z celého srdce věnuje Isadora.“

Jeho manželka Isadora zemřela před dvěma lety na těžký zápal plic. Bylo v to v době, kdy Ramon byl služebně mimo domov a operoval srdce významnému diplomatovi. Isadořina smrt byla zbytečná a podle Ramonova přesvědčení byla zapříčiněna zanedbáním péče. Její sestřenice, která o ni v té době pečovala, ji ponechala celou noc o samotě, a dopustila, aby zesláblé plíce oslabila ještě navíc stále zvyšující se teplota a hromadící se voda na pohrudnici. Druhý den ráno Isadora už nejevila známky života.

Byla to ironie osudu. Když bylo Ramona nejvíce zapotřebí doma, byl v cizině a Isadora za jeho nepřítomnost zaplatila životem, do kterého Ramon cizí pacienty vracel zpět. Svěřil Isadoru po dobu své nepřítomnosti do péče její mladší sestřenice Noreen, která pracovala jako zdravotní sestra. Noreen přislíbila, že bude o Isadoru dostatečně postaráno. Když se Ramon vrátil ze zámoří a dozvěděl se otřesnou novinu o náhlé smrti své manželky, nikdy to Noreen nepřestal vyčítat a čím vehementněji se Noreen hájila, tím byl Ramon více nekompromisní.

Odložil knihu na konferenční stolek a něžně rukou pohladil její obal. Baroja, který knihu napsal, byl známý španělský romanopisec z počátku dvacátého století a původním povoláním byl také lékař. Ramon měl jeho knihy nejraději. Sbíral veškerá autobiografická díla o jeho životě, který Baroja z větší části prožil v Madridu, ve španělské čtvrti, až do doby, kdy byla objevena antibiotika. Barojovy příběhy byly plné bolesti, utrpení a samoty, a přesto je prostupovala nezlomná naděje. Naděje byla vždycky jedním z Ramonových pracovních nástrojů. Když všechno kolem selhalo, naděje v jakousi nadpřirozenou sílu Ramona nikdy neopouštěla a nejednou měla své poslední slovo. I dnes večer to byla právě naděje v zázrak, který pomohl té ženě, aby její manžel svůj boj o život neprohrál. Ramon měl radost nejen jako lékař, ale i jako člověk, který dobře věděl, jak hořce chutná ztráta blízké osoby. Měli s Isadorou idylický vztah, alespoň zpočátku. Ramon si povzdychl a odebral se do kuchyně. Otevřel ledničku.

„To je nadělení,“ posteskl si a hladově zíral do jejího prakticky prázdného obsahu. „Seňore Cortero, jako lékař si nevedete špatně, ale pokud to v domácnosti povedete takhle dál, tak umřete hlady.“

Vyrušilo ho zazvonění telefonu. Povytáhl zvědavě obočí a zpozorněl. K naléhavému případu mohl být zavolán kdykoliv. I tehdy, když mu hlady kručelo v břiše a padal únavou.

Zvedl telefonní sluchátko. „Cortero, prosím.“

Nastala odmlka. „To jsi ty, Ramone?“

Z výrazu v jeho obličeji se okamžitě vytratil jakýkoliv zájem a zdvořilost. Podle výslovnosti dobře poznal, kdo je na druhém konci telefonu.

„Ano, Noreen,“ odvětil chladně. „Co chceš?“

Následovalo zaváhání, které bylo pro Noreen velmi typické. „Teta se tě chtěla zeptat, jestli přijdeš na strýčkovy narozeniny.“ Jak šroubovaně a neosobně zněla ta slova. Noreen nikdy se svojí tetou a strýcem neudržovala úzké příbuzenské vztahy, natož po smrti Isadory.

„Kdy to je?“ zeptal se Ramon.

„Vždyť ty víš:“

Ramon si nazlobeně povzdychl. „Pokud příští neděli nebudu mít službu, přijdu.“ Aby se uklidnil, hrál si s kouskem papíru, který ležel na stolku u telefonu. „A ty tam budeš taky?“ dodal a stěží přemáhal znechucení.

„Ne,“ utrousila nevýrazně Noreen. „Přinesla jsem mu dárek už včera. Volám ti proto, že jsem měla na záznamníku vzkaz, abych ti brnkla, že jsou oba do konce příštího týdne pryč.“

„Aha.“

Následovala další odmlka. „Takže já jim vyřídím, že přijdeš,“ zkonstatovala Noreen a zavěsila.

Ramon položil sluchátko a silně ho na vidlici přitlačil. Zášť, kterou cítil k Noreen, ho stále neopouštěla. Věděl, že si stále bude Noreen spojovat se smrtí Isadory a vždycky bude Noreen klást za vinu všechno, co se stalo. Záměrně zapomněl na to, že Noreen Isadoru měla moc ráda, a záměrně si nepřipouštěl, že Noreen ztrátou Isadory trpí daleko víc než on, protože se zřejmě nikdy nezbaví výčitek svědomí. Svou nenávist k Noreen neskrýval a nechtěl skrývat, protože mu kompenzovala jeho ukřivdění a dávala mu pocit zadostiučinění.

Noreen byla proti Ramonově zlobě bezmocná, a tak se už ani nesnažila bránit. Vyhýbala se mu, kdykoliv ho měla potkat. Pracovala ve státní nemocnici O‘Keefe, kde Ramon často operoval. Střídala se v nočních službách na jednotce intenzivní péče či na příjmu pacientů ještě s jednou vyškolenou sestřičkou. Proto se s Ramonem občas vídávali pracovně. Avšak i v těchto okamžicích Ramon na svoji křivdu nezapomněl a dával to Noreen patřičně najevo.

Noreen vystudovala zdravotní školu a kromě toho absolvovala patřičná odborná školení. Byla chytrá, pohotová a inteligentní a nikdy na ni ze strany lékařů ani pacientů nebyly žádné stížnosti. Byla svobodná a spoustu svého volného času trávila dalším studiem v oboru. Přítele neměla. Stejně jako Ramon neměl přítelkyni. V Noreenině případě to však bylo z neznámých osobních důvodů.

Ramon se vrátil do kuchyně a uvařil si kávu. Věděl, že dnes v noci se tak jako tak příliš nevyspí, a proto si dávku kofeinu neodepřel. Nebyl zvyklý hodně dlouho spát, i když měl za sebou těžkou službu. Jeho život vyplňovala hlavně práce, která byla zároveň i jeho hnacím motorem. Jak se svým životem naloží do budoucna, nevěděl.

Smutně se pousmál, když si vzpomněl na Isadořiny dlouhé blond vlasy a modré oči, které byly hluboké a průzračné jako lesní studánky. Byly výrazné a prosluněné, stejně jako její výraz ve tváři. V tom jí byla Noreen podobná, i když jí to Ramon od Isadořiny smrti nechtěl přiznat. Isadořina rodina byla velmi bohatá, a tak i Noreen, kdyby chtěla, měla dostatek peněz k životu, že by nemusela tvrdě pracovat. Nikdy si však tetě ani strýci neřekla o jedinou korunu. Nenápadně se oblékala i v soukromí a evidentně mnoho peněz neutrácela.

Noreen byla pro Ramona vždycky jednou velkou neznámou. Působila záhadně už před šesti lety, kdy se poprvé uviděli. Tehdy se Ramon seznámil s Isadorou. Obě dívky byly zajímavé. Isadora byla krásná fyzicky, Noreen svým způsobem. Isadora měla ráda společnost. Vždycky se cítila jako ryba ve vodě. Byla rozverná a uměla nenásilně flirtovat s muži. Chovala se navzdory svým některých nechvalným vlastnostem vždy přirozeně a nenásilně, v čemž tkvěl její hlavní úspěch. Noreen působila stydlivě, až odměřeně. Možná byla ve skutečnosti jiná, ale muži její odstup přirozeně respektovali a svojí společnost jí nenabízeli.

Ramon se zamračil. Udivilo ho, že se při svých vzpomínkách pozastavil i nad Noreen, kterou by ze své minulosti nejraději úplně vymazal. Zavrtěl nechápavě hlavou. Zamyslel se. To přece nebylo možné, aby žena, která v nemocnici odváděla jen dobrou práci, zanedbala péči o svojí vlastní sestřenici!

Ramon si vzpomněl, že krátce po pohřbu s ním chtěl vážně mluvit jeden z jeho kolegů a vzhledem k tomu, že své sdělení začal jménem Noreen, Ramon mu odmítl naslouchat a požádal ho, aby se o Noreen před ním už nikdy více nezmiňoval. Bylo to už dávno a jeho kolega se mezitím odstěhoval do New Yorku. Nicméně neuskutečněný rozhovor mu stále nahlodával klid v duši.

Následující nedělní odpoledne Ramon skutečně neměl službu v nemocnici, a tak se vydal za Halem Kensingtonem, otcem své zesnulé manželky, pro něhož třímal v ruce dárek – zlaté hodinky. Mary Kensingtonová, oblečená do elegantního kaftanu s leopardím vzorem a perfektně učesaná podle poslední módy, přišla Ramona uvítat ke dveřím.

„Ramone, to je od tebe moc hezké, že jsi přišel,“ řekla upřímně a položila mu ruce na ramena. „Nezlob se, že jsem požádala Noreen, aby ti zatelefonovala, ale byla jsem tak pracovně vytížená, že jsem nevěděla, kde mi hlava stojí,“ omlouvala se Mary.

„To je v pořádku,“ odpověděl Ramon automaticky. „A jak pokračuje tvoje práce?“ Víceméně zdvořilostní dotaz.

„Nikdy bych neřekla, že charitativní činnost je taková oběť,“ přiznala Mary a vzápětí dodala: „Nechci si stěžovat, to v žádném případě, ale poslední dobou je toho na mě moc.“ Na okamžik se odmlčela. Ramon ticho neprolomil, a tak Mary pokračovala: „Víš, Ramone, i Noreen má na tom svůj podíl. Je to holt takový kříž, který musíme nést. Vídáme se naštěstí jen o Vánocích a Velikonocích a to většinou jen v kostele.“

Ramon měl z nevysvětlitelných důvodů nutkání zavést na Noreen delší řeč. „Vy jste ji vlastně vychovali,“ zamumlal si napůl pro sebe.

„Ano, a já vím, že bych jí alespoň o těch svátcích mohla dát najevo, že jsme ji úplně nezatratili. Jde mi to ale velmi těžko,“ svěřila se Mary.

„A tebe to trápí?“ vyzvídal poněkud nevhodně Ramon.

„Nevím. Vychovávali jsme ji od té doby, co zemřela má matka, která se o ni starala hned potom, co tragicky zahynul Halův bratr i se ženou. Noreen byla jedináček a zřejmě všechny ty události, které ji v dětství potkaly, ji hodně poznamenaly. Vždycky mě trápilo, že se schválně oblékala tak nenápadně, až nuzně, že to pro naše přátele bylo téměř urážlivé. Jistou dobu jsem ji na naše společné večírky ani nezvala. Styděla jsem se za ni. A na druhou stranu jsem se styděla za sebe, že ji nechápu a nejsem schopná pomoci. Noreen měla vždycky svůj svět a nikoho do něj nechtěla pustit. Obávám se, že se ani nikdy nevdá. A potom, co zemřela Isadora, nemůžu k Noreen najít už vůbec žádnou cestu.“

„Myslíš, že i tehdy vycítila to, že u vás není právě vítána?“ zeptala se nečekaně Ramona. Mary se k němu prudce otočila čelem.

Namísto odpovědi se vyděšeně optala: „Snad ji nelituješ?“

Ramon se odpovědi též vyhnul. „A ty?“

Mary se nadechla a napřímila se. „Ramone, bude lepší, když ten rozhovor ukončíme. Nerada bych si pokazila nedělní odpoledne,“ navrhla přísně a Ramon její rozhodnutí respektoval.

Když vešli do prostorného obývacího pokoje, Hal seděl ve svém koženém křesle a světlo z křišťálového lustru se odráželo od jeho vysokého čela. Zvedl oči od čtení, odložil časopis, vstal a rozpřáhl ruce.

„Ramone, tak rád tě zase vidím!“ zvolal nadšeně a přistoupil k Ramonovi, aby ho objal.

Ramon se objetí nebránil. „Tady jsem ti k tomu tvému jubileu něco malého přinesl,“ řekl trochu rozpačitě a podal Halovi balíček.

Hal jej ihned rozbalil a uznale pokýval hlavou. „To je nádherný dárek, Ramone. Skutečně mockrát děkuju. Mám pěkné sportovní hodinky, ale s těmihle se půjdu pochlubit do klubu. Tam je budu hlavně nosit.“

Ramon se spokojeně pousmál. „To jsem rád, že se ti líbí.“

„Noreen mu dala peněženku,“ vmísila se do hovoru Mary. Její tón zněl poněkud pohrdavě.

„Z hadí kůže,“ dodal rychle Hal, neboť si uvědomoval, že to nebyl nejlevnější dárek.

Ramon si v souvislosti s Noreeninou současnou nelehkou životní situací a průměrnou životní úrovní vzpomněl na své dětství, kdy jeho rodiče nebyli bohatí. Nikdy nezapomněl na to, jaký je to pocit nemít dostatek peněz a vycházet s nimi do posledního haléře. Proto se pozastavil nad tím, z čeho Noreen našetřila na Halův dárek, když si od něho ze svého dědictví nikdy nic nevzala a její plat nebyl nijak vysoký. Každopádně její gesto svědčilo o něčem šlechetném v její povaze.

„Posloucháš mě, Ramone?“ vytrhl ho ze vzpomínek Hal. „Říkal jsem, že bychom si příští týden mohli na mé jachtě vyjet na moře, co ty na to?“

„Pokud nebudu zrovna sloužit, tak bych se projel rád,“ souhlasil Ramon.

Byl zdvořilý, a tak nikdy nedal rodičům své zesnulé manželky najevo, že se v jejich společnosti cítí nesvůj a že jejich obrovský majetek, podle kterého se řadili do vysoké společnosti, ho spíše děsil, než ohromoval. Isadořini rodiče mu jeho nonšalantnost opláceli podobnou šarmantností a vzhledem k jeho úspěchům v práci a jeho slávě mu nikdy jediným slovem nepřipomněli, že pochází z poměrů, které by pro jejich společenskou vrstvu byly jinak naprosto nepřijatelné.

Cestou domů se Ramon cítil velmi osamělý. Náhlý pocit samoty si vysvětlil i vyčerpáním a únavou, a tak se rozhodl vzít si týden dovolené, a jak nejdříve to bylo možné, odjel sám na Bahamské ostrovy.

Na Bahamských ostrovech strávil celkem šest dní. Užíval si klidu a pohody ostrova, jemuž byla uspěchaná civilizace vzdálená. Ubytoval se v malém hotýlku s polopenzí. Při procházkách po pobřeží se v myšlenkách vracel do své nedávné minulosti a hledal odpovědi na spoustu nejasností. To, že mořské pobřeží má blahodárný vliv na lidské zdraví, samozřejmě věděl. Avšak to, že se na své neřešitelné soukromé problémy začne dívat z jiného úhlu, jako letci na zem z ptačí perspektivy, ho překvapilo. Uklidňující, svým šumem jako záhadnou řečí k němu promlouvající masa mořské vody, pod jejíž hladinou se skrýval nádherný, barevný, objektivně jistě spravedlivý a přitom tolik záhadný a odlišný svět, mu dodala sílu a povzbuzení. Dospěl k závěru, že nesmí za sebou neustále vláčet břímě minulosti.

Po návratu zpět vkládal Ramon své načerpané síly především do práce, které bylo v obou nemocnicích, kde operoval, skutečně dost. Jednoho dne večer ho při službě ve státní nemocnici O’Keefe zavolala na jednotku intenzivní péče sestra, která měla noční službu. A byla to právě Noreen.

„Nemáš nějak příliš často noční služby?“ začal neohrabaně Ramon, když na ni na JIPu narazil.

„Mám tolik služeb, kolik jsem jich schopna odpracovat,“ odvětila stejně odměřeně Noreen. „Pokud vím, tak ty se taky zrovna neulejváš. Díky tobě mají ve dvou nemocnicích na kardiochirurgii plný stav,“ dodala jízlivě.

Ramon se zhluboka nadechl a odpověď spolkl. „Rád bych věděl, proč jsi mě sem volala.“

„Jeden z tvých pacientů… pan Harris neustále zvrací léky, které mu dávám. Ráda bych věděla, jaký navrhneš další postup.“

„Přines mi jeho kartu.“

Noreen se na okamžik vzdálila z místnosti. Když se vrátila a kartu Ramonovi opatrně podávala, nepohlédl jí Ramon ani do očí. Poděkování jen nezřetelně zamumlal. „Jak vidím ze zápisu, potíže se zvracením začaly už při včerejší noční službě,“ zabručel.

„To jsem ale tady nebyla,“ hájila se Noreen.

„Já tě taky z toho neobviňuju,“ řekl příkře. „Kdo měl včera službu?“

Noreen se zamračila. „Jediné, co vím, je to, že sestry, co měly dvanáctihodinovou službu, měly co dělat, aby zvládly nové čtyři případy, které byly velmi kritické.“

„To nikoho neomlouvá,“ trval na svém Ramon. „A dál si tady čtu, že jste ho ráno zase napojily na cévku. Co vás k tomu vedlo?“

Než si Nořen stačila připravit odpověď, Ramon ji vstoupil do řeči.

„Dobře, já vím, že jsi neměla službu.“ Po krátké odmlce pokračoval: „Oba dobře víme, že čím déle je pacient na cévku napojený, tím větší je riziko infekce. Proto s napojením nespěcháme, ne?“ Ramon pohlédl letmo Noreen do očí.

„Já jsem mu ji při začátku své služby odpojila,“ ájila se Noreen. „To zvracení mě ale vyvedlo z míry a tak jsem tě zavolala.“

„To je naprosto v pořádku,“ konstatoval suše Ramon. „My pana Harrise od cévky necháme odpojeného tak dlouho, dokud si nezačne stěžovat sám. Musíš ho sledovat každou chvíli a –“

„Ramone, buď realista. Já mám tady desítky dalších pacientů. Nemůžu si sednout k Harrisovu lůžku a hlídat ho celou noc,“ bránila se Noreen.

„Ale on tu péči potřebuje. Když mu budeš přikládat pravidelně kostky studeného ledu na žaludek, tak se nevolnosti uklidní,“ vysvětloval Ramon.

„Zkusím požádat ještě jednu sestru, jestli by mimořádně nepomohla při dnešní službě,“ povzdychla si Noreen sklesle.

Ramon se zastyděl. „Já vím, že je toho na dnešní sestry moc. Mívaly jste méně pacientů, víc času na odpočinek, míň papírování a vůbec. Jenomže naši pacienti za to nemůžou.“

„My taky ne,“ podotkla ironicky Noreen. „Dobrá,“ uznal Ramon. „Já ti tu sestru seženu. A jakmile by se ti pan Harris nezdál, radši mi hned zavolej.“

„Děkuju,“ pookřála Noreen. „To je v pořádku.“

Když Ramon chytil dveře za kliku, Noreen ho zastavila. „Ramone! Já… já bych…“ Noreen se zarazila. „Promiň, já ti jen chtěla ještě jednou poděkovat za laskavost, že mi seženeš tu sestru,“ vykoktala nakonec. „Vím, co je to mít hodně práce, a tak rád pomůžu, když to jde,“ odpověděl Ramon s rozpačitým úsměvem na rtech a odešel.

Zatímco se Noreen vrátila ke svým pracovním povinnostem a evidentně Ramona pustila z hlavy, Ramon od svého návratu z Bahamských ostrovů svůj vztah k Noreen neustále přehodnocoval. Nebylo to lehké, ale věděl, že se musí s minulostí jednou provždy vyrovnat.

Ve skrytu duše věděl, že zášť, kterou cítil k Noreen, a ukřivdění, které v sobě pěstoval, byly nepřiměřené. Kromě viny, kterou Noreen přisuzoval za smrt své manželky, nemohl proti její křehké bytosti říci nic špatného.

Noreen byla pracovitá a svůj životní osud nesla statečně. Bylo rozumné, že si tuto skutečnost dokázal nakonec přiznat.

DRUHÁ KAPITOLA

Noreen přišla domů, do svého opuštěného bytu, a ne poprvé zalitovala, že nemá psa či kočku, se kterými by svoji samotu lépe snášela. Ale domovník, který měl dům ve své péči, vydal přísná nařízení pro nájemníky. Jedním z těchto pravidel byl i zákaz chovu domácích zvířat v prostorách jeho domu. Pravidla platila pro všechny. Bez výjimky. Bydlení v tomto dvouposchoďovém domě se vzorně udržovanou zahradou, širokými okny, prostornými pokoji, velkou vydlaždičkovanou koupelnou a měděnými stoupačkami bylo jinak velmi příjemné a pohodlné. K domu navíc patřila prostorná garáž, kam se vešla auta obou dvou nájemnic, které auto vlastnily. Jednou z nich byla Noreen a druhou studentka medicíny. Zbylé dva nájemní byty obývali lidé, kteří auto neměli. Ani to neměli zapotřebí. Hned za domem byla zastávka autobusu, který jezdil každých dvacet minut.

Noreen byla šťastná, že se díky vlastnímu výdělku mohla osamostatnit od tety a strýce. Teprve nyní byla konečně svobodná. Jediné, co jí stále scházelo, byla láska a něha. Nedostatkem těchto citů však trpěla po celý život, tudíž i s tím se uměla vyrovnat. Trápilo ji však stále Ramonovo nespravedlivé nařčení z její viny na smrti Isadory. Kéž by někdy měla příležitost se ospravedlnit.

Ironií jejího osudu byla i skutečnost, že Ramona vždycky tajně obdivovala. Do paměti se jí nesmazatelně vryl obrázek jeho atletické postavy, která se ležérním krokem blížila ke schodům honosného domu tety a strýce, když přijel navštívit Isadoru. Noreen Ramona tehdy viděla poprvé. Jeho hnědé oči byly ohnivé a zároveň zranitelné. Černé vlasy měl ostříhané velmi nakrátko a neustále si je rozpačitě prohraboval. S Noreen se tenkrát jen letmo, ale zdvořile pozdravil, avšak veškerou pozornost neskrývaně věnoval pouze Isadoře.

„Nesnaž se po něm házet oddané pohledy,“ podotkla tehdy Isadora. „Vidíš, že přijel za mnou,“ chlubila se.

Noreen jen zavrtěla nechápavě hlavou. „Ale já ti ho přece neberu,“ bránila se.

„Já jen aby sis to pamatovala,“ dodala nazlobeně Isadora, když si všimla, že Ramon se na Noreen podíval se zalíbením.

„Snad mu můžu přiznat, že je přitažlivý,“ bránila se Noreen.

„Nezahrávej si, Noreen. Já si ho totiž budu brát za muže,“ prohlásila vítězoslavně Isadora.

„A on už to ví?“ podivila se Noreen.

„Ještě ne. S takovou zprávou nemůžeš přijít jako se seznamem nákupu do samoobsluhy. Nedělej si starosti. Dozví se to ve vhodnou chvíli.“

A skutečně. Do dvou měsíců byla svatba. Noreen se podílela na jejích přípravách, ale na samotný obřad se nechystala. Ačkoliv Ramon byl překvapen jejím rozhodnutím svatby se nezúčastnit, Noreen byla toho názoru, že její nepřítomnost bude vítaná. Po svatbě si pak našla vlastní bydlení.

Když na své vzpomínky Noreen pohlížela s odstupem šesti let, připadala jí její tvrdohlavost dětinská. Nicméně si vzpomněla ještě na jednu podstatnou věc. Za rok po svatbě ji Ramon pozval na oslavu prvního výročí jeho sňatku s Isadorou a Noreen tehdy řešila stejné dilema jako před rokem na svatbě. Nakonec Ramon rozhodl za ni. Poslal pro ni auto, které ji přivezlo až před dveře tetina a strýcova domu.

Oslavy byly velkolepé a ve chvíli, kdy se Ramon vzdálil na zahradu, vzala si Isadora Noreen stranou. „To tě pozval Ramon?“ vyzvídala. „Ano. Já myslela…“

„To je v pořádku,“ skočila jí do řeči Isadora. „On si totiž musí vykompenzovat to, že jsem v jeho nepřítomnosti povečeřela s Larrym, víš,“ dodala dotčeně. Když Noreen nechápavě mlčela, Isadora pokračovala: „No co si myslí, když je pořád pryč. Přece nebudu od rána do večera sedět doma s rukama v klíně a čekat, až se zase někdy ukáže,“ vysvětlovala mrzutě.

„Tobě by ale taky jistě vadilo, kdyby se dvořil nějaké ženě, ne?“ otázala se Noreen.

„Snad si nemyslíš, že to, že tě sem pozval, je výraz jakési zdvořilosti či dvoření?“ namítla kysele Isadora. „To udělal jenom proto, abych žárlila, víš. A do toho já mám daleko,“ zdůraznila sebevědomě.

V tom se do místnosti vrátil Ramon a namířil své kroky k Isadoře. „Proč tu, děvčata, postáváte v koutku?“ zažertoval. „Takhle si vás hosté nevšimnou a mohli by se urazit. Ty jsi Isadoro, hostitelka,“ upozornil ji mírně.

„Noreen by si nevšimli stejně,“ podotkla netaktně Isadora. „To by si totiž musela vzít na sebe něco pořádného,“ dodala opovržlivě, otočila se na podpatku a odešla.

„Nesmíš ji brát vážně,“ řekl s nuceným úsměvem na rtech Ramon. „Ale možná čekala, že se na naši oslavu slavnostněji oblékneš,“ dodal váhavě.

„Já jsem nechtěla přijít,“ namítla chladně Noreen.

„Já mám spíš dojem, že chceš záměrně odradit muže,“ podotkl tázavě Ramon.

„Já zase mám dojem, že tady není koho odrazovat,“ zamumlala Noreen.

„Jak to mám chápat?“ podivil se Ramon.

„Pokud vím, tak žádný svobodný muž tady není dnes přítomen,“ odsekla Noreen vítězoslavně.

„Okouzlovat můžeš i jiné muže,“ popichoval ji Ramon.

„Třeba ženaté, že? A dokonce ženaté s mojí sestřenicí, není-liž pravda?“ zašpičkovala Noreen.

Ramon zavrtěl hlavou a shovívavě se pousmál. „Máš mě za stejného prostopášníka, jakými často bývají muži z vyšších kruhů?“

Noreen mlčela.

„Já jsem ve svém dětství poznal, jaké to je, když není dostatek peněz. Na ten pocit jsem nezapomněl do dneška. I když tyhle problémy dnes už dávno nemám. A to nejen díky svému povolání, ale i díky tomu, že moji rodiče se po přestěhování do Spojených států chopili šance a finančně na tom od té doby byli dobře. Já neopovrhuju lidmi, kteří nejsou zámožní, a nevysmívám se jejich filozofii,“ svěřil se Ramon.

„Já jen nechápu, proč mi to tu všechno říkáš,“ ohradila se Noreen.

„Ty jsi k tetě a strýci přišla ze sirotčince, je to tak?“ odvážil se Ramon zeptat.

Noreen se zamračila. „Já si jen pamatuju, že si mě teta se strýcem vzali na vychování k sobě hned, co zemřela má babička, která se o mě starala po smrti mých rodičů.“

„Možná, že si to tak jen chceš pamatovat,“ vyzvídal Ramon.

„Já v tom ve svém případě a v tuto chvíli už nevidím žádný rozdíl,“ řekla hrdě Noreen.

„To je dobře Noreen, ale stejně si neodpustím říct ti ještě jednu věc, kvůli které ten náš rozhovor vlastně začal. Já si od svých rodičů pamatuju jednu větu, která mi už tehdy zněla velmi moudře. Říkali mi, abych se před nikým nikdy neponižoval a nad nikým se nepovyšoval. A já mám z tebe, Noreen, takový smutný dojem, že v sobě nosíš pocit ponížení, a proto se i tak… no, jak to říct… tak nevhodně oblékáš. A to je škoda.“

„Moje sebevědomí je v pořádku. Není třeba, aby ses nade mnou tak hluboce zamýšlel,“ odsekla mu.

Náhle se vedle nich objevila Isadora. „Nenašli jste v sobě náhodou zalíbení?“ zeptala se ironicky. „S Ramonem by sis v jednom směru, Noreen, báječně rozuměla,“ dodala a pohlédla přitom dlouze Noreen do očí. „On totiž má samaritánské sklony. Podobně jako ty.“

Ramon sklopil oči a vydechl. „Myslím, že jsi, Isadoro, hodně pila a zapomínáš na to, že tu slavíme výročí s hosty.“

„Vždyť nedělám nic špatného,“ ohradila se Isadora. „Já tě tu chválím. No schválně, Noreen. Řekla bys do něho, že je schopen přihlásit se k jedné dobročinné organizaci, která pomáhá bezdomovcům, a dokonce tam i pomáhat s výdejem jídla v provizorní jídelně?“

Noreen jen pokrčila rameny. „Asi nemá srdce z kamene.“

„To teda nemá. Spíš na něm můžeš dříví lámat!“ smála se Isadora hlasitě.

Nebyl to po léta jejich manželství jediný incident, ke kterému mezi Isadorou a Ramonem došlo. Jednoho dne Isadora Noreen požádala, aby ji odvezla do města, protože Ramon odmítl Isadoře půjčit své auto.

Když Noreen stanula před dveřmi jejich domu, služebná ji nechtěla pustit dovnitř. Noreen ihned pochopila proč. Z domu se ozývala lavina slov, svědčící o ostré hádce.

„Já si budu utrácet tolik, kolik budu chtít!“ křičela zlostně Isadora. „Každá žena si chce čas od času udělat radost tím, že si koupí nějaký dárek!“

„To by to ale nesmělo být každý den,“ ozval se mužský hlas na svoji obranu. Ramon nikdy příliš nezvyšoval hlas.

„A co mám celé ty dny podle tebe dělat? Ty jsi v práci, a já se tu koušu nudou!“ oponovala Isadora.

„Můžeš taky chodit do práce,“ odpověděl Ramon.

„Proč bych to, prosím tě, dělala? Já mám tolik peněz, že je nestačím do konce života utratit!“

„Tak je věnuj na dobročinné účely!“ navrhl Ramon se špetkou ironie. Očekával, že se Isadora ještě více rozlítí.

„Nenech se vysmát! Starat se o cizí, to ti jde! Ale, co kdyby ses více věnoval svojí ženě? Kdy jsme naposledy byli spolu na obědě, co? A kdy jsme spolu naposledy spali?“

„Isadoro!“ vykřikl poprvé zlostně Ramon. „Na téhle úrovni já s tebou ani v hádce pokračovat nebudu,“ rozhodl a seběhl dolů ze schodů. Ve dveřích si všimnul Noreen.

„Promiň,“ zamumlal omluvně. „Je mi líto, jestli jsi něco slyšela.“

Isadora přispěchala za Ramonem a v tom zahlédla Noreen.

„To je fajn, že už jsi tu,“ řekla s úsměvem. Změnila tón jako mávnutím kouzelného proutku. Byla falešně vstřícná a předstírala spokojenost, jako by k žádné hádce mezi ní a Ramonem nedošlo. „Tak hned pojedem, jo?“ Ostentativně se otočila k Ramonovi a ušklíbla se. „Noreen mi totiž bude dnes k dispozici, víš. Když ty jsi mi nechtěl půjčit auto – naše auto – tak jsem si poradila jinak. Jak vidíš, nejsem na tobě nijak závislá. Na nákupy půjdu – tedy pojedeme s Noreen jejím autem.“ Otočila se a vyběhla po schodech do prvního patra.

Ramon si povzdychl. „Isadora není špatná,“ podotkl na její omluvu. „Je jen trochu rozmazlená a má ráda především sebe. I když mě prý taky. Možná, že bych to měl brát jako velkou poctu, co ty na to?“ obrátil se k Noreen s nádechem ironie, zklamání a smutku zároveň.

Přesně týden před tím, než Isadora zemřela, onemocněla lehkou bronchitidou. Ramon měl v té době pracovní závazky mimo domov. Přislíbil svému kolegovi, že mu bude asistovat při operaci jeho přítele, diplomata v Paříži. Isadora Ramona nejprve přemlouvala, aby svoji účast na operaci odvolal. Když Ramon její žádosti nevyhověl, trvala na tom, že poletí s ním. Na tuto alternativu Ramon nemohl a nechtěl s ohledem na její nedoléčenou bronchitidu přistoupit. Isadora však stále naléhala a domáhala se souhlasu. Výsledkem nakonec byl Ramonův striktní zákaz jakýchkoliv vycházek, natož pak cestování.

Ramon byl bezradný, a tak se rozhodl navštívit Noreen v práci, a požádat ji o pomoc. „Víš přeci, jak je neukázněná. Jako malé dítě. Já potřebuju mít jistotu, že bude ležet. Když přišla s tím bláznivým nápadem, že poletí se mnou, nemohl jsem věřit svým uším. Je přesvědčená o tom, že když teplota ustoupila, je už úplně zdravá. Oba dobře víme, co se může přihodit, když se léčení bronchitidy zanedbá.“

„Já na ni dám pozor,“ přislíbila Noreen.

