Diana Palmer

Svatba v bílém

PRVNÍ KAPITOLA

„Já se nikdy nevdám!“ zaúpěla Vivian. „Mack tu Whita nesnese! A to jsem jen chtěla, aby přišel na večeři! Teď to musím odvolat! Mack je tak plný nenávisti!“

„Ale no tak!“ uklidňovala děvče Natalie Brocková. „On přece není plný nenávisti! Prostě jenom nechápe, co k Whitovi cítíš! A ty bys neměla zapomínat, že se o tebe stará od tvých patnácti! Vychoval tě a cítí za tebe velkou zodpovědnost!“

„Ale je to můj bratr, a ne otec!“ vypravila ze sebe Vivian mezi vzlyky a otírala si slzy hřbetem ruky. „Je mi dvaadvacet,“ dodala pak žalostně. Vyznělo to, jako by si stěžovala. „Už mi přece nemůže přikazovat, co mám dělat, a co ne!“

„Ale může – na ranči Medicine Ridge ano,“ upozornila ji Natalie suše. Ranč Medicine Ridge byl tím největším v této části Montany. Dokonce i město po něm pojmenovali. „Příkazy tu dává on!“

„Pcha!“ vyrazila ze sebe Vivian a kapesníčkem si zlehka otírala oči. „To jen proto, že mu ten ranč tatínek přenechal.“

„Ale vždyť to není pravda! Otec mu přenechal ranč, který byl na pokraji bankrotu! A banka to chtěla všechno zabrat a prodat!“ Natalie mávla paží směrem k nákladnému viktoriánskému nábytku, který zdobil obývací pokoj. „A za tohle všechno můžete děkovat jeho dřině, a ne tatínkově poslední vůli!“

„Takže cokoli bude McKinzey Donald Killain požadovat, toho se mu také dostane!“ zuřila Vivian.

Bylo zvláštní slyšet jeho celé jméno. Všichni v okolí Medicíne Ridge, kteří žili poblíž ranče Killainových, mu říkali prostě Mack.

„Chce jen, abys byla šťastná,“ řekla Natalie jemně a políbila plavé děvče na rozpálenou tvář. „Já s ním promluvím.“

„Opravdu?“ Modré oči se s nadějí obrátily k Natalii.

„Ano.“

„Ty jsi ta nejlepší přítelkyně, kterou kdo kdy měl!“ zajásala Vivian. „Nikdo tady nesebral nikdy odvahu, aby se mu postavil.“

„Bob a Charles mu ale ani nechtějí říkat, co by měl dělat,“ hájila Natalie Mackovy mladší bratry. „S jeho rozhodnutími sami souhlasí.“

Mackovi bylo sotva dvacet, když se začal starat o všechny tři sourozence. Nyní mu bylo osmadvacet. Trpělivosti nazbyt neměl a hodně lidí se ho bálo. Ale Natalie ho zbožňovala i přes jeho divokou povahu a vyhlášenou ukvapenost. Věděla, že jeho chování mnohdy pramení z jeho postižení. Při nehodě na ranči totiž přišel o oko. Ale Natalie mu řekla, že teď vypadá jako sexy pirát. A on se na ni utrhl, aby si všímala svého a vrátila se domů. Avšak Natalie si jeho slov nevšímala a nepřestávala mu pomáhat, zejména když se vrátil z nemocnice.

Lehké to pro ni nebylo. Žila v té době krátkou dobu u staré tety paní Barnesové. Ta si ji k sobě vzala ze sirotčince, kde Natalie prožila po tragické smrti rodičů smutné dětství. A paní Barnesová Mackem Killainem zrovna nadšená nebyla, i když si ho vážila. Domnívala se navíc, že by o něj měla spíš pečovat jeho sestra Vivian, a ne Natalie, která vlastně ke Killainovým do rodiny vůbec nepatřila. Ale Vivian s tvrdohlavým sourozencem nic nesvedla. Platila na něj pouze Natalie.

A ta Macka neopustila ani ve chvílích největší nejistoty, kdy se lékaři obávali, že by mohl přijít o zrak úplně. Podporovala ho a nedovolila, aby se vzdal. Pokrok v léčbě se pak dal záhy vidět.

Mack ji od sebe samozřejmě odehnal v okamžiku, kdy byl z nejhoršího venku. Ale Natalie na něj nenaléhala a nic si od něj nevynucovala – ostatně na odmítání byla zvyklá. Vždyť i její teta si ji ze sirotčince vzala pouze proto, že se u ní ve stáří projevila vážná srdeční vada a ona už nemohla bydlet sama. Potřebovala Natalii jako ošetřovatelku, a ne jako příbuznou.

Teta nečekaně zemřela a zanechala jí trochu peněz a malý dům. Natalie mohla díky dědictví vystudovat. Peníze se nyní sice téměř rozplynuly, ale měla nyní díky vzdělání naději na to, že získá místo učitelky v místní škole. Život jí teď, ve dvaadvaceti, skýtal nadějnější vyhlídky, než v šesti, kdy ji umístili do sirotčince. Tehdy totiž přišla o oba rodiče, kteří zemřeli při požáru. A tak si nesla, stejně jako Mack, svůj díl tragédie a neštěstí celým životem.

Minulost ji sice poznamenala, ale ona se jí zase příliš neobírala. Soustředila se na budoucnost a na své nové poslání. Učit děti bude jistě skvělé! Těšila se už na jejich nevinnou otevřenost, zvědavost a lásku. Navíc již několik týdnů chodila na schůzky s Davem Markhamem, který byl rovněž učitelem. Se zápalem vyprávěl o svém působení v místní škole a jeho slova v Natalii roznítila ještě větší nadšení a touhu učit.

Jak Dave, tak Natalie však záhy dospěli k poznání, že jejich vztah může být pouze hezké přátelství, které má do romantické lásky daleko. Stýkali se sice dál, ale jen občas. Dave se neskrýval s tím, že se zamiloval do dívky, která pracovala v místní pojišťovně. A Natalie na sňatek tak jako tak nepomýšlela. Opravdu zamilovaná byla vlastně pouze jednou, do Carla, spolužáka z gymnázia, který přišel o život při havárii. Natalii tak život tím, že ji připravil o tři lidi, které milovala – rodiče a Carla – uštědřil krutou lekci. Začala se lásky bát. Toužila už jen po jediném – žít v bezpečí. A tím pádem žít sama.

Jejím cílem rovněž nebyly ani krátkodobé, přechodné vztahy, v nichž šlo pouze o sex. Bylo jí jasné, že by jí přelétavé známosti vnitřně nenaplnily.

A tak na schůzky – nepočítají-li se v to spíše přátelská setkání s Davem – nechodila. Jedinou výjimkou byl ples, kam ji doprovázel Mack. Upoutal tehdy pozornost všech i přes své rázovité, drsné chování, a z Natalie udělal hvězdu večera. Ale pak už ho nikdy nepožádala, aby ji vyvedl někam jinam do společnosti.

Nebylo to však tím, že by se jí jeho nevybíravé způsoby nelíbily. Zamlouvala se jí Mackova přímočarost, s níž dokázal říci otevřeně pravdu, i když to nebylo příjemné, ani společensky únosné. To on ji naučil stejnému jednání záhy poté, co se spřátelila s jeho sestrou. Naučil ji, jak neuhýbat a stát si na svém, zatímco v sirotčinci jí vštěpovali pravý opak.

Mack vypadal starší než na osmadvacet let. Přispělo k tomu těžké břímě, které mu téměř od dětství spočívalo na bedrech. Matka jim zemřela velice mladá a otec se pak dal na pití. A v opilosti týral děti. Mack se mu však vždy postavil a často schytal rány určené jeho třem sourozencům. Nakonec otce ranila mrtvice. Postižení bylo tak rozsáhlé, že ho museli dát do sanatoria. Mack začal pracovat jako mechanik ve městě, aby udržel Killainovy děti pospolu. A když pak otec zemřel, to bylo Mackovi jedenadvacet, tak mu zanechal na vychování tři sirotky. A odkázal mu také ranč, nepředstavitelně zatížený dluhy.

Mack však obratně a moudře investoval, zachránil zadlužený ranč, a začal dokonce chovat vlastní plemeno krav Red Angus. Jednou ho však při projížďce okolo stáda potkalo neštěstí, které ho poznamenalo na celý život. Jeho kůň ho shodil před býkem z nového plemene a zvíře na něj divoce zaútočilo. Mack tak přišel o oko a mohl být rád, že útok vůbec přežil. Zranění mu však na mužné přitažlivosti neubralo a Mack zůstal i nadále snem všech dívek v širokém okolí – ovšem do chvíle, než otevřel ústa. Nedostatku diplomacie mohl děkovat za to, že zůstával svobodný.

Natalie nechala plačící Vivian v kuchyni a vydala se za Mackem. Našla ho ve stodole. Klečel na čistě zametené podlaze a kartáčoval hebkou srst kolie. Mack zvířata miloval a ona mu náklonnost stejnou měrou oplácela.

Natalie se opřela o dveře s pažemi založenými na prsou a pozorovala muže a psa. Začala se usmívat. Mack jako by vycítil, že se na něj někdo dívá. Zprudka pozdvihl hlavu. Natalie mu neviděla do tváře, neboť ji stínila střecha širokého klobouku.

Vsadila by se nicméně, že se mračí. Nechtěl totiž, aby někdo viděl, jak laskavý vlastně je.

„Čenicháte, slečno učitelko?“ protáhl a vstal.

Jen se té poznámce usmála. „Chci se pouze přesvědčit, jak žije vaše skutečné já, pane rančere,“ opáčila. „Vivian pláče a tvrdí, že nechceš pustit její jedinou životní lásku do domu.“

„A ty máš být obětovaná jako panna, která mě usmíří, co?“ vyštěkl a vyrazil k ní rázným, rychlým krokem. Natalii se při pohledu na něj rozbušilo srdce.

„Neměl bys ani vědět, že jsem ještě panna,“ poznamenala. Mack se před ní zastavil sotva na půl metru. Tou poznámkou ho naprosto vyvedla z míry. Posunul si klobouk na havraních vlasech do týla. Takhle zblízka bylo jasné ještě víc, že mu v žilách koluje trocha indiánské krve. Řečí Indiánů Lakotů mluvil zcela plynule.

Měřil si bezostyšným pohledem její štíhlé tělo, které obepínaly džíny a žlutý svetr s výstřihem do véčka. Natalie měla krátké, černé, kudrnaté vlasy a smaragdově zelené oči. Krasavice zrovna nebyla, ale její oči a měkký oblouk úst byly krásné. A její dokonalá postava přitahovala mnohem více pozornosti, než jí bylo příjemné.

„Ten Vivianin nápadník už přivedl do jiného stavu Henryovic děvče,“ vmetl jí pak zprudka do tváře.

Natalie jen zalapala po dechu.

„O tom jsi nevěděla, co?“ zeptal se. „Ty, ani Viv, co? Obě jste stejné!“

„Prosím?“

„Máte příšerný vkus, pokud jde o muže,“ dodal na vysvětlenou.

„A já právě chtěla prohlásit, jak jsi sexy!“

„Legraci si dělej z někoho jiného!“ Ta slova pronesl překvapivě ledovým hlasem.

Natalie povytáhla obočí. „Že jsme dneska ale nějak citliví!“

Sežehl ji pohledem. „A na co čekáš? Na pozvání pro toho Vivianina miláčka? Ten k nám na večeři přijít nemůže – pokud ovšem nepřijmeš pozvání na večeři také ty!“

Jeho slova ji překvapila. Obvykle se jí chtěl co nejrychleji zbavit.

„Tři jsou společnost,“ namítla, hrdlo vyschlé.

„Čtyři,“ ohradil se. „Nezapomínej, že tady ještě bydlím já!“ Pak se zamračil. „Vlastně víc než čtyři,“ pokračoval, „Vivian, Bob, Charles a já. A potom ty a ten nastávající Romeo. Takže to máme šest.“

„Pozval jsi mě určitě jen proto, aby seděl u stolu sudý počet hostů!“ škádlila ho.

Mackova tvář neprozradila ani stín sebemenší emoce. „A obleč si na to společenské šaty!“

Tohle ji ale doopravdy udivilo. „Poslyš, neplánuješ ty náhodou nějaký rituál, při kterém budeš obětovat v jícnu vulkánu?“ zeptala se ho a narážela přitom na pověsti, které si o obětovaných pannách vyprávěli indiáni.

„Ty šaty by měly mít velký výstřih,“ vedl dál svou. Do jeho pohledu se vkrádala smyslnost, když se jí zahleděl na ňadra, která jí obepínal svetřík.

„Přestaň se mi dívat na poprsí!“ vybuchla náhle a zkřížila si opět ruce na prsou.

„Příště si vem podprsenku!“ odsekl jí téměř neurvale.

Tvář jí zaplála žhavým ruměncem. „Já ji mám!“

V černém pohledu se mu zablesklo. „Tak nos nějakou silnější!“

Natalie se na něj nyní opravdu rozzlobila a přísně se na něj zadívala. „Co to do tebe, prosím tě, vjelo?“

Povytáhl obočí a s uznáním jí přelétl zrakem hezkou postavu. „Smyslnost!“ odpověděl jí věcně. „Dlouho jsem se už s nikým nemiloval. Ani nevím, jak dlouho to vlastně je.“

Na takovou poznámku se jí opravdu nedostávalo slov. Navíc se mu nedovedla bránit, když smyslně snížil hlas. Cítila, jak jí podklesávají kolena. Přineslo to s sebou stejně žhavou vzpomínku na jedinou noc, kterou spolu strávili. V hlavě se jí rozezněly výstražné zvonky.