„Nezlob se Noreen, ale to je málo. Ona je dokonce schopna i neodpustit si svoji sklenku alkoholu, navzdory tomu, že užívá antibiotika,“ upozornil Ramon důrazně. „Já od tebe potřebuju, abys jí domluvila jako zdravotní sestra a nepodcenila žádné negativní příznaky.“

„To ti slíbit nemůžu. Nevím, jestli mě poslechne,“ podotkla váhavě Noreen. „Když neposlechne ani tebe. A že jsi autorita,“ dodala.

Ramon si povzdychl. „Tak pohlídáš mi ji?“

Noreen pokývala hlavou. „Nejhorší na tom je, že Isadora hodně kouří. A to nesvědčí ani plicím zcela zdravým. Nemůžu ji hlídat dvacet čtyři hodiny denně. Chodím do práce. Mám služby. Pokud nebude teď dodržovat příkazy lékaře, mohla by bronchitida přejít v zápal plic, a to by u ní nebylo dobré. Jediné, co pro tebe můžu udělat, je to, že veškerý svůj volný čas budu u ní. A budu se snažit, aby to bylo i v noci.“

„Jsi fajn. Díky. Je to zvláštní, víš. Isadora má spoustu chyb a její chování mě často trápí, ale nějak ji nemůžu přestat mít rád. Někde jsem četl, že ve, vztahu dvou lidí vždycky jeden miluje víc než ten druhý. Chvíle, kdy se mají rádi oba stejně jsou kraťounké a jsou rychle pryč. Přetrvávají snad jen tehdy, když člověk v životě potká skutečně toho pravého partnera.“ Ramon si povzdychl. „V našem vztahu s Isadorou to došlo už tak daleko, že se obávám, že čím dál méně mě má ráda ona, tím víc o ni stojím já. Je to paradoxní, ale zřejmě je to realita.“

„Já si myslím, že bys vedle sebe jiný typ ženy stejně nesnesl,“ namítla Noreen.

„Proč myslíš?“ podivil se Ramon. „Kdyby Isadora nebyla panovačná, kdyby neutrácela zbytečně tolik peněz, kdyby se uměla vžít do lidského utrpení, kdyby jí jen trochu víc záleželo taky na někom jiném než na sobě, kdyby mě měla víc ráda…“ Ramon se odmlčel.

„Tys tohle před svatbou nevěděl?“ vyzvídala Noreen.

„Drahá Noreen, po svatbě se většina žen změní,“ posteskl si Ramon s jízlivým úšklebkem.

„Když to všechno tak pěkně víš, tak proč jsi s tím jednoduše nepočítal? Mohl sis ušetřit zklamání?“

Ramon se jen pobaveně usmál a zavrtěl hlavou.

„Všechno bude zřejmě trochu jinak, Ramone, že ano? Vy muži tvrdíte, že máte raději ženy nenalíčené, ale ohlížíte se jen po nalíčených.

Odsuzujete krátké sukně, protože jsou provokativní, ale ani jediná vám na ulici neujde. Chtěli byste mít doma ženu v domácnosti, která běhá kolem vašich dětí, ale běda, když není pokaždé vzorně upravená a připravená jít s vámi na večírek, kde byste se s ní mohli chlubit, ale ne zase tolik, aby si ji každý změřil nestydatým pohledem. Mám pokračovat?“

Ramon užasl. Překvapením nebyl schopen vydat ze sebe hlásku.

„Mlčení znamená souhlas,“ provokovala záměrně Noreen.

„Na jedno jsi zapomněla,“ dodal najednou Ramon. „Muži chtějí mít věrné manželky.“

Noreen se rozesmála. „Ano, proto, aby oni mohli být nevěrní. Nějaká rovnováha být musí, ne?“ smála se stále hlasitěji Noreen.

„Někdy je to naopak. Muž má na svoji ženu málo času, dozví se o její nevěře a nakonec jí to stejně odpustí, protože má dojem, že je to jeho vina.“

„To je hloupé,“ namítla nesouhlasně Noreen. „Copak se dá žít s člověkem, o kterém vím, že je mi nevěrný?“

„Dá, když ho máš rád.“

„Tak to pak není láska,“ oponovala Noreen.

„Buď ráda, že tomu ještě nerozumíš,“ řekl shovívavě Ramon.

„Nerozumím přetvářce. Proto se nehrnu do vztahu s mužem.“

„A přitom šťastný ten muž, kdo tě jednou dostane za ženu,“ zalichotil jí Ramon a odešel.

Dveře sesterského pokoje zůstaly otevřené a Noreen mlčky naslouchala Ramonovým krokům, jejichž zvuk se po tiché chodbě příjemně rozléhal. Kroky se vzdalovaly a Noreen byla stále zmatená. Mezi ní a Ramonem stále vládlo podivné napětí. Jako by ji neměl rád a přitom jí lichotil. Jako by si pokaždé, když s ní hovořil, nasadil neprůhlednou masku, za kterou schovával své skutečné pocity. Jako by ji zrazoval od něčeho, po čem toužil. Jako by bojoval s něčím, proti čemu se bojovat nedalo. Jako by nenáviděl něco, co zbožňoval…

Druhý den brzy ráno Ramon odletěl do Paříže. Noreen odpoledne Isadoru navštívila.‘ Dveře jí otevřela uplakaná služebná a posteskla si, že Isadora je neukázněná a že si s ní neví rady. Svěřila se Noreen, že jakmile Ramon odjel na letiště, začala Isadora tropit neuvěřitelné scény.

To, že nemohla odletět s Ramonem, chápala jako svoji obrovskou prohru a rozhodla se, že mu bude úmyslně ubližovat. Věděla, že nejvíce mu ublíží tím, když ublíží sobě. Nezastavila se před ničím. Vstala z postele, převlékla se z teplého pyžama do sifonové noční košilky, odmítla si vzít léky a vyšla na balkón.

„Teď v únoru! Chápete to, slečno? A to už jsem měla být dávno doma. Manžel je po operaci žlučníku a musí mít dietu. Kvůli paní Corterové jsem se tolik zdržela, že si o něho už dělám starosti,“ plakala služebná.

Noreen okamžitě společnými silami se služebnou odvlekla Isadoru z balkónu dovnitř do místnosti. Doufala, že si už s Isadorou poradí sama, a tak ustaranou služebnou, která pospíchala domů, déle nezdržovala.

Isadora byla v tu chvíli už značně zesláblá, a tak nekladla žádný odpor, když ji Noreen převlékala do teplého pyžama a snažila se ji uložit do postele.

Isadora se po chvíli ošklivě rozkašlala. Kašel byl dráždivý a dávivý a Noreen věděla, že je třeba rychle jednat. Navíc se Isadoře, zalykající se kašlem, neustále zvyšovala teplota. Bylo třeba zavolat sanitku. Noreen zvedla telefonní sluchátko. Kruci! Neozýval se žádný tón. Telefon byl hluchý. Noreen podezírala Isadoru, že záměrně poškodila telefon, aby se Ramon nemohl informovat, jaký je její zdravotní stav.

Musela jednat rychle. Každé větší zaváhání by mohlo být osudné. Rozhodla se požádat o pomoc sousedy. Rozeběhla se ke schodům, vedoucím do přízemí. Schody seběhla bez nehody ale pak pocítila bodnutí u srdce…

Najednou se všechna snaha ve zlomku vteřiny zhroutila a Noreen si připadala jako ve zpomaleném filmu. Uklouzla na posledním schodě, vedoucím do dvora, spadla, skutálela se dolů a zasténala bolestí. Ležela přede dveřmi, kam pro ni sousedé zavolali sanitku.

Chvílemi upadala do bezvědomí, takže lékaři, který přijel se záchrannou službou, nebyla ani schopna souvisle říci, že nahoře v domě je žena, která potřebuje rychlou pomoc. Dostala uklidňující injekci, po které usnula.

Druhý den ráno se probudila v nemocnici. Nejprve vytočila telefonní číslo služebné. Ta už doma nebyla. Noreen požádala lékaře, aby ji z nemocnice propustili. Vysvětlila, co se včera přihodilo její sestřenici a zároveň ho požádala o pomoc.

Lékařská pomoc však už byla zbytečná. Isadora v noci zemřela. Služebná seděla u její postele, když Noreen s lékařem vstoupili do dveří.

„Před chvílí jsem dorazila,“ vzlykala služebná a vyděšeně hleděla na Noreen, která si připadala jako ve zlém snu. „Pořád tomu nemůžu věřit. Už jsem chtěla požádat o pomoc sousedy a v tom jste přišla vy,“ koktala polekaně.

Za půl hodiny dorazil Ramon. Přítomný lékař, který s politováním konstatoval, že smrt nastala k ránu, vyslovil Ramonovi upřímnou soustrast. Ramon se choval, jako by nic nechápal.

„To není možné, vždyť byla bez teploty, když jsem odjížděl na letiště.“ Pak se zlostně otočil k Noreen. „Tebe jsem výslovně žádal, abys na ni dala pozor. Slíbila jsi mi, že tu s ní budeš, jakmile budeš mít volno. A dnes v noci jsi podle rozpisu službu neměla. Jak je možné, že jsi ji tu nechala samotnou? Vždyť se její stav musel evidentně zhoršit. Muselas to vědět…“ Ramon jen stále vrtěl hlavou.

„Ramone, počkej, já ti to všechno vysvětlím.

Já jsem tu byla a –“

„Tak jak to, že je teď Isadora mrtvá? Nebyla první pacientkou s bronchitidou, kterou jsem v životě viděl. Vůbec nechápu, jak se to všechno mohlo seběhnout tak rychle!“ zvýšil v zoufalství hlas.

„Třeba proto, že ti lhala! Lhala ti, že nemá teplotu. I služebná ti dosvědčí, že chtěla udělat všechno proto, aby mohla s tebou odjet, a tak vám všem lhala! A navíc pak provedla to, že –“

„Já tohle nebudu poslouchat!“ rozzlobil se Ramon. „Jak to můžeš tvrdit? Vždyť jsi tady vůbec nebyla!“

„Byla tu. Přišla hned odpoledne a –“

„Tak vy jste se s Noreen spolčila? Ale já vás ujišťuju, že tím jí nijak nepomůžete. Fakta jsou jasná. Isadora zemřela v noci, kdy jste u ní nebyla ani jedna z vás,“ konstatoval chladně Ramon a ukázal prstem na obě ženy.

„Nemůžeme za to, že se neuměla chovat ani k lidem, ani k sobě,“ hájila služebná sebe i Noreen.

„To teď není podstatné,“ ohradil se Ramon. „Podstatné je to, že zemřela žena, kterou jsem měl rád. A ještě podstatnější je to, že zemřela zbytečně.“

Pohřbu se Noreen nezúčastnila. Teta se strýcem neprojevili žádnou snahu dopátrat se pravdy. Obvinili Noreen z nedbalosti. Byl to nejjednodušší a nejpohodlnější způsob, jak celou záležitost ukončit. Noreen se uzavřela ještě více do sebe.

Během následujících dvou let se zřejmě teta se strýcem dozvěděli jistá fakta, která jejich postoj k Noreen částečně změnila. Snad i proto ji den před strýcovými narozeninami pozvali na kávu. Noreenin život tato návštěva však nijak nezměnila. Její vztah k tetě a strýci zůstal i nadále jen formální.

TŘETÍ KAPITOLA

Bylo to dlouhé dopoledne a Ramona únavou bolelo celé tělo. Právě dokončil komplikovanou operaci a na další se chystal hned po obědě. Tímto by dnes jeho operační den skončil, kdyby neměl další závazky v nemocnici O’Keefe, kde měl službu za nemocného kolegu.

Nesl si na tácku oběd a hledal volné místo u stolu. Jídelna byla plná a zdálo se, že žádná židle nebyla volná. Nakonec jednu přece jen zahlédl. Druhou židli u stolku však obsadila Noreen. Ramon se zamračil, ale nedalo se nic dělat. Pokud nechtěl jíst ve stoje, musel překonat svou nechuť a přisednout si.

Když Noreen Ramona zahlédla, sklopila oči. Předstírala, že se soustředí pouze na jídlo. Její přetvářku však Ramon velice brzy odhalil. Jakmile se přiblížil ke stolu, nemohl si nevšimnout, že se Noreen červená jako školačka.

„Je tu volno?“ zeptal se nuceně.

Noreen jen přikývla.

„To je náhoda, že jsme se tu takhle sešli,“ podotkl Ramon.

„Zdá se, že ani jeden z nás z toho nemá žádnou radost,“ odpověděla suše Noreen.

Ramon pokračoval, jako by Noreen neslyšel. Její poznámku jednoduše ignoroval. „Já jsem neměl dnes odpoledne operovat, ale došlo ke změně v rozpisu operací, a tak jsem musel na oběd dřív.“

„Nemusíš mi nic vysvětlovat,“ podotkla Noreen. „Já přeci nejsem slepá. Vím, že se mi stále vyhýbáš. Koneckonců já tvoji společnost také nevyhledávám.“

Noreen pokračovala v jídle a ani jediným pohledem o Ramona nezavadila. Stále se dívala do talíře. Když zvedla hlavu vzhůru, rozhlížela se po jídelně, jako by hledala nějakou přítelkyni, možná i spásu či vysvoboditelku z nepříjemného zajetí Ramonovy společnosti.

Ramon neodolal a několikrát na Noreen pohlédl. Byl rád, že Noreen předstírá nezájem. Alespoň se necítil trapně, když si prohlížel její tvář. Nebyla klasicky krásná jako tvář Isadory, zato byla oduševnělá a jemná. Noreen vždy působila vyrovnaně a spokojeně navzdory tomu, že v její duši vládl zmatek. Zmatek z nedostatku mateřského citu a lásky, z ponížení od svých příbuzných a z nepříznivého osudu, který jí doposud nebyl příliš nakloněn. Bylo zvláštní a podivné, že přes zášť, kterou Ramon k Noreen stále chvílemi cítil, mu Noreen nebyla lhostejná.

I když ji viděl už tolikrát, teprve nyní si pozorně prohlížel její světlé vlasy, zkoumal její postavu a zaměřil se i na barvu jejích očí, které byly doposud to poslední, čeho by si na ní všiml. Neunikla mu ani bledá barva její pleti. Neměla make-up. Zřejmě ho nenosila ani nikdy předtím. Nikdy svůj vzhled nijak nepřikrašlovala. Vždy byla vzorně upravená a decentně navoněná a to bylo všechno.

Noreen v jednu chvíli Ramonův zkoumavý pohled zachytila, což ji uvedlo do rozpaků. Znovu sklopila oči a snažila se nedat najevo nervozitu.

„Nevysvětluj si můj pohled nějak špatně,“ ohradil se trochu neohrabaně Ramon, viditelně v rozpacích.

„Nedělej si starosti, Ramone. Nic si špatně nevysvětluju. Já si od jisté doby přestávám cokoliv vysvětlovat. Tedy v souvislosti s tvojí osobou. Takže se tím netrap,“ poznamenala suše Noreen.

„Počkej. Jak jsi to myslela, že si přestáváš v souvislosti se mnou cokoliv vysvětlovat?“ zpozorněl Ramon.

„Podívej, Ramone, já vím, že mě nemáš rád. Kdybych tě vědomě poškodila a záměrně ti ublížila, měl bys důvod mě nenávidět a tvoje nenávist by se dala logicky vysvětlit. Já jsem však nic takového neprovedla, a proto nevím, jak mi chceš svoje chování zdůvodnit.“

Ramon mlčel. Slova najednou pozbývala svoji váhu. Sám nevěděl, proč po chvíli prolomil ticho. „Miloval jsem Isadoru navzdory všem jejím neřestem.“

„Vždyť já ji přeci taky měla ráda!“ zvolala na svojí obhajobu Noreen. „Za koho mě máš? Kdyby ses od té doby jen trochu zamyslel, jak se to všechno mohlo udát, kdyby ses jen trochu pídil po faktech anebo kdyby –“

„Dost, Noreen. Už několikrát jsem ti říkal, že se o tom nechci bavit,“ přerušil ji Ramon.

„Tak to je přesně ono. Pak se mě neptej na to, proč si v souvislosti s tebou nechci nic vysvětlovat.“ Noreen bolestně přivřela oči. Měla báječnou příležitost k tomu, aby Ramonovi konečně vysvětlila, co se osudného dne stalo, ale nakonec se své šance vzdala. Bylo smutné, že tak vzdělaný člověk dokázal být hluchý a slepý ke spravedlnosti. Navzdory tomu všemu Noreen věřila, že Ramon není v jádru zlý, ale že se jen nedokázal smířit s nepřízní osudu.

Zanedlouho vstala od stolu. „Už musím jít,“ řekla úsečně a opřela se o opěradlo židle.

„Počkej ještě,“ zastavil ji Ramon. „Promiň, že jsem tě přerušil, když jsi mi tu spílala ta různá kdyby,“ zpytoval svědomí Ramon. „Rád bych, abys to dopověděla,“ dodal tiše.

„Najednou? Po dvou letech?“ podivila se Noreen. „Ty bys chtěl po dvou letech slyšet, co by bylo, kdyby… To, že jsem se teď rozpovídala, bylo v nějakém afektu, či co. Teď o tom chtít mluvit, to je… to je…“ Noreen se opovržlivě ušklíbla a potřásla hlavou. „To je výsměch.“

„Mně na tom ale záleží,“ zamručel Ramon, kterého Noreenino pohrdání zahnalo do ofenzívy.

„Ale mně už ne,“ odsekla Noreen. „Dva roky žiju s tím, že jsem zavinila něco, co jsem nezavinila. Dva roky se na mě díváte skrz prsty. Dva roky se mě nikdo na nic neptal. Ba dokonce, když jsem se snažila cokoliv vysvětlovat, byla jsem odmítnuta s tím, že tady není co vysvětlovat. Tak proč teď? Proč po tak dlouhé době? Teď jsem pro změnu ztratila zájem já.“ Noreen zvedla podnos ze stolu a odešla k pultu, kde se vracelo nádobí. Už se ani jednou neotočila, ani neohlédla a namířila své kroky přímo k východu.

Ramon zůstal sedět u stolu se smíšenými pocity. Křivda, kterou v sobě pěstoval po Isadořině smrti, ho však neopustila. Nedovolila, aby si přiznal, že udělal velkou chybu, když Noreen tehdy nevyslechl. Pocit ukřivdění v jeho těle přebýval jako tasemnice, kterou každým dalším pokusem o smíření s Noreen stále více přiživoval. Z lékařského hlediska by nebyl problém zbavit se skutečného cizopasníka. Ale co s imaginárním parazitem v podobě zákeřné křivdy? Ramon byl skvělý chirurg, ale v soukromém životě se pohyboval jako slon v porcelánu.

Popíjel kávu a vzpomínal na chvíle, kdy se seznámil s Isadorou.

Poprvé se setkali na večírku, pořádaném Halem Kensingtonem, kam Ramon přišel s přítelem Kensingtonovy rodiny. Už tehdy byl okouzlen nádherným domem, který se nacházel na předměstí Atlanty. Přítel hovořil o Ramonových pracovních úspěších v samých superlativech a rodina Kensingtonových Ramona vřele přijala, i když nepatřil mezi místní honoraci. Ramon se do Isadory zamiloval na první pohled. Isadora jeho náklonnost přijímala s naprostou samozřejmostí. Tomu však Ramon tehdy nepřikládal žádnou váhu. Bohužel ani tomu, jak mile a upřímně ho přivítala Noreen, které byl posléze představen. Noreen už tehdy dala Ramonovi nenápadně najevo své sympatie, ale když pochopila, že jeho oči nevidí nikoho jiného než Isadoru, stáhla se do pozadí.

Isadora byla příliš zamilovaná sama do sebe. Přízeň mužů považovala za nedílnou součást svého každodenního života a čím více se jí této přízně dostávalo, tím více ji nudila. Navíc vedle sebe nestrpěla žádnou sokyni. Jakmile vycítila, že nějaká půvabná žena ohrožuje její prvořadou pozici, zahájila proti ní dobře promyšlený, maskovaný útok. I když Noreen neoplývala rysy klasické krásky, měla jisté charisma, které však vzhledem k Isadořině neustálému cílenému útočení nebylo na první pohled patrné. Noreen působila stydlivě, neprůbojně, až polekaně. Ve skutečnosti to však byla velmi silná, rozhodná žena, která měla ve svém životě jasný cíl – pomáhat nemocným a nemohoucím a vracet jim chuť do života. Její veliké, jasné šedohnědé oči, neustále schovávala pod brýlemi, které nosila na čtení. Své trápení v osobním životě si kompenzovala radostí, kterou jí přinášela práce a dobročinné aktivity.

Muž, který si přisedl ke stolu, vytrhl Ramona ze snění. Ramon pohlédl na hodinky a rychle dopil kávu. Byl čas vrátit se do práce.

Noreen se vrátila ten večer z práce domů velice pozdě. Únavou se jí klížily oči. Na jednu stranu potřebovala hodně pracovat, aby vydělala dostatek peněz, které střádala na operaci, jež byla pro ni do budoucna nevyhnutelná. Na druhou stranu nebylo rozumné tolik se přetěžovat, protože by se její srdce, které bylo nemocné, mohlo nečekaně vzbouřit. Déle neotálela, osprchovala se a spěchala do postele. Svoji nemoc si nepřipouštěla. Ani se o ní nikomu nezmínila. Do jisté míry věřila na vítězství duše nad tělesnou schránkou, ale kromě toho uměla stát pevnýma nohama na zemi a věděla, že bez operace srdeční chlopně má na delší život mlhavé vyhlídky.

Druhý den ráno se cítila daleko lépe a odešla do práce. Odpoledne nesla ošetřujícímu lékaři na doktorský pokoj karty nových pacientů.

„Už dlouho mě zaráží ta vaše dýchavičnost, Noreen,“ pozastavil se lékař nad jejím nepravidelným dechem.

„To bude tím, jak musím nesčetněkrát za den běhat po schodech nahoru a dolů,“ vymluvila se Noreen.

„Ale jděte. Těch pár schodů,“ nesouhlasil lékař.

„Asi to bude taky tím, že mám za sebou několik těžkých nočních, pane doktore,“ vymýšlela si Noreen.

„Je přece dokázáno, že srdeční arytmie nemusí mít svoji příčinu jen fyziologickou, ale že to může být i záležitost psychická. Třeba z dlouhodobého stresu či pracovního přetížení.“

Lékař jen ironicky přikyvoval. „Jenomže vaše srdeční chlopeň se sama do pořádku nedá. Ta s psychykou nemá nic společného, Noreen. A svým pracovním vypětím jí moc nepomůžete, to je snad jasné.“

Noreen provinile mlčela. Lékařova diagnóza byla správná, ale jedna věc v ní chyběla. Noreenino srdce netrpělo jen nemocnou chlopní, ale i citovým strádáním z nenaplněné lásky.

„Nechci vás děsit, Noreen,“ pokračoval lékař, „ale vy byste s operací neměla už otálet. Sama byste měla nejlépe vědět, že v takových případech čas pro vás nepracuje. Pokud s tím budete souhlasit, nechám vám hned zítra udělat předoperační vyšetření a do týdne byste to mohla mít za sebou.“

„Já nevím. Neuvažovala jsem o tom v tak blízké budoucnosti,“ koktala Noreen.

Lékař se zasmál. „A v jaké tedy budoucnosti, vy bláhová? Podívejte, nebudeme okolo toho chodit jako kolem horké kaše a domluvíme si jasné termíny. Jeden můj kolega, Ramon Cortero, je vyhlášený kardiochirurg a pracuje v nemocnici na druhé straně ulice,“ vysvětloval lékař a pak se zarazil. „Počkejte, vždyť vy ho musíte znát! Vy jste snad dokonce příbuzní, ne?“

Noreen se začervenala. „To ano, ale on vůbec neví, že jsem nemocná a já nechci, aby se to dozvěděl.“

„Pochopte, že v takových věcech není čas na falešné hrdinství,“ zlobil se lékař.

„Já si na nic takového nehraju,“ ohradila se Noreen. „Víte, my… jak to říct? My spolu nemáme dobré vztahy.“

Lékař se ušklíbl. „Příbuzenské vztahy jsou vždycky ty nejkomplikovanější, to mi věřte. Já na rozdíl od vás už mám nějaké ty zkušenosti. Ale to přece nemá nic společného s medicínou. Ramon skládal stejně jako my všichni Hippokratovu přísahu a tím slíbil, že jeho povolání bude hlavně posláním, které on bude plnit bez ohledu na jakékoliv okolní a osobní pohnutky.“

„Já mám strach, že přijdu o práci,“ dodala najednou Noreen.

Lékař zavrtěl hlavou. „A strach, že přijdete o život, nemáte?“ Když viděl, jak je Noreen vyděšená, upustil od ironie. „Já vás chápu. Práce je důležitá pro každého cílevědomého člověka. Ale jak dlouho myslíte, že v té práci vydržíte, když se operaci nepodrobíte? Operace vám zachrání nejen život, ale i tu práci, moje milá.“

Noreen pokývala hlavou.

„Fajn,“ řekl spokojeně lékař. „Tak, a teď mi slibte, že hned zítra pro to své zdraví něco uděláte. Nemyslete si, já si ohlídám, jestli jste svůj slib splnila nebo ne,“ poznamenal žertovně.

Noreen žertovně odpověděla: „Já jsem ještě nic neslíbila.“

„Vypadáš jako chodící mrtvola,“ zalichotil Noreen ironicky Brad Donaldson, který pracoval v O’Keefe jako člen technického personálu a právě teď opravoval na pokoji pacientů topení.

Noreen se pousmála. „Já se taky tak cítím,“ řekla unaveně a sklonila hlavu.

Brad jí vzal do dlaně bradu a zvedl ji vzhůru. „Máš hroznou barvu, Noreen. Přeháníš to s těmi nočními službami.“

„Já vím. Nejsi první, kdo mi to říká.“

„Tebe něco trápí, viď?“ dělal si starosti Brad.

„To je na dlouhé povídání,“ vymluvila se Noreen. „Nerada někoho nudím,“ dodala skepticky.

„Mě problém druhého nenudí,“ přesvědčoval ji Brad.

„Někdy jindy, Brade, ano?“ poprosila Noreen.

Brad se usmál.

„Beru tě za slovo,“ ujistil ji.

Hodinu před koncem Noreeniny služby přivezli na nemocniční pokoj pacientku, která byla několik dní po operaci srdeční chlopně. Noreen pomáhala mužům, kteří ženu vezli z jednotky intenzivní péče, uložit ji na postel a překontrolovat napojení na kapačku. Žena byla Ramonova pacientka. Noreen poznala Ramonův podpis, kterým byl stvrzen následující léčebný postup, uvedený na kartě.

Žena otevřela oči. Opatrně začala pohybovat suchými rty. Noreen jí položila ruku na čelo.

„Potřebujete něco?“

„Pít… chci pít,“ mumlala stěží žena.

„Já vám můžu zatím jen zvlažit rty,“ odpověděla Noreen a namočila větší bavlněný tampón do vody. Vyždímala ho a jemně ho přikládala k ženiným rtům. „Teď už za vámi budou moci chodit návštěvy,“ snažila se ji pomoci Noreen. „Už nejste na JIPu.“

„Nemám nikoho,“ zašeptala žena a přivřela unaveně oči.

Noreen stiskla rty. Bylo jí ženy moc líto. Zároveň si uvědomila, že by se sama mohla ocitnout v této zoufalé situaci, až by byla po operaci. Nebyl to příjemný pocit.

Položila vlhký tampón na misku na nemocničním stolku a na nemocnou ženu se usmála. „Za chvíli se vrátím,“ řekla mile a odešla z pokoje.

Napadlo ji, že by mohla požádat o malou službičku manželku jednoho pacienta na patře. Paní Greenová svého muže pravidelně navštěvovala, nosila mu jídlo a nápoje z automatů na chodbě a trávila s ním celé hodiny. Paní Greenovou potkala Noreen náhodou přímo na chodbě, když stála u automatu s teplými nápoji.

„Dobrý den,“ pozdravila s úsměvem.

„Dobrý den, sestřičko,“ odpověděla nadšeně paní Greenová.

Představte si, že můj muž už normálně chodí a má hroznou chuť k jídlu. To není jako zpočátku, kdy jsem skoro všechno jídlo odnášela zpět domů. Je den ode dne na tom líp. Mám hroznou radost.“

„To jsem ráda,“ řekla upřímně Noreen. „Měla bych k vám takovou prosbu, paní Greenová,“ dodala ostýchavě.

„Jistě. Prosím, jen řekněte, v čem vám můžu pomoct,“ nabídla se okamžitě žena.

„Teď sem na pokoj přivezli jednu pacientku z JIPu. Zjistila jsem, že nemá nikoho, kdo by ji navštívil. A tak jsem vás chtěla poprosit, jestli byste se u ní na chvíli nezastavila a nějakým vlídným slovem jí tu těžkou situaci neulehčila.“

„Ale samozřejmě, sestřičko. Hrozně ráda. Já jen manželovi odnesu tu horkou čokoládu a hned jsem zpátky.“

Noreen mezitím naplnila kelímek studeným ledem, kterým chtěla své pacientce ještě zvlažit její suché a rozpraskané rty.

Když paní Greenovou nemocné ženě představila, bylo zřejmé, že je paní Charlesová potěšena. Noreen tu byla zbytečná, protože paní Greenová se o svoji novou nemocnou přítelkyni postarala.

Noreen se vrátila do sesterského pokoje, kde si uvařila kávu na posilněnou. Zapnula počítač a připsala do záznamu o nové pacientce další údaje o jejím zdravotním stavu.

Z práce ji vyrušil Brad. „Nemyslíš, že ten kofein není zrovna zdravá výživa?“ dobíral si ji vážným tónem a vyfoukl stranou cigaretový kouř. Cigaretu držel v pravé ruce a levou rukou se opřel o opěradlo Noreeniny židle.

Noreen se ušklíbla a stále hleděla na monitor počítače. K Bradovi promluvila monotónně. „Kouření škodí zdraví. Varuje ministr zdravotnictví. Tohle máš napsané na každé krabičce cigaret, a přesto tě bez cigarety vidím velmi zřídka. Nemyslíš, že svému zdraví neprospíváš?“ Noreenin výpad nebyl prozíravý. Nahrála Bradovi na smeč, aniž si to uvědomila.

„Ode dneška nekouřím. Tahle je poslední. Právě jsem ti to přišel slavnostně oznámit.“

Noreen odvrátila oči od počítače a překvapeně na Brada pohlédla. „Skutečně? A co to, že tak najednou!“

„Třeba proto, že jsem si najednou uvědomil cenu života,“ odpověděl záměrně ledabyle.

Noreen už nestačila zareagovat, protože se ve dveřích sesterny objevil Ramon.

„Potřeboval bych se podívat na paní Charlesovou,“ oznámil formálně a dodal: „Můžete mě k ní zavést, sestro Kensingtonová?“

„Jistě,“ odpověděla Noreen a otočila se zpět k Bradovi. „Promiň, Brade. Dopovíme si to jindy,“ omluvila se a odešla s Ramonem za paní Charlesovou.

Paní Charlesova se pokusila o úsměv, když Ramona zahlédla. „Dobrý den, pane doktore,“ vysoukala ze sebe s námahou. „Chci vám ještě jednou poděkovat. Zachránil jste mi –“

„Nemluvte tolik,“ přerušil ji Ramon. „Zbytečně se vyčerpáváte. Jsem rád, že to takhle dopadlo. Teď jsem vám naordinoval nějaké léky proti bolesti, které však vám nebudeme dávat pravidelně. Jsou příliš návykové. Proto navrhuju, že vám je dáme jen tehdy, když si na bolesti budete stěžovat. To neznamená, abyste si hrála na hrdinku a bolesti zapírala. Na druhou stranu není třeba je dávat stále. Mohlo by nám to i zkreslovat další diagnózu.“ Paní Charlesová přikývla.

Ramon pokračoval: „Teď je ze všeho nejdůležitější, abyste hodně odpočívala a nabírala síly. Podle toho, jak se budete zotavovat, vypracujeme později rekonvalescenční program, podle kterého vás budeme zapojovat i do pohybové činnosti a tak dále.“ Zamyšleně si promnul kořen nosu. „Abych nezapomněl, rádi bychom informovali vaši rodinu či nějaké vaše příbuzné o tom, jak operace proběhla. Ve vašich záznamech jsme ale nenašli žádné kontaktní číslo. Komu máme zavolat, jak se vám daří?“

Paní Charlesová zesmutněla. „Nikomu. Už nikoho nemám.“

Ramon se zamračil. „Ani kamarádku?“

„To mám,“ odpověděla radostně paní Charlesová. „A to jen díky tady sestřičce Noreen.“

Noreen se začervenala, když ji Ramon nechápavě pohlédl do očí. Jeho údiv žádal o vysvětlení.

„Seznámila jsem paní Charlesovou s jednou velice milou ženou, která sem chodí pravidelně navštěvovat svého manžela. Spřátelily se a ona přislíbila, že kdykoliv sem přijde za manželem, zajde určitě navštívit i paní Charlesovou,“ vysvětlila rozpačitě Noreen a dívala se přitom na paní Charlesovou, která souhlasně přikyvovala.