Mack si teatrálně povzdychl, když Natalii zrudly tváře jako dvě pivoňky. „Takže to bychom měli, pokud jde o všechnu tu kultivovanou vzdělanost a zdrženlivost, kterou předstíráš,“ zafilozofoval si.

Natalie si odkašlala. „Nepřeju si, abys přede mnou říkal podobné věci,“ vypravila ze sebe.

„Asi bych neměl,“ souhlasil. Vztáhl paži a zastrčil jí za malé, hezky tvarované ucho pramínek vlasů, který jí neposedně vyklouzl z účesu. Při tom dotyku sebou trhla, jako by ji popálil, a ucukla. Mack k ní o krok přistoupil. „Já bych ti nikdy neublížil, Natalie.“ Ta slova téměř zašeptal.

Natalie se zmohla na nervózní úsměv. „Byla bych ráda, kdybys mi tohle dal písemně!“ pokusila se zažertovat a snažila se vytratit, ale tak, aby se zdálo, že jí nenahání strach. I když jí ten strach opravdu naháněl.

Jedinou únikovou cestu, vrata ze stodoly, však měl za zády. Nebylo kam utéci. Z Mackovy tváře si přečetla, že si to moc dobře uvědomuje. Položil jí dlaň na rameno a druhou rukou si pohrával s pramínkem vlasů. Natalii bušilo srdce až kdesi v hrdle. Hleděla na něj a ve smaragdových očích se jí zračily ty nejtemnější obavy, které skrývala ve svém nitru.

„Carl by tě nikdy neučinil šťastnou,“ pronesl náhle. „Jeho rodina chtěla bohatou nevěstu. Nepřipustili by, aby si vzal děvče ze sirotčince.“

V očích jí zaplála bolest. „To nemůžeš vědět!“

„Vím to!“ odpověděl jí zostra. „Vždyť ti ani nedovolili, aby ses zúčastnila jeho pohřbu!“

Na to nikdy nezapomněla. Stejně jako nezapomněla, že Mack přišel k její tetě, tu noc, kdy Carl zemřel, aby jí pomohl v nejtěžších chvílích. Teta tehdy nebyla doma a Mack našel Natalii v slzách. Vzal ji do náručí, odnesl k nedaleké pohovce, hýčkal ji na klíně a konejšil ji tak dlouho, dokud nepřestala plakat. Zůstal pak u ní celou noc, a ani Nataliina teta se nedovažovala nic namítnout. Mack se jí sice nezamlouval, ale jeho přítomnost si považovala za čest.

„Tys mě podržel,“ řekla něžně.

„Ano,“ souhlasil. „A tys zase podržela mě, když jsem přišel o oko.“

Mack stál tak blízko, že se jí téměř dotýkal. Cítila, jak jí co chvíli projede slastné zamrazení rozkoše. Skousla si dolní ret, aby se jí nechvěl. „Já nebyla jediná, kdo ti pomáhal,“ namítla.

„Vivian jen brečela, když jsem na ni vyjel, a chlapci se schovávali pod postel. Jediná ty ses mi dokázala postavit. To tys ve mně zase vzbudila touhu žít.“

Natalie sklopila oči. Mack se pyšnil postavou kovboje, který jezdí rodeo – se širokými rameny a útlým pasem. Kostkovanou košili měl nyní rozepnutou, a tak mu zahlédla chloupky, které mu zdobily hruď a zužovaly se ve vzrušující proužek táhnoucí se dolů k pásku. Natalie ho vídala často bez košile, víckrát, než si dokázala zapamatovat. Bez ní byl nádherný – tělo měl jakoby vytesané, jako by to byla dokonalá socha, které vídala na fotografiích z muzejí. A ona dokonce i pocítila, jak sladké to je, přitisknout mu tvář na tu hruď…

„Když už jsme se dotkli tvého špatného vkusu, pokud jde o muže… můžeš mi, prosím tě, prozradit, co vidíš na tom chlapovi Markhamovi?“ otázal se. „Připomíná mi staropanenskou tetičku. A kdyby ho člověk vyzval na pěstní souboj, tak se ve vteřině válí na zemi!“

Natalie pozdvihla tvář. „Dave je můj přítel. A rozhodně není horší než ta čarodějnice, se kterou tě vídám já!“

Mack našpulil rty.

„Glenna není žádná čarodějnice!“

„Ale do svaté má také daleko!“ ujistila ho. „A pokud si stěžuješ na nedostatek sexu, tak to rozhodně není její vina!“ dodala bez přemýšlení. Ale hned, jak ta slova vypustila z úst, by si nejraději ukousla jazyk. V Mackově oku nezakrytém páskou to zaplálo vášnivou jiskrou.

„Nemohli byste být víc potichu?“ křikl na ně ode dveří Mackův mladší bratr Bob. „Jestli vás zaslechne naše hospodyně Sadie Marshallová, tak začne všude okamžitě šířit, že žijete v hříchu! Vždyť vy dva se hádáte úplně jako manželé!“

Natalie, štíhlé paže opřené v bok, sežehla rusovlasého chlapce ohnivým pohledem. „Radši by ses měl starat o Glennu, jestli se s ní tvůj bratr zaplete! Její jméno je vyryté v tolika telefonních budkách, že by se dala označit za turistickou atrakci Medicíne Ridge!“

Mack se snažil potlačit smích, ale nedokázal to.

Posunul si tedy klobouk více do čela a otočil se zase do stodoly. „Kruci, vždyť tu na mě čeká práce! A kam se chystáš ty?“ obrátil se k bratrovi.

Bob si odkašlal a vypravil ze sebe s obtížemi: „K Mary Burnsové. Jdu jí pomoct s trigonometrií.“

„Hlavně abys při tom nezapomněl na antikoncepci,“ nabádal ho bratr.

Bob celý zrudl. „No, on se každý nevybavuje od rána do večera o sexu!“ zahučel si pro sebe.

Mack jeho poznámku přešel, zamířil ke stání a začal si sedlat koně. Bob se chopil příležitosti a v rychlosti se vytratil.

„Macku, vždyť je mu teprve šestnáct!“ řekla Natalie, když Bob zmizel. Nabyla opět rovnováhu a přihlížela, jak Mack obratně zkoumá a utahuje třmeny.

„Tobě bylo teprve sedmnáct, když jsi začala chodit s Carlem!“ upozornil ji.

Překvapeně na něj pohlédla. „To ano, ale kromě několika nevinných polibků se mezi námi zase nic tak převratného neodehrálo!“

Vrhl na ni pobavený pohled a pak se zase vrátil k sedláni koně.

„Co měl ten pohled znamenat?“ naléhala na něj.

„Měl jsem s ním dlouhý rozhovor, když jsem zjistil, že jsi tehdy přijala jeho pozvání na vánoční ples.“

„Cože?“ Natalie jen údivem otevřela ústa.

Mack vklouzl do třmenu a vyhoupl se do sedla. Naklonil se z něj dolů k Natalii. „Řekl jsem mu, že bude mít co do činění se mnou, pokud tě svede. A totéž jsem oznámil pro jistotu i jeho rodičům.“

Natalie se úplně zděsila. Dech jí uvízl v hrdle. „Jak ses opovážil…“

„Tebe vychovaly v sirotčinci jeptišky, staré panny. A pak jsi bydlela u staré tety, která omdlela, když se někdo zmínil byť jen o polibku,“ spustil, ale tentokrát se už neusmíval. „O mužích a sexu jsi nevěděla nic. Někdo tě musel ochránit. A nikdo jiný než já by to tehdy neudělal.“

„Na to jsi neměl žádné právo!“

Tmavé oko se na ni zahledělo s výrazem, z něhož vyzařovalo jakési zvláštní vlastnění. „Mám na to větší právo, než ti kdy prozradím,“ prohodil tiše. A pak se i s koněm otočil zády k jejímu slepému hněvu.

„Macku!“ vykřikla za ním vztekle.

Přes rameno na ni zavolal: „A Viv pověz, že si toho přítele smí v sobotu večer pozvat na večeři, ale pod podmínkou, že přijdeš také ty!“

„Já nechci!“

Chvilku váhal, ale pak koně obrátil a přijel zpátky k ní. „My dva spolu nebudeme nikdy v některých věcech souhlasit. Jsem ti však bližší, než si vůbec dovedeš představit. Znám tě totiž. A znám tě dobře.“

Nedokázala už bojovat s vlastními zmatenými city. Vzhlédla k němu a její oči prozradily, jak po něm zatoužila.

Mack si dlouze, hluboce povzdychl. Z tváře jako by se mu vytratila trocha té přísné tvrdosti. „Nehodlám se ale omlouvat, že se o tebe starám.“

„Vždyť ani nepatřím do tvé rodiny, Macku,“ namítla vášnivě. „Viv, Bobovi, Charlesovi, těm můžeš přikazovat, co mají dělat – ale mně ne!“

Dlouho se jí díval do rozzlobené tváře a potom se na ni něžně usmál, tak, jak se málokdy na někoho usmíval. „Ale já ti přece neříkám, co máš dělat, holčičko!“ odpověděl tiše.

„A neříkej mi holčičko!“

„Tolik vášně zbytečně vyplýtvané!“

Natalii jeho chování opravdu mátlo. „Já ti dneska ale vůbec nerozumím!“ zvolala nešťastně a zahleděla se na něj zpříma a otevřeně.

„Však se o to také ze všech sil snažíš!“ prohodil Mack, otočil koně a dal se s ním do klusu. Tentokrát se už nezastavil.

Nejraději by po něm něčím hodila. Jak jí vůbec mohl říkat takovéhle věci? A navíc si v jednu chvíli opravdu myslela, že ji políbí. Ne takovým tím nevinným polibkem jako na Vánoce pod jmelím, ale dlouhým, vášnivým polibkem, jaký vídala ve filmech. Vybavila si Mackovy krásně tvarované rty na svých ústech a celá se roztřásla. Představa s sebou přinesla vzpomínku na deštivou noc, kdy zemřel Carl a kdy ji Mack hýčkal v náručí. Úzké ramínko její růžové noční košilky se jí tehdy svezlo z ramene…

Ne! okřikla se rázně. Už nikdy žádné podobné sny o Mackovi. Tímhle směrem se jednou vydala a důsledky pak byly žalostné…

Vrátila se zpátky do domu, aby seznámila Vivian se situací.

„Ale to je úžasné!“ jásalo děvče. Slzy vystřídal radostný úsměv. „Přijdeš přece, viď, že ano?“

„Ale on se mnou pokouší manipulovat!“ ohradila se rozzlobeně Natalie. „A já mu to nedovolím!“

„Ale Nat, když nepřijdeš, tak sem nemůže ani Whit! To přece neuděláš! Jsi kamarádka, ne?“ prosila ji Vivian.

Natalie sice cosi namítala, ale nakonec se vzdala.

Vivian přítelkyni pevně objala. „Věděla jsem, že to pro mě uděláš! Já se té soboty už nemůžu dočkat!“ vykřikovala vesele. „Uvidíš, že se ti bude Whit líbit! A Mackovi jistě také! Je tak roztomilý!“

Natalie váhala, zda by neměla přítelkyni říci, co se právě o Whitovi dozvěděla od Macka. Posléze usoudila, že se to Viv stejně dozví, a ještě ke všemu nevybíravým způsobem od Macka. „Viv… víš o tom, že se Whit zapletl s jednou dívkou… a že to nezůstalo bez následků?“

„No ano, vím to,“ přitakala Vivian. „Ale to byla naprosto a jednoznačně její vina! Nedala mu pokoj, a když nakonec došlo ke všemu, tak mu nedovolila žádnou antikoncepci. Řekl mi to.“

Natalie zrudla. Mezi lidmi, kteří hovořili o věcech tak intimních takhle otevřeně, se cítila trapně a byla celá nesvá.

„Promiň, já zapomněla, že jsi trochu staromódní,“ omlouvala se Vivian s přátelským úsměvem.

„Přesně tohle mi říká tvůj bratr!“ zakabonila se Natalie.

Vivian na ni vrhla zvědavý pohled. „Whit se mu možná nezamlouvá, ale ten tvůj přítel Dave Markham se mu zamlouvá ještě méně!“

„Mack je ten pravý, kdo může kritizovat můj společenský život!“ utrhla se Natalie. „A přitom sám běhá za Glennou, o jejíž pověsti se raději vyjadřovat nebudu. A ty se tomu přestaň smát!“

Vivian si odkašlala.

„Promiň, ale ona je to opravdu milá dívka. Má jen ráda muže! To je vše!“

„Jednoho za druhým, a někdy i současně, jak se o ní všeobecně říká. A proč ty se pořád směješ?“

„Protože z tebe mluví žárlivost,“ řekla jí Vivian.

„Tak, a tím tady pro dnešek končím! Jdu domů,“ oznámila jí Natalie úsečně.

„Mack si s ní vyšel jenom dvakrát,“ uklidňovala Vivian nejlepší kamarádku. „A byli jen v kině! Po žádné rtěnce neměl na tváři ani památku!“

„Věřím, že se tvůj bratr už naučil, jak se zbavit podobných důkazů, jako je rtěnka!“

„Ženy ho mají opravdu rády,“ přilila oleje do ohně Vivian.

„Dokud ovšem neotevře ústa a nezničí tím obraz, který si o něm utvořily!“ odsekla Natalie.