Ramon Noreeninu dobrosrdečnou iniciativu nijak nekomentoval, ale bylo zřejmé, že ho nenadchla.

Rozloučil se s úsměvem s paní Charlesovou a odešel na chodbu. Kdybyste cokoliv potřebovala tak zazvoňte, rozloučila se s paní Charlesovou i Noreen a spěšně následovala Ramona, který na ni čekal za dveřmi.

„Noreen,“ začal Ramon, jakmile Noreen za sebou zavřela dveře pacientčina pokoje, „ty nevíš, že to, co jsi udělala, není přípustné?“

„Ale vždyť to není JIP, to už je normální pokoj a –“

„Noreen, víš, jak přísně sledujeme návštěvy k pacientům, čerstvě přivezeným z JIPu, ne?“ přerušil ji Ramon. „Za prvé návštěva nesmí přesáhnout patnáct minut, stejně jako na JIPu, za druhé návštěvník nesmí být ani nachlazen… a vůbec, co to bylo za ženu, kterou jsi jí tam přivedla?“

„Manželka pana Greena,“ odpověděla Noreen provinile. „Ale pan Green je už v pořádku a paní Greenová to udělala hrozně ráda, protože.

Protože, protože…,“ přerušil ji znovu Ramon. „To já neomluvím. To kdyby napadlo každou sestřičku, tak z těch návštěv tady budeme mít pěkný holubník,“ zlobil se Ramon.

Noreen se nasupila. „Tak podívejte, pane doktore. Já nevím, kam dřív skočit. Na oddělení zdaleka není plný stav. Sester je pořád málo. Děláme za dvě nebo za tři sestry najednou. A protože nechci, aby na to třeba zrovna vaše pacientka doplácela, vypomohla jsem si tímto způsobem. Nejenže paní Greenová pomohla mně, protože po tu dobu, co já jsem mohla udělat další kus práce, zvlažovala suché rty paní Charlesové, ale nesmírně tím psychicky pomohla i samotné paní Charlesové, protože nemocná paní alespoň našla přítelkyni. A to v jejím stavu není zanedbatelné. A kromě toho, předpis jsem neporušila. Ten jasně mluví jen o JIPu. A kde se píše o tom, že návštěva jednoho pacienta nemůže pomoci pacientovi jinému?“ Noreen záměrně Ramonovi vykala, aby zdůraznila formálnost svého postoje. „Já jsem jasně stanovil své požadavky,“ odsekl Ramon.

„A já je zase plním bez výjimky. A to, co mi teď vyčítáte, pane doktore, je velice diskutabilní. A vy to víte. Proto tak nefér bojujete. Holt, kdo chce psa biti, hůl si vždycky najde.“

„Já po žádné holi nesahám, Noreen. To jsi si špatně vyložila,“ zmírnil Ramon odpor. „Já jen nemám rád experimenty.“

I Noreen bolestně přivřela oči. Byla vyčerpaná a její srdeční arytmie o sobě opět dala vědět. Ramon Noreeninu nevolnost okamžitě poznal a chytil ji za rameno.

„Co je ti, Noreen?“

„To bude v pořádku. Měla jsem těžkou službu. Jen se mi trochu zamotala hlava,“ lhala Noreen „Noreen, nemluvíš s laikem. Půjč mi zápěstí. Já si jen namátkou nahmátnu tvůj puls,“ požádal ji Ramon.

„Nechceš mi náhodou číst z dlaně budoucnost?“ laškovala záměrně Noreen, aby zakryla skutečnou příčinu své indispozice.

„To nechci,“ podotkl Ramon. „Chtěl jsem si jen potvrdit nebo vyloučit jednu svoji domněnku,“ dodal vážně.

Noreen se snažila zlehčit situaci. „Domněnku? Jakou? Jestli nás třeba čára života nesvede v budoucnu na stejnou cestu?“

Ramon se zamračil. „Noreen, nezahrávej si. A neleň se zdravím,“ upozornil ji Ramon a dlouhými kroky odešel.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Stres a vyčerpání se nakonec ozvaly důrazněji. Rapidní zhoršení Noreenina zdravotního stavu na sebe nenechalo dlouho čekat. O dva dny později se Noreen probudila naprosto zesláblá. Stěží otočila hlavou a slabost, která ji ovládla, ji přinutila omluvit se v práci. Svoji nepřítomnost svedla na chřipku a přislíbila, že za dva tři dny bude už v pořádku. Ve skrytu duše doufala, že její neschopnost není výsledkem zhoršujícího se stavu srdeční chlopně, ale pouze velkého pracovního vyčerpání.

Po práci ji přišel navštívit Brad, aby jí přinesl malý nákup. Noreen byla tak slabá, že sotva došla ke dveřím, aby Bradoví otevřela. Když pak s úlevou znovu ulehla do postele, Brad si k ní přisedl.

„Takhle to nejde, Noreen,“ řekl důrazně. „Neschovávej se za nějakou chřipku a běž jim rychle přiznat, co ti je.“

„Když já… já ještě potřebuju našetřit nějaké peníze. Až se budu zotavovat, neměla bych z čeho zaplatit nájem,“ vysvětlovala Noreen a popadala dech.

„Ty jsi tvrdohlavá palice, Noreen,“ rozzlobil se Brad. „Proč, proboha, neřekneš rodině, co ti je?“

„Nejsme spolu zadobře. Nevídáme se. Teta se strýcem mi nikdy nepřirostli k srdci.“

„Jak dlouho nemáš rodiče?“ zeptal se Brad.

„Už před lety se zabili v autě,“ svěřila se Noreen.

„Ale teta se strýcem tě snad vychovali, ne? Neříkej mi, že by ti teď nepomohli?“

„Asi ano, kdyby žila Isadora,“ posteskla si Noreen. „Minulost nezměníš. Když je nepříjemná, musíš se naučit s ní žít.“

„Noreen, já tě sice v tomhle chápu, ale –“

„Žádné ale, Brade,“ přerušila ho Noreen. „Zavolat doktora snad ještě umím, ne? A nedělej si starosti. Kdyby se mi přitížilo, ozvala bych se.“

Brad si povzdychl a poplácal ji po ruce, kterou držel ve své dlani. „Přinesl jsem ti něco k jídlu. Je tam polévka, sendvič a jablka. Aspoň tu polévku ti ohřeju, co ty na to?“

„Ne, děkuju. Jsi hodný, ale já teď nemám chuť k jídlu. Udělám si to až večer.“

„Tak čaj ti ještě uvařím,“ nabídl se Brad a vstal.

Noreen zavrtěla hlavou. „Ještě v konvici mám,“ odmítla něžně.

Brad sklonil hlavu. „Vážně nechceš, abych zavolal doktora?“ zamumlal.

„Ne, opravdu ne,“ ujistila ho Noreen. „Ráno uvidíme.“

Brad zvedl hlavu, zamyslel se a pak vyčítavě na Noreen pohlédl. „Ty máš jediné štěstí, že tě mám rád a respektuju tě.“

„Jsem ti za to vděčná,“ odpověděla Noreen a Brad se rozloučil.

Večer si Noreen polévku neuvařila. Usnula zanedlouho po Bradově odchodu a spala až do poledne druhého dne. Po dlouhém spánku se sice cítila lépe, dokonce si uvařila i oběd, ale v pořádku zdaleka nebyla.

A čas utíkal.

Když se chystala jít opět do práce, pršelo silně celé dopoledne. Ve chvíli, kdy za sebou zamykala dveře domu, připletlo se jí pod nohy malé koťátko. Bylo celé promočené a žalostně mňoukalo. Noreen se ho zželelo, sklonila se k němu a vzala ho do náruče. Schovala ho pod kabát a odnesla ho do svého bytu. V kuchyni mu do misky nalila mléko a do nízkého proutěného košíku, který používala na prádlo, vložila deku, aby se kotě mělo kam schoulit, až se posílí mlékem.

Pak zavřela dveře od kuchyně, aby kotě nepobíhalo po bytě, a spokojeně odešla. Doufala, že až se vrátí, bude všechno v pořádku a nikdo neodhalí jejího nového podnájemníka.

Nastoupila do auta, ale nedařilo se jí ho nastartovat. Věděla dobře, v čem je zádrhel, ale neměla čas dát auto do servisu. Stále věřila, že ještě nějakou dobu startér vydrží. Když to nejméně potřebovala, vypověděl službu úplně. Noreen nezbývalo nic jiného, než jít v nepříjemném dešti na autobus, který naštěstí zanedlouho přijel, a Noreen se do práce dostala včas.

Byl to nejdelší den, jaký pamatovala. Dvě z kolegyň, které s ní pracovaly ve směně, onemocněly skutečně na chřipku a Noreen padala únavou už jen při pomyšlení, kolik práce na ni čeká. Musela v nemocnici zůstat přes čas. Absence sester nemohla přijít v horší dobu.

„Že mám ale na tebe štěstí,“ podotkl ironicky Brad, když se při svém odchodu z jednoho nemocničního pokoje střetl s Noreen právě ve chvíli, kdy se opírala o stěnu v rohu chodby, aby popadla dech.

„Nerad bych tě příště potkal na zemi v bezvědomí,“ dodal nazlobeně.

„Nepřeháněj,“ vydechla těžce Noreen.

Brad k ní přistoupil a povzdychl si. „Vypadáš ještě hůř, než když jsem tě navštívil doma. Noreen, tohle je sebevražda.“

„Děkuju za povzbudivou předpověď,“ odsekla.

„Neurážej se na někoho, kdo to s tebou myslí jen dobře,“ hájil se Brad.

K nástěnce na chodbě přistoupil Ramon a nahlédl přitom za roh, odkud zaslechl hlasy. Noreen zakašlala a Brad se prudce otočil.

„Nemohli byste si soukromé záležitosti vyřizovat až po službě?“ promluvil Ramon upjatě. „Nemám pocit, že by tu byl nadbytek sester.

Ani technického personálu nemáme na rozdávání. Nebudu daleko od pravdy, když řeknu, že je po vás obou jistě někde velká sháňka.“

„Nebylo jí dobře,“ zastal se Brad Noreen.

„Doufám, že díky vaší péči jí už dobře je,“ řekl chladně Ramon. „Pokud vím, tak pan Hayes čeká na léky. Já už na hodinkách mám dvě minuty po páté.“

„Já to hned napravím,“ řekla omluvně Noreen.

„Je toho na ni moc. Vždyť tu dvě sestry chybí –

„Ne, počkej. To se nehodí,“ přerušila Noreen Brada rázně, když Brad chtěl její malé zpoždění Ramonovi vysvětlit.

I Ramon se zamračil. „Tentokrát to nikde hlásit nebudu. Ale jestli vás ještě někde přistihnu, oznámím tookamžitě. Ne proto, že by mi to dělalo nějaké osobní potěšení, ale v zájmu pacientů. Alespoň mých pacientů.“ Ramon se otočil a rázným krokem odešel.

Noreen zavrtěla hlavou. „To jsem to pěkně zvorala,“ zlobila se sama na sebe. „Už tak mě neměl rád, a ještě tohle.“

„Ne, ty si nic nevyčítej. Je to moje vina. Neměl jsem tě tu zdržet. Ale já…“ Bradce odmlčel a zhluboka se nadechl, jako by sbíral síly k dalším slovům. „Já mám o tebe vážně strach. Bojím se, že nikam na vyšetření nepůjdeš a…“

Noreen ho pohladila po tváři. „Žádné a nebude. O mě si starosti vážně nedělej. A teď už musím běžet, abych napravila to, co jsem tak zbytečně zpackala.“

Noreen se vydala na poslední pokoj na chodbě, aby urychleně dala pacientovi léky, na které čekal.

Když jí služba skončila a chystala se domů, stále pršelo. Chlad večera byl nepříjemný a pochmurný. V Noreen však zasmušilou náladu nevyvolal. Navzdory své únavě a nepřízni, která ji ten den potkala, se těšila na cestu domů, ačkoliv musela jet autobusem. Byla zvědavá na svého nového kočičího kamaráda.

Když se Ramon vydal na poslední kontrolu pacientů před koncem své služby, byl zamyšlený. Zlost, která se ho zmocnila, když zastihl Noreen v těsné blízkosti Brada místo na pokoji pacientů, ho dávno opustila. Trápil ho argument, kterým Brad Noreen hájil. Ramon musel ve skrytu duše přiznat, že Brad měl pravdu. Navíc Noreen skutečně v poslední době nevypadala nijak zdravě.

Ramon, ponořený do svých myšlenek, se téměř srazil s Bradem ve dveřích pokoje jednoho ze svých pacientů. Brad právě odcházel.

„Promiňte,“ polekal se Brad, když stanul tvářil v tvář zadumanému Ramonovi.

„Nic se nestalo,“ řekl Ramon. „Vpadl jste mi přímo do náruče a já bych toho rád využil,“ pokračoval vážně. „Zdá se mi, že se sestrou Noreen není v poslední době něco v pořádku. Nevíte o tom něco?“

„Já vím jen tolik, že byla dva dny nemocná, a sotva se vrátila do práce, tak onemocněly další dvě sestry, takže toho měla opravdu hodně,“ koktal nervózně Brad.

„Aha. Dobře,“ zamumlal Ramon.

„Stejně byste se měl na ni podívat, pane doktore,“ dodal Brad nejistě.

„Jak to myslíte?“ zpozorněl Ramon.

„Zdá se mi, že není úplně v pořádku,“ odpověděl Brad. Vzpomněl si, jak slíbil Noreen, že o jejích skutečných potížích doktoru Corterovi nic neřekne.

„Od toho tu jsou praktičtí lékaři, pane Donaldsone. My máme jiné starosti. Ale každopádně vám děkuju za informace. Na shledanou.“

Po cestě domů z nemocnice Ramona stále hlodalo svědomí. Noreen skutečně nevypadala na to, že by se těšila výbornému zdraví. Ramon najednou otočil řízení a jel ji navštívit. Vlastně pro mě jako lékaře je to povinnost, hájil se v duchu.

Noreen otevřela dveře a překvapením ztratila řeč, když na chodbě spatřila Ramona.

„Dobrý večer, Noreen,“ pozdravil Ramon. „Uvědomil jsem si, že jsem se k tobě dnes odpoledne nezachoval právě nejlépe. Vím, že jsi pečlivá a že to… no, to zpoždění jsi nezavinila úmyslně,“ omlouval se Ramon.

„To je v pořádku,“ odpověděla udivená Noreen a tiskla k sobě hravé kotě.

„Já myslel, že tady domácí zvířata nepovolujou,“ podotkl Ramon.

„Tiše,“ upozornila ho Noreen. „Já ho tu mám na černo. Bylo mi líto nechat ho na tom hrozném dešti. Navíc jsem získala kamaráda.“ Rozpačitě se odmlčela. „Nestůj tady venku. Pojď dál.“

Ramon ji následoval do pokoje. Noreen ho pobídla, aby se posadil do křesla, a sama se usadila na pohovku naproti němu.

„Dáš si něco k pití?“ otázala se nejisté.

„Ne, děkuju. Já jsem přišel hlavně proto, že jsem si všimnul, jak jsi poslední dobou na štíru s dechem. Nelíbí se mi to, a proto bych tě chtěl vyšetřil,“ vysvětloval Ramon.

„Ty? Teď večer?“ polekala se Noreen.

„Jsem tu autem, ve kterém mám svoji doktorskou tašku, takže…“

„To v žádném případě,“ protestovala Noreen. „Navíc mně nic není. Jsem jen unavená a jediné, co potřebuju, je dostatečně se vyspat.“

„Sama víš, že to není pravda,“ přesvědčoval ji Ramon. „Tak mě aspoň navštiv zítra v ordinaci a já tě vyšetřím tam,“ nabízel se.

„Ani dnes, ani zítra,“ odmítla Noreen. „Kdybych si myslela, že je to něco vážného, zajdu za doktorem sama,“ zalhala.

„Dělej, jak myslíš,“ usoudil nakonec Ramon. „Cítil jsem to jako svoji lékařskou povinnost, abych ti nabídl pomoc. Nutit tě ale nemůžu. O svém zdraví rozhoduje koneckonců každý sám.“

„Já vím. A právě proto vás doktory moc nevyhledávám. Jakmile vám totiž někdo na něco kývne, tak ho vyšetřujete tak dlouho, dokud něco nenajdete,“ pokusila se žertovat Noreen. „A já radši o svých nemocech vědět nechci.“

„Skutečně? Jako bys nevěděla, že existují nemoce, o kterých ani vědět nemusíš. Ony totiž o sobě dají vědět samy. Ale to už bývá většinou pozdě.“

„Tohle znám z přednášek,“ odmlouvala Noreen.

„Ale zřejmě zatím ne na vlastní kůži,“ odpověděl přísně Ramon.

Noreen z jeho ledového hlasu přeběhl mráz po zádech. „Asi bych už měla jít spát,“ řekla a otřásla se zimou.

„Dobře. Nebudu zdržovat. Dobrou noc,“ rozloučil se Ramon, vstal a odešel.

Noreen za ním zamkla dveře a opřela se o ně zády. Zhluboka se nadechla a pomalu vydechla. Co k ní Ramona přivedlo? Snad ne skutečné obavy o její zdraví? A pokud ano, proč se jí nezeptal už odpoledne? Každopádně jeho návštěva nebyla nepříjemná, i když každá jeho blízká přítomnost Noreen stále udržovala ve zrádném napětí.

Po cestě domů byl Ramon natolik znepokojen Noreeniným zdravotním stavem, že o tom stále přemýšlel. Při své další návštěvě u Kensingtonových záměrně zavedl na Noreen řeč.

„Viděli jste Noreen teď v poslední době?“ začal bez okolků.

„Proč se ptáš?“ podivila se Mary Kensingtonová. Zmateně pohlédla na Hala a pak vrhla svůj zvídavý pohled zpět na Ramona.

„Nějak se mi nelíbí,“ odpověděl Ramon váhavě.

„Jak to myslíš?“ ozval se Hal zasmušile.

Ramon se rozhodl zlehčit situaci žertem. „Přechovává kotě v domě, kde jsou domácí zvířata zakázána,“ konstatoval suše.

Hal se ušklíbl. „To je celá ona. Je po mém bratrovi. To byl taky takový samaritán.“

„Jestli ji domovník odtamtud kvůli tomu vyhodí, naše starost to nebude,“ přidala se Mary a pokračovala: „Pokud jsi narážel právě na tohle, Ramone.“

„Nemyslíte, že byste se mohli třeba zajímat aspoň o to, jak je na tom s penězi?“ vyzvídal dál Ramon.

„Ramone, mně se tenhle rozhovor vůbec nelíbí,“ řekla Mary. „Co tím sleduješ?“

„Nic zvláštního. Jenom to, že se domnívám, že Noreen není v pořádku,“ vysvětloval.

„Myslíš psychicky?“ zajímal se Hal.

„Myslím, že má nemocné srdce. Nelíbí se mi její dýchání. Je bledá a všechno to svádí na přepracovanost, ale já vím, že to není pravda. Nevíte, k jakému chodí lékaři?“

„Od té doby, co tu s námi nebydlí, nevíme o jejím soukromí skoro nic,“ přiznala Mary.

„A když tu u vás bydlela, nevíte ke komu chodila? Nebo, kdy naposledy byla na celkové lékařské prohlídce?“ kladl další otázky Ramon.

Mary nejistě pohlédla na Hala a řekla provinile: „Noreen byla vždycky zdravá, takže jsme tohle ani moc nesledovali.“

Ramon jen přikývl a víc se už nevyptával.

Druhý den se bez váhání vydal za svým přítelem, který měl na starosti zdravotní pojištění zaměstnanců v nemocnici, kde Noreen pracovala. Ramon ho požádal, aby zjistil, jestli se Noreen při vstupu do zaměstnání podrobila celkové zdravotní prohlídce.

„Podle toho, co tu mám, tak ne,“ odpověděl přítel.

„Dobrá, děkuju. To jsem potřeboval vědět. Zdá se mi, že se jí záměrně vyhnula,“ zamumlal znepokojeně Ramon. Rozhodl se, že bude Noreen častěji v práci sledovat.

Neměl právo přinutit Noreen násilím, aby šla na vyšetření. Musel proto doufat, že se mu brzy naskytne vhodná příležitost k tomu, aby Noreen přesvědčil, že jeho obavy nebyly přehnané.

Jednoho dne při vizitě naslouchal pečlivěji Noreeninu dechu, když četla zprávy o stavu pacientů. Záměrně se pokaždé postavil k pacientovu lůžku tak, aby měl Noreen nablízku. Po chvíli se přistihl při tom, že Noreen nepozoruje jen z pohledu lékaře.

Zjistil, že jeho zrak se najednou pozastavil nad elegantně upravenýma a pěstěnýma štíhlýma rukama, které tak zručně převracely a překládaly jednotlivé listy zdravotních karet pacientů. Když Noren předčítala skutečnosti o stavu pacientů, Ramon pomalu přestával vnímat náplň slov, která scházela z jejích úst, a svoji pozornost soustředil na pohyb jejích rtů, jejichž tvar v tomto okamžiku považoval za velmi erotický. Zamrkal očima, když i uvědomil, jakým způsobem si prohlíží osobu, kterou by ještě před krátkým časem nejraději vymazal svého života.

Polekal se, když si přiznal, že Noreenina zranitelnost by v něm mohla vyvolat ochranitelské sklony, najednou zjistil, jak je jednoduché propadnout obyčejným lidským slabostem, které jeho nadřazenost a sílu změní v toleranci a náklonnost. Zalilo ho hřejivé teplo, zlehounka rozpouštějící ledovou bariéru, kterou Ramon mezi sebou a Noreen tak pracně po celá léta budoval. Sám se teď podivoval nad tím proč si celou dobu od Noreen zachovával tak velký odstup. Čím to, že se změnil? Že by svoji roli hrál i čas? Nebo hlavním důvodem Ramonova zmoudření bylo svědomí, které mu postupně dokazovalo, že nejednal správně, když Noreen po smrti své ženy jednoznačně odsoudil? Možná to byly vzpomínky, které postupně vystupovaly z úkrytu jeho paměti a decentně mu připomínaly, že si život; milovanou Isadorou maloval v růžových barvách, které byly skutečnosti na hony vzdáleny. Byla to přece Isadora, která nechtěla uvažovat v manželství o dítěti, jež považovala za omezování své svobody a krásy. A byla to opět Isadora, která pořádala nesmyslné večírky jenom proto, aby se příchozím dámám mohla pochlubit s novými šaty, a zároveň sobecky vychutnávat jejich závist.

Ramon nechápavě vrtěl hlavou, když se zamýšlel nad tím, jak ho láska k Isadoře oslepila.

Noreen zachytila Ramonův nepřítomný pohled. Zhluboka se nadechla a zamračila se. „Pane doktore, já nejsem pacient,“ zamumlala přísně.

Ramon se probral ze snění a zpozorněl. „Nějak jsem se zamyslel…“ řekl na svou omluvu a když vy šli na chodbu, dodal: „Po pravdě řečeno, pozoroval jsem tě záměrně.“

„Nechápu proč,“ odsekla nazlobeně Noreen.

„Chtěl bych, aby sis zašla na prohlídku. Stejně jsi tu vstupní vynechala. A já už teď vím proč. Ty jsi nemocná a já nevím, jak ještě dlouho to chceš skrývat. Taková hra na schovávanou by se ti nemusela vyplatit. Je to jen otázka času, kdy se to tvoje srdce ozve důrazněji.“

Noreen sklopila oči. „Já… já už na prohlídce byla.“

„Skutečně?“ podivil se Ramon. „A jak to dopadlo?“

Noreen zaváhala s odpovědí. „Doktor mi předepsal vitamín B12 a taky mi doporučil potraviny, ve kterých je obsažený nejvíc. Kromě toho mi dal ještě krabičku železa. Pilulky jsou silné a až je doberu, tak bych měla jít na krevní obraz.“ Noreen lhala a Ramon to poznal.

„Tak to není, Noreen. Jsi přece chytrá holka. Jak si můžeš myslet, že ti na to skočím? Proč to děláš?“

„Ty všechno vidíš v těch nejčernějších barvách,“ bránila se Noreen. „Už jsi někdy slyšel o profesionální deformaci? Já mám totiž pocit, že jedné z nich jsem právě svědkem,“ hájila se. Ramon si povzdychl. „A ty zase sama musíš uznat, že to, co jsi řekla, je hloupé. A z tvých úst vystudované sestry to zní obzvlášť hloupě,“ dodal s důrazem na poslední slovo.

„Nemůžeš mě k ničemu nutit,“ bránila se Noreen. „To vím,“ odtušil. „Nejsi můj doktor a já se ti nemusím ze svého zdravotního stavu zpovídat,“ přerušil ji Ramon. „Jako bych to slyšel předem. Jedno ti ale povím. Pracuješ na oddělení, na kterém mám své pacienty. A mně samozřejmě jde o to, aby měli co nejlepší péči. A tu jim ty, Noreen, v současné době, kvůli své nemoci nemůžeš poskytnout. Proto můj postup bude následující. Tebe teď poprosím, abys šla na prohlídku, protože pak si vyžádám od našeho revizního lékaře kopii zprávy o tvém zdravotním stavu. A teprve potom uvidíme.“

„Dobře, Ramone. Vyhráls,“ vzdala se Noreen. „Ale udělám to jinak. Ještě dnes večer zavolám jednomu chirurgovi z Maconu a domluvím si hospitalizaci na příští týden.“

PÁTÁ KAPITOLA

Noreen k snídani vypila jen šálek černé kávy. Musela jít do práce. Neuměla si představit další vyčerpávající den. Jen samotné pomyšlení na dlouhou směnu jí ubíralo poslední drahocenné síly. Šla do koupelny a s povzdechem pohlédla na svoji bledou tvář. Srdce jí tlouklo silně, jako by měla před sebou nějakou těžkou životní zkoušku. Opřela se dlaněmi o okraj umyvadla a svěsila hlavu. Bylo nemožné odpoutat se od potíží a začít myslet na něco jiného, když tlukot srdce zněl v jejích uších stále silněji.

Od chvíle, kdy za sebou zamkla dveře bytu, se všechno začalo hroutit. Přišla do garáže a zase nemohla nastartovat auto. Vystoupila z něj ven a ve vzteku práskla dveřmi. Dveře se automaticky uzamkly a Noreen jen zděšeně hleděla přes sklo dovnitř, kde na sedadle vedle řidiče ležela její kabelka. A v ní klíče od bytu, kreditní karta, peněženka, make-up, rtěnka, hřeben, kapesník… Do auta se nemohla zpět dostat, protože klíčky zapomněla v zapalování.

Čas na stesky už nezbýval. Pospíchala do práce. V kapse kabátu měla naštěstí drobné na jízdenku a na nějaké rychlé jídlo. Spoléhala na to, že kromě studentky, která také parkovala v garáži tohoto domu, se sem nikdo cizí nedostane do doby, než se vrátí z práce. Vyběhla celá zpocená na ulici a na zastávce počkala na autobus. Když vystoupila před nemocnicí, popadla ji hrůza. Dýchavičnost neustoupila. Naopak. Zdálo se, že je stále silnější.

Najednou se jí zhoršilo vidění. Jeho ostrost výrazně slábla. Pamatovala si jen, jak se kolem ní shromažďují lidé. Obrázek byl stále ještě patrný, ale potom zmizel úplně.

Ramon si právě umýval ruce a předloktí, když na operační sál přivezli bezejmennou pacientku, u které Raimonův kolega už provedl cévkování. Ukázalo se, u ženy jde o prosakující srdeční chlopeň, na jejímž kritickém stavu se podepsalo letité zanedbávání. Ramonovým úkolem bylo nahradit nemocnou chlopeň protetickou a pak doufat, že neznámá žena netrpí na nic, co by mohlo průběh operace a pooperační stav komplikovat. Operovat člověka z ulice bylo pokaždé riskantní, protože lékaři neznali jeho celkový zdravotní stav, což zvyšovalo riziko komplikací. Když bylo na sále vše připraveno k operaci a Ramon vstoupil dovnitř, měla už žena na obličeji kyslíkovou masku. Operace trvala celkem čtyři hodiny jedinou viditelnou stopou, kterou na hebkém těle mladé ženy zanechala, byla dlouhá jizva. Když Ramonův asistent dokončoval šití, Ramon se s rouškou kolem krku posiloval ve vedlejší místnosti horkou kávou.

Z operačního sálu byla žena převezena na jednotku intenzivní péče a Ramon po krátkém odpočinku odešel za svým dalším pacientem. O několik hodin později se vrátil na JIP, aby zkontroloval stav své nové pacientky.

Když se přiblížil k jejímu lůžku, ztuhla mu krev v žilách. Nechtěl věřit svým očím. Ještě chvíli si ženu prohlížel, aby se ujistil, že se nemýlí. Nemýlil se. Byla to Noreen. Nemýlil se ani v důvodu, pro který ji žádal, aby šla k lékaři. Netušil však, že její případ bude tak akutní.

Zdravotní sestra, která měla službu, si Ramonova údivu i zděšení všimla, a tak na něho tázavě pohlédla.

Když její zmatený pohled Ramon zachytil, řekl: „Bylo mi řečeno, že ta žena u sebe neměla žádné doklady a že její totožnost je neznámá. Já ji ale znám.“

Sestra vytřeštila oči. „Kdo to je?“

„Sestřenice mé zemřelé manželky.“ Ramon se nemohl ze svého šoku vzpamatovat. „Pracuje jako zdravotní sestra v O’Keefe.“

Sestra zavrtěla nechápavě hlavou. „Jak se ale sem dostala? A jak je možné, že u sebe neměla žádné osobní věci? Co třeba peněženku?“ Sestra se zamyslela. „To se mi nelíbí.“

„Mně taky ne,“ souhlasil Ramon.

„Já se pokusím zjistit, jak se sem dostala,“ přislíbila sestra.

„Tím se nezatěžujte,“ odmítl Ramon. „Radši ji nespouštějte z očí. Já si to zjistím sám. A jakmile by se s ní něco dělo, dejte mi okamžitě vědět, prosím vás.“

Sestra přikývla a Ramon odešel dolů do ambulance.

„Když ji sem přivezli, tak u sebe nic neměla,“ tvrdila sestra na příjmu. „Prý zkolabovala na stanici autobusu.“

„Dobře. Zařiďte, prosím vás, aby mi na výdeji dali její věci. Odvezu jí je domů,“ řekl rozhodně Ramon.

Když po skončení služby odjel autem domů, zastavil nejprve před domem, kde bydlela Noreen. Neměl klíče od jejího bytu, a proto nejprve zazvonil na domovníka. „No jo, bodejť by něco měla. Všechno si zamkla v autě,“ konstatoval sympatický domovník. „Šel jsem totiž do garáže hned potom, co z ní slečna tak rozčileně vyběhla. Bál jsem se, jestli se tam něco nestalo. A pak mi to bylo jasný. Auto jí nejelo, naštvala se a v tom vzteku tam zapomněla kabelku.“

„Já jí chci dát domů její oblečení,“ vysvětloval Ramon. „Noreen byla dnes totiž operována. Poleží si v nemocnici ještě pár dní.“

„Neříkejte. Jak to, že nám to neřekla, že se chystá do nemocnice?“ divil se domovník.

„Nemohla. Nevěděla to. Omdlela přímo na ulici,“ odpověděl Ramon.

„Taková milá dívka. Všichni ji tu mají tak rádi. Ona se vždycky na každého tak pěkně usmála,“ chválil Noreeen domovník. „Ty věci mi tu nechte. Já jí to dám do bytu sám, abyste se nemusel obtěžovat.“

„Mě to neobtěžuje. Ale já nebudu obtěžovat vás tím, abych je tu nechal.

Napadlo mě, že se jí ještě zajedu zeptat, jestli něco nepotřebuje, a pak bych se sem vrátil a udělal všechno najednou,“ odmítl Ramon domovníkovu nabídku. Nechtěl, aby měl domovník důvod chodit do Noreenina bytu zejména proto, že tam schovávala kotě.

„A vy jste vlastně kdo?“ vyzvídal domovník. „Já jsem její příbuzný,“ odpověděl Ramon.

Ramon se skutečně vrátil do nemocnice. Ne proto, aby Noreen zpovídal, jestli něco nepotřebuje, protože ani nepočítal s tím, že by byla vzhůru. Zajel tam hlavně proto, že se chtěl znovu přesvědčit, že nenastaly žádné komplikace.

Nejprve zkontroloval všechny přístroje a monitory, na které byla Noreen napojena. Všechno bylo v pořádku. Potom se na ni dlouze zadíval. Zdálo se, že spala. Měl však velkou starost, jestli je vůbec při vědomí. Začal proto na ni potichu mluvit. „Noreen,“ oslovil ji tiše.

Noreen znenadání otevřela oči. Chvíli nejistě hleděla na Ramona, pak se snažila promluvit. „Su… sucho,“ zašeptala stěží.

Ramon ihned požádal sestru, aby mu přinesla tampóny na zvlhčení rtů.