Vivian se zmítala bezmocným smíchem. „Asi máš pravdu, ale není to na druhou stranu docela osvěžující změna ve srovnání se všemi těmi korektními lidmi, kteří se vůbec bojí otevřít ústa?“

„Asi ano.“

Vivian vstala.

„Natalie?“

„Ano?“

„Ty jsi do něj pořád zamilovaná, viď?“

Natalie se po jejích slovech rychle obrátila ke dveřím. Na tohle jí odpovídat nehodlala. „Radši bych měla opravdu jít. Příští týden mě čekají zkoušky. Měla bych se pořádně zabrat do knih!“

Vivian náhle zatoužila přítelkyni říci, že moc dobře ví, co se mezi ní a Mackem po Carlově smrti odehrálo. Bylo jí ale jasné, že by ji tím uvedla do ještě větších rozpaků. Zalhala proto: „Nevím sice, co se mezi vámi dvěma zběhlo – ale neměla bys zapomínat, že tobě tehdy bylo pouhých sedmnáct. A jemu už třiadvacet!“

Natalie se otočila. Po bledé tváři se jí rozléval ohromený úžas.

„On… ti to pověděl?“

„Neřekl mi vůbec nic,“ uklidňovala ji Vivian laskavě. A byla to pravda. Nikdo jí nic říkat nemusel. Jak její bratr, tak její nejlepší přítelkyně se prozradili sami. „Ale tys mě pak nikdy nenavštívila, když byl doma on. A on se nikdy nezdržel doma, když věděl, že máš přijít. Došlo mi, že jste se asi strašně pohádali, protože ti pravděpodobně řekl něco hrubého a…“

„Bude nejlepší, když minulost pohřbíme,“ prohlásila Natalie a nasadila si na tvář masku sebeovládání. „Přijdu tedy v sobotu večer, ale jenom proto, že by tu jinak nemohl být Whit.“

„Promiň mi to, já už se o tom nikdy nezmíním!“ žadonila Vivian. „Nechtěla jsem se tě bolestně dotknout.“

„Nic se nestalo! Stejně jsem na to už dávno zapomněla!“ Ta lež jí celkem lehce splynula ze rtů. Naposledy se usmála a vykročila ze dveří. Uvědomila si však jasně, že předstírat, že se nic nestalo, bude těžké. To nejtěžší, co za poslední léta života kdy dělala.

DRUHÁ KAPITOLA

Natalie seděla druhý den ráno ve třídě základní školy, kde byla na praxi. Byla to jednak součást praxe, kterou potřebovala ke zkouškám, a jednak i příprava na to, až zde po zkouškách nastoupí, jak doufala. Oči měla zarudlé, neboť se na závěrečné zkoušky učila do noci. I kdyby chtěla, tak by jí ani nezbyl čas přemítat o tom, co se přihodilo onoho deštivého večera, kdy jí bylo sedmnáct a Mackovi třiadvacet.

Ze zamyšlení ji vytrhl laskavý hlas paní učitelky Ringgoldové, která jí připomínala, že už nastala hodina psaní. Natalie se jí omluvila a v rychlosti zorganizovala třídu do kroužků. Jeden vedla paní Ringgoldová, druhý Natalie.

Během polední přestávky se ve školní jídelně sešla s Davem Markhamem.

„Dneska ti to ale sluší!“ pochválil ji s úsměvem. Byl vysoký a štíhlý, ale zcela jinak než Mack. Dave byl intelektuál, který měl rád literaturu a vážnou hudbu. Na koni jezdit neuměl a o zemědělství nevěděl téměř nic. Byl však milý.

„Paní učitelka mě pochválila, že si s žáky vedu dobře,“ pochlubila se mu. „A zítra sem přijde profesor Bailey! A příští týden mě už čekají závěrečné zkoušky!“ Předstírala, že se celá chvěje.

„Ty je složíš lehce!“ uklidňoval ji. „Stačí, když si jen přečteš poznámky z přednášek!“

„To bych je po sobě musela nejdřív přečíst!“ zašeptala spiklenecky.

„A to učíš děti psaní?“ pokáral ji Dave s předstíranou hrůzou.

Sežehla ho pohledem. „Můžeš přece učit i věci, které sám neovládáš. Musíš jen vložit do hlasu tu správnou dávku autority.“

„A to ty opravdu umíš dokonale!“ ujistil ji Dave. „Slyšel jsem, že jsi k tomu měla dobrého učitele!“

„Cože?“

„McKinzeyho Killaina,“ odpověděl jí.

„Všichni mu přece říkají Mack!“ opravila ho.

„Ne, všichni mu říkají pane Killaine. Až na tebe ovšem,“ upřesnil Dave. „A podle toho, co se mi tady doneslo, se s ním většina lidí ani do řeči dát moc nechce.“

„Ale on není zase tak zlý,“ mínila Natalie „Má jen trochu problémy s diplomacií.“

„Jistě, on totiž vůbec neví, co to slovo znamená!“

„Člověk s jeho majetkem to ani vědět nepotřebuje!“ zahihňala se Natalie.

„Co kdybychom šli v sobotu večer do kina? V Grandu dávají nový film, je to sci-fi,“ navrhl Dave.

„Moc ráda,“ zaradovala se, ale pak se zachmuřila. „Já vlastně nemůžu! Slíbila jsem Vivian, že k nim přijdu na večeři.“

„Chodíváš k nim pravidelně?“ chtěl vědět Dave.

„Ne, tohle je pouze proto, že by si Vivian ráda přivedla nového přítele,“ vysvětlovala s potutelným úsměvem. „A Mack prohlásil, že ten mladík může přijít pouze tehdy, budu-li tam i já.“

„A proč?“ Dave se na ni zahleděl zvláštním pohledem.

„Ále, asi si říká, že stejně nepřijdu, a on se pak zbaví i sestřina nápadníka. Ten mladík se mu totiž vůbec nezamlouvá.“

„Ach tak!“

„Kde se tady vzali všichni ti lidé?“ podivila se Natalie, která pro Davea a sebe hledala místo, kde by se mohli posadit.

„Přijel sem zvláštní výbor, který má vyřešit právě nedostatek místa v naší škole,“ vysvětloval jí pobaveně Dave.

„Musí přece jasně vidět, že tu není ani k hnutí!“

„Doufáme jen, že nám zvýší rozpočet, abychom se pak mohli zbavit těch maringotek, ve kterých jsme začali nouzově učit, když přibylo žáků.“

„To jsem opravdu zvědavá, jestli nám nějaké peníze dají!“

Dave jen pokrčil rameny.

„Tu otázku si klade každý.“

Pak se jim ale jako zázrakem podařilo najít dvě místa u učitelského stolu a zbytek oběda strávili zaujatým hovorem o nových vyhlídkách školy. Natalie byla ráda – mohla tak myslet na něco jiného než na Macka Killaina.

Natalie zdědila po tetě maličký domek, který se nacházel na hranicích s pozemky náležejícími k ranči Killainových. Předzahrádka byla jako dlaň, ale zahrada vzadu za domem byla o něco větší. Natalie tam pěstovala popínavé růže. Nesmírně ráda vysedávala na nevelkém patiu, odkud byl výhled na pastviny, na nichž se popásalo nově vyšlechtěné plemeno Killainových krav.

Vnitřní zařízení mělo do přepychu daleko. V kuchyni stál pouze sporák a lednička a obývací pokoj, který sloužil i jako jídelna, byl zařízený jen pohovkou a větším křeslem, které teta koupila ve vetešnictví. Malý perský kobereček byl samá díra. A do stísněné ložnice se vešlo jedno lůžko a toaletní stolek s křesílkem. Obě verandy přímo volaly po opravě. Byl to tedy sotva americký sen. Nicméně pro Natalii, která prožila většinu života v sirotčinci, to byl nepředstavitelný luxus.

Obývací pokoj zdobily pouze dvě fotografie – obrázek jejích rodičů a snímek z barbecue na Killainově farmě, kam ji pozvala Vivian. Na fotografii byla Vivian s Mackem, Bobem a Charlesem. Natalie vzala obrázek do ruky a soustředěně se zahleděla na nejvyššího muže z té skupinky. Mračil se do fotoaparátu a Natalie si vybavila, že jí pořád radil, jak má snímek zaostřit, až ho nakonec vyfotila s otevřenými ústy.

Takhle se choval všude. Uměl spoustu věcí a vždy přispěchal s nějakou radou. Jednou dokonce nakráčel do kuchyně vyhlášeného restaurantu a nafoukanému francouzskému šéfkuchaři předvedl, jak se připravuje opravdová omáčka ke grilovanému bifteku.

Odložila obrázek a zamířila do kuchyně, aby si připravila obložený chleba. Mack ji často plísnil, že pořádně nejí – a v tom mu musela dát za pravdu. Ale připadalo jí to jako ztráta času, vařit jen pro sebe. A pak, byla vždy tak strašně unavená, když se vrátila domů ze školy.

V rychlosti obložila chléb šunkou, sýrem a kouskem salátu. Usadila se před malým barevným televizorem, který dostala od Killainových k Vánocům. Tehdy nechtěla tak nákladný dar vůbec přijmout.

Když dojedla, tak se stočila na pohovce do klubíčka s šálkem kávy v dlaních. Nic není krásnějšího nad to, mít vlastní domov! pomyslela si, když přejížděla pohledem pokoj. A dneska je navíc pátek – a v sobotu má tentokrát supermarket, kde pracovala na poloviční úvazek, volno! A nemusí tam ani v neděli, i když mají otevřeno, neboť nemá službu. Byl by to snový víkend, nebýt té večeře u Killainových! Doufala jen, že to Vivian s tím nápadníkem nebere vážně. Když se totiž Mackovi někdo nelíbil, tak mu to také dokázal dát hezky najevo – a dotyčný mu už podruhé na oči raději nechodil.

Natalie měla pouze jedny jediné šaty do společnosti, černé, úzké a na tenká ramínka. Sahaly jí až ke kotníkům. Vzala si k nim černý krajkový šál, na který si nedávno ušetřila, a jednoduché střevíčky na vysokých podpatcích, které ještě zdůraznily její drobnou nožku. Nalíčila se poněkud výrazněji, ale i tak vypadala sotva na osmnáct.

Nasedla do malého auta, které koupila z druhé ruky, a vydala se k ranči. Cestou obdivovala nový nátěr na plotech, které se táhly kolem Mackova prostorného domu. Vešlo by se do něj ještě deset dalších návštěvníků i předtím, než Mack nechal přistavět další křídlo, aby měli jeho dospívající bratři víc soukromí. U domu stála velká garáž, v níž parkoval Mackův lincoln a dodávka, se kterou jezdil na ranči. A opodál vystavěli moderní stodolu, kde parkovaly traktory a ostatní zemědělské stroje. S ní sousedily stáje, v nichž choval Mack nově vypěstěné, drahocenné plemeno dobytka.

Nechyběly zde tenisové kurty a obrovský bazén a zimní zahrada. Ta patřila k Nataliiným nejoblíbenějším místům, když navštěvovala Mackovo království. Mack pěstoval řadu vzácných orchidejí a Natalie je milovala – stejně jako on.

Myslela, že na ni u paty schodiště bude čekat Vivian. Ke svému překvapení tam objevila Macka. Na sobě měl černý oblek a vypadal nesmírně elegantně.

„To nemáš jiné šaty?“ otázal se rozzlobeně místo pozdravu. „Pokaždé, když k nám přijdeš, tak máš na sobě jenom tyhle!“

Natalie pozdvihla hrdě bradu. „Pracuju šest dní v týdnu, abych mohla dostudovat a zaplatit všechny výdaje spojené s udržováním domu. Za to, co mi zbude, by nepořídila šaty ani malá myška!“

„Výmluvy, samé výmluvy!“ zahučel. Přísným pohledem jí přejel hluboký výstřih. „A ten tvůj výstřih se mi také nelíbí! Odhaluje ti příliš ňadra!“ dodal krátce.

Natalie rozhodila paže. Malá večerní kabelka z nich téměř vylétla ke stropu verandy. „Poslyš, co to v poslední době pořád máš s mými ňadry?“ vyjela na něj.

Mack se dál mračil na její živůtek.

„Vystavuješ je!“

„To v žádném případě!“ ohradila se zlostně.

„Přede mnou to dělat můžeš,“ pokračoval, „ale nechci, aby na tebe civěl ten Vivianin sexuální maniak. A u mého stolu k tomu!“

„Tenhle druh pozornosti já nepřitahuju,“ namítla.

„S takovouhle postavou bys upoutala i mrtvého,“ ujistil ji krátce. „Stačí, abych se na tebe podíval, a prožívám hotová muka!“

Nezmohla se na odpověď.

„Žádná lascivní odpověď?“ škádlil ji.

Přejela očima jeho slušivý oblek.

„Nevypadáš zrovna jako muž, který by trpěl nějakými mukami!“

„Jak to můžeš vědět?“ otázal se jí. „Vždyť ty ani nemůžeš chápat, co to taková muka muže znamenají!“

„Ty se dáš v poslední době vůbec dost těžko chápat!“ zamračila se Natalie.

„Zkušené ženě by stačilo pět minut na to, aby pochopila, co tím míním,“ vmetl jí do tváře. „Tak jdeš dovnitř, nebo ne?“

„Co to do tebe dneska večer vjelo?“ zeptala se ho Natalie a vydala se za ním po schodech. „Copak ti Glenna od těch… muk… nedokáže pomoct?“

Mack se zastavil na místě a Natalie mu vrazila plnou silou do zad. Málem upadla. Mack se prudce otočil a zachytil ji. Jednou paží ji objal kolem pasu a druhou ji přitiskl boky k sobě. V tom těsném objetí ucítila, jak je vzrušený.