„To je z anestetik, které dáváme po operaci,“ vysvětlil Ramon, když přikládal vlhké tampóny na Noreeniny rty. „Bohužel je po nich velké sucho v ústech. Ale to přejde,“ uklidňoval ji.

Noreen se pokusila opět promluvit. „Co… co tady…“

„Co tady dělám?“ dokončil její otázku Ramon. „Když tě sem přivezli, nikdo nevěděl, kdo jsi. Bylas úplně bez dokladů. Když jsem přišel na operační sál, měla jsi už kyslíkovou masku, takže jsem nevěděl, že to jsi ty.“

Noreen se snažila udržet oči otevřené. „Doktor Myers se bu… bude… zlobit,“ zakoktala.

„Myers?“ podivil se Ramon.

„Z… Maconu,“ zašeptala. „Měl mě opero…“

Vysílená Noreen upadla znovu do spánku. Ramon si povzdychl a pomalu pokoj opustil.

Noreen prospala zbytek noci klidně. Když se Ramon vrátil domů, popadl telefonní seznam a hledal jméno Myers s doktorským titulem. Netrvalo dlouho a jméno našel. Vytočil příslušné telefonní číslo a vyčkával, jaký hlas se do sluchátka ozve.

„Vás já znám,“ poznamenal doktor Myers hned poté, co se mu Ramon představil. „Co bych pro vás mohl udělat?“

„Chci se zeptat na jednu vaší pacientku jménem Noreen Kensingtonová. Je to sestřenicé mé zemřelé manželky.“

„Aha, Norie,“ zareagoval spontánně Myers. „S tou dívkou jsem se poprvé setkal asi před dvěma lety. Náhodou jsem tehdy byl zrovna na návštěvě u svého dlouholetého přítele v Atlantě. V té době bydlel v bohaté čtvrti. Večer na nás zazvonil správce domu a požádal mě o pomoc.

Pod schody do dvora ležela v bezvědomí dívka, pro kterou správce okamžitě zavolal sanitku. Já jsem dívku prohlédl a když sanitka dorazila, odjel jsem s ní do nemocnice. Na příjmu jsem vysvětlil, co se stalo. Udělali jí rentgen a EKG. Hned bylo jasné, že její pád ze schodů nebyla jen náhoda nebo nepozornost.“ Myers se na okamžik odmlčel. Zavzpomínal, jaké byly reakce Noreen, když nabyla vědomí. „Vzpomínám si, že když jsme ji už tehdy navrhovali operaci, odmítla a stále něco povídala o tom, že se musí vrátit k sestřenici, která je těžce nemocná a někde vystavena nepřízni počasí či co. Měli jsme dojem, že je Noreen v šoku a její slova jsme nebrali vážně. Každopádně si druhý den vymohla revers a odešla z nemocnice.“

Proboha. Ramona polilo horko. Zavřel oči a bolestně je svíral. Tudíž žádná nedbalost. Noreen zkolabovala a k Isadoře se vrátit nemohla. „Byl to infarkt?“

„Zdálo se, že to byl menší infarkt, ale ten nám EKG zřetelně neukázal. Ale i když si tehdy vymohla ten revers, já jsem trval na tom, aby se mi každé tři měsíce hlásila. Zlobil jsem se, protože to nedodržovala, ale když byla u mě posledně, nařídil jsem jí hospitalizaci. Umluvila mě ještě na pár dní. Víte, byla vždycky velice milá a vstřícná, ale jakmile přišla „řeč na její zdraví, byla velice nedůsledná.“ Ramon mlčel a doktor Myres vytušil, že se přihodilo něco nepříjemného. „Stalo se jí něco?“ zeptal se opatrně.

„Dnes ráno omdlela na chodníku na autobusové zastávce. Neměla u sebe žádné doklady a protože její stav byl velice vážný a vyžádal si okamžitou operaci, ke které jsem byl přivolán, nebyl čas pátrat po její totožnosti a já jsem do chvíle, než jsem ji spatřil na jednotce intenzívní péče, nevěděl, o koho se jedná.“

„Jak to dopadlo?“ zeptal se okamžitě Myers.

„Zdá se, že bude v pořádku. Operace proběhla bez komplikací a i teď to vypadá, že se probírá v mezích normy.“

„To jsem rád,“ podotkl Myers. „Trápilo mě to. A ze všeho nejvíc mě zlobilo, že byla ke svému zdraví tak nezodpovědná,“ posteskl si.

„Já si myslím, že to nebyla jen nezodpovědnost. Muselo ji trápit ještě něco jiného.“ Ramon se na okamžik odmlčel, aby zamáčkl slzu, která se mu drala do očí. Tušil příčinu Noreenina soužení a styděl se přiznat si ji. „Víte, já jsem například o jejím vážném stavu vůbec nevěděl. Zdá se mi, že to nikomu neřekla. Zřejmě jste byl jediný, kdo to věděl.“

„Možná. Noreen se nerada s čímkoliv svěřovala. Až po dlouhé době se mi podařilo o ní dát dohromady nějaké informace. Vím, že vyrůstala s tetou a strýcem, kteří se jí ujali po smrti rodičů. Také vím, že se velmi rychle osamostatnila a byla na svoji samostatnost pyšná. Při její poslední návštěvě jsem se ještě dozvěděl, že si požádala o vydání cestovního pasu, protože měla v úmyslu opustit Spojené státy a odjet někam hodně daleko. Ještě že se jí to nepodařilo dřív, než se jí přihodilo tohle.“

„To ano,“ přitakal s úlevou Ramon. „A mockrát vám děkuju za informace.“

„Nemáte zač. Rádo se stalo. To já vám mám za co děkovat, pane Cortero. Zachránil jste mé pacientce život.“

„Řekl bych spíš, že štěstí bylo zase tentokrát na naší straně,“ řekl skromně Ramon. „A kdybyste snad měl někdy cestu do Atlanty, rád vás uvidím,“ rozloučil se přátelsky. Myers mu pozvání s radostí opětoval.

Když Ramon zavěsil, úsměv se mu ze rtů vytratil. Byl šokován tím, jak málo Noreen znal. A byl zahanben tím, jak Noreen statečně snášela bezpráví, které na ní spáchal.

První krok, který se rozhodl podniknout, byla návštěva Hala a Mary Kensingtonových. Musel zjistit, zda i Kensingtonovi neměli o Noreenině nemoci ponětí nebo zda-li se jim Noreen svěřila, o čemž silně pochyboval. Když jim zatelefonoval, aby se ohlásil, ozval se pouze záznamník, na kterém byla zpráva, že Kensingtonovi budou mimo město do konce příštího týdne. První krok se Ramonovi nevydařil.

Rozjel se tedy do Noreenina bytu. Objednal si zámečníka, který otevřel Noreenino auto, aby měl přístup ke klíčům od jejího bytu. Spolu s kabelkou tam Ramon odnesl i Noreenino oblečení, ve kterém upadla na ulici. Hned u dveří ho uvítalo kotě. Ramon odložil kabelku a věci na stůl v předsíni, popadl kotě, dal si ho pod kabát a byt zase uzamkl.

Cestou domů se zastavil v obchodě s krmivem pro domácí zvířectvo a koupil několik balíčků jídla pro kočky. Kotě mezitím vzorně sedělo na předním sedadle vedle řidiče a když se Ramon vrátil, vděčně si ho prohlíželo.

Doma si teprve Ramon uvědomil, jak byl jeho byt prázdný. Kotě bylo zpočátku nesmělé a schovalo se do kouta. Po chvíli svůj úkryt opustil a pletlo se Ramonovi pod nohama. Ramon si uvařil šálek kávy a kotěti připravil do jedné misky mléko a do druhé směs, kterou koupil. Pak se pohodlně usadil do křesla a začetl se do lékařského časopisu, který mu přišel poštou.

Následující den byl Ramon natolik pracovně vytížen, že se na JIP za Noreen dostal až pozdě odpoledne.

„Kdy už budu moci jít domů?“ zněla první slova Noreen, když Ramon vstoupil dovnitř a začal v tichosti kontrolovat její stav na monitorech.

„To se ptáš moc brzy,“ odpověděl Ramon laskavě.

Noreen přivřela bolestně oči. „Taky tu mám pořád žízeň,“ posteskla si spontánně. „Já vím, že ta sestřička –“

„Už jsem to zařídil,“ přerušil ji Ramon, protože věděl, kam Noreen míří. Sama dobře ze své zkušenosti věděla, že jí nikdo nemůže být k dispozici celou dobu, a nyní na vlastní kůži okusila, jaké to je, když nemocný něco potřebuje a sestřička není nablízku.

„Co zařídil?“ podivila se Noreen.

„Zítra ráno tě převezou na privátní pokoj, na kterém o tebe bude stále pečovat jedna sestra.“

„Ale to –“ polekala se Noreen, „– to si nemůžu dovolit. A od tebe žádnou takovou službu nechci!“

„Děkuju ti. Já tě mám taky rád,“ odpověděl Ramon a trochu křečovitě se usmál. „Jsem rád, že se ti daří líp. Ještě před koncem služby se u tebe zastavím. Teď zkus zase spát.“

Noreen nevycházela z údivu a Ramon se rozloučil povytažením obočí. Když opustil pokoj, zašel za sestrou, která měla službu.

„Já vím, já vím,“ ujišťovala ho sestřička. „Jsem ta nejhorší megera, ta bezcitná tyranka, ta nejstrašnější čarodějnice na intenzivce a já nevím, co ještě,“ přeháněla záměrně. Když viděla, že Ramon se usmívá, přestala. „Podívejte, pane doktore, ta slečna tady pořád něco chce, a kdybych jí měla vždycky vyhovět, nemohla bych dělat nic jiného,“ stěžovala si zoufale. „Vždyť se jen koukněte, kolik nás tu je. Já než dám všem pacientům jejich léky, než zařídím, co mi nařídí staniční, než vyberu teploměry, než převléknu ty staré babičky a dě –“

Ramon ji přerušil poplácáním po ramenou. „Než mi to tu všechno vypovíte, tak z vás vyrostu. Nechte toho. Já mám totiž pro vás jednu dobrou zprávu,“ zalaškoval a sklonil se k sestřičce s úsměvem na rtech. „Od zítřka budete mít míň práce,“ zašeptal s vážnou tváří.

Sestřička se na Ramona udiveně podívala a čekala na vysvětlení.

„Ubude vám totiž jedna pacientka.“

Když sestřička stále na Ramona nechápavě hleděla, Ramon se rozesmál.

„My tu slečnu, co po vás pořád něco chce, převezeme jinam. No není to dobrá zpráva? Na shledanou.“

Ramon se pobaveně úklonem rozloučil. Sotva se sestřičce ztratil z dohledu, vztekle si dupla.

Po skončení služby Ramon ‚ještě jednou Noreen navštívil, jak slíbil.

Zdálo se, že Noreen spí. Ramon se nad ní sklonil a položil jí ruku na čelo. V tom se Noreen probudila.

„Nechtěl jsem tě vzbudit. Jen jsem se přišel přesvědčit, jestli je všechno v pořádku,“ omluvil se Ramon. „Já jsem nespala. Nemůžu usnout. Asi jsem se přejedla,“ podotkla Noreen provinile.

„Ale? Čehopak? Snad ne výborné kašovité stravy?“ zalaškoval Ramon.

Noreen se usmála. „Už je to tak. Večeře byla moc dobrá. Snědla jsem všechno,“ přiznala pyšně.

„To je prima,“ řekl spokojeně Ramon.

Noreen rozpačitě zakašlala a přiložila si ruku na hrudník.

„Bolí tě to?“ zeptal se starostlivě Ramon. Noreen přikývla.

„Předepíšu ti na to něco,“ ujistil ji. „Hned to sestřičce řeknu.“ Na okamžik se odmlčel, jako by nevěděl, jak pokračovat dál. Pak se osmělil. „Zřejmě to, jak jsi utíkala na autobus všechno urychlilo,“ začal zeširoka.

„Jak víš, jak se to stalo?“ zeptala se překvapeně Noreen.

„Mluvil jsem s domovníkem,“ řekl Ramon, protože nechtěl, aby Noreen vyzvídala podrobnosti. Jako by se styděl za svoji starostlivost. „Pamatuješ si, co jsi cítila, než jsi omdlela?“ položil jí otázku dřív, než by položila Noreen nějakou jemu.

Noreen se zamyslela a zavrtěla hlavou. „Pamatuju si jen to, že se najednou začala země zvedat a přibližovat se ke mně, takže jediné, co mě v tu chvíli napadlo, bylo to, že si rozbiju nos. Pak už byla najednou jen mlha a tma.“

„Žádná bolest?“

„Nic výrazně bolestivého si nepamatuju,“ popřemýšlela Noreen a zadívala se do ustarané Ramonovy tváře. „Ale ty vypadáš, jako když tě něco bolí,“ podotkla a hned vzápětí své poznámky litovala. Myslela to v dobrém, ale její slova vyzněla ironicky. Když se Ramon po ní tázavě podíval, vysvětlovala: „Já se špatně vyjádřila. Promiň. Vím, že máš moc práce. A to nikdy člověku svěžesti nepřidá.“

„Měl jsem dlouhý den,“ odpověděl suše Ramon. „A navíc mi zemřel pacient,“ dodal sklesle. „To je mi líto,“ tiše řekla Noreen. Ramon povytáhl smutně obočí. „To je už, bohužel, součást mé práce. Ale vždycky to bolí.“ Pohlédl pátravě na Noreen. „Ale ty vypadáš mnohem líp,“ konstatoval spokojeně.

Noreen se pousmála. „A kdy teda budu moci jít domů?“

„Až budeš úplně v pořádku.“

„Co je to úplně v pořádku?“ provokovala záměrně Noreen.

Ramon se znovu pobaveně pousmál. „Až budeš natolik silná, že se nebudeme muset o tebe bát,“ vysvětlil a až za okamžik pochopil, jak byla jeho slova dvojsmyslná. Noreen je zřejmě tak pochopila, protože se viditelně začervenala.

„Já musím co nejrychleji do práce,“ řekla rozhodně.

„To je právě to, co mě děsí. Jestli nedokončíš řádnou rekonvalescenci, nemusí to nakonec všechno dobře dopadnout. V tomhle jsi hrozně nedůsledná, nepoučitelná a nenapravitelná,“ zlobil se Ramon. Oprávněně.

„Když nebudu pracovat, umřu hlady,“ konstatovala Noreen.

„Ale neumřeš,“ nesouhlasil s lékařským klidem Ramon. „Zjistil jsem si, u které jsi zdravotní pojišťovny a náhodou vím, že ta ti zaplatí i rekonvalescenci.“ Ramon se na okamžik odmlčel, jako by chtěl následujícím slovům dodat důraz. „Poslyš, já jsem volal tvému strýci a tetě, ale nebyli doma.“

Noreen prudce odvrátila svůj zrak k oknu. „Není třeba jim nic říkat. Nemají rádi nemocnice. „Ale vždyť jsi jejich neteř,“ namítl Ramon.

Noreen neodpověděla. Věděla nejlépe, proč se o své tetě a strýci nechce dále zmiňovat. Překvapilo ji, že to nevěděl Ramon.

Ramon však velmi dobře vytušil její rozpaky, a proto od rodinných záležitostí upustil.

„Zítra tě převezeme na trojku,“ oznámil radostně. „Už jsem zařídil i stálý dohled. Sehnal jsem ti báječnou sestřičku,“ pochlubil se.

„Copak si tahle nemocnice může dovolit postrádat non stop jednu sílu?“ podivila se Noreen.

„To není tvoje starost,“ mávl rukou Ramon. „Jsme přece rodina a musíme si pomáhat.“

„Najednou,“ odsekla nazlobeně Noreen a otočila se zády k Ramonovi.

Ramon se pousmál. „Jak myslíš. Ale se sestřičkou je to už domluvené a já to zítra přijdu všechno zkontrolovat.“

Péči na soukromém pokoji si Noreen nemohla vynachválit. V duchu. Cítila se poněkud zahanbeně, že musela přijmout takový komfort. Své překvapení z neustálé péče stěží zakrývala. Sestřičku Polly Plimmovou, která na ni tak bedlivě dohlížela, si hned první den oblíbila.

Už druhý den pomohla sestřička Noreen postavit se na nohy a obešla s ní celý pokoj. Více než na chůzi myslela Noreen na kotě, o které si začala dělat starosti od chvíle, kdy se jí dařilo lépe a kdy si začala srovnávat souvislosti a uvědomovat skutečnosti.

Když ji přišel navštívit Brad, své starosti mu svěřila.

„Bojím se o své kotě,“ začala opatrně. „Zůstalo po té mé nehodě samo zavřené v bytě. A navíc, v domě, kde bydlím, se nesmí přechovávat žádná domácí zvířata. Takže jestli začalo kňourat hlady nebo steskem, domovník to klidně mohl zaslechnout. Z toho by teda byl pěkný průšvih,“ říkala ustaraně.

Brad souhlasně přikyvoval a pak se usmál. „O kotě je dobře postaráno. Alespoň to vím z nemocničních tamtamů,“ ujišťoval Noreen. „Má ho u sebe doktor Cortero,“ dodal opatrně.

„Cože?“ zvolala udiveně Noreen. „Ramon přece zvířata v lásce moc nemá,“ nepřestávala žasnout.

„To nevím. Každopádně o své kotě se bát nemusíš,“ zdůraznil Brad.

„Tomu nevěřím,“ odporovala Noreen.

„Tak se Cortera klidně zeptej, až se na tebe zase přijde podívat,“ navrhl sebejistě Brad. „Já ti fakt nelžu. Nebo alespoň interpretuju to, co jsem slyšel. A sama víš moc dobře, že to, co zaslechneš v nemocnici, je málokdy daleko od pravdy.“

Když se Brad rozloučil, Noreen měla plnou hlavu přemýšlení. Vzpomněla si na to, jak jí Isadora vyprávěla o Ramonově nesnášenlivosti ke zvířatům. Noreen se sice ke každé Isadořině negativní a odsuzující poznámce stavěla velice rezervovaně a vysvětlila si ji po svém, nicméně je všechny brala v úvahu.

Každopádně to, že se Ramon ujal Noreenina kotěte, bylo překvapující. Ramon vždycky působil dojmem člověka, zaobírajícího se pouze svými problémy. Byl toho názoru, že každý musí být silný natolik, aby si se svými problémy poradil sám. Navíc tvrdil, že problémy jsou od toho, aby se řešily. A nikdy nezapomněl dodat, že řešení problémů člověka nakonec posílí, i když v první fázi oslabuje. Možná právě proto se kotěte ujal, pomyslela si nakonec Noreen.

Když vzpomínala na Ramonovy výroky, stále více ji udivovalo, proč tolik podléhal Isadoře, která měla zcela odlišné názory. Navíc Noreen Isadoru podezírala z toho, že Ramona jen ponižovala a záměrně mu přisuzovala záporné vlastnosti. Zajímavé bylo to, že spousta mužů Isadořinu sobeckost, zákeřnost, nečestnost, nabubřelost a namyšlenost neviděla. Nebo vidět nechtěla. Každopádně Isadora vždy bývala široko daleko nejobletovanější dívkou.

Ze snění Noreen vytrhla sestřička Plimmová, která jí oznámila, že se asi na půl hodiny vzdálí a půjde se dolů do jídelny navečeřet. Noreen s úsměvem na rtech přikývla a těšila se na samotu, kterou chtěla využít ke krátkému spánku. Dlouho se netěšila, protože zanedlouho se u jejího lůžka objevil Ramon. Noreen se polekala a trhla sebou.

„Nesmíš se tak lekat,“ upozornil ji Ramon. „Tím si jen škodíš.“

„Dobrá rada,“ odsekla nazlobeně Noreen. „Připlížíš se jako stín, a já se nemám leknout.“

„Promiň. Já myslel, že spíš,“ omluvil se Ramon. „Chtěl jsem se jen přesvědčit, že je všechno v pořádku.“

„Je,“ kývla hlavou Noreen. „Hlavní je, že ti chutná,“ pokračoval Ramon. Noreen mu pozorně pohlédla do očí. „Sním všechno, co mi přinesou,“ zalhala.

Ramon zavrtěl hlavou. „To není pravda,“ namítl. „Stěží sníš polévku. Všechno ostatní necháš. Já vím všechno.“

„Tak proč se mě vůbec na něco ptáš?“ vyhrkla Noreen.

„Protože takhle by to dál nešlo. Musel bych tě znovu nechat napojit na umělou výživu,“ zlobil se Ramon.

„Mně to jídlo ale nedělá dobře. Tlačí mě v žaludku a… a nadýmá mě,“ postěžovala si Noreen.

Ramon se zhluboka nadechl. „Noreen já chápu, že spousta věcí, které musí pacient v nemocnici snášet, není právě příjemná, ale s tím nic nenaděláš, a sama dobře víš, že je to pro tvoje dobro. Musíš i jako pacient umět rozlišovat věci podstatné od nepodstatných. A to nejpodstatnější teď je, abys měla zase zdravé srdce.“ Ramon pohlédl Noreen do očí. „Myslím to vážně, Noreen. Jestli nebudeš pořádně jíst, dostaneš kapačku.“

„Hm,“ zabručela Noreen. „Jak se daří mému kotěti?“ zamumlala.

Ramon se usmál. „Jí stokrát líp než ty.“

Noreen se vyhnula přímému pohledu do Ramonových očí. „Děkuju, že se o ně staráš.“

„To je v pořádku. Je to milé zvířátko.“

„Já myslela, že ty zvířata moc v lásce nemáš,“ řekla opatrně Noreen.

Ramon si odkašlal. To přeci nebyla pravda, pomyslel si. Nemohl si dovolit pečovat o psa nebo kočku či o jiného domácího mazlíčka, protože neměl‘ mnoho volného času ani pro sebe, natož pro zvíře.

Nicméně jeho nový spolubydlící si jeho náklonnost velmi rychle získal a Ramon usoudil, že kočka není až tak náročný kamarád.

„Máš nějaké bolesti?“ Ramon raději převedl řeč na méně ožehavé téma.

„Žádné velké bolesti nemám. Ty už ustoupily,“ ujistila ho Noreen. Málokdy pohlédla Ramonovi zpříma do očí. Příčinou nebyl strach ani rozpaky, ale dlouhodobá nejistota, kterou v Noreen vyvolalo opovržení její rodiny za poslední dva roky.

„Taky jsem si všiml, že máš dost suchou pokožku,“ dodal Ramon. „Měla bys o ni víc pečovat. Jistě sama chceš, aby vypadala stejně zdravě jako před operací. Na rukou už máš dokonce slabé prasklinky.“

„Jestli to nebude tím, že nejsem modelka, ale normální pracující žena,“ namítla trochu uraženě Noreen.

„To není od práce, Noreen,“ zdůraznil Ramon. „To je následek přílišného vysoušení pokožky.“

Noreen se nepatrně ušklíbla na protest. Věděla, že neoprávněně.

„Předepíšu ti výživný krém s vitamíny a dám sestře Plimmové instrukce, jak často ho máš používat.“

Noreen neochotně přikývla a mlčky čekala na další Ramonovi pokyny, které přijímala se stejnou neochotou.

„Zase se zastavím,“ pravil Ramon. „Podívej, možná, že zbytečně ztrácíš těmi častými návštěvami tady u mě spoustu času,“ začala Noreen, jako by věděla, že tím, co řekne, Ramona citelně raní. Nu což, pomyslela si, mě zraňoval dost dlouho a bez jakýchkoliv ohledů. Proč já bych měla přemýšlet nad výběrem slov a klást je tak, aby neranily? Život mě naučil, abych si zařídila věci tak, jak vyhovují mně. Proč bych teď měla měnit svůj styl, abych vyhověla někomu jinému? rozhodla se nakonec a pokračovala: „Sestra Plimmová je úžasná a jistě každý tvůj příkaz splní do puntíku. Tu kontrolovat nemusíš. A navíc můžeš sem poslat i někoho jiného, když je tvůj čas drahý.“

Ramon se zhluboka nadechl, povytáhl dotčeně obočí a bez rozloučení odešel.

Noreen zavrtěla hlavou. Nikdy předtím by ji nenapadlo, že se ocitne v podobné situaci. Nebylo slušné, aby jednala s vynikajícím lékařem tak odměřeně. Jako by ji jeho starostlivost obtěžovala. Měla být vděčná. A skutečně velmi vděčná. Vždyť jí zachránil život a zařídil výbornou péči. V Noreen se však cosi zlomilo a pocit křivdy, který v sobě nosila od Isadořiny smrti, v ní vyvolal nevděčnost.

Těšila se, že až bude propuštěna z nemocnice, vrátí se do práce, ale ne na původní pracoviště. Měla v úmyslu najít si nové místo, aby se do budoucna nemusela setkávat s Ramonem a aby ji nepotkaly další možné konfrontace, ke kterým by nevyhnutelně docházelo. Jako by kdesi hluboko ve své duši tušila, že její vztah k Ramonovi nebyl nikdy pouze odmítavý. Čím více se podobné varovné signály z jejího nitra ozývaly, tím více upozorňovaly na přicházející citové komplikace.

Noreen si lehla na záda a přemýšlela, jestli teta se strýcem skutečně odjeli z města. Před Ramonem předstírala lhostejnost, ale ve skutečnosti jí bylo líto, že ji příbuzní nepřijdou navštívit ani do nemocnice. Přijmout úděl outsidera nebylo jednoduché, ale dalo se s tím žít.

Noreen si povzdychla a přivřela bolestně oči. Už před operací se rozhodla začít nový život. Nechtěla se donekonečna s Ramonem dohadovat o tom, jaká je pravda. Nechtěla neustále litovat toho, že teta se strýcem plní jen svoji povinnost a jednou za rok ji pozvou na návštěvu. Nechtěla se v práci vyhýbat tázavým pohledům kolegyň a kolegů, proč si už nehledá životního partnera. Nechtěla pořád dodržovat nesmyslná nařízení svého domovníka, který striktně zakázal ve svém domě veškerá domácí zvířata. Měla všeho plné zuby. Jedinou cestou, jak se břemene, které ji tížilo čím dál víc, zbavit, bylo odcestovat někam daleko a snažit se postupně zapomenout. Získala by novou práci, nové přátele, nové prostředí a snažila by se za dosavadním životem udělat pomyslnou tečku.

Ramon se vrátil domů rozzloben. Noreen svým odmítavým postojem k jeho péči urazila jeho ješitnost. Tu především. Přiznal si to, což ho samotného udivilo. Nicméně, pomyslel si dotčeně, ho Noreen svých námitek mohla ušetřit už proto, že k lékaři by se pacient měl chovat uctivěji.

Nalil si do sklenky whisky a přidal dvě kostky ledu. Pohodlně se usadil do křesla, kam v mžiku vyskočilo i kotě.

„To mě těší, že aspoň ty mě rádo vidíš,“ zamumlal Ramon. Ze společnosti malého zvířete měl čím dál větší radost. Začal jej hladit po hebké srsti a hledal ve vzpomínkách příčiny své zatrpklosti. Zřejmě ve svém životě postrádal spoustu obyčejných věcí. Zřejmě vlastní vinou.

Zavzpomínal, jak se za Isadořina života vracel domů, kde vládl jen chaos a hluk. Isadora neuměla být sama, a tak neustále domů zvala své kamarádky a přátele, se kterými pořádala různé sedánky a večírky. Tato neustálá setkání by nebývala tak nepříjemná, kdyby nebyla doprovázena Isadořinými ironickými, potupnými a ponižujícími výstupy. Ramon Isadoře její zálibu ve společnosti toleroval, ale v okamžiku, kdy se tato zábava stala posedlostí, která ubližovala, nebyl ochoten to dál trpět. V té době začaly hádky. Ramon od nich brzy ustoupil, protože argumenty, se kterými Isadora rádoby triumfovala, byly destruktivní a hádku pouze více rozviřovaly.

Daleko horší období nastalo v době, kdy Ramon zavedl řeč na založení rodiny. Isadora se mu vysmála do očí a nazvala ho hlupákem, který by zřejmě vedle sebe viděl nejraději domácí puťku, které nevadí, že si kvůli dítěti pokazila postavu. Isadora byla na svoji postavu příliš pyšná a příliš se zaobírala každým jejím sebemenším nedostatkem, který za pomoci lékařů okamžitě odstranila. Představa, že by těhotenství způsobilo na jejím krásném těle nějaké změny k horšímu či dokonce zanechalo trvalé následky v podobě nějaké nedokonalosti, ji děsila natolik, že o dítěti nechtěla ani slyšet.

Jak se jeho milá Isadora změnila! Před svatbou mu jejich budoucí život vykreslovala v těch nejrůžovějších barvách. Mluvila o rodině, o lásce a toleranci, o rodinné semknutosti a o radosti ze života. To, že si však pod těmito pojmy představovala ve skutečnosti úplně něco jiného, či v něco jiného je pak proměnila, bylo nezvratitelným faktem, se kterým se Ramon odmítal smířit. Jakmile1 Isadoře navrhl, aby si o jejich viditelném odcizování se jeden druhému v klidu promluvili, byl hystericky odmítnut. Jejich cesty se proto čím dále více rozcházely, až se zdálo, že není možné, aby se ještě někdy setkaly.

Isadora navíc několik měsíců před svou smrtí začala velmi holdovat alkoholu. Její uštěpačné a trapné poznámky na adresu Ramona začaly být nesnesitelné. Isadora se bavila urážkami, nesmyslnými obviněními, neopodstatněnými výhrůžkami a hysterickými výstupy. Ramon už si v té době nevěděl rady, a proto uvítal jakoukoliv příležitost ke krátkodobému odjezdu. Když měl tehdy jet do Paříže, ztropila Isadora další scénu. Byla odhodlaná navzdory své nedoléčené nemoci vynutit si to, že ji Ramon vezme s sebou. Tenkrát se Ramon poprvé skutečně vzbouřil a odhodlal se požádat Noreen o pomoc. Byl překvapen, že neodmítla, i když dobře věděl, do jakého hadího doupěte ji posílá.

Čemu však nikdy nerozuměl a co nikdy nepochopil, byl fakt, že Isadoru nějakým záhadným způsobem měl do jisté míry rád. Možná proto, že to byla jeho zákonitá manželka a že k ní choval úctu. Alespoň takovou, jakou si žena zasloužila od muže už proto, že je žena.

Nerad vzpomínal na všechny nepříjemnosti, které mu Isadořina zášť a závist připravovaly. Jednou mu Isadora záměrně zamlčela zoufalý telefonát manželky jeho pacienta. Naštěstí byl nablízku jeho kolega a pacientovi pomohl. Ramon si ani ve snu nechtěl připustit, co by nastalo, kdyby jeho kolega nezasáhl včas. Zřejmě by Ramon byl obviněn ze zanedbání lékařské péče a v nejlepším případě by skončil s podmíněným trestem. Bylo neuvěřitelné, jak daleko se Isadora nestyděla zajít.

Ramon se znovu napil lahodného nápoje a přivřel slastně oči. Nemiloval samotu, ale teprve nyní, kdy žil sám, si ji mohl užívat tak, jak si to vždycky přál. Když Isadora žila, nevěděl, co je to klid. Nevěděl, jak chutná ticho, ve kterém je slyšet jen pohyb kyvadla stolních stojacích hodin, které tichu dodávají příjemné napětí. Nepoznal, jak se ticho pomalu šíří celým domem do všech místností. Stejně jako knihy, které spolu s tichem uměly roztančit zvláštní vibrace, ve kterých se pojila příjemná vůně jejich vazby a papíru s netrpělivostí čtenáře, prahnoucího po některé z nich.

Ramon miloval knihy a rád je četl. V manželství s Isadorou měl málokdy příležitost začíst se do historického románu, dobrodružné povídky, cestopisu či odborné stati. V poslední době si všechno vynahradil. Hodně četl, hodně přemýšlel a hodně pracoval.

Nicméně jeho svědomí mu klidu nepřidalo. Trápil se kvůli svému unáhlenému soudu a mylné představě, že Noreen, kterou podezíral ze zanedbání péče o Isadoru, vinil ve skutečnosti ze své nespokojenosti. Jak to, že byl schopen obvinit z Isadořiny smrti dívku, která na rozdíl od prostopášné a nestoudné ženy nikdy nezklamala? Bylo možné, že ho zaslepil zármutek a zároveň vlastní sebelítost?

Noreen ho právem odmítla. Těžko by se mu někdy vysvětlovalo, proč se k ní před dvěma lety otočil zády. Noreen byla inteligentní dívka a jakákoliv Ramonova omluva nyní vyzněla jako chabá výmluva. Proto se rozhodl, že splní svoji povinnost alespoň v jednom směru. Měl v úmyslu znovu prohovořit celou záležitost kolem Isadořiny smrti s manžely Kensingtonovými a vysvětlit jim, jak nešťastná náhoda přispěla k tomu, že byla nevinně podezírána Noreen.

Následující den pomohl Noreen při procházce po pokoji Brad. Bez pomoci Noreen ještě chodit nemohla, protože byla stále velice slabá a trpěla závratěmi. Procházkám se však vyhnout nemohla, protože byly součástí léčení. Stimulovaly její novou srdeční chlopeň a nutily plíce dýchat pravidelně. Noreen nepočítala s tím, že se bude její tělo tak rychle a úspěšně dávat do pořádku. Radost se jí zračila i ve tváři.

Stála s Bradem uprostřed pokoje, když se ve dveřích objevil Ramon.

„To je fajn,“ konstatoval Ramon nehledě na to, že Noreen se jeho přítomnost snažila ignorovat. „Čím víc procházek absolvuješ, tím lépe. Tvému srdci to jenom prospěje.“

„To už jdeme třetí kolo,“ pochlubil se Brad.

„To je opravdu skvělé,“ přiznal Ramon a bedlivě sledoval Noreeniny vratké kroky.

„Nemám ráda, když se zastavujeme, Brade,“ vymlouvala se Noreen. „Začne se mi víc motat hlava.“ Snažila se mermomocí vypudit Ramona z pokoje. Její záměr se jí však tentokrát nezdařil.

„Brade!“ zvolala sestra, která právě strčila hlavu do dveří. „Potřebujeme tě na třistadesítce! Pan Sharp potřebuje doplnit kapalinu.“

Brad se Noreen omluvil a rozpačitě odcházel. Neměl z toho radost, ale povinnosti byly přednější.

„Jen běžte, Brade,“ pobídl ho Ramon. „Já s ní tu chůzi dokončím.“

„Dobře, pane doktore. Děkuju.“ Brad se rozloučil, vrhl na Noreen omluvný pohled a odešel.

„Já myslím, že ti to nic neudělá, když se opřeš o mě,“ konstatoval rázně Ramon. „Tak jdeme, pojď,“ pobídl ji a dal si její ruku kolem svých ramen.

Noreen se tvářila kysele, jako kdyby snědla citrón. Ramon její úšklebky ignoroval. Měl pro ně pochopení.

„Tak co bolesti? Cítíš nějaké?“ zeptal se po chvíli.

„Už je to lepší,“ odpověděla Noreen a záměrně hleděla dopředu.

Ramon přikývl a pomalu ji vedl k lůžku. Pomohl jí ulehnout a poslechl si stetoskopem její dech. Když skončil, Noreen přemohla svoji nechuť ke konverzaci.

„Na té hrudi mě to pořád bolí,“ zamumlala.

„Já ti na to něco předepíšu,“ slíbil Ramon. „To víš, musíš být trpělivá. Taková rekonvalescence není otázkou několika dnů. Stejně děláš velké pokroky. Hlavní je, že ty bolesti ustupují a že tě nebudí v noci.“

„Já jsem si nechtěla stěžovat. Jen jsem chtěla na tu bolest upozornit. Abys mi třeba pak neřekl, že jsem se o tom nezmínila,“ vysvětlila podrážděně Noreen. Dobře věděla, že nesmí na své uzdravení příliš pospíchat.

Ramon mlčel. Zhluboka se nadechl. „Ani ses nezeptala, co dělá tvoje kotě?“ stočil hovor jiným směrem.

Noreen se ušklíbla. „Hm. Tak co dělá moje kotě?“

Ramon se pousmál. „Má se jako v bavlnce.“

Noreen Ramonův sebejistý tón uvedl do rozpaků. „Už se těším, až ho zase budu mít u sebe doma,“ vyhrkla, aby řeč nestála.

„To věřím,“ odpověděl soucitně Ramon. „Musím ale přiznat, že jsem si na něj už dost zvykl. A myslím, že ten drobeček mě má taky rád,“ dodal zkoumavě.

Noreen, která doposud ostentativně hleděla před sebe, zvedla oči a pohlédla Ramonovi trochu dotčeně do tváře. „Co tím chceš říct?“

Ramon pokrčil rameny. „Jen to, co jsem řekl,“ odpověděl lišácky.

Noreen se naježila. „Nemysli si, že ti ho nechám. Pokud chceš… nějakého mazlíčka, tak si ho kup. Nebo si ho najdi. Na ulici trpí hodně opuštěných zvířat. Můžeš udělat dobrý skutek a nějakého z nich se ujmout. Liga na ochranu zvířat ti jistě bude vděčná,“ chrlila ze sebe.

Ramon se nad návalem Noreeniných slov upřímně rozesmál. „Myslím, že je ti skutečně lépe. Za takový vodopád slov bez zakoktání by se nemusel stydět ani zdravý řečník.“

„Nesnaž se mi vlichotit. Ani co se týče zdraví. Jako zdravotní sestra zhruba tuším, jak na tom jsem,“ pokračovala Noreen štiplavě.

Ramon zavrtěl nevěřícně hlavou. „Já to s tím kotětem myslel jinak,“ napínal Noreen záměrně.

„Jak?“ zpozorněla Noreen.

„Napadlo mě, že bych ho mohl někdy přijít navštívit,“ nabídl se odvážně Ramon.

Noreen se na okamžik odmlčela a pak tiše pípla: „Nemyslím, že by to bylo zrovna moudré.“

Ramon přikývl a po chvíli se osmělil k další otázce. „Tenhle odmítavý postoj budeš ke mně mít už napořád?“

Noreen leknutím nadskočila na posteli. „Jak to myslíš?“

„Tak, jak to říkám,“ odpověděl vážně Ramon. „Já vím, že máš právo být na mě naštvaná. A já i tohle právo respektuju. Ale snaž se pochopit, že i já jsem měl právo tě nenávidět. Když jsem se tehdy vrátil z Paříže, byla Isadora, kterou jsem ti svěřil do péče, mrtvá. A pak ještě vyšlo najevo, že ty jsi ji nechala celou noc samotnou! Kdo mohl tušit, že –“

„Kdo mohl tušit co?“ přerušila ho Noreen. „Kdo tě opravňoval k tomu, aby ses ke mně otočil zády, aniž by sis poslechl, jak to všechno doopravdy bylo? Choval ses jako nafoukaný pitomec, který –“

„Přestaň, Noreen,“ okřikl ji podrážděně Ramon. „Nesmíš se rozčilovat a já jen chci, abys mě vyslechla.“

Noreen se hystericky zasmála. „No to je úžasné! Ty chceš jen to, abych tě vyslechla. A cos udělal ty před dvěma lety? Obvinil jsi mě z vraždy!“

„Tak to nebylo!“ bránil se Ramon. „Obvinil jsem tě ze zanedbání péče.“

„To vyšlo nastejno,“ namítla Noreen.

„Noreen, prosím tě, poslouchej mě,“ prosil Ramon. „Já nevěděl, že tě odvezli do nemocnice. Nevěděl jsem, že už tehdy to byl srdeční infarkt. Já jsem vůbec netušil, že jsi nějak nemocná. Stala se hrozná věc, obvinili jsme tě neprávem a nebude vůbec jednoduché to dát do pořádku…“

Noreen uraženě mlčela.

Ramon si nervózně prohrábl vlasy a zhluboka se nadechl. „Já přece nic neskrývám a přiznávám svoji chybu. Chtěl bych vědět, jak bych to, jak jsem ti ublížil, mohl nějak napravit nebo… nebo ti to utrpení nějak vynahradit,“ vysoukal ze sebe.

Noreen si odkašlala. „A co teď čekáš, že udělám? Čekáš, že zaslzím, padnu ti kolem krku a zašeptám, že je všechno odpuštěno? Tak za prvé nezaslzím, protože jsem už ohledně téhle věci zřejmě všechny slzy vybrečela. Za druhé kolem krku ti nepadnu, protože jsem upoutána na lůžko a i kdybych nebyla, asi bych raději zkameněla, než abych tímto vyjádřila své prominutí. A co se týká odpuštění, to je jednoduché. Jistým způsobem jsem vám všem odpustila už dávno. Snad je mi vás i líto. Já jsem si svoje prožila a už je to za mnou. Ale ty teta a strýc, pokud máte nějaké svědomí, tak se výčitek nezbavíte ještě hodně dlouho, a to bude váš trest. Já jsem se už před operací rozhodla za svojí minulostí udělat tlustou čáru a začít úplně znovu. Snad se mi to podaří.“

Ramon byl Noreeninými slovy šokován. Nebyl schopen vydat hlásku. Vtom vešel do pokoje Brad.

„Tak už jsem zpátky,“ zvolal hned od dveří. „Nezlob se, že to trvalo tak dlouho,“ omluvil se. „Ale byly tam nějaké technické problémy.“

„Já už jsem stejně na odchodu,“ zamumlal Ramon sklesle a bez rozloučení odešel.

„Co se tu stalo?“ podivil se Brad.

„Ulehčila jsem svému svědomí,“ odpověděla hořce Noreen.

„A už je to lepší?“ zeptal se opatrně Brad.

„Co myslíš? To svědomí?“

Brad přikývl.

„Řekla bych, že ačkoliv mám za sebou velkou zkoušku, líp se mi dýchá,“ řekla s nepatrným úsměvem. Bradovu pohledu však neunikla horká slza, stékající po její rozrušením rozpálené tváři. Diskrétně ji nekomentoval.

Ramon si cestou na své oddělení střídavě mnul kořen nosu a prohraboval vlasy. Nepřítomně se díval před sebe. Noreen ho nejen uvedla do trapných a nepříjemných rozpaků, ale hlavně mu jasně dala najevo, že získat si její důvěru zpět bude pro něj tvrdý oříšek.

Konečně pro Noreen nadešel vytoužený den. Bylo pondělí a Noreen byla propuštěna z nemocnice. Dopoledne před odchodem ji na pokoji navštívila zdravotní sestra, která s ní vyplnila potřebné formuláře a hlavně vystavila potvrzení, opravňující Noreen k dalším několika prohlídkám na kardiochirurgickém oddělení doktora Cortera. Potom sestra objednala taxi a překontrolovala pokoj, který Noreen opouštěla. Do jedné ruky vzala Noreenino zavazadlo, druhou rukou Noreen podpírala a vedla ji k východu z nemocnice. Tam na Noreen čekalo velké překvapení.

Byl to šok, když u dveří spatřila Kensingtonovy, jak netrpělivě přešlapují a vyhlížejí ji.

„Ramon nám řekl, že tě dnes propustí z nemocnice,“ začal strýc Hal, když Noreen zahlédl. Zřejmě byl na rozpacích, protože ji zapomněl pozdravit.

„Ano, konečně už můžu jít domů,“ řekla Noreen a snažila se být laskavá. V jejím hlase však formální tón silně převažoval.

„Udělali jsme si s Halem takový větší výlet,“ svěřila se nejistě teta. „Právě dnes jsme se vrátili.“

„Kdyby jsme věděli, co se děje, tak bychom…“ přidal se Hal a z rozrušení ani nedokončil větu.

Slova strýce Hala nezněla příliš přesvědčivě. Alespoň Noreen to tak cítila. „Nač se přemáhat, strýčku?“ pronesla Noreen s lehkým nádechem opovržení. „Já vím, že jste sem za mnou přijeli více méně ze společenské nutnosti a zdvořilosti než ze zájmu, ale to je v pořádku. Děkuju vám za projevenou pozornost. Ale teď už mě omluvte, jsem unavená a těším se domů. Za chvíli tu budu mít taxíka.“ ‚Kdybys chtěla, tak bys mohla bydlet zase s námi.

I ve svém pokoji. Stále je vlastně tvůj. I když už bydlíš jinde,“ osmělila se teta Mary a, k překvapení všech v jejích slovech zazněla i špetka citu.

„Já se těším k sobě domů, teto,“ odmítla Noreen důrazně.

„Ale teď po té operaci nemůžeš zůstat sama,“ začal ji přesvědčovat strýc. „To by nebylo rozumné. Potřebuješ stálý dohled. Srdce není žádná legrace.“ Noreen se ironicky pousmála. „To vím nejlíp, strýčku. A hlavně to platí pro ty, kteří nějaké skutečně mají.“

Strýc Noreeninu poznámku dále nerozváděl, protože si ji záměrně na sebe ani nevztahoval. Vždycky bylo těžké rozhodnout, koho velebit a koho hanit. Sám v tomto rozhodnutí jednou chyboval, což ho poučilo.

„Zajistili jsme zdravotní sestru, která by o tebe první dny pečovala,“ přispěchala s dalším vysvětlením teta, aby prolomila nepříjemné ticho.

„Víš teto, v posledních dvou letech se ukázalo, že jsem schopná postarat se o sebe sama, což mě samozřejmě těší a chtěla bych ze z tohoto příjemného zjištění radovat i dál,“ podotkla Noreen.

Teta se strýcem na sebe bezradně pohlédli, jako by si dál nevěděli rady. Chtěli Noreen ujistit o tom, že jsou ochotni o ni zase pečovat.

„Každá závislost oslabuje,“ konstatovala Noreen záměrně. „A já si ve svém stavu další oslabení už nemůžu dovolit. To by byl příliš velký komfort,“ dodala nakonec a kývla hlavou na sestru, která ji doprovodila k místu, kam by za okamžik měl dorazit objednaný taxík.

Teta se strýcem Noreeninu dvojsmyslnou narážku nesli těžce.

„Ramon říkal, že se nějak změnila,“ pravila Mary Kensingtonová.

Hal Kensington pokýval souhlasně hlavou. „A ty se divíš? Měli jsme s tím počítat. Buďme rádi, že se k nám nechová tak, jak jsme se k ní chovali my po smrti Isadory.“

„To ale přece nemůžeš srovnávat!“ namítla důrazně Mary. „Nám zemřela dcera a my jsme se právem domnívali, že to byla její vina.“ Hal zvedl varovně prst. „Až na to, že jsme ji nechtěli vyslechnout.“

„Mohla to pochopit. Vždyť Isadora byla naše jediné dítě! Noreen je svobodná, bezdětná a vůbec si neumí představit, co to je, když rodiče přežijou své dítě,“ hájila se vehementně Mary a rozplakala se. Hal vytáhl z kapsy nažehlený kapesník a podal jej Mary. „Nebreč, to se nehodí,“ upozornil ji něžně. „Měli bychom udělat něco jiného,“ povzdychl si.

„Já vím,“ řekla Mary a popotáhla nosem. „Měli bysme naše vztahy s Noreen dát zase do pořádku.“

Vtom se ve dveřích objevil Ramon. „Kde je?“ zeptal se, když zahlédl Kensingtonovi.

„Támhle s nějakou sestřičkou,“ odpověděla Mary. „Čekají na taxíka.“

„Na taxíka?“ polekal se Ramon a rozběhl se ke kraji chodníku, kam přijížděl vůz taxislužby.

„Noreen, počkej!“ zvolal. „Sestro Newtonová, můžete se vrátit zpátky. Já už to tu s pacientkou Noreen zařídím,“ poručil, když dorazil k oběma ženám.

Sestra se s Noreen rozloučila a předala Ramonovi do ruky její zavazadlo.

„Můžete odjet,“ řekl řidiči taxíku do otevřeného okénka. „Pacientka pojede se mnou. Musí mít lékařský dozor. Učet za přistavení pošlete tady naší nemocnici. Děkuju vám a nezlobte se.“ Taxikář odjel a Noreen se nasupila. „Proč to děláš?“ rozzlobila se. „Opři se o mě a nerozčiluj se. To tvému srdci nesvědčí.“

Noreen vyprskla.

„To, co mému srdci nesvědčilo, jsem už zakusila. Nemusíš mě poučovat. To, co mu teď teoreticky nesvědčí, není až taková hrůza.“

„Nehraj si na hrdinku, Noreen. Já vím, že jsme ti ublížili, ale to neznamená, že si teď budeš dokazovat něco, co ti nedovolí fyzická kondice.“

„Nejsem žádný mrzák!“ zvolala Noreen naštvaně.

„To jsem neřekl a přestaň se hádat,“ okřikl ji Ramon a vzápětí se na ni vítězoslavně pousmál. „No vidíš, jak statečně jsi ušla ten kousek na parkoviště.“

„Lumpe!“ řekla důrazně, ale ne příliš hlasitě Noreen. Koutkem úst se pousmála.

Ramon položil na zem její zavazadlo a pomohl jí nasednout do svého vozu. Pak za ní zabouchl dveře a uložil do kufru auta její tašku.

„Tys je sem poslal?“ začala výhružně Noreen, když se rozjeli.

„Koho? Myslíš tetu a strýce? Ne, jen jsem jim řekl, že máš po operaci a že tě dnes pustí domů.“

„Chtěli, abych šla bydlet zase k nim.“

„To není špatná nabídka, Noreen. Vzhledem k tvému stavu.“

Noreen se ušklíbla. „Můj stav je dobrý. A vůbec, mám jiné plány do budoucna. Odjedu do zahraničí, kde si najdu práci a začnu úplně od začátku. U Kensingtonů bych se musela ohlížet zpátky, a to už bych nechtěla. To už mám za sebou.“

Ramon vytřeštil oči, zabrzdil u obrubníku, otočil se k Noreen a tázavě si ji prohlížel. „To myslíš vážně, že odjedeš do zahraničí?“

„Ano,“ odsekla Noreen a uhnula pohledem.

Ramon nevěřícně zavrtěl hlavou a zhluboka se nadechl. „Podívej, já jsem tvůj ošetřující lékař a já ti nařizuju klid. A to po následující tři měsíce. Prostě nikam nepojedeš.“

Noreen mlčela a Ramon přísně pokračoval: „Mně dalo dost práce, abych tě zase postavil na nohy. Nedovolím, abys mi moji práci a snahu mařila.“

„Dobře. Tři měsíce tě budu poslouchat. Ale potom si budu dělat, co budu chtít.“

Ramon kývl a rozjeli se. Když dojeli před dům, de Noreen bydlela, Ramon ji požádal, aby mu dala doklady z nemocnice.

„Na co to budeš potřebovat?“ podivila se podezíravě Noreen. Nicméně souhlasila, aby Ramon vytáhl z postranní kapsy její tašky, uložené v zavazadlovém prostoru auta, potřebná potvrzení.

„A kam s tím jdeš?“ zeptala se, když Ramon zavíral na zavazadlový prostor.

„Hned jsem zpátky.“

Ramon rychle vystoupil z auta a zazvonil na domovníka, který ho ihned poznal. „Přišel jsem vám jen oznámit, že slečna Kensingonová bude do svého úplného vyléčení bydlet u mě. Operace sice dopadla výborně, ale se srdcem člověk nikdy neví,“ vysvětloval Ramon a ukazoval domovníkovi potvrzení z nemocnice, přikazující stálý lékařský dohled.

Domovník nápadně přikyvoval. „To je moudré, ale. A vyřiďte slečně, že ji moc se ženou pozdravujeme a že se těšíme, až se zase vrátí zpátky.“ Ramon přikývl, rozloučil se a spěchal k autu. „Vyřízeno. Budeš ty tři měsíce bydlet u mě.“ Noreen otevřela ústa údivem. Byla Ramonovým rozhodnutím tak překvapená, že nebyla schopna ze sebe vydat hlásku.

Ramon se jen lišácky pousmál. „Mlčení znamená souhlas. Takže dojednáno. To jsem rád.“

„Nechtěl jsem, aby to vyznělo tak, že jsi mi tu na obtíž,“ vysvětloval Ramon, když se Noreen stále bránila tomu, aby u něho dočasně bydlela.

„Já tu nemůžu zůstat. Ty sis zřejmě původně myslel, že svolím s nabídkou tety a strýce a že budu u nich a… a když to tak nedopadlo, tak sis mě vzal sem. Nechci už nikdy být nikde nechtěná nebo mít pocit, že pro mě někdo dělá něco z musu,“ namítala důrazně Noreen. Ležela v posteli a hlavu měla podepřenou dvěma velkými polštáři.

„Já to z musu nedělám,“ ujistil ji Ramon, sedící na okraji její postele.

Noreen si povzdychla. „Jak to že bych nemohla být doma? Vždyť by mě mohl třeba chodit navštěvovat Brad,“ navrhla.

Ramon zavrtěl soucitně hlavou. „Brad snad chodí do práce, ne? Jak často by asi za tebou mohl chodit? Jednou dvakrát týdně? Maximálně,“ hájil své zájmy Ramon.

„Já se tu ale neuzdravím,“ namítla Noreen.

Ramon uhnul hlavou na stranu a povytáhl tázavě obočí.

„Jakpak to?“

„Necítím se tu doma, jsem nervózní, mám pocit svázanosti a hlavně… hlavně zavázanosti.“ Ramon povolil stisk své levé ruky, kterou držel Noreen za rameno, a v jeho tváři se objevil pátravý výraz.

„Nejsi mi ničím zavázána,“ ubezpečil ji a jemný úsměv, který mu pohrával na rtech, zjemnil přísnou linii jeho úst.

Noreen si rozpačitě přihladila dlaní vlasy a snažila se zaplašit pochybnosti.

„Všechno se vyřeší, až přijede sestra Plimmová,“ uzavřel Ramon jejich debatu.

„Sestra Plimmová?“ zopakovala překvapeně Noreen.

„Bude to právě ona, která se tu bude o tebe starat a –

„A proč se teda nemohla o mě starat u mě doma?“ přerušila ho Noreen. Odpověď na tuto otázku ji obzvlášť zajímala.

„Protože ke mně to má blíž,“ vymluvil se pohotově Ramon.

Noreen se jen dotčeně ušklíbla. Musela se smířit tím, že Ramon si nyní jakožto její ošetřující lékař každý svůj krok vždycky zdůvodní. „Vždyť já taky musím do práce a budu tam trávit téměř všechen čas,“ pokračoval, jako by ho Noreen žádným dotazem nepřerušila. „Uvidíš, že si tu zanedlouho zvykneš.“

„Asi mi nic jiného nezbyde,“ dopáleně ustoupila Noreen.

„No vidíš, jak dobře jsi to pochopila,“ poškádlil ji Ramon. Když Noreen vztekle zasykla, vzal ji něžně za ruku a smířlivě pravil: „Já dnes večer přinesu večeři, souhlasíš? Můžeme si k tomu zapálit svíčky a chovat se k sobě konečně jako dva rozumní lidé, ne jako pes a kočka.“

„Já jíst nebudu,“ odmítla Noreen. Její nesouhlas byl jen prázdným a nepřesvědčivým gestem protestu. Dobře věděla, že Ramonovi jeho situaci ztěžuje jen proto, aby zakryla své rozrušení. Snad ji Ramon neodhalil? polekala se posléze.

„Já myslím, že budeš muset. Já jsem totiž odhodlán v takovém případě tě nakrmit sám. Sousto po soustu,“ prohlásil Ramon spokojeně. S úsměvem ve tváři přitiskl něžně své rty na její ústa. Jeho vlhký polibek Noreen téměř omráčil. Zmateně a mlčky na něho zírala.

„Nechceš se mě zeptat, proč jsem tě políbil?“ provokoval ji s laskavým výrazem ve tváři, když vstal a poodstoupil k nočnímu stolku.

Noreen se začervenala, schoulila se do klubíčka, opřela si bradu o kolena a pohledem uhnula stranou.

Ramon ji pohladil po vlasech a napětí, které mezi nimi panovalo, dál neprodlužoval. „Sama z postele nevstávej. Počkej až na sestru Plimmovou, ano?“

Noreen přikývla a začala hladit své kotě, které se konečně vyškrábalo na postel a přitulilo se k jejím nohám.

„Měla bys mu dát nějaké jméno. Mě zatím žádné pěkné nenapadlo,“ zauvažoval Ramon. „Ale teď bys měla zase trochu spát. Já se vrátím co nejdřív,“ dodal a spiklenecky na Noreen mrknul.

Když odešel a zavřel za sebou dveře, Noreen si kotě přivinula k sobě a zabořila tvář do jeho hebkého kožíšku. Byla zmatená a sama v sobě se nevyznala.

Sestra Plimmová dorazila do Ramonova bytu odpoledne. Noreen její společnost uvítala, protože přišla na jiné myšlenky. Když se Ramon vrátil večer z práce, přinesl s sebou hotovou večeři, o jejíž tepelnou úpravu se postarala Ramonova kuchařka, pravidelně docházející do jeho bytu. Pro Ramona a sestru Plimmovou prostřela u stolu a porci, určenou Noreen, připravila na velký stříbrný tác, který odnesla Noreen do pokoje.

„Jen jezte, slečno,“ přikázala jí nesmlouvavě a vyčkala, dokud Noreen do sebe nenasoukala alespoň několik soust voňavého grilovaného kuřete. Kuchařka se vrátila zpět do kuchyně a k její posteli si přisedla sestra Plimmová.“

Vždyť to musí být taková dobrota,“ pobízela ji Polly a mezitím, co se Noreen snažila polknout větší kousek masa, připravila na mističku léky, které Ramon Noreen předepsal.

„No vidíte, že to jde,“ uznala sestra spokojeně, když masa z talíře pomalu ubývalo.

Avšak sotva Polly opustila její pokoj, Noreen položila příbor, odstrčila tác před sebe a nepřítomně na jídlo hleděla. Neměla hlad. Nebo možná neměla chuť. Byla zmatená z Ramonova chování a na jídlo neměla ani pomyšlení.

„Nechutná?“ zvolal asi po hodině Ramon ode dveří Noreenina pokoje, jenž se průvanem otevřely, když sestra Plimmová odcházela a Ramon zavíral hlavní dveře.

„Chutná, akorát nemám hlad,“ odpověděla Noreen s povzdychem. Ramon si sundal kravatu, vyhrnul rukávy od košile a ležérním krokem vešel do pokoje. Přisedl si k Noreenině posteli, vzal do ruky vidličku a nabodl na ni kousek šťavnatého masa.

„Já to nechci,“ odstrčila Noreen Ramonovu ruku, blížící se k jejím ústům.

„Nezlob nebo ti dám na zadek,“ vyhrožoval Ramon s šelmovským výrazem v očích a úsměvem na rtech. Přiložil sousto na vidličce k jejím úlekem pootevřeným ústům a pomalu jím přejížděl po jemném povrchu jejích rtů. Jeho škádlení bylo více než svůdné.

Ramonovy oči byly temně hnědé. Jejich výraz kolísal mezi dráždivostí a laskavostí. Ramon se k Noreen ještě více naklonil. Byl tak blízko, že Noreen cítila jeho teplý, hebký dech.

„Sněz to,“ pobídl ji dobromyslně.

Noreen nedobrovolně rty více rozevřela a sousto snědla. Když polkla, přiložila si dlaň k hrudníku. Snažila se tímto gestem více zmírnit zrychlující se tlukot srdce. Její rozrušení nemělo však nic společného s její fyzickou indispozicí, ale s nebezpečnou a zároveň velice příjemnou Ramonovou přítomností.

„Tebe to stále bolí?“ polekal se Ramon, když jeho pohled spočinul na Noreenině hrudníku.

„Ne, jen jsem špatně polkla,“ zalhala pohotově Noreen.

„Kdyby se zase nějaká bolest ozvala, musíš mi to hned říct,“ připomněl jí Ramon důrazně.

„No, trochu mě to tam tlačí,“ přiznala nakonec Noreen. „Ale to bude určitě od toho jídla,“ snažila se ho přesvědčit.

„Ukaž,“ vyplašil se Ramon a přiložil svoji ruku vedle jizvy, která prosvítala přes Noreeninu tenkou noční košili. „Tady?“ zeptal se.

Noreen se namísto odpovědi zajíkla, chytila Ramona za zápěstí a prudce jeho ruku odstrčila.

Ramon se pousmál, jako by ho potěšilo její rozrušení, které vehnalo do jejích tváří nepřehlédnutelný ruměnec.

Nenuceně upřel na Noreen svůj zrak. Ne proto, aby ji uváděl do ještě větších rozpaků, ale proto, že měl skutečně radost. Noreen mu nesmírně zalichotila, když mu dala najevo, že jí není lhostejný. Svojí zranitelností dostatečně uspokojila jeho pýchu a Ramon po velmi dlouhé době zase pocítil ten opojný, mocný pocit své mužské převahy.

A tak ještě chvíli pokračoval ve své trpělivé snaze Noreen nakrmit, dokud neusoudil, že jí jídlo stačí.

„Tak a teď je čas na další lék,“ pravil velitelsky. Když připravil lék na mističku a nalil do skleničky trochu minerálky, dodal s mírnou dávkou škodolibosti: „No, není to fajn mít doktora takhle po ruce?“

Noreen se pokusila přejít jeho poznámku žertem. „Pro doktora to taky musí být fajn mít pacientku přímo doma, ne?“

„To je pravda,“ přistoupil Ramon na její hru. „Například, když jí chci dát lék, tak udělám jen krok ke stolku pro pilulku a pak zase krok zpátky a je to,“ odpověděl horlivě a podal Noreen lék a sklenku s vodou. „Já si teď půjdu do pracovny udělat nějaké to papírování a pak se zase na tebe přijdu podívat,“ přislíbil, když Noreen ukázněně lék spolkla.

Noreen přikývla a Ramon se rozloučil milým úsměvem.

Ve své pracovně se těžce usadil na křeslo, jako by měl za sebou přetěžký den. Ve skutečnosti svoji únavu nepřičítal fyzickému vyčerpání, ale zmatku, který se usadil v jeho myšlenkách. Bylo až kuriózní, jak byl jimi pohlcen a ať se je jakkoliv snažil zaplašit, stále měl před očima stejné představy, zobrazující bdělé a hluboké oči neústupné Noreen, její zřetelné a pravidelné rysy a hebkou pokožku. Jak byl život paradoxní! podivil se Ramon a povzdechl si. Jestlipak by ho ještě před několika týdny vůbec napadlo, že by Noreen, ta jím zatracovaná a přehlížená osoba, pro kterou neměl jediného dobrého slova, ovládla jeho mysl a vnesla do ní takový rozruch. Odříkaného chleba největší krajíc, řekl si v duchu, i když musel přiznat, že tomu odříkání v jeho případě bezesporu napomohla tragická shoda okolností, která před dvěma lety vrhla Noreen neprávem do špatného světla.

Ramon nerad vzpomínal. Nerad se vracel do minulosti a rozpitvával důvody svých dávných činů. Někdy však byly vzpomínky nevyhnutelné. Byly to právě ony, které mohly Ramonovi pomoci lépe se vyznat ve své přítomnosti. Stačilo jen nazvat je pravými jmény, uspořádat si je a vyložit si je před sebe jako hrací karty. A pak už jen je umět využít jako základní stavební kámen k blízké budoucnosti. To všechno za předpokladu, že by Ramon před svojí minulostí nechtěl utéct. Ve vztahu k Noreen by to však nejraději udělal. Chtěl zapomenout na všechno zlé i na všechno, čím jí ublížil. To by však byla chyba, kvůli které by se se svým svědomím nikdy nevyrovnal.

Unavený přemýšlením vstal od svého pracovního stolu a šel ještě jednou Noreen zkontrolovat. Už spala. Jen chvíli naslouchal jejímu pravidelnému oddychování a potom potichu odešel z jejího pokoje. V sobotu odpoledne přišel Noreen navštívit Brad s nádhernou kyticí růží a Ramonova ješitnost touto pozorností silně utrpěla. Ramon měl smůlu, že byl právě doma, když Brad přišel. Mimořádně neměl žádnou službu, a proto o víkendu pečoval namísto sestry Plimmové o Noreen sám.

Přistihl se, jak se kysele ušklíbl, když se Brad přivítal s Noreen. Bylo mu krajně nepříjemné sledovat mladého muže, jak se sklání nad Noreen, líbá ji na ústa, jejichž smutná linie se rázem zjemnila a rozveselila. Oči jí jiskřily a na rtech jí pohrával šťastný úsměv. Prahnul po takovém úsměvu. Prahnul po tom, aby to byl on, kdo ho na rtech Noreen vyvolá. Kysele se usmíval a rozmrzele zíral na Brada.

Ramon jednoduše žárlil. Věděl, že není důstojné, aby postával u dveří, když Noreen měla soukromou návštěvu, ale stále se zdráhal odejít do vedlejší místnosti a zavřít za sebou dveře. Jeho nerozhodnost ho ještě více oslabovala.

Nakonec procedil mezi zuby něco jako „Nebudu rušit“ a odebral se do své pracovny. Tam usedl za stůl, prohrábl si oběma rukama vlasy, jako by tím pohybem chtěl ze sebe smést rozpaky a rozrušení, které si nechtěl mermomocí připustit. Koneckonců Noreenin život by mu mohl být lhostejný, přesvědčoval se zbytečně a sevřel si spánky, aby se lépe soustředil. Noreen byla především jeho pacientka, opakoval si několikrát. Jak vlastně přišel na to, že je přitažlivá? Vždyť si toho nikdy předtím nevšiml. Zřejmě proto, že si ji nikdy pořádně neprohlédl. Seděl shrbený s dlaněmi na spáncích a vsugerovával si jednu moudrost za druhou. Autosugesce mu však nebyla nic platná.

Pro uklidnění a lepší soustředění si nalil sklenku whisky, kterou si nejprve postavil před sebe na stůl a zamyšleně na ni hleděl. Samotnému mu připadalo směšné, když se ujišťoval, že tímto nápojem neléčí své zlomené srdce, ale připravuje svůj žaludek na večeři, která už z kuchyně lákavě voněla.

Když se napil, sklonil se k masivní noze stolu, u které zamňoukalo Noreeniho kotě. Vzal si ho k sobě na klín a začal ho hladit.