„Od tohohle mi Glenna pomoct nemůže, protože to nevyvolá.“

„McKinzey Donalde Killaine!“ Natalie jen zalapala po dechu.

„Vyděsilo tě to?“ zeptal se jí tiše.

Pokusila se mu vykroutit, ale Mack tiše zaúpěl a tělo se mu zachvělo vzrušením. Spočívala mu tedy dál v náručí.

„Bolí tě to?“ otázala se ho hlasem plným vášně.

Mackovi se z hrdla dral přerývaný dech. „Jen když se pohneš,“ připustil. Silným tělem mu projela další vlna vzrušení.

Natalie se na něj zvědavě zadívala. Náhle se v jeho objetí cítila příjemně. Uvolnila se a nechala se laskat jeho dlaněmi.

Mack jí oplácel soustředěný pohled a zdravým okem jí pátral v tváři. „Nikdy jsem nepřipustil, abys tohle pocítila,“ vypravil ze sebe s potlačovanou vášní.

Natalie byla jako očarovaná, nejen intimností toho okamžiku, ale i slastným pocitem náležení a tím, že ho tak rychle dokáže vzrušit. To poznání v ní vůbec nevyvolávalo rozpaky, ba naopak. Těšilo ji, že ho vlastní. Vždycky ji to těšilo.

„Působíš takhle i na Markhama?“ zeptal se jí, ale tentokrát se neusmíval.

„Dave je můj přítel,“ odpověděla. „On by si nikdy nedovolil… takhle… mě držet.“

„A nechala bys ho, kdyby chtěl?“

Chvilku o jeho slovech přemýšlela a potom zavrtěla hlavou.

„Ne,“ přiznala se nakonec.

„A proč ne?“

Pátrala mu v tváři.

„S ním… by to bylo odpudivé.“

Ucítila, jako by se Mackovi na okamžik zastavilo srdce.

„Opravdu? A proč?“

„Prostě by to bylo odpudivé!“

Mack jí přejel štíhlýma rukama po bocích a zcela si ji k sobě přivinul. Tělem mu jako elektrická jiskra projel poryv vášně. Sklonil se k ní a přitiskl si čelo na její.

Natalie pocítila podivné napětí v ňadrech a ucítila, jak jí tuhnou bradavky. Objala Macka a přitiskla mu dlaně na záda. Cítila pod nimi látku jeho saka. Její malá kabelka se povalovala na prknech verandy zcela zapomenutá. Natalie nevnímala, neviděla, neslyšela… vnímala pouze Macka. Celé její tělo pulzovalo rozkoší, když mu takto ležela v náručí. Na rtech ucítila jeho sladký dech.

„Natalie,“ zašeptal ochraptěle a začal jí boky přitisknutými k sobě opisovat vzrušivé rotující křivky. Z hrdla se mu vydralo vášnivé zasténání.

Natalie se rozechvěla rozkoší. Probudil jí v těle vábivé, nebezpečné touhy.

„Macku?“ zašeptala a vzepjala se k němu, aniž by to vlastně chtěla, v pomalém, pravidelném rytmu.

Mack jí putoval rukama po těle a sklouzl jí k ňadrům v černé krajkové podprsence. Pronikl jí do hlubokého výstřihu a začal laskat jejich hedvábnou pokožku.

„Tohle je opravdu špatný nápad!“ vypravil ze sebe šeptem.

„To ano,“ souhlasila. Zaskočilo ji, že její tělo žilo jakoby vlastním životem a toužilo, aby se nepřestával dotýkat vzrušených hrotů ňader.

Mack se k ní skláněl a snažil se zklidnit dech. „Nebudu schopný přestat, jestli se tě budu ještě chvíli takhle dotýkat. A uvnitř na nás čekají čtyři lidé, z nichž tři by jistě omdleli, vidět nás takhle.“

„Opravdu si to myslíš?“ zeptala se. I jí se nedostávalo dechu.

Mack pohladil látku jejích šatů, pod níž se skrývaly ztvrdlé bradavky.

„Chceš, abych se jich dotkl?“ zašeptal s ústy na jejích rtech.

„Ano!“ vydechla, jen, neboť měla hrdlo úplně seškrcené.

Mack jí polibkem zavřel víčka a prsty jí něžně pronikl do krajkového košíčku podprsenky. „Ty máš ta nejkrásnější prsa na světě, Natalie,“ zašeptal obdivně a něžně jí hladil jemnou pokožku. „Dal bych nevím co za to, kdybys mi dovolila, abych tě polaskal jazykem.“

Natalie vykřikla, tak slastné představy se jí při těch slovech promítly v hlavě.

„Teď prožívám opravdu muka!“ Jeho slova cítila jako vánek ve vlasech, když se k ní skláněl a konečně nahmatal hrot jejího ňadra a pevně jej stiskl. Zalykala se rozkoší a zabořila mu tvář do prsou. Až do konečků prstů ji rozechvívalo dosud nezažité vzrušení.

Mack s ní poodešel do tmavého kouta verandy, dál ode dveří i oken. Nenasytně jí přitiskl rty na hrdlo, tam, kde jí pulzoval tep.

„Ano! Ano, Macku. Prosím, Macku! Ano!“ vyrážela ze sebe.

„Ty blázínku!“ zaúpěl vášnivě.

Ve chvíli jí rozepnul šaty a jeho rty se ocitly tam, kde byly před chvilkou jeho dlaně, žhavé a horečnaté v naléhavé touze. Natalie mu zaťala nehty do šíje, když se k její ztvrdlé bradavce přisál. Vlnila se v jeho objetí v pravidelném rytmu a Mack ji k sobě tiskl, jak nejúžeji mohl.

Náhle ji od sebe odstrčil tak prudce, že div neupadla. Cítila se tak zesláblá, že sotva dokázala stát. Poodešel od ní a opřel se o stěnu. Zhluboka oddychoval, jako by běžel nějaký závod. Neuniklo jí, že mu dlouhým tělem probíhá jedno zachvění za druhým. Nevěděla, co říci či udělat. Nedokázala si ani znovu natáhnout šaty na ramena.

Mack se po několika vteřinách zhluboka nadechl a zpříma na ni pohlédl. Natalie se ani nepohnula z místa, kde ji zanechal. Usmál se. Jak strašlivě naivní je! pomyslel si v duchu.

„Počkej! Takhle přece dovnitř nemůžeš!“ řekl a přistoupil k ní, aby jí zapnul šaty. Natalie po něm zvědavě pokukovala.

„Natalie, nedívej se jako oběť nějaké nehody!“ zasmál se ochraptěle.

„Tohle děláš s ní?“ zeptala se náhle a v zelených očích jí zaplálo.