„Co myslíš,“ promluvil k němu, „neměli bychom naší paní kuchařce říct, aby večeři o hodinku odložila?“ Kotě k němu něžně vzhlédlo a dožadovalo se dalšího pohlazení. „Zdá se, že ti dva si mají stále co povídat,“ dodal trpce a o to víc hladil kotě po jeho hebounké srsti. Kotě slastně zakláněno hlavičku a přivíralo očka.

„A ty kytky,“ pokračoval dotčeně, „to taky nebyl dobrý nápad. Je to samý pyl a Noreen je jen chvíli pryč z nemocnice… vždyť to může podráždit její plíce.“ Dobře věděl, že přehání. Opřel se o opěradlo pohodlné židle a zavřel oči.

O něco později ho probudilo klepání na dveře. „Co se děje?“ zvolal vyděšeně Ramon a trhnul sebou na židli.

„Je večeře, pane,“ ozvalo se za dveřmi jeho pracovny.

„Pojďte dál,“ pobídl kuchařku Ramon.

„Už můžete jít jíst, pane,“ zopakovala kuchařka zdráhavě, jako by se polekala Ramonova údivu nad tím, že má v rukou kytici, kterou Brad přinesl Noreen.

„A co pan Donaldson?“ vyzvídal Ramon. „Ten už odešel.“

„Aha,“ zamumlal pomalu. „A co ta kytice? Na co ji máte s sebou?“

„Já ji dám na stůl do jídelny,“ odpověděla kuchařka.

„A proč?“ podivil se Ramon.

„Slečna mě o to požádala.“

„A nevíte, jaký k tomu měla důvod?“ Ramona Noreenina pohnutka velice zajímala.

„Já se neptala,“ odpověděla kuchařka a pokrčila rameny.

„No ano, dobře,“ odsekl Ramon popuzeně.

Pak vstal a šel do Noreenina pokoje, aby jí pomohl ke stolu do jídelny. Noreen však v posteli nebyla. Šel proto za kuchařkou do kuchyně a cestou zaslechl vodu tekoucí v koupelně. Otevřel dveře. Noreen stála přímo vedle nich a popadala dech.

„Jak to, že jsi sama vstala?“ rozzlobil se Ramon. „To jsi mě nemohla zavolat? Nebo požádat Brada, aby mě on zavolal?“ Zejména na poslední větu vynaložil silný důraz. Potěšil tím alespoň trochu svoji uraženou ješitnost.

„Nechce se mi nic vysvětlovat,“ zabručela Noreen a opřela se o Ramona, který ji pomalu vedl k posteli do jejího pokoje. Volnou rukou zavřel za sebou dveře.

Nejprve Noreen posadil na postel, ale pak ji vzal do náruče, usedl na okraj postele a posadil si ji na klín.

„Tak, a teď mi hezky řekni, proč jsi byla neposlušná, vstala a šla sama do koupelny, ačkoliv zatím sama chodit nesmíš,“ naléhal Ramon. Jednou rukou objal Noreen kolem pasu a pevně ji k sobě přimkl. Druhou rukou ji začal hladit po rameni, ze kterého jí sklouzlo ramínko od noční košile.

Noreen najednou nevěděla, jestli nechce Ramonovi odpovědět proto, že s ním o svém rozhodnutí odmítá diskutovat anebo proto, že je rozrušena něžnými dotyky, jejichž sladké teplo se pomalu rozlévalo po jejím těle a způsobovalo nádherný pocit štěstí, se kterým si nevěděla rady.

„Já… já jsem jen…,“ začala koktat Noreen, „chtěla jsem se upravit,“ vychrlila ze sebe prudce.

„Vždyť jsi upravená,“ zalichotil jí Rámon.

Noreen vzpurně mlaskla. „Ale já se chtěla nalíčit,“ dodala.

Ramon se zaradoval, protože v tom viděl dobré znamení. Noreen se nikdy nelíčila. Zřejmě to mělo být pro něj překvapení.

„Takhle ti to taky sluší,“ zašeptal a jeho nedočkavé prsty pomalu sjížděly po jejím rameni na hruď, kde byla kdesi pod košilkou schovaná pooperační jizva. Přitom se stále díval rozpačité Noreen do očí. Noreen okamžitě popadla jeho zápěstí a chtěla jeho ruku zastavit. Příjemná potěcha z jeho dotyků ji však oslabila a Noreen svůj stisk povolila tak, že Ramonovy prsty mohly pokračovat ve své troufalé řeči. Tiše se zajíkla, když se jeho ruka opatrně dotýkala obrysů jejího ňadra. Vypnula hruď vzrušením a její zrychlený dech byl dostatečně výmluvný. Ramonova dlaň najednou smyslně spočinula na jejím ňadru a jeho prsty jemně přecházely přes její vzrušenou bradavku.

„Ramone, prosím tě…“ snažila se ho odmítnout Noreen, ale dobře věděla, že jeho jemnými dotyky vzrůstá její touha po jeho blízkosti. Když Ramon její ňadro majetnicky objal, vydala Noreen tichý vzdech, který Ramon toužil pojmout do vlastních úst.

Noreen měla pocit, jako by se potápěla do bezedné studně, zatímco hluboko v jejím nitru vzplanul žár, který se dral na povrch. Zabořila prsty do jeho havraních vlasů a slastně vzdychla, když její projev touhy Ramon opětoval něžným polibkem její napjaté bradavky.

Noreen se lehce poddávala jeho sametově něžným a zároveň mučivým polibkům, které v ní probouzely mrazivé vzrušení.

Najednou někdo zaklepal na dveře. Ramon prudce zvedl hlavu. Prohrábl si vlasy, aby si je poupravil a Noreen sklouzla z jeho klína na postel a upravila si noční košili.

„Prosím,“ řekl chraplavě Ramon.

„Ta večeře vám vystydne,“ ozval se zpoza dveří i kuchařčin hlas. „Už jdeme,“ odpověděl Ramon, zoufale zaúpěl a vrhl na Noreen poslední roztoužený pohled. Políbil ji dlouze na rty a jen pomalu se od nich odtrhával.

Noreen pootevřela ústa a chystala se něco říct, ale Ramon jí přiložil ukazováček na rty, aby jí něžně umlčel.

„V životě jsou chvíle,“ zašeptal, „které jsou tak nádherné, že jakákoliv slova jsou zbytečná.“

Když se Noreen druhý den ráno probudila, měla snahu si namlouvat, že se předešlý večer nic nestalo. Byla to naivní snaha. Ještě teď se jí celé tělo příjemně zachvělo, když si vzpomněla, jak pevně ji Ramon k sobě tiskl a jak potom lačně laskal její vzrušením rozpálenou kůži. Stále cítila to příjemné mrazení prostupující tělem jako omamná látka. Stále cítila ten poryv štěstí, kdykoliv si vzpomněla, jak ji jeho silná paže tiskla ke svému pevnému tělu. Jeho ruce a rty, jejich doteky. Rozkoš, kterou působily jejímu tělu, od té chvíle naplnila její mysl a vytlačila z ní vše ostatní. Zdálo se, že její touha po opětovné slasti jí pomalu rozháněla temné stíny na duši, kterou Ramon před dvěma lety tolik ranil.

Ramon byl narychlo odvolán do nemocnice, aby zastoupil nemocného kolegu, takže ani neměl příležitost podělit se s Noreen o své nové pocity.

Slastně přivřel oči, když si vzpomněl, jak se Noreen při jeho polibcích soustředila celým svým bytím pouze na jeho rty a jeho prsty, kterými ji laskal. Její vstřícnost ho jen při vzpomínce uváděla do vytržení. Zbožňoval ten pohled na to, jak se dříve nepřístupná, plachá a odmítavá Noreen pod jeho dlaněmi probouzela k životu a jak se vzpínala pod jeho něžnými doteky.

Seděl za stolem ve své kanceláři a unaveně si masíroval zátylek. Pak bezvládně spustil ruce dolů podél těla a vzdychl. Snažil se v sobě potlačit bouři, kterou vyvolával jeho vnitřní hlas, aby ho varoval před předčasnou radostí. Noreen byla zranitelná a křehká dívka, ale uvnitř byla zřejmě stále zklamaná Ramonovým hrubým chováním v minulosti, kdy si prožila své peklo. Tyto nepříjemné vzpomínky v ní jistě podněcovaly ochranitelské mechanismy, které budou Ramonovi ještě dlouho bránit v tom, aby získal Noreeninu plnou důvěru. Musel se připravit na to, že Noreen své potěšení z jeho dotyků nebude chtít přiznat a že si je bude jen těžko a s bolestí sama připouštět.

Napil se kávy, jako by chtěl spláchnout všechny chmurné myšlenky, rušící jeho vzrušující pocity, které ho zaplavovaly při pomyšlení na Noreenino hebké tělo.

Den nezačal právě zdařile, posteskl si Ramon v duchu, když ho přepadla mrzutost, která mu vnesla do tváře zasmušilý výraz. Venku bylo zataženo, mraky pluly zvolna po obloze a jak se stáčely k jihu, zdaleka nevypadaly tak hrozivě, jak je Ramon ve své zaujatosti viděl. Vzpomněl si přitom na moudrá slova, jež včera řekl Noreen, když se chystala po jeho polibcích něco vyslovit. Napadla ho přitom další pravda. Pravda o rovnováze štěstí a smutku v lidském životě. Včera byl nadmíru šťastný, a tak se dalo čekat, že závratný vír, ve kterém se včera zmítaly jeho smysly, vystřídal dnes chaos a zmatek, ve kterém se topila jeho mysl.

Dlouze vydechl, pohlédl na hodinky a vrátil se zpět ke své práci, která ho dokázala oprostit od bludných myšlenek. Alespoň na chvíli. Když odcházel z lůžkového oddělení a vracel se do kanceláře, čekalo ho na chodbě překvapení. Na lavičce seděli Hal a Mary Kensingtonovi. Požádali Ramona o rozhovor. Ramon je neodmítl, i když ho čekala ještě spousta práce. Odemkl svoji kancelář pozval je dovnitř. Neměl v úmyslu projednávat osobní záležitosti ve spěchu.

Hal se posadil do pohodlného polstrovaného křesla naproti Ramonově pracovnímu stolu, za který usedl Ramon. Mary se posadila do rohu místnosti. Rozhovor začal Hal.

„Nebudu tě zdržovat žádnými zbytečnostmi a přejdu rovnou k věci. Chceme se tě s Mary zeptat, co bychom pro Noreen mohli udělat.“

„Ano,“ ozvala se vzápětí Mary. „Po takové těžké operaci potřebuje jistě nějaké peníze na různé léčebné terapie, lázně, léky a tak.

Vždyť nechodí do práce –“

„Nechce s námi mluvit,“ přerušil ji Hal. Na okamžik se odmlčel, jako by sbíral síly na další slova. „Nevěděli jsme, že má takové problémy se srdcem.“

„Hrozně se za své dřívější chování stydím,“ přidala Mary. „Je mi skutečně líto, co se stalo. Je mi líto‘, že jsme ji po smrti Isadory tak křivě obvinili. A je i líto, že –“

„Prostě chtěli bychom to nějak napravit,“ přerušil ji znovu Hal. „Aspoň tentokrát, kdy se nám zdá, že by naši pomoc mohla potřebovat. Jenom nevíme, jak. Tak jsme se přišli poradit s tebou.“ Ramon se na okamžik zamyslel. „Já myslím, že je teď je ještě brzy. Dejte mi pár dní a já zkusím něco vymyslet.“

Jestliže myšlenka na to, jak najít způsob ke sblížení Noreen se svojí rodinou, byla jednoduchá, její realizace byla nesrovnatelně složitější. Navíc od té doby, co se Noreen poddala závrati z Ramonových polibků, byla jakákoliv komunikace s ní komplikovanější. Noreen se uzavřela do sebe, jako by se záměrně a křečovitě bránila dalšímu poryvu štěstí, které jí nedávno přinesla prudká Ramonova vášeň. Náhlá Noreenina stydlivost a plachost natolik udivila sestru Plimmovou, že se jednoho večera Polly osmělila a zavedla s Ramonem na toto téma řeč.

„Nevysvětlujte si moje obavy nějak špatně, pane Cortero,“ začala opatrně Polly, „ale to, jak je slečna Noreen zmatená, mě už začíná zneklidňovat,“ dodala ostřeji.

„Sestro, já vaše obavy sdílím též,“ reagoval Ramon, „ale chtěl bych vás uklidnit tím, že stavy úzkosti a strachu se po operaci takového druhu mohou dostavit. Tudíž je to zřejmě jen otázka času, než se slečna Kensingtonová z této fáze – samozřejmě za naší pomoci – dostane.“

Sestra Polly vrtěla nesouhlasně hlavou.

„Obávám se, že nemáte pravdu, pane doktore.“ Než pokračovala, zhluboka se nadechla, jako by sbírala odvahu a sílu k dalším slovům. „O poopečračních stavech vím. Vím také o tom, co následuje po delší době, při rekonvalescenci a podobně. Vím, že při závažnějších onemocněních a u pacientů dlouhodobě upoutaných na lůžko je dokonce potřeba stále spolupracovat s psychology, kteří pacientům vracejí chuť do života a dodávají jim potřebné síly, aby se uměli se svým osudem poprat. Ale slečna Noreen namísto toho, aby se ze své krize úzkosti a strachu, který jsem na ní pozorovala od chvíle, kdy jsem u ní byla na privátním pokoji v nemocnici, pomalu dostávala, zdá se mi, že tomu stále více propadá.“

Ramon pokrčil rameny. „Já to tak nepozoruji,“ zalhal, protože nechtěl, aby vyšlo najevo, že Noreen se stále nemůže se vztahem k němu vyrovnat. „Já bych –“

„To je divné,“ přerušila ho Polly, „protože kdykoliv se ocitnete v její blízkosti, je to s ní ještě horší.“

Ramon si nervózně zamnul kořen nosu. „Možná, že máte pravdu. Asi bychom se jí měli více věnovat i po té psychické stránce. Měli bychom s ní více hovořit. Víte –“

„Já už s ní hovořila,“ přerušila Polly jeho váhavá slova znovu.

Ramon tázavě pozvedl obočí a podrbal se ve vlasech. „A výsledek?“

„Výsledek je ten, že Noreen má strach z vás,“ vychrlila ze sebe Polly. „Promiňte pane doktore, že jsem vám to neřekla hned na začátku, ale měla jsem strach, že mě nevyslechnete do konce.“

Ramon se zhluboka nadechl a pak dlouze vydechl. Nervózně stiskl rty. „Problém je v tom, slečno Plimmová, že já celou dobu od chvíle, kdy jsem zjistil, že na operačním stole byla právě Noreen, nedělám nic jiného, než hledám způsob, jak se jí přiblížit a jak jí pomoci.“

„Budete muset změnit taktiku,“ navrhla chladně Polly.

Ramon se polekal. „Jak to myslíte?“

„Nenaléhejte na ni. Dejte jí čas. Zřejmě si musí sama všechno v hlavě urovnat.“

„Všechno?“ zarazil se Ramon.

Polly si odkašlala. „Slečna Noreen mi povyprávěla hodně ze své minulosti. Myslím, že má důvod ke zmatku. A vy byste to měl vědět.“

Ramonův výraz ve tváři kolísal mezi uražeností a podrážděností. „A co ten pan Donaldson? Třeba jeho návštěvy k tomu jejímu zmatku jen přispívají.“

„Jestli spíš vy nepřispíváte k tomu, aby ho sem nepouštěli,“ podotkla tázavě Polly a vyčítavě na Ramona pohlédla. „Sama jsem byla svědkem, jak sem domovník pana Donaldsona nechtěl pustit. Prý měl od vás instrukce, že časté návštěvy mladého pána nedělají slečně dobře.“

Mladého pána, zopakoval si v duchu dotčeně Ramon. Vstal ze židle, na které celou dobu rozhovoru seděl velmi neklidně. Začal chodit po místnosti sem a tam. „Sama dobře víte, že Noreen v noci špatně spí, že by se neměla zbytečně vyčerpávat a unavovat. V neposlední řadě, jak jste mi tu sama řekla, její psychika není v tak dobrém stavu, jak bychom v téhle fázi léčení už čekali,“ chrlil jedno slovo za druhým a jeho výstup zněl jako obhajovací řeč u soudu.

Sestra Plimmová si povzdychla. „Víte co, řekněte mu to sám, až ji zase přijde navštívit. Koneckonců zítra je pátek. To se pan Donaldson určitě zastaví.“

Ramon nucené přikývl. „A víte co? Já panu Donaldsonovi navrhnu, ať se Noreen zeptá, jestli se jí tu vůbec líbí a jestli se třeba nechce vrátit k sobě do bytu. Vám by koneckonců bylo jedno, jestli budete za ní dojíždět sem nebo k ní. Možná, že se takovým radikálním řezem hodně vyřeší,“ oznámil dotčeně a řeč vyzněla trochu teatrálně.

Sestra Plimmová hleděla na Ramona zděšeně.

„Šokoval jsem vás?“ zeptal se Ramon rádoby ležérně.

Sestra jen přikývla na souhlas. Po krátké odmlce, kdy se musela z nečekané Ramonovy reakce vzpamatovat, si rozpačitě odkašlala. „To, co jste navrhl, bude asi moudré,“ vysoukala ze sebe na konec. Pak se rozloučila a odešla.

Ramon si nervózně prohrábl vlasy a slepě hleděl před sebe. Napadlo ho, že to s tím radikálním řezem trochu přehnal. Silně se obával toho, že se Noreen odstěhuje.

Brad se zubil hned ve dveřích, když vcházel do Noreenina pokoje.

„Tak co, krasavice?“ oslovil ji laškovně. „Snad vás zase nepřepadla melancholie, slečno?“ dodal a zavřel za sebou dveře. Noreen jen pokrčila rameny a Brad si k ní přisedl na okraj postele.

„Snažím se nebýt nervózní, ale nejde mi to,“ posteskla si Noreen.

„Mám pro tebe jednu velkou novinku,“ napínal ji záměrně Brad.

„Jakou?“ pookřála Noreen.

Brad povytáhl tajuplně obočí! „Představ si, že doktor Cortero mi řekl, že jestli chceš, můžeš se přestěhovat do svého bytu. Sestra Plimmová tam bude za tebou dojíždět. To je věc, co?“

Noreen se zhluboka nadechla, přivřela oči a slastně zadržela dech. Pak tiše a pomalu vydechla. „To je neuvěřitelné. A kdy bych mohla odjet?“

„Kdy chceš,“ odpověděl Brad nadšeně. „Jediné, co mi vrtá hlavou je to, proč ti to Cortero nenavrhl už dávno,“ podotkl zamyšleně.

Noreen pokrčila rameny. „Asi mě chtěl mít pod dohledem.“

„Ty tu ale ráda nejsi, viď?“ vyzvídal Brad.

„To máš těžké,“ snížila hlas Noreen. „Ramon je na mě hrozně hodný. Mám tu u něj všechno, na co si jen vzpomenu. Je o mě postaráno jako o princeznu, ale…“ Noreen se odmlčela.

„Ale co?“ naléhal Brad.

„Ale čím více péče mám, tím víc se cítím zavázaná a ani si neumíš představit, jak mě to děsí. Už je to jako nějaká noční můra. Já jsem se zařekla, že už nikdy nechci být nikomu nic dlužna. Nebo nechci mít ten pocit, že jsem dlužna. To mě hrozně oslabuje a svazuje. Možná proto mám ty deprese. Nevím, jak z toho ven.“

„Tak teď máš skvělou možnost, jak se toho zbavit,“ ponoukal ji Brad. „Vrať se k sobě domů a máš vyřešeno.“

„Nemám, Brade. Už teď přemýšlím, o tom, jak mu tu jeho starost a velkorysost vrátím…“

„Co bys mu vracela,“ rozhořčil se Brad. „On je ti dlužen za to, jak se k tobě choval v minulosti. Ty jsi totiž příliš citlivá a všechno bereš příliš vážně. Jestli ti můžu poradit, tak se vrať co nejdřív domů. Tam se brzy těch vděčných pocitů zbavíš.“

„Proč myslíš?“ zasmušila se Noreen.

„Protože budeš muset více méně spoléhat zase jen na sebe, což tě hodně zaměstná. Nebudeš mít pak tolik času na přemýšlení,“ domlouval jí Brad.

„Ty si taky myslíš, že žena by neměla moc přemýšlet?“ vtipkovala Noreen.

Brad se srdečně zasmál. „Ne, já si jen myslím, že přílišné přemyšlení ženě škodí.“

„Tím chceš říct, že hloupější žena je na tom vlastně líp?“

Brad se znovu rozesmál. „Ona ano. Ale ten muž vedle ní je chudák.“

„I když je krásná?“ domáhala se Noreen.

„Krása, která není podložená inteligencí, je prázdná. To správný chlap velice brzo pozná. Takovou ženu si chytrý muž na celý život nevybírá. A kromě toho, krása je tak široký pojem, že jej něze definovat. Pro mě je krásná každá žena, která je upravená, milá a chytrá.“

Noreen si povzdychla. „Někdy si vzpomenu na Isadoru. Měla daleko snazší život. Nikdy si neděla žádné výčitky. Všechnu pozornost brala jako samozřejmost a ani by ji nenapadlo, aby někdy zpytovala svědomí.“

„Hm,“ zamumlal Brad. „Takové ženy by mi bylo skutečně líto. Její život, byť v přepychu, bych nechtěl žít ani za nic. Měla vůbec někdy z něčeho radost?“ Noreen pokrčila rameny. „To nevím. Asi ne.“

„Tak to byla nešťastná osoba,“ potvrdil Brad. „To ty nejsi, a proto se nesnaž tak vypadat, ano?“

Noreen přikývla, Brad ji upravil polštáře pod hlavou, políbil na čelo a rozloučil se.

Když odešel, vstoupila do pokoje sestra Plimmonová. „Je čas na lék, slečno.“

„Polly, mohla byste se pana Cortera zeptat, kdybych se mohla vrátit zpátky k sobě domů?“

Ramon se ten den vrátil z práce dřív než obvykle. Sestra Plimmová jeho časný návrat uvítala. Nejprve mu vyřídila vzkaz od Noreen a potom ho požádala volno až do večera, aby si mohla obstarat něco ve městě. Ramon svolil, a když odešla, jeho první kroky vedly do Noreenina pokoje. Otevřel dveře a zastavil se na jejich prahu.

„Můžeš odjet hned zítra ráno, když budeš chtít,“ začal, aniž by Noreen pozdravil. Potom pomalu vešel do místnosti. „Ale jednu věc ti s sebou nedám. Tvoje kotě. Ne snad proto, že bych ti chtěl dělat naschvály nebo tě nějak citově vydírat. Důvod je ten, že budeš mít co dělat sama se sebou a starost o něj by tě zanedlouho obtěžovala. U mě mu bude dobře. Až budeš na tom líp, dám ti ho zpátky.“

Noreen mlčky přikyvovala.

„A ještě něco. Tys mu zatím žádné jméno nedala. Tak jsem mu začal říkat prostě Mourku.“

Noreen opět mlčky přikývla.

Ramon si přisedl na její postel. „Řekni mi, proč se ti tu nelíbí? Co ti tu chybí? Vždyť jsem všechno zařídil. Nebo jsem ti nějak ublížil?“ domáhal se vysvětlení.

„Ne, to ne,“ ujistila ho Noreen. „Jen jsem nerada na obtíž.“

Ramon nevrle mlasknul. „Dal jsem ti snad nějak najevo, že bys mi tu překážela?“

Noreen uhnula pohledem. „Nedal, já vím. Ale…“

„Tak se na mě zlobíš za to, že jsem nedávno ztratil nad sebou kontrolu a…? Úplně jsi mě pobláznila,“ přiznal Ramon a raději zasunul ruce do kapes, aby opět nepodlehl Noreeninu kouzlu.

Noreen se začervenala. „Nevím, co na to říct.“ Jak seděla, schoulila se do klubíčka, jako by v semknutém objetí svého těla nalézala jedinou ochranu.

„Noreen ty se mě bojíš?“ zeptal se opatrně Ramon.

‚Noreen sebou trhla a na protest se napřímila.

Ramon na ni upíral svůj zrak, oči mu zářily a rty se chvěly. Měl Noreenina udivená, pootevřená ústa na dosah, ale už si netroufal. Zmátla ho svým důvěřivým pohledem. Bál se, aby něco nepokazil.

„Já ti jen už nechci dál narušovat tvé soukromí,“ nutila mu důvod, když se uvolnila. „Narušovat mé soukromí?“ zopakoval překvapeně Ramon. „Jaké soukromí? Vždyť, dokud za tebou nepřijdu do pokoje, ani o tobě nevím. Mám tu k dispozici několik dalších místností. Ani je nestačím všechny využívat.“

„Já to myslela jinak. Napadlo mě, že by sis třeba rád přivedl nějakou… nějakou návštěvu a moje přítomnost –“

Ramon ji přerušil smíchem. „Nemáš ty náhodou na mysli nějakou ženu?“ Noreen se zarděla.

„Tak to tě můžu s čistým svědomím uklidnit, že nic takového v plánu nemám,“ prohlásil přesvědčivě.

„Nebo třeba bys tu někdy rád měl společnost vždyť jsi každý večer sám,“ přispěchala s dalším důvodem Noreen dřív, než by Ramon začal příliš rozebírat její předchozí obavy. „Vždyť ti to musí –“

„Chybět?“ doplnil ji Ramon a ušklíbl se. „Tak to mi teda nechybí. A nic neříkám s takovým zadostiučiněním jako právě tohle.“ Noreen se podmračila. „Já myslela, že jsi měl rád večírky. Isadora přeci skoro každý den nějaký pořádala, pokud vím.“

Ramon přikývl a povzdychl si. „Ano, Isadora ano. Ale mě se na můj názor nikdo neptal. Isadora mi vždycky jednoduše oznámila, kdo k nám přijde, a to bylo všechno. Když jsem se ozval a bránil se věčným návštěvám, tak mi jen odsekla, že se doma nudí a že večírky jsou způsob, jak být v kontaktu s lidmi a navíc se nenudit. A bylo to.“

„Promiň mi mojí indiskrétnost, ale proč jsi jí to prostě nezatrhl?“

„Na to je velmi jednoduchá odpověď,“ konstatoval Ramon. „Prostě proto, že jsem si to nemohl v našem společenském postavení dovolit. I proto nebo hlavně proto vypadalo navenek naše manželství jako ideální svazek dvou šťastných lidí. Kdybychom tuhle iluzi v lidech kolem nás nevyvolali, bylo by to pro mě ještě horší. Neumíš si představit, co dokáže pomluva, křivé nařčení.“

Noreen si odkašlala. „Myslím, že umím. Až moc dobře.“

Ramon bolestně přivřel oči. „Promiň.“

„To je v pořádku,“ odpověděla Noreen. „To musí být hodně nepříjemné předstírat něco, co není pravda, a pak v té lži žít.“

Ramon se na okamžik odmlčel. Bylo těžké Noreen vysvětlit důvody, proč ve svazku s Isadorou pokračoval i přes všechna úskalí. Neměl odvahu přiznat, že Isadora byla vychytralá žena, která velmi dobře ovládala způsoby taktizování. A zejména s muži. Nesčetněkrát se Ramon ocitl v situaci, kdy byl pevně rozhodnut, že od Isadory odejde, i kdyby tím měla utrpět jeho prestiž. Ve chvíli, kdy se jeho rozhodnutí zdálo neoblomné, Isadora vystihla situaci a pokaždé Ramona obměkčila a obloudila, takže neodešel. Nejzáludnější na všem bylo to, že po každém takovém zmařeném odchodu se jeho pouto k Isadoře upevňovalo.

„Bylo to tak paradoxní, že kdybych to nezažil na vlastní kůži, tak neuvěřím,“ prohlásil nečekaně Ramon. Zdálo se, že vyřkl nahlas jednu z myšlenek, které se mu nyní honily hlavou.

„Takže proto jsi nechtěl děti,“ zauvažovala Noreen.

Ramon sebou trhl. „Ne, tak to nebylo. Já jsem děti chtěl. To Isadora je nechtěla. Kdykoliv svoji minulost rozebírám, dospěju k závěru, že mě snad musel ovládat nějaký démon či co. Jako bych měl všechny smysly zastřené.“

Noreen pokrčila rameny. „To je přece normální, že když se člověk do někoho zamiluje, vnímají jeho smysly spíš představy než realitu.“

„To je pravda,“ souhlasil Ramon. „O co vymyšlenější jsou ty představy, o to krutější je pak ta realita, když zamilovanost vyprchá.“

„Takže proč nepřistupovat k lásce realisticky? Sundat růžové brýle a hned je vidět, jak na tom člověk je,“ namítla Noreen.

Ramon se rozesmál. „To by pak nebyla láska. Pak k ní i ta zamilovanost i to trápení. Jenom se mi někdy zdá, že mám toho trápení víc, než si zasloužím.“

„Z čeho tak usuzuješ?“ vyzvídala Noreen. Ramon na ni dlouze pohlédl. Noreen se nechápavě zamračila a zpytavě Ramona pozorovala. Ramon se k ní naklonil blíž a kolem úst mu hrál záhadný úsměv. Něžně ji pohladil po tváři a potom palcem jemně přejel konturu jejích úst. „Už víš?“

Noreen se rozbušilo srdce. Mlčela. Uhnula očima, protože tušila, že se o ni znovu pokouší ta omamná závrať, které téměř podlehla, když ji Ramon poprvé políbil.

„Přesvědč se, jak bije,“ řekl Ramon smířlivě a vzal Noreen za ruku. Přiložil její dlaň na svůj hrudník, aby vnímala silný tlukot jeho srdce. Upřeně se na ni zadíval. V očích se jí zračilo stejné vzrušení, jaké cítil Ramon. Pak najednou sklonila hlavu. Napětí, které mezi nimi vzrůstalo, bylo pro ni dál nesnesitelné. Kuráž ji opouštěla. Nešťastně vydechla. Ramnon však na ni stále upíral svůj zrak. Nechtěl, aby se odtáhla. Otřel se tváří o její vlasy. Noreen překvapeně vzhlédla. „„Cítím to,“ zašeptala tiše a stále měla svoji dlaň položenou na jeho hrudníku.

„Myslím, že ne dostatečně,“ namítl Ramon. „Ty se mě stále bojíš. Vím to, ale nevím proč. Proč si nechceš přiznat to, co já cítím už dlouho?“

Noreen s vypětím všech sil mlčela. Nepřiznala svoji skutečnou náklonnost. Vytrhla ruku z jeho sevření.

Ramon zklamaně vstal. „Pokud si to moc přeješ, tak tu se mnou zůstávat nemusíš. Zajistím ti stejně dobrou péči i u tebe doma. Stačí…“ Ramon si odkašlal. „Stačí jen říct, kdy chceš jet.“

Noreen najednou pocítila prudkou lítost nad tím, že si netroufala Ramonovi uvěřit. Utápěla se ve zmatcích a jako by nesmyslně vzdorovala jakémukoliv užitečnému východisku.

Ramon její zoufalý pohled zachytil. „Bylo by ti to líto, kdybychom se takhle rozloučili, querida? zeptal se sklesle a nevědomky dokončil svoji otázku španělsky.

„Quizas un poco,“ odpověděla k jeho obrovskému překvapení Noreen. Snad, trochu.

„Ty umíš španělsky?“ podivil se Ramon a ožil. „Jak je možné, že mi to doposud uniklo?“

Noreen pokrčila rameny. „Zřejmě ti uniklo víc věcí,“ dobírala si ho záměrně.

„Ale ty máš i dobrý přizvuk, víš to?“ pokračoval v údivu Ramon.

„To nemůžu posoudit. Nejsem rodilý mluvčí,“ odpověděla dojatě Noreen. Nečekala, že Ramon bude tolik nadšen jejími jazykovými znalostmi.

„Ale působíš tak. Ty ses někdy učila španělsky?“ vyzvídal a přisedl si znovu k ní na postel. Tentokrát se Noreen neodtáhla.

„Ano. Profesor, kterého jsme měli na španělštinu, byl z Havany, takže mi nedělá problémy kubánský přízvuk.“

Ramon stále jen vrtěl nevěřícně hlavou. „To je neuvěřitelné. Takže my spolu můžeme mluvit španělsky viď?“

Noreen nejistě pokrčila rameny a zároveň rozpačitě přikývla.

Ramon povytáhl užasle obočí a na rtech se mu usadil spokojený úsměv. Zdálo se, že najednou zaplašil všechny pochybnosti o tom, jestli Noreen zůstane s ním. „Mám, pro tebe takový návrh,“ začal tajemně. „Jestli chceš a jestli tady zůstaneš, můžu ti po večerech číst svého nejoblíbenějšího španělského spisovatele.“

„Baroju?“ hádala Noreen.

„Jak to víš?“

„Isadora mi jednou nějak nesrozumitelně říkala něco o tom, že se nevyzná ve španělské literatuře, a že by ti ráda udělala radost a přinesla ti nějakou zajímavou knihu. A tak „– jsi jí vybrala Paradox, Rey od Baroji,“ doplnil ji Ramon. „Vzpomínám si na ten den, kdy mi tu kmihu přinesla, velmi dobře. Isadora totiž nejenže se nevyznala ve španělské literatuře, ona se nevyznala v žádné literatuře. Proto mi bylo záhadou, že by se mi tak dokonale trefila do vkusu. Nepřiznala tehdy, že to byl tvůj nápad poslat mi Baroju. Tvrdila mi, že nahlédla do mé knihovny a protože tam převažovala španělská literatura, usoudila, že tenhle autor by se mi mohl líbit. To byla sice dobrá výmluva, ale brzy se stejně ukázalo, že jí literatura nic neříká.“

„Každého nebaví ležet v knížkách,“ hájila Noreen Isadoru.

„Ba ne, to nebylo tím. Když mi toho Baroju přinesla, myslel jsem, že si ho taky ráda přečte sama.

Nepřečetla ani deset stránek a vrátila mi ho s tím, že takové nesmysly číst nebude. Urazilo mě to. A když jsem po ní chtěl konkrétní vysvětlení, odsekla mi se slovy, že čtení o chudobě a utrpení přece nemá zapotřebí.“

„To byla škoda, že jí to víc nedalo. Baroja je podle mě dobrý psycholog,“ usoudila Noreen.

„Aby nebyl,“ dodal nadšeně Ramon. „Vždyť on byl původním povoláním lékař. Na psaní se dal až později.“ Pak se usmál. „Máš ráda Zorrillu?“

Noreen přikývla. „Don Juan Tenorio,“ zacitovala.

„Co to, že jsi se zmínila zrovna o tomhle díle?“ zeptal se překvapeně Ramon.

„A proč ne?“ podivila se Noreen.

„No protože Zorrillův Don Juan je přece na rozdíl od verze Tirsa de Moliny uchráněn před peklem láskou hodné ženy.“

„Já to dílo mám zřejmě ráda z jiného důvodu než ty,“ namítla Noreen s jistou dávkou škodolibosti.

Ramon si k ní přisedl blíž. Položil jí ruku na rameno. Oči mu zazářily, rty se mu zachvěly a do pološera deštivého dne zasvítily jeho bílé zuby. „Všiml jsem si, že se ti hezky hojí ta jizva,“ zamumlal. Noreen sklopila hlavu a začervenala se. Teprve nyní si všimla, že jí noční košile dráždivě poodhalila její alabastrově bílou pokožku hrudníku. Nervózně se poupravila a v tom ji Ramon chytl za ruku. Noreen překvapeně vzhlédla.

„Proč tu nechceš zůstat?“ zeptal se opatrně. „Ty víš, že jsem rád, že jsi tu. Víš, že mi v ničem nenarušuješ moje soukromí. Víš, že nic pro tebe nedělám z musu. Tak mi řekni jeden rozumy důvod, proč tu nechceš zůstat se mnou?“

Noreen mlčela. Cožpak mohla přiznat, že ten jeden jediný rozumný důvod vlastně vůbec není rozumný? Cožpak mohla jen vyslovit, že Ramonova přítomnost je pro ni víc než příjemná? Cožpak mohla dát najevo, že chuť jeho rtů byla omamná a že ji docela zmátla?

Cožpak mohla jen pomyslet na to, že jen s vypětím vší vůle dokázala odstrčit jeho nádherné mužské ruce, které se troufale dotýkaly jejího rozechvělého těla? Cožpak mohla vyzradit své nejniternější přání? Nebyla zmatená proto, že by nevěděla, co chce. Tápala ve svých krocích jenom proto, že se bála připustit si pravdu. Dokud ji od sebe odháněla, měla vyhráno. Jakmile by ji nechala zvítězit, byla by to její prohra. Zřejmě nejsladší, jakou kdy zakusila. Ale co kdyby se spálila znovu? Jak hořce chutná pravda už přece poznala. Nikdo tu její pravdu tehdy nechtěl poslouchat. Proč ona by ji měla poslouchat nyní, když jí nahání strach?

„Já tu skutečně nemůžu zůstat,“ bránila se Noreen. „Proč?“ dožadoval se Ramon. „Řekni mi důvod.“ Noreen sklopila hlavu. Ramon jí něžně odhrnul z čela pramínek vlasů, který jí vyklouzl z drdůlku. „Proč nemáš někdy vlasy rozpuštěné?“ zeptal se jako mimoděk, aby zmírnil napětí, které svou naléhavostí vyvolal.

Noreen s úlevou vydechla. „Dost překážejí, když je mám rozpuštěné. V práci si to vůbec nemůžu dovolit. Už z hygienických důvodů. A doma je pořád tolik práce, že rozpuštěné vlasy jsou pro mě luxus.“

„A nemohla by sis je rozpustit aspoň na noc? Ve spánku ti nijak překážet nemůžou,“ přesvědčoval ji i Ramon.

„Taky překáží,“ tvrdila neústupně Noreen. „Vždycky se někam připletou a tahají mě.“

Ramon se rozesmál. „To je zajímavé, že všechno dokážeš zdůvodnit, jenom to, proč mě chceš opustit, zdůvodnit neumíš.“ Noreen vrhla na Ramona kalný pohled. „Já skutečně nevím, jak to říct.“

„Ty mi pořád nemůžeš odpustit, viď?“ snažil se jí pomoci Ramon. „Odpuštění není jednoduchá věc, já vím. Já se ale snažím –“

„Já už jsem ti dávno odpustila,“ přerušila ho Noreen.

„Skutečně?“ zajásal Ramon.

Noreen přikývla. „Vlastně jsem… vlastně jsem ani neměla moc co ti odpouštět, protože jsem se vždycky snažila tvoje chování pochopit.“

„Tak pak nechápu, proč…“ Ramon nedokázal větu dokončit. Na okamžik se v celém jeho těle rozlil pocit blaženosti. Noreenino odpuštění setřáslo hlavní břímě z jeho svědomí. Potom ho však přepadla nejistota. Jaký byl tedy pravý důvod, proč Noreen odmítala jeho přízeň?

„Víš, Noreen,“ oslovil ji najednou. „Já vím z vlastní zkušenosti, že smutek a trápení jsou tu proto, aby byly nakonec vykoupeny štěstím a radostí. Trápení nám sice vyryje rýhu na duši, ale ta pak je naplněna štěstím. Čím hlubší je rýha, tím více štěstí se pak do ní vejde. Možná, že to zní pateticky, ale je to tak. Smutek a radost se v životě člověka střídají stejně pravidelně jako v přírodě hezké a ošklivé dny.“

„Já vím,“ řekla tiše Noreen. „Možná, že se toho přívalu štěstí bojím,“ uznala vyplašeně. „A možná, že to je ten důvod, proč bych byla raději doma.“ Nemusela více dodávat.

Ramon neztratil duchapřítomnost, i když ho Noreenino vyznání ohromilo. „Chci, abys byla šťastná. Udělám proto všechno.“ Vzal Noreen za ruku a políbil ji do dlaně.

Noreen se nadechla a měla na jazyku spoustu slov, která nakonec nevyřkla. Chtěla Ramona ujistit, že už je šťastná, protože je naživu a protože se bude moci vrátit do práce, která doposud představovala její největší štěstí, a protože… Slova byla zbytečná. Sama dobře věděla, že nejšťastnější byla ve chvíli, kdy horké Ramonovy rty vtiskly do její paměti skutečný obraz potěchy.

„Tak tedy řekni sestře Plimmové, že už nemusí balit. Že tu zůstanu,“ rozhodla Noreen. „Jsem totiž zvědavá na toho Baroju.“ Když viděla, jak Ramona evidentně překvapila, rychle dodala: „No slíbil jsi mi přece, že mi z něj něco přečteš, ne?“ Následující den odpoledne pomáhala sestra Plimmová Noreen do sprchy. Koupel ve vaně neměla Noreen zatím povolenu vzhledem ke čtyřem řezným ranám, které se hojily postupně. Jednu ve slabinách, kudy vedl srdeční katetr, dvě na hrudníku, kam byly zavedeny drenážní trubice, a poslední v srdeční oblasti, což byl pozůstatek po samotné operaci.

Zanedlouho poté, co Noreen ulehla zpět do postele, se vrátil Ramon z práce. Přišel nečekaně brzy. Sestra Plimmová ještě nestačila Noreen vysušit fénem vlasy.

„Tohle rád udělám za vás, sestro. Můžete si odpočinout,“ zvolal Ramon hned ode dveří Noreenina pokoje, odkud obě ženy pozdravil. Zároveň si povoloval kravatu, kterou pak přehodil přes židli ve vedlejším pokoji.

„Vždyť sám potřebujete odpočívat,“ namítla sestra Plimmová a pokračovala ve vysoušení vlasů.

„Necítím se unavený,“ ozval se Ramon z vedlejší místnosti. „A navíc mám jednu prosbu.“ Nahlédl do Noreenina pokoje. Sestra Plimmová vypnula fén, aby na sebe nepokřikovali.

„Mohla byste říct kuchařce, aby dnes k večeři udělala něco speciálního?“

„A co by to mělo být?“ zajímala se slečna Plimmová. Třeba filé z mořského ďasa na jablečném víně,“ Snavrhl Ramon se šelmovským výrazem v očích. „Co vy dvě na to?“

To zní lákavě,“ řekla pohotově slečna Plimmová. „Já jen nevím, jestli tu rybu má kuchařka v mrazničce. Kdyby jí neměla, tak já ji můžu dojít koupit, protože stejně potřebuju dětské mýdlo tady pro slečnu Noreen. Už nám dochází.“

„Skvělé,“ nadchl se Ramon. „Tak to běžte, prosím, zařídit a já Noreen zatím dosuším vlasy, aby nám nenastydla,“ dodal snaživě. Noreen se dotčeně ušklíbla.

Když slečna Plimmová s úsměvem na rtech odešla, Ramon za ní zavřel dveře pokoje.

„Konečně vidím ty krásné dlouhé vlasy nevyčesané do drdolu,“ pochvaloval si Ramon a přistoupil k Noreenině posteli. „Ale svážeš mi je pak!“ zalekla se Noreen jeho osedlosti po rozpuštěných vlasech. „Jen v případě, jestli tu máš nějakou mašli,“ připustil s úsměvem Ramon. Támhle na stole,“ přispěchala s odpovědí Noreen.

Než vzal Ramon do ruky fén, přisedl si k Noreen na postel a začal brát do rukou jeden slabý pramínek vlasů po druhém, aby si vychutnal jejich délku, hebkost a množství. Pak vzal do rukou celý chomáč a toužebně k němu přivoněl.

„Kdybys věděla, jak jsem o nich snil,‘ zašeptal tajemně. „Vlastně jsem byl rád, že jsi je nosila svázané do drdolu, protože jinak bych měl potíže se ovládnout,“ přiznal a znovu zabořil ústa do voňavých vlasů.

Noreen hlasitě vzdychla a Ramon prudce zvedl hlavu. Zdráhavě pouštěl pramínky vlasů, které nábožně svíral ve svých dlaních, a pohlédl Noreen do očí. „Ty jsi nevěděla, že po tobě toužím?“

Noreen popadla dech. „Ne,“ zajíkla se.

Ramon se natáhl pro fén a chvíli na něj nepřítomně hleděl. „Já jsem ti to nemohl nikdy předtím říct,“ začal se svěřovat. „Častokrát jsem se sám sebe ptal, proč není Isadora alespoň z poloviny tak chápavá, skromná a vstřícná jako ty. Proto jsem se k tobě choval tak sarkasticky. Kdybych ti dal najevo své opravdové city, trápil bych se ještě víc. A tebe bych uváděl jen do rozpaků, protože jako ženatý muž jsem u čestné dívky jako jsi ty měl malou šanci pro pochopení. A tak jsem pokorně nosil své břímě a stále doufal, že to nemůže trvat věčně. Nakonec to dopadlo dost paradoxně. Ztratil jsem manželku, kterou jsem miloval a zároveň tolik zatracoval.“

„Nevím, co na to říct,“ procedila mezi zuby Noreen.

„K tomu ani není co dodat,“ doplnil ji Ramon. „Faktem je to, že jsem namísto toho, abych ti dal najevo, jak moc tě obdivuju, tě vlastně jen trápil. Taková divná kamufláž či co. Možná zbabělost. Nevím. Je mi to moc líto,“ dodal provinile a fén, který doposud křečovitě držel v rukou, odložil znovu na stůl vedle postele.

Noreen zamyšleně pokývala hlavou. „Takže to, že sis mě sem vzal, byl vlastně takový nějaký čin na tvé cestě k pokání?“

Ramon odmítavě zavrtěl hlavou. „To v žádném případě. Možná jen v momentě, kdy mě tohle napadlo. Ale od chvíle, kdy jsem si tě sem přivezl, to s pokáním už nemělo nic společného.“

Noreen pokrčila rameny. „Zní to hezky a snadno se tomu dá uvěřit.“

Ramon pohladil Noreen po tváři. „Chci, abys tomu skutečně věřila. A chci taky, abys věděla, že od té doby, co jsi tu se mnou, se rád vracím domů.“ Na okamžik se odmlčel, jako by se nořil zpět do vzpomínek.

„Naposledy jsem se rád vracel domů těsně po svatbě s Isadorou. Pak se Isadora tolik změnila. Začala s večírky a se svými vrtochy a můj pobyt doma se stával nesnesitelným. Navíc žárlila na moji práci, a tak se snažila rušit i moje domácí studia, ke kterým jsem se uchyloval stále častěji, abych byl alespoň chvíli sám. A v klidu. Ale málokdy se mi to podařilo…“

„To je opravdu smutné. Nikdy bych do Isadory neřekla, že bude tak despotická,“ podivovala se Noreen.

Ramon si pozdychl. Zdálo se, že už nechtěl vzpomínat. „A teď se zase rád vracím domů. Moc rád. Jako nikdy předtím,“ nepopíral a ukazováčkem přejížděl obrys mateřského znaménka na Noreenině paži.

Noreen se nepatrně otřásla. „To je skutečně zvláštní, protože tě doma čeká vlastně další pacient,“ dodala humorně.

Ramon zavrtěl hlavou. „Ty nejsi můj pacient. Ty jsi můj poklad. A já se o tebe nerad dělím s jinými lidmi.“

Noreen sklonila rozpačitě hlavu, protože věděla, že se začervenala. „Máš na mysli Brada?“ zamumlala.

„Mám na mysli kohokoliv, kdo by mi tě chtěl vzít. Já se tě totiž jen tak lehce nevzdám,“ prohlásil odhodlaně. „Jsi příliš majetnický,“ namítla Noreen.

Ramon na Noreen lišácky mrknul a nakrčil nos. „Ty máš jediné štěstí, že jsi teď po té operaci stále tak křehká, protože jinak bych tě sevřel v náručí a líbal tvé tělo, dokud by mi celé nepatřilo.“ Ramone!“ okřikla ho polekaně Noreen.

Ramonovi se na rtech rozehrál sebejistý úsměv. „Já vím, že se na mě nezlobíš. Já ti za to slibuju, že neudělám nic, s čím nebudeš souhlasit.“ Vzal Noreen za ruku a něžně palcem přejížděl její dětsky drobnou dlaň. „Jaké máš ráda prstýnky?“ zeptal se nečekaně.

Ramonova otázka Noreen zaskočila. „Vždyť vidíš, že žádné nenosím.“

„To sice vidím, ale nepřikládám tomu žádnou důležitost. Pacienti většinou nejsou ověšeni šperky,“ zašprýmoval.

„Takže najednou jsem tvůj pacient,“ odvětila také žertem Noreen.

Ramon si stále prohlížel její hebkou ručku a na její vyzývavou odpověď nereagoval. Pokračoval po svém. „Líbil by se ti prstýnek z bílého zlata a s kamínkem třeba… třeba z rubínu?“

Noreen zavrtěla nechápavě hlavou. „Proč bych měla chtít nějaký prstýnek? Já od tebe nečekám žádné dárky, Ramone. A ani je neumím přijímat. Nejsem taková. A jestli mi –“

„Já ti nechci dát jen dárek,“ přerušil ji Ramon. „Já chci, abys mi patřila.“

Noreen k němu překvapeně vzhlédla. „Není na prstýnek příliš brzy?“

Ramon přivřel bolestně oči. „Někdy mám dojem, jestli není pozdě.“

„Ramone, já…“ Noreen uhnula očima. Zdálo se, že jí tato rozmluva nebyla příliš po chuti.

„Ty sis něco plánovala s Donaldsonem?“ neovládl se Ramon a zvědavě se zeptal.

Noreen se nervózně kousla do rtu. „Je to dobrý kamarád. Mám ho ráda.“

„Ale nemiluješ ho?“ chtěl se ujistit Ramon. „Mám ho ráda,“ zopakovala Noreen. „No to já taky. Ale věř mi. On by nebyl ten pravý.“

Noreen se podmračila a bojovně se napřímila. „Z čeho tak usuzuješ?“ Trochu ji popudila Ramonova jistota.

„Když za tebou přijde, usměješ se, jsi zřejmě ráda, ale nechává tě klidnou,“ naznačil Ramon.

„Jak… jak jsi na to přišel?“ začala koktat Noreen.

Ramon sešpulil váhavě rty. „Pořád mám před sebou tvou rozrušenou tvář, když jsem tě poprvé políbil. Pořád tě mám v paměti jako neskutečný snový obraz. Vím, že kdykoliv jsem ti nablízku, snažíš se ode mne odtáhnout co nejvíc, aby ses zase nezačervenala nebo nepocítila příjemné zachvění po celém těle. Vím, že tomu někdy ani nestačíš zabránit. Možná, že jsem byl slepý dlouhá léta. Ale teď si všímám každého tvého pohybu, každého gesta. Tuším, co cítíš. A žádný z těchto náznaků není patrný, když je ti nablízku Brad.“

Noreen nepospíchala s odpovědí. Přiznala v duchu Ramonovi, že má pravdu. Nahlas to však přiznat nechtěla. „Jak to můžeš vědět? Jak víš, jak se chovám, když je tu Brad? Vždyť nás tu necháváš o samotě?“

Ramon přikývl. „To ano, ale jsem svědkem tvých reakcí, když přichází a když odchází. To mi stačí.“

„Stačí k čemu?“ zpovídala ho Noreen, dotčená jeho sebejistotou a zároveň rozrušená tím, jak přesně odhalil její nejtajnější pocity.

„Abych věděl, že ke mně cítíš to samé, co já k tobě. Úctu, obdiv a něhu, ale i touhu.“

Noreen si zoufale sevřela konečky prstů své spánky. „Ramone, na tuhle rozmluvu je zřejmě ještě brzo. Já o tom už nechci hovořit. Jinak mě zase donutíš k tomu, abych uvažovala o odchodu,“ vzdorovala.

„Tak jsem to nemyslel,“ hájil se Ramon. „Napadlo mě, že je snad už čas, aby sis i ty přiznala, co skutečně cítíš.“

Noreen přikývla a zvážněla. „Ano, uvažovala jsem o svých skutečných pocitech už několikrát. A přitom jsem si vzpomněla na naši rozmluvu o odpuštění. Myslím, že už bych neměla dál odmítat tetu se strýcem. Chtěla jsem tě proto požádat, jestli bys je sem nemohl někdy pozvat.“ Když dokončila větu, tázavě na Ramona vzhlédla.

Ramon se k ní opatrně přiblížil a políbil ji na čelo.

„Jsem moc rád, že ses tak rozhodla. Hrozně se změnili.

Volali mi několikrát do práce a ptali se, jak se ti daří. Já jsem nevěděl, jestli bys je neodmítla, a protože jsem chtěl předejít nepříjemnostem, řekl jsem jim, že jsi ještě hodně slabá, a že jejich návštěvu zatím nedoporučoval. Určitě budou hrozně šťastní, když je pozvu.“

„Děkuju,“ řekla Noreen.

„Já děkuju tobě,“ zdůraznil Ramon a tentokrát ji něžně políbil na rty. V jeho polibku bylo tolik něhy, kolik si jen Noreen mohla představit. Pak ještě jednou přivoněl k jejím hebkým vlasům. „Podívej, uschly samy,“ konstatoval s lišáckým úsměvem.

Noreenina teta a strýc přišli na návštěvu hned po obědě. Noreen se právě začetla do knihy, když vstoupili do dveří.

„Chtěli jsme přijít už dávno,“ omluvil se strýc hned, jak s tetou vešli k Noreen do pokoje.

„Ramon nám tvrdil, že ještě nejsi dost silná, tak abychom zatím nechodili,“ dodala teta. Strýc přistoupil k Noreenině posteli a sklonil se k ní. „Jsi tu spokojená?“ zašeptal.

„Ale ano,“ přitakala Noreen. „Ramon se o mě stará jako o malé dítě.“

„A nepřehání tu starostlivost trochu?“ prořekla se teta. Možná ze žárlivosti. „Vždyť jsem jeho pacientka,“ odpověděla sebejistě Noreen. „Je pravda, že ne všichni jeho pacienti se mají tak dobře jako já. Nicméně jednou jsme příbuzní, tak o mě pečuje víc než o ostatní.“

Mary Kensingtonová působila sklesle. Každopádně hodně zestárla. Zřejmě starostmi. „Jsme moc rádi, že se ti tu daří dobře,“ pokoušela se obměkčit Noreen. „Chci tě jen ujistit, že tvůj pobyt tady u Ramona si nijak špatně nevysvětluju. A věř, že to říkám upřímně. Byli jsme k tobě nespravedliví, když Isadora zemřela. Víš, každá matka, a to poznáš až budeš mít děti, si své dítě idealizuje v tom nejlepším světle. To jsem udělala i já. Nechtěla jsem si vůbec připouštět, jaká byla Isadora ve skutečnosti. Vlastně jsem si to do dneška nepřipustila. Uchovávám si ji v paměti takovou, jakou jsem ji chtěla mít. Chci tím jen říct, že bych moc uvítala, kdyby naše vztahy mohly být zase takové jako předtím, když si u nás bydlela.“

Noreen mlčela. Ne úmyslně. Ne proto, že by chtěla ublížit. A ne proto, že by chtěla tetu a strýce uvést do rozpaků. Sama byla tetiným přiznáním hodně překvapená a zmatená. Snad proto, jen lehce přikývla, když na ni teta nejistě a tázavě hleděla. „My jsme skutečně nevěděli, že jsi vážně nemocná.“ prolomil zvláštní ticho strýc. „Ani nás to nenapadlo. Koneckonců Ramon byl ve stejné situaci. Přiznal se nám, že se dlouho nemohl vzpamatovat z toho šoku, když zjistil, že operoval tebe.“ Teta, která celou dobu stála opodál, přistoupila blíž. „Chci, abys věděla, že ti v čemkoliv rádi pomůžeme. Pokud už teď máš na srdci něco, co bychom pro tebe mohli udělat, stačí říct.“

Strýc souhlasně přikyvoval. „Je pravda, že to teď možná hloupě vypadá, ale do jisté míry bychom rádi trochu napravili to, co jsme způsobili.“

Noreen na strýce vyčítavě pohlédla. „Já to nerada slyším, strýčku.“

Strýc se zhluboka nadechl. „Já vím, že je to směšné, když dva roky se chováme jako smyslů zbavení, a pak to chceme rychle nějak napravit. Pravda je ale taková, že ještě předtím, než jsi se ocitla v nemocnici, jsme s Mary přemýšleli o tom, jak si k tobě najít cestu zpátky. Takže naši nabídku, že ti ve všem rádi pomůžeme, nechápej jako nějakou lacinou kompenzaci za to, že jsme tehdy násilně přerušili naše vztahy. Co se stalo, se stalo. Ty k nám patříš a my chceme, abys věděla, že máš k nám vždycky dveře otevřené. I kdyby to bylo jen ve chvílích, kdy něco potřebuješ.“

„Děkuju,“ řekla Noreen dojatě. „Jakmile budu schopná sama chodit, ráda za vámi přijdu.“

Mary zajiskřily oči a hned dodala: „Mohli bychom si vyrazit třeba na Karibik. Víš, jak by ti tamní klima udělalo dobře?“

„To jistě,“ přitakal strýc. „Musíš nabírat síly. A na to je slunce, mořská pláž a absolutní odpočinek to nejlepší…“

„Budeš se chtít vrátit do práce?“ skočila Hálovi do řeči Mary.

Noreen přikývla. „Určitě. Čím víc se uzdravuju, tím víc se tam těším.“

„Neměla bys pospíchat,“ dělal si starosti strýc. „Práce zdravotní sestry je přeci nesmírně namáhavá. Ty služby, ta zodpovědnost. A hlavně ta hrozná honička. Nevím, jestli ti takové vypětí bude to tvé zesláblé srdce chtít tolerovat a snášet.“

Noreen se pousmála. „Já samozřejmě nepočítám s tím, že bych se do práce vrátila hned na plný úvazek. Ale vrátit se tam chci za každou cenu.“

Mary zpozorněla a napřímila se. „Za každou cenu? A co když ti to lékaři zakážou?“

Noreen zavrtěla hlavou. „Nemůžou mi to zakázat. Pokud se nepřihodí nic nečekaného, měla bych být naprosto v pořádku.“

„Nicméně naše nabídka platí, Noreen,“ ujistil ji znovu Hal.

Ramon se vrátil chvíli poté, co se Hal a Mary s Noreen rozloučili.

„Tak, jak to dopadlo?“ vyzvídal okamžitě Ramon. Přistoupil k Noreenině posteli a tázavě na ni pohlédl.

„Jsem pozvaná na Karibik,“ odpověděla pyšněíNoreen.

Ramon se zasmušil.

„To je sice pěkné, ale ještě nějakou dobu tě nikam pustit nemůžu, to snad víš.“

Noreen semkla rty a zesmutněla. Její mlčení bylo výmluvné.

„Ne proto, že bych se bál nějakých komplikací,“ začal ji chlácholit Ramon. „Nicméně i když je mi tvoje přítomnost tady u mě velice příjemná, nemám tě tu jen na ozdobu. Chci tě mít nablízku proto, že chci mít tvoje léčení bezprostředně pod kontrolou.“

„Já vím,“ odpověděla.

„Musíš být trpělivá,“ utěšoval ji Ramon a přisedl i k ní na postel. Vzal do svých dlaní její ruku ochranitelsky ji tiskl.“

Teď nesmíme nic zanedbat, o nejhorší máš dávno za sebou. Nesmíme dopustit, abys kvůli nějaké malichernosti dávala své zdraví v sázku. Hm?“

„Hm,“ zamumlala Noreen.

„Ještě si zajedu do nemocnice podívat se na pár svých pacientů,“ oznámil Ramon.

„Vždyť nemáš službu?“ podivila se Noreen.

„Pokud lékaři na jeho pacientech záleží, nehledí na to, jestli službu má nebo ne,“ odpověděl Ramon a spiklenecky na Noreen mrknul. Noreen věděla, že v jejím případě to platilo dvojnásob.

Ramon se vrátil velmi pozdě večer. Pokaždé, když přišel domů z práce, vedly jeho první kroky do Noreenina pokoje. Tentokrát udělal výjimku. Podezřele dlouho se zdržoval v předsíni a obývacím pokoji. To nevěstilo nic dobrého. Noreen už měla nutkání sama vstát a jít se podívat, co děje. Zanedlouho nato se otevřely dveře jejího pokoje. Na jeho prahu stál zamyšlený Ramon. Vypadal ztrhaně.

„Stalo se něco?“ polekala se Noreen a napřímila se do tureckého sedu.

„Do nemocnice přivezli naléhavý případ,“ svěřil se Ramon a těžce usedl na židli u nočního stolku. „Rychle jsme ho převezli na operační sál a já ho operoval. Když už všechno začalo vypadat slibně, nastala zástava srdce. Ještě nějakou dobu jsme se snažili ho oživit, ale marně. A pak jsem to musel říct jeho ženě, která čekala na chodbě před operačním sálem. Byla v osmém měsíci těhotenství.“ Ramon se na okamžik odmlčel. „Chtělo se mi z toho všeho zvracet,“ dodal znechuceně.

„Já vím, že je to hrozné,“ snažila se ho utěšit Noreen, „ale to už se v medicíně stává.“

„Kruci,“ zaklel a praštil rukou do stolku. „Proč já mám být svědkem takových situací.“ Vstal a začal chodit po pokoji. „Nechci se rouhat, ale… ale někdy svoji víru v Boha ztrácím. Něco jsem už v životě prožil. Na něco jsem dostal celkem srozumitelné odpovědi. Někdy se mi dokonce zdá, že v jistých věcech je spravedlnost. Okusil jsem to na vlastní kůži. Ale tohle mi nevysvětlí nikdo. Další ztráta mladého života. Zbytečně. Naprosto zbytečně. A já tam teď pozoruju hroutící se mladou nastávající maminku. Taky si umím představit, co asi cítí jeho matka, otec, sourozenci, jestli nějaké má. Namísto křtin budou nejdřív chystat pohřeb. Jak mám v tomhle hledat nějakou spravedlnost?“ Noreen nedokázala odpovědět. Věděla, že další útěcha je zbytečná. Útěchu Ramon nepotřeboval. Na to byl silný dost. Potřeboval vysvětlení, a to Noreen neznala.

„Já když ztratím pacienta, je mi taky hrozně,“ řekla sklesle. „A to jsem jen zdravotní sestra. Spousta lidí si myslí, že proti soucitu jsme už za ta léta praxe imunní, ale to se moc mýlí. Vzpomínám si, jak jsme měli na patře jednoho asi osmdesátiletého dědečka. Stále vypadal čile. Hrozně rád poplácával sestry po zadečku.“ Noreen se pousmála a pokračovala:

„A pak ho najednou ráno odváželi. Přikrytého bílou plachtou. Exitus. V první chvíli mi vyhrkly slzy. Ani jsem nevěděla proč. Až po několika dnech jsem to pochopila. Postrádala jsem ho.“

Ramon pomalu přistoupil k její posteli a klekl si. „No vidíš, a to tomu člověku bylo osmdesát. A já jsem o Vánocích zašel na dětskou onkologii. I kdybys mi teď dala vysvětlení na tu mojí původní otázku, na tohle mi nedá odpověď nikdo. Proč dítě? I kdybych věřil na to, že dospělý člověk může platit za své prohřešky, za co platí to nevinné dítě? A já jsem tak pozoroval to utrpení a hrál si chvíli s těmi dětmi a předstíral úsměv. Nejenže mi bylo do pláče, ale zároveň jsem v sobě cítil touhu vykřičet ze sebe to bezpráví.“ Ramon těžce polkl a Noreen věděla, že sbírá síly k dalším slovům.

„Jediné, co mi nakonec z toho všeho dalo sílu, ač je to silně paradoxní, je to, že ty děti jsou silnější než já. Jejich důvěra ve mě, jejich optimismus a to, že je jim pojem smrti tak vzdálený, že si ji ani na chvíli nepřipustí, mě v těchle místech drží na nohou.“

Ramon zabořil hlavu do její peřiny a Noreen ho začala vískat ve vlasech. Ramon se chvíli ani nepohnul a pak ji jen něžně chytil za zápěstí, které pohladil. „Tohle jsem měl vždycky rád. Když jsem byl malý, každý večer jsme se sesedli i s ostatními sourozenci k mamince a čekali, až na nás přijde řada. Maminka měla hroznou trpělivost. Hladila nás, dokud jí nebrněly ruce.“ Ramon na okamžik zvedl hlavu a usmál se. „Tohle jsem moc potřeboval,“ dodal.

Noreen bolestně přivřela oči. „Já myslím, že máš za sebou hodně těžký den. Měl by ses pořádně najíst. Kuchařka ti nechala v troubě večeři.“

Ramon přikývl. Vzal Noreen za ruku a něžně ji políbil do dlaně. Pak se na ni upřeně zadíval. „Je mi s tebou stále líp a líp. Jsem moc rád, že jsi neodešla. Kdybys tu nebyla, byl bych úplně ztracený.“

Noreen se začervenala. „Já myslím, že jsi silný dost a že bys tu těžkou situaci sám také zvládl.“

Ramon se uchichtnul. „No vidíš. Jednou se navenek člověk ukáže jako neohrožený hrdina a lidé ho tak začnou brát napořád. Ale každý hledá něhu. Každý po ní touží. I hrdinové.“

„Tak se běž najíst, ty… hrdino,“ dodala rozpačitě Noreen, aby zmírnila napětí, které Ramonovým vyznáním v místnosti sílilo. „Hned jsem zpátky,“ přislíbil Ramon. „A když budeš chtít, přečtu ti něco z toho Baroji.“

„To neodmítnu,“ řekla Noreen.

„Aspoň něco,“ neodpustil si podotknout Ramon a uculoval se jako školák.

Dočetl první kapitolu. Noreen rozuměla téměř všemu, jen u méně frekventovaných výrazů Ramona přerušila a požádala ho o překlad.

„Já mám nejradši tu pasáž o feministkách,“ rozesmála se Noreen. „Ty jsou snad opravdu schopny tvrdit, že Shakespeare byla žena,“ pokračovala ve smíchu.

„Musíš uznat, že to Baroja umí ale dokonale podat,“ pochvaloval si Ramon.

„A ty zase umíš nádherně předčítat,“ zalichotila mu Noreen. Myslela to upřímně. „Mohla bych tě poslouchat celou noc.“

„Kdybys byla sultán a já Šeherezáda, třeba by to šlo,“ zažertoval Ramon. „Ale teď vážně. Musíš si odpočinout.“

„Vždyť já nedělám nic jiného, než odpočívám,“ namítla Noreen zkroušeně.

„To se ti jen zdá,“ vyvedl ji z omylu Ramon. „Každá soustředěnost tě namáhá a unavuje celé tělo. Pak by tě mohly zbytečně začít bolet i ta místa, kde jsme vyndávali stehy.“

„Ty mě svědí k zbláznění,“ postěžovala si Noreen.

Ramon se jen usmál. „To je dobré.“

„Sadisto,“ odsekla žertovně.

Ramon se nepřestával smát. „Já jen chtěl říct, že to znamená, že se to hojí. A to jsem rád,“ dodal vážně.

„Nemohl bys mi dát na noc aspoň, jedno antihistaminikum?“ žadonila Noreen.

„Dobře. Jednu tabletku ti dám. Ale jenom proto, že mám pro tebe dnes zvláštní slabost,“ podotkl tajemně Ramon. „Nerad ti dávám zbytečně další pilulky,“ dodal starostlivě. „Zejména ty návykové ne.“

„Vždyť to jsou malé dávky,“ namítla Noreen.

„Já vím, ale těch utišujících na bolest zmírňujících prostředků jsi užívala docela dost. Sama dobře víš, že je třeba to v momentě, kdy to není nezbytně nutné, trochu omezit.“

Noreen se nespokojeně ušklíbla. Pak zvážněla a prosebně na Ramona pohlédla. „Kdy budu moct jít zase aspoň na chvilku ven?“

„Snad příští týden,“ navrhl Ramon. „Jakmile bude svítit slunce a nebude větrno, můžeme vyrazit.“

„Už se nemůžu dočkat,“ přiznala Noreen.

„Neboj se, ještě se venku nachodíš,“ ujistil ji Ramon a políbil ji na tvář.

DESÁTÁ KAPITOLA

Noreeniny kroky byly ještě dost nejisté, a tak Ramonova pomoc byla zatím nezbytná.

„Už bychom se měli vrátit,“ upozornil Ramon.

„Ne, ještě ne,“ žadonila Noreen. „Ještě kousek. Vždyť můžeme víc odpočívat.“

„Musíme procházky prodlužovat postupně, Noreen,“ domlouval jí Ramon. „Tohle není rozumné.“

„Noreen se na okamžik zastavila. Plnou vahou se opřela o Ramona a vzhlédla k obloze. „To je taková nádhera,“ řekla procítěně. „Tohle většinou říkají až lidé v důchodovém věku,“ zašpičkoval Ramon.

Noreen na něho zpytavě pohlédla. „Já jsem se vlastně znovu narodila,“ řekla. „Díky tobě,“ zdůraznila. „Takže není divu, že si teď všeho vážím mnohem víc.“

„I mojí nedávné nabídky?“ využil situace Ramon.

Noreen se zamyslela. „Jaké nabídky?“

„Nabízel jsem ti prstýnek z bílého zlata a s rubínem,“ připomněl Ramon. „Naznačil jsem ti přece, že bych byl rád, kdybys mi patřila napořád.

Pamatuješ?“

Noreen přikývla. „Takže ty jsi měl na mysli… snubní prstýnek?“

Ramon se pousmál. „A jaký jiný jsi myslela?“

„Já… já… napadlo mě třeba… na Vánoce nebo tak,“ koktala Noreen.

„Víš, že jsi hrozně roztomilá, když si vymýšlíš?“ škádlil ji Ramon rychle. „Máš mě ráda?“ dodal nečekaně.

Noreen se ještě pevněji přichytila jeho kabátu. Nebylo třeba zapírat. Ramon se zeptal, ale věděl stejně dobře jako ona, že jedině kladná odpověď je pravdivá.

„Mám,“ přiznala. „Ale na takové rozhodování… víš, o manželství a společném životě, je ještě asi brzy, ne?“ zeptala se nejistě.

Ramon si spokojeně oddychl. Její nejistota byla povzbuzující. Nebyla ani v nejmenším odmítavá. Byla vzrušující. Byla odzbrojující. Vyzradila ji. Znamenalo to, že se Noreen myšlenkou na manželství s Ramonem nepolekala ani nebyla překvapená.

Noreen se pevněji přidržela Ramona a dlouze se mu podívala do očí. „Když mluvíme o manželství, musíme mluvit i o dětech.“

Ramon nevycházel z údivu. Přesně na tohle sám myslel. Tváře se mu rozjasnily. Než však stačil cokoliv říct, Noreen zvedla varovný prst, aby ho umlčela.

Zvážněla. „Můžu já vůbec mít děti?“ Ramon zamrkal očima, jako by se probíral ze sna. „Cože?“

„No chci se jen zeptat, jestli s tímhle srdcem můžu vůbec mít děti?“ zopakovala svoji otázku Noreen.

Ramon ji pohladil po tváři. „A proč bys nemohla?“

Noreen polkla. „Co když srdce nevydrží porod?“

Ramon se pousmál. „Tak s tímhle si starosti nedělej. To přenech jiným. Já ti slibuju, že tvoje srdíčko bude dostatečně silné.“

Noreen uhnula pohledem. „Asi je skutečně brzy o tomhle mluvit.“ Já jsem od tebe nechtěl okamžitou odpověď, Noreen,“ připustil Ramon. „Jen jsem chtěl, abys o tom uvažovala.“

„Já o tom uvažuju,“ odpověděla Noreen a cítila, jak ji Ramon k sobě silně přitiskl.

Další dny jim počasí stále přálo, a tak se denně vydávali na kratší i delší procházky. Dny přecházely v týdny a týdny v měsíce. Noreen se zotavovala doslova před očima. Pokud Ramon neměl večer službu v nemocnici, předčítal Noreen z Baroji. Se sestrou Plimmovou se rozloučili, protože Noreen už byla schopná postarat se přes den o sebe sama. Avšak s jejím navráceným zdravím, přibývajícími silami a rostoucí energií přicházely i problémy. Noreen se chtěla vrátit do práce. Dokonce kardiolog, který ji měl po dobu rekonvalescence pod dohledem, neboť k němu docházela na pravidelné návštěvy, menší pracovní zátěž doporučil.

Noreen se snažila své přání vrátit se do práce rozumně vysvětlit Ramonovi, který byl z jejího rozhodnutí nepříčetný. „Já přeci nic neriskuju. Vždyť mi to i tvůj kolega doporučil,“ hájila se Noreen.

Ramon dramaticky rozhazoval rukama. „Pokud vím, tak ti řekl, že není na závadu malá pracovní zátěž. Já si nemyslím, že by například noční dvanáctihodinové služby zdravotní sestry byly malou, neškodnou zátěží,“ rozčiloval se.

„A kdo řekl, že chci nastoupit na plný úvazek?“ vysvětlovala Noreen.

„Jako bych tě neznal,“ odsekl Ramon.

Noreen si zoufale povzdychla. „Ramone, já tady přece nemůžu bydlet donekonečna.“

„Jak to myslíš?“ podivil se Ramon a přestal rozhazovat rukama. „Tak, jak to říkám,“ zdůraznila Noreen. „Podívej, správce domu, ve kterém jsem do operace bydlela, mi tam stále drží byt. Já ten byt mám ráda. Chci se do něj vrátit. A abych se do něj mohla vrátit, musím platit nájemné. A abych mohla platit nájemné musím do práce,“ dokončil Ramon ironicky. „Kdo tě odtud vyhání?“ zeptal se ukřivděně.

Noreen dotčeně mlaskla. „Já jsem přeci nic o vyhánění neřekla. Já se jen chci vrátit do práce, kterou mám ráda. Co je na tom špatného?“

„Co je na tom špatného?“ zopakoval Ramon. „Nic moc,“ odpověděl si ironicky. „Jenom to, že si nevážíš zdraví. A to jsi zdravotní sestra.“ Poslední slova Ramon obzvláště zdůraznil.

„Takový útok není fér, a ty to víš,“ opáčila Noreen.

Ramon si nervózně prohrábl vlasy a přistoupil k Noreen, která si unaveně sedla na židli v obývacím pokoji. Noreen seděla k Ramonovi zády a Ramon pevně stiskl její ramena.

„Já ti přece nechci v ničem schválně bránit,“ ujišťoval ji. „Sám nejlíp vím, jaké to je, když někdo nemá pochopení pro práci toho druhého. Práci, která v našem případě je víceméně posláním a obětováním se ve jménu záchrany lidských životů. Ale právě proto, že vím, co to obnáší, mám o tebe strach.“ Obešel ji a kleknul si před ni. „Řekni mi pravdu. Chceš se vrátit do práce jenom proto, abys ses mohla vrátit do svého bytu a platit si ho nebo je v tom jiný důvod?“

Noreen na Ramona zmateně pohlédla. „Já chci do práce proto, že ji mám ráda, že mi chybí a hlavně proto, že si tu připadám zbytečná. Jestli jsem si jako nemocná dělala výčitky, že jsem ti na obtíž, tak teď kvůli tomu už nemůžu ani spát.“

Ramon ji laskavě pohladil po tváři. „Zbytečná?

Na obtíž?“ zopakoval a odfrkl si. „Zbytečná byla tahle konverzace, Noreen. To, že jsi tu se mnou, mi znovu vrátilo tu skutečnou, hmatatelnou radost ze života. Dodáváš mi sílu, odhodlání, odvahu…“

Noreen se pousmála. „Přeháníš. To všechno jsi měl i beze mě,“ namítla.

Ramon přikývl. „Ale ne v té podobě, v jaké to všechno mám teď. Dal bych cokoliv za to, abys tu se mnou zůstala a přiznám se, že bych dal i cokoliv za to, kdybys nespěchala do práce.“ Noreen se zamračila. Byla evidentně zmatená. Ramonova nabídka, aby neodcházela, byla hřejivá, ale proč ji neustále odrazoval od návratu do zaměstnání? Nemohla přeci být stále závislá na Ramonovi. Připadala si jako parazit, neschopný samostatného života a žijící z výhod hostitele. Navíc závislost na Ramonovi ji oslabovala. Cítila, že je stále méně schopná pevně se pro něco rozhodnout a že neustále váhá. Neoblomnost, která byla pro ni doposud tak charakteristická, se začala vytrácet. Noreen měla dojem, že pokud Ramona poslechne, stane se z ní zranitelná, příliš citlivá a na druhých závislá osoba. Třeba to bylo přesně to, co si Ramon přál, pomyslela si podrážděně.

Ramon upíral na Noreen svůj zrak. Opatrně se přiblížil k jejím pootevřeným ústům, které měl na dosah. Troufale ji políbil. Překvapil ji. Noreen se poddala závrati. Jeho polibek mu opětovala se stejnou výmluvností a náruživostí, s jakou se jejích rtů umocnil Ramon. Když se od sebe odtrhli, Noreen lapala po dechu.

Ramon pevně tiskl její paže a žádostivě jí hleděl do očí. „Nemůžu tě nechat odejít. Toužím po tobě, sním o tvých dotecích, toužím po teple tvé hebké kůže.

Noreen Ramonovi přiložila ukazováček na rty, aby ho umlčela. Jeho vzrušující slova ji polekala. „Nevím, co se to se mnou děje… Je mi s tebou dobře, nicméně…“

Ramon ji znovu chtěl políbit, ale Noreen ho odstrčila. „Já potřebuju čas,“ řekla vzdorovitě.

„Já potřebuju tebe.“ Jeho hlas zněl temným sametovým příslibem, a jak hovořil, přitahoval Noreen za ramena k sobě. Klečel a měl hlavu ve výšce, ve které vdechoval teplou vůni jejích ňader. Podlehl neodolatelnému popudu a políbil ji do výstřihu. Noreen prudce zaklonila hlavu v záchvatu nádherné bolesti touhy. Žhavé, naléhavé, medově sladké touhy. Nikdy nepocítila tak zběsilé nutkání odhodit všechny ohledy a následovat jen instinkty, po kterých by mohla zbýt jen bolest v srdci.

„Chci tvá ústa, Noreen,“ zašeptal Ramon.

Noreen neprotestovala. Bezmocně, s vědomím, že zřejmě dělá chybu, sklonila hlavu právě tak, jak Ramon pozdvihl svoji a nechala se na okamžik opět vyrvat z proudu času. Ramon ji líbal, jako by měl umřít, kdyby to neudělal. Líbal ji s jistotou. Nebyl to zkoumavý polibek, jako tehdy ten první. Tentokrát z něho vyzařovalo vlastnictví. Noreen najednou intuitivně věděla, že k Ramonovi patří. Jeho paže ji pevně svíraly. Noreen mu rukama přejela po širokých ramenou a pak je zabořila do jeho havraních vlasů. Ramon se zachvěl. Jeho jazyk pronikl hluboko do jejích úst a dožadoval se odpovědi, která se mu překvapivě dostala. Jedna jeho ruka se pohnula a přejela přes její ňadro. Rozepnula knoflíky blůzy, která se lehce rozevřela. Noreen se v břiše zdvihla touha. Jeho dlaň spočinula na jejím levém prsu a prsty začaly vykreslovat pomalé, sevřené kruhy. Noreen přemáhala malátnost. Jako kdyby neměla žádnou vůli, jako by nad svým tělem neměla žádnou moc.

Jeho druhá ruka ji hladila po bocích a sklouzla dolů na její stehna. Ramon ji začal zaplavovat polibky na tváři a na ramenou. Jeho ústa se pak svezla na její ňadro a zastavila se na jeho bílé kůži. Za jeho polibky zůstávala vlhká stopa, což v Noreen vyvolalo i nečekaně příjemný pocit. Pak se jeho ústa zastavila na bradavce a ohromeně si všimla, že bradavka je ztuhlá a vyzývavě ční, jako by čekala na Ramonovu pozornost. Přisál se k ní jako dítě. Jeho rty Noreen; působily nevýslovnou slast. Zavřela oči a oddala se dotekům, které ovládaly její tělo.

Ramon začal zápasit se zipem na její vlněné sukni. Zip se rozestoupil. Odhrnul okraje sukně na strany. Ramon ji začal dlaní hladit po břiše. Při každém pohybu se jeho prsty posunuly o trochu níž. Nechtěl ji polekat. Přitom se zmocnil jejích úst, aby v ní uvolnil stoupající napětí. Zasunul svoji dlaň pod okraj kalhotek a prsty ponořil o kousek níže. Vtom se její stehna sevřela. Noreen se zároveň prudce odtrhla od jeho rtů a zasténala. Chytila ho za zápěstí, aby jeho ruku zastavila.

„Ramone, počkej,“ naléhala křečovitě. „Já nemůžu.“

„Co se stalo?“ polekal se Ramon a napřímil se, aby jí pohlédl zpříma do očí.

„Já nevím, jak ti to říct, ale… já se s tebou ještě nechci milovat,“ zadrmolila Noreen rozpačitě.

„Ty máš strach?“ zpozorněl Ramon.

Celou její tvář pokrýval ruměnec, který pokračoval až k blůze, kterou si Noreen pečlivě zapínala. Pohled měla upřený na podlahu. Z jednoho oka jí vytryskla slza a pomalu stékala po tváři dolů.

Ramon jí něžně slzu setřel. Přepadlo ho podezření na její nevinnost a byl přemožen něhou. „Ty ses ještě nikdy nemilovala, viď?“ řekl něžně a pohladil ji po tváři.

Když se jí dotkl, pozvedla k němu pohled. Pak ho opět sklopila. „Ano,“ zašeptala a rychle si zapnula zip od sukně a poupravila se.

„Neudělám nic, co bys nechtěla,“ ujistil ji hlasem, plným vzrušení.

„Miluju tě,“ řekla Noreen.

Ramon šťastně vydechl. „Já tebe taky. Chci si tě vzít, Noreen.“

Noreen jen mlčky přikývla. „Chtěla bych mít svatbu v kostele.“

„Já vím,“ souhlasil Ramon.

Jejich svatba byla naplánována a oznámena podle Noreenina přání. Teta Mary se dojetím rozplakala, když jí Ramon oznámil, že Noreen nemá nic proti tomu, aby se Mary ujala předsvatebních příprav. Navíc Noreen souhlasila s tím, že do svatby bude bydlet u tety a strýce a až po svatbě se nastálo přestěhuje k Ramonovi.

Ramon ještě před svatbou Noreen několikrát pozval do restaurace, aby se s ní pochlubil i na veřejnosti. Noreen pokaždé v elegantních šatech vzbuzovala pozornost všech přítomných mužů a Ramon si uvědomil, že pokud se bude i nadále chtít někdy s Noreen pochlubit, bude muset krotit svoji žárlivost.

Večer před svatbou ji Ramon objal kolem ramen, když vystoupili z auta a on ji vyprovázel ke dveřím domu její tety a strýce.

„Dnes jsi byla nějak nervózní, lásko,“ řekl tiše a políbil ji na ušní lalůček. „Stalo se něco?“

Noreen si položila hlavu na jeho rameno a objala ho kolem pasu. „Nestalo se nic. Jen si připadám nějak divně. Moc toho o mužích nevím.“

Ramon se usmál. „A ty si myslíš, že to je na závadu?“

Noreen pokrčila rameny. „Sama jsem tě od sebe odehnala, když ses se mnou chtěl milovat, a najednou mě přepadla taková úzkost, jestli třeba… jestli tě nějak nezklamu,“ koktala rozpačitě.

Ramon ji uklidnil polibkem a pak jí škádlivě prstem zmáčknul nos. „Ty mě svoji krásou a nevinností můžeš přivést jedině k nádhernému šílenství.“

Noreen se polichoceně usmála. „Víš, co je zajímavé? Že jsem se o tomhle okamžiku vždycky bála snít, abych ho vůbec někdy prožila.“

Ramon jí vtiskl na rty lehký polibek. „Dobrou noc,“ rozloučil se a počkal, až se otevřely dveře domu a Noreen se v něm ztratila. Svatba Noreen a Ramona byla veliká událost, i když na ni byli pozváni jen nejbližší přátelé. Své „Ano“ si Ramon s Noreen řekli v kostele tak, jak si to oba přáli. V domě Kensingtonových pak svatba pokračovala bohatou hostinou.

Odpoledne se Noreen převlékla z bohatých bílých svatebních šatů se závojem do vycházkového kostýmku, ve kterém se chystala na cestu do Charlestonu, v Jižní Karolíně, kde si s Ramonem naplánovali strávit líbánky. Když se převlékla, pohlédla do zrcadla a povytáhla obočí. Ve tváři se jí odrážela nevšední, až dětská radost.

Dveře od jejího pokoje se otevřely a na jejich prahu stála Mary Kensingtonová.

„Jak se cítíš?“ zeptala se Mary šťastné Noreen.

„To se dá těžko popsat,“ odpověděla Noreen. „Bylo to něco úžasného. Ale byla jsem tak nervózní, že jsem se nedokázala na nic pořádně soustředit.“

Teta k ní přistoupila a přátelsky jí pohladila po rameni. „To je normální, Noreen. Každá nevěsta je ve svůj svatební den nervózní a roztržitá. Já jsem na tom byla podobně. Vlastně až z fotografií jsem si teprve všechno připomněla.“

Noreen políbila tetu na tvář. „Chtěla bych ti za všechno poděkovat. Za ty přípravy, za tu hostinu, a vůbec za všechno, co jsi se strýcem pro mě udělala za tu dobu, co jsem tu u vás do svatby bydlela.“

Tetě vyhrkla slza dojetí. „Nemáš vůbec zač.“ Na okamžik se odmlčela a očividně sbírala sílu k dalším slovům. „Já jsem sem za tebou vlastně přišla pro to, abych si s tebou promluvila o něčem jiném než o svatbě. Já vím, že jsme se se strýcem k tobě někdy nechovali právě dobře. A taky vím, že když jsi u nás bydlela po smrti svých rodičů, tak jsme ti možná neutvořili ten pravý domov. Chtěla bych ti jen říct, že si všechny naše chyby plně uvědomuju. A strýc taky. A vím, že nejdou úplně napravit. Takže snad tohle moje doznání a to, že se každý den modlím, mi pomůže svědomí aspoň trochu očistit.“ Když teta domluvila, rozplakala se.

Noreen ji objala. „Já jsem, teto, dnes za svojí minulostí udělala tlustou čáru. Vstupuju do nového života s mužem, kterého miluju, a vám děkuju za vaše požehnání. A výčitky z minulosti si nedělejte. Přijali jste mě tehdy mezi sebe, a to bylo to hlavní.“

Tetě stále kanuly po tváři slzy a třesoucím se hlasem řekla: „Doufám, že k nám čas od času s Ramonem zajdete. Hlavně se budeme těšit na vnoučata.“

Noreen se rozpačitě zajíkla.

Teta pochopila proč. „Ano, řekla jsem vnoučata,“ zopakovala. „Vždyť jsi jediná dcera, kterou teď máme.

Cesta autem do Charlestonu byla dlouhá, ale zato jim umožnila takové soukromí, které by v letadle neměli. Udělali několik zastávek, aby se protáhli, a cesta nebyla tak únavná.

Když zastavili v motorestu, aby si v klidu snědli zákusek a vypili kávu, chytil Ramon Noreen za ruku a zkoumavě se na ni zahleděl. Byla nádherná. Její tvář byla uvolněná, klidná a spokojená. Dlouhé řasy zdůrazňovaly její jemné rysy. Vlasy si nechala na Ramonovo přání rozpuštěné, aby jí svůdně splývaly po šíji a ramenou.

„Tak,“ začal tiše Ramon, „a teď už patříš jenom mně.“ V Noreeniných očích se objevil dráždivý záblesk a Ramon pokračoval: „Tohle je nejšťastnější den v mém životě.“

„V mém taky,“ řekla přesvědčivě Noreen. „Miluju tě.“

„Já tebe taky, querida.“ Ramon se na ni upřeně zadíval. „Miluju tě k zbláznění.“

Noreen se nepatrně začervenala a se zalíbením pohlédla na zlatý koužek, majetnicky objímající její levý prsteníček. „Já tomu stále nemůžu uvěřit,“ přiznala poněkud rozpačitě. „Pořád si myslím, že je to jen sen. Je to příliš štěstí najednou. Celý svět se se mnou točí.“

„A to jsme se ještě nemilovali,“ zašeptal Ramon a škádlivě na Noreen pohlédl.

Noreen se stydlivým úsměvem sklopila zrak a dojedla poslední kousek zákusku.

Do luxusního hotelu v Charlestonu dojeli večer. Ramon si navzdory Noreenině únavě všiml veselých ohníčků v jejích očích, prozrazujících touhu, kterou v sobě tak dlouho před ním skrývala.

Když za sebou zavřeli dveře hotelového apartmá, Ramon zvedl Noreen do náruče a nesl ji přes malou halu do ložnice. Místnost byla ponořena do tmy, ale proti vzdálenější zdi stála snadno rozeznatelná velká postel. Ramon na ni Noreen posadil a cvakl vypínačem malé noční lampičky, umístěné vedle postele. Místnost zalilo decentní světlo. Ramon s úžasem pohlédl na Noreen.

„Tvojí přítomností jako by z tohoto pokoje vyzařovala jen ženskost a něha,“ konstatoval se zalíbením.

„Je to nádherný pokoj, Ramone. Připadám si jako na zámku.“

Okna zakrývaly mohutné závěsy. Na posteli byl hedvábný přehoz a na něm byly poházeny ozdobné polštářky. Dokonce i stínítka od lampiček ladila s barvami pokoje. Převažovala okrovo-koňaková, doplněná lehce skořicovou a světle hnědou s nepatrnými náznaky růžové. Postel, která celému pokoji vévodila, přímo vybízela k tomu, aby v jejím pohodlí Ramon s Noreen strávili svoji svatební noc.

Ramon nepospíchal. Nepospíchal navzdory tomu, že přemíra jeho žádostivosti byla téměř nezvladatelná.

Jejich oči se setkaly. Ramon zadržel dech. Noreen si něžně prohrábla vlasy a odhrnula si je z ramen. Všechny tyto ryze ženské drobnosti ho nesmírně vzrušovaly. Navíc ho magicky omamovala její nádherná vůně. Noreen k Ramonovi vztáhla ruku. Ramon si ji přitáhl k sobě a přisedl si k Noreen na postel.

Nejprve pomalu a něžně ochutnával její řasy, víčka, obočí, čelo, vlasy, důlek na bradě a pak se vrhl na ústa. Hladově ji políbil a vyplnil tak její představy, které se jí po celý den honily hlavou. Její jemné křivky se k němu tiskly a zapalovaly v něm malé ohníčky všude tam, kde se ho dotkly. Ramonovy ruce, které držely Noreen za ramena, pomalu klouzaly po jejích zádech, až se zastavily na jejím zadečku. Noreen měla na sobě úzkou sukni. Ramon se odtrhl od jejích rtů a začal sukni okamžitě vyhrnovat, aby se jí konečně po tak dlouhé době dotknul. Vklouzl rukama pod látku a prsty zajel pod okraj hedvábných kalhotek.

Ulehčené si oddechl, když ucítil její jemnou, horkou pokožku. Noreen ho zasypávala polibky do vlasů. Ramon cítil, jak v něm narůstá vzrušení. Prsty hladil její zadeček. Zrychleně oddechovala. Podvědomě roztáhla doširoka nohy, aby tak zvyšovala vlastní rozkoš. Její prsa se třela o jeho hruď.

Další horký, ostrý šíp mu projel tělem. Musel na okamžik přestat, aby se dokázal ještě chvíli ovládat a neztratil nad sebou kontrolu. Zhluboka dýchal, jako by nemohl pohltit dost z Noreen rukama, očima, celým tělem. Lačné proudy touhy ho obklopovaly a unášely a vytrhávaly z pojmu času. Pevně ji k sobě přitiskl. Noreen zasténala. Jeho tělo bylo tak pevné. Toužila ho objevovat. Toužila být objevována.

Ramon začal bloudit rukama po její alabastrové hrudi. Nedočkavě rozepínal knoflíčky halenky a odhrnoval si z cesty látku, až měl v dlani konečně její ňadro, uvězněné už jen v hedvábné podprsence. Přitom špičkou jazyka se jemně pokoušel rozevřít její zuby a vniknout do úst.

Nic si však nebral samozřejmě. Čekal na její reakce a na to, co mu Noreen sama dávala. Jeho rty se k ní přisály a začaly se podmanivě pohybovat. Bylo to strhující. Její rty se začaly instinktivně pohybovat ve stejném rytmu jako jeho. Zasténala rozkoší, když ucítila jeho jazyk ve svých ústech. Klouzavý pohyb jeho jazyka v ní rozpoutal prudkou touhu, která se přelila hluboko do jejího nitra.

Ramon intenzitu svého polibku zmírnil a začal jí rozepínat podprsenku. Noreen zhluboka vydechla a odtrhla se od jeho úst, když ucítila jeho dlaň, jak přikrývá její nahé ňadro. Ramon její ústa znovu uchvátil a zatímco ji líbal, rukou hladil a provokoval bradavku, až byla Noreen úplně slabá a třásla se. Zasténala a křečovitě se k němu tiskla.

Nemohla to už vydržet. Měla pocit, že její tělo hoří touhou. „Je to příliš krásné,“ těžce mu oddechovala do úst. Ramona spalovala touha. „Tak tohle hezky sundáme,“ zamumlal. „Bude to ještě krásnější.“

Noreen se přidušeně zasmála, když ji Ramon svlékal halenku a společně s ní jí sundal zároveň i podprsenku. Pak se položila na záda.

„Ach, Noreen, jsi ještě nádhernější, než jak jsem si tě takhle představoval.“

Jeho slova byla tak lichotivá, že uvedla Noreen do rozpaků. Ležela napůl nahá a nevěděla kam s rukama, které musela přemáhat, aby je ostýchavě nezkřížila na prsou.

Ramon jí položil obě své ruce na bradavky a začal je hladit. Noreen se slastně prohnula jako luk.

„Chtěla by ses mě dotýkat tak jako já tebe?“ zeptal se.

Překvapeně na něj pohlédla.

Přikývla a Ramon vzal jednu její ruku a vsunul si ji pod košili. Noreen vzápětí rozepnula knoflíčky a rozhalila jeho košili až do pasu. Bez větších rozpaků se začala zajímat o jeho kalhoty. Najednou celá zrudla při pomyšlení, jak si to mohla dovolit. Když mu vytáhla cípy košile z kalhot, sundal si ji. Opřel se o loket a sklonil se nad ní. Chytil její pravou ruku a položil si ji na hruď. Jeho kůže byla horká. Ohromilo ji, jak jsou jeho černé chloupky na prsou jemné. Pak svoji pozornost přesunula na zbytek jeho těla. Upoutalo ji jeho břicho. Bylo ploché a pevné. Pod kůží vystupovaly svaly. Když svými dlaněmi sklouzla až na úroveň jeho boků, zaváhala. Potom se její jedna ruka ponořila k rozepnutým džínům ještě níže.

Ramon slastně zamručel. Noreen se najednou lekla prudké touhy a strhla ruku do strany. „Ty mě utrápíš,“ zasténal Ramon a ulehl nad ní. Opíral se o lokty. Tlak jeho těla jí způsoboval sladkou bolest.

Nový neznámý pocit jí zrychlil dech a přiměl ji, aby se k němu křečovitě přimkla. Ramon nepropásl tento signál, trochu se vzpřímil a jeho rty se vydaly na vzrušující pouť po jejím těle. Zasypával ji polibky nejprve na šíji, pak postupoval dolů na ňadra, která se k němu žádostivě vzpínala jako vrcholky hor, a potom pokračoval po jemné kůži břicha, dokud nemohl už dál.

Bez rozmýšlení jí rozepnul sukni a stáhl ji dolů. Odhodil ji na zem, kde se po chvíli ocitly i její punčochy. Už ji zakrývaly pouze hedvábné kalhotky. Nadzdvihla se v bocích, aby mu pomohla je sundat.

Ramon ji zasypal dalšími omamujícími polibky na ňadra a pak na ústa. Plameny rozkoše ji spalovaly. Začala se pod Ramonem vzpínat a svíjet a ochablýma rukama mu svírala záda.

Nepřestával ji líbat. Sundal jednu ruku z jejího těla a stáhl si kalhoty. Když si k ní přilehl nahý, ucítila vedle sebe nádherně hladkou, horkou mužskou kůži. Jak ji líbal a hladil, jeho vzrušené mužství jí vklouzlo mezi nohy. Jedna jeho ruka opustila její ňadro a putovala po břiše dolů. Když jí jemně rozevřel nohy, nebránila se mu. Když pak jedním prstem intimně přejížděl přes citlivé záhyby v jejím klíně, vydechla a trhla sebou. Jeho prst stále hledal a hýbal se.

„Už jsi na mě připravená,“ řekl slastně a jeho hledající prst se k ní vrátil. Ramon se nad ní trochu vztyčil.

Noreen po něm zoufale toužila, ale to, co mělo přijít ji trochu děsilo.

„Teď to může trochu bolet, ale to hned přejde. Věř mi,“ zašeptal jí do ucha, vsál jeho bledý lalůček a jemně kousl. Potom se k ní přitiskl a vstoupil do ní. Pronikal do ní opatrně kousek po kousku, dokud ho nezastavilo její panenství. Zasypával ji polibky a ona mu na ně odpovídala. Najednou ucítila, jak ji nějaká mocná síla rozděluje. Tělem jí projela bolest. Její výkřik zanikl v jeho ústech. Bolest hned ustoupila a Noreen se začala soustředit na zázrak jejich splynutí.

Jeho boky se začaly napínat a uvolňovat v houpavém rytmu, který ho pokaždé přiváděl hluboko do ní. Noreen zachvátil blažený pocit. Její hýždě se začaly zvedat a vycházet mu vstříc. Když napětí uvnitř jeho těla vrcholilo, jeho pohyby přešly do rychlého tempa. Ramon se už nemohl déle udržet na nejkrásnějším bodu svého vyvrcholení a dal průchod prvním vlnám orgasmu. Když jeho tělo na Noreenině těle ztuhlo, cítila ho Noreen pulsovat hluboko uvnitř v utišujících se výbuších.

Po chvíli sjel Ramon rukou, která odpočívala na jejím ňadru, do jejího klína na úzký, vlhký a horoucí otvor. Nahmatal Venušin pahorek a ohleduplně ho laskal, dokud se Noreen se zavřenýma očima pod tlakem vyvrcholení nevypjala.

Jejich těla byla malátná, oba blaženě oddychovali.

„Já se z té nádhery stále nemůžu vzpamatovat,“ zašeptala Noreen.

„Vždyť nemusíš.“ Ramon ji políbil. „Miluju tě.“

I přes zavřená okna bylo slyšet, jak na okenní římsy dopadaly těžké kapky deště. Kromě nich v tichu! pokoje ještě pulzovala dvě srdce. To Noreenino bylo evidentně vyléčené.