Mack si pro sebe něco zabručel a potýkal se s posledním háčkem jejích šatů. „Do Glenny ti nic není!“

„Aha! Takže ty se mě můžeš vyptávat na můj život, ale já mám zapovězeno zeptat se na něco z toho tvého, co?“

Mack ji popadl za ramena a upřel na ni pohled. „Glenna není žádná nezralá broskvička, která teprve dorůstá v koruně stromu!“ řekl. „Je to dospělá, kultivovaná žena, pro kterou příjemné pobavení neznamená hned snubní prstýnek!“

„Macku!“ vykřikla Natalie, vzteky bez sebe.

„Vím, že se červenáš – a to se na tebe nemusím ani dívat!“ pronesl ztěžka. „Je ti dvaadvacet, ale nedospělas ani o den od té noci, kdy měl Carl tu nehodu, a já tě držel v náručí a utěšoval tě.“

„Tehdy ses na mě přece jen díval!“ zašeptala.

Mack zaťal ruce v pěsti. „Mělas štěstí, že jsem se jen díval.“

V příšeří hledala jeho tvář. „Tys mě chtěl,“ pronesla, neboť si to uvědomila zcela až nyní.

„Ano, chtěl,“ přiznal se. „Ale tehdy ti bylo sedmnáct.“

„A teď je mi dvaadvacet.“

Mack si povzdychl a usmál se. „Tak velký rozdíl v tom zase není,“ namítl tiše. „A pořád to nemá žádnou budoucnost.“

„Ne pro muže, který se chce jen příležitostně pobavit!“ vmetla mu sarkasticky do tváře.

„A ty jistě do kategorie podobných žen nespadáš,“ souhlasil. „Ale já se musím postarat nejdřív o dva bratry a sestru. Pro manželku tu místo nezbývá!“

„Dobře! Zapomeň, že jsem ti nabídla ruku.“

Něžně jí prstem objížděl obrys jemných, naběhlých rtů. „Mimoto se ještě nechci usadit. Ještě celá léta ne!“

„To nevadí, já ti koupila stejně jen laciný zásnubní prsten. Určitě mi ho vezmou zpátky!“ Mack se na ni udiveně podíval, co to plácá, ale potom se dal do smíchu.

„Ach Natalie!“ A tentokrát ji objal přátelsky a s upřímnou láskou. Natalie mu objetí oplatila, ale dlouze si přitom povzdychla a zavřela oči. „Třeba jsem jako ta malá káčátka. Ta se také zafixují na prvního, koho spatří, když se vyklubou na svět. A já vlastně spatřila jako prvního muže tebe.“

Srdce se mu prudce rozbušilo. Přitiskl ji k sobě ještě pevněji.

„Svět je plný mužů, kteří se chtějí oženit a mít děti.“

„A já jednoho dne takového najdu,“ dodala za něj. „Nebudu ti to vyvracet. Pokud ale opravdu chceš, abych si někoho našla, tak bys mě neměl lákat do tmavých koutků a napůl mě tam svléknout!“

Mack se nyní ze srdce smál. „Vzdávám se!“ zvolal bezmocně.

„Teď už je pozdě,“ řekla a sehnula se pro kabelku. „Zásnubní prstýnek jsi už odmítl!“

„Pojďme dovnitř, dokud je ještě čas,“ navrhl jí a vykročil ke dveřím.

„Počkej chvilku!“ zadržela ho. Pod světlem na verandě si v rychlosti přepudrovala tvář a namalovala si znovu rty.

Beze slova ji pozoroval soustředěným pohledem.

Natalie k němu přistoupila se slovy: „A ty by ses měl také raději upravit! Tenhle odstín rtěnky ti rozhodně nesluší!“

Sežehl ji pohledem, ale vytáhl kapesník, aby si očistil tvář a rty. Límeček bílé košile zůstal naštěstí nedotčený.

„Příště si nelič rty tolika vrstvami rtěnky!“ poradil jí chladně.

„A ty příště raději nech ty ruce v kapsách!“

Mack se suše zasmál.

„To bude opravdu těžké, když si zase oblékneš šaty s takovým výstřihem!“

Natalie si přes nahá ramena přehodila krajkový šál, sjela Macka povýšeným pohledem a mlčky čekala, až jí otevře dveře.

„Příští šaty, které si koupím, budou upnuté až ke krku! Na to můžeš vzít jed!“

„Radši snad aby neměly ani knoflíky!“ prohodil, když ho míjela.

„Chlípníku!“ šeptla.

„Svůdnice!“ vrátil jí šeptem.

Natalie raději rychle prošla kolem něj a vkročila do obývacího pokoje, aby se vyhnula dalším poznámkám. Na první pohled se zdála klidná, avšak v nitru jí doznívala rozkoš z jeho dotyků. Uvědomila si, že je to vlastně jediný muž, s nímž se za ta léta opravdu dobře zná. Ale předtím ji nikdy nepolíbil.

Nemělo cenu obírat se podobnými myšlenkami. A tak se mile usmála na Boba a Charlese, kteří okamžitě vyskočili ze židlí, a na Vivian a vysokého plavého mladíka, který vedle ní seděl na pohovce.

„Natalie, tohle je Whit,“ představila ho Vivian a vzhlížela k němu se zbožným úsměvem.

Whitovi však v očích zaplálo, jako by narazil na drahocenný poklad, když se podíval na Natalii.

Ach ne! zaúpěla Natalie zoufale v duchu poté, co mu podala ruku, neboť ji podržel ve své dlani o několik vteřin déle, než bylo slušné.

Rýsovala se před ní komplikace, s jakou nepočítala.

TŘETÍ KAPITOLA

Situaci nepomohlo ani to, že Whit absolvoval stejnou střední školu, na níž nyní studovala Vivian, a že jim přednášeli stejní profesoři.

Vivian vlastně nikdy studovat nechtěla. Nevěděla přesně, co chce v životě dělat. Přednedávnem si však Mack dupl a oznámil jí, že se musí rozhodnout: buď škola, nebo zaměstnání. Vivian se nakonec rozhodla studovat programování a během studia se seznámila s Whitem, který po absolutoriu nastoupil na škole jako učitel angličtiny.

Během večeře směrovala Natalie rozhovor opatrně ke studiu a škole vůbec, aby se do řeči mohla zapojit i Vivian. Děvče bylo nervózní a Natalie v duchu proklínala Macka, že z večeře udělal oficiální záležitost, zbytečně omezenou formálními požadavky, a tím uvedl sestru do nelehké situace.

Whit se sice usmíval na Vivian, ale pozornost věnoval výhradně Natalii. „Na kterém stupni budete učit vy?“ zeptal se.

„Na prvním a asi první nebo druhou třídu,“ odpověděla Natalie. „Příští týden skládám zkoušky, takže se budu muset rozloučit brzy. Musím se učit.“

„Nezůstanete ani na moučník?“ naléhal Whit.

„Bohužel, to nemůžu.“

„To je škoda!“ zalitoval upřímně Whit.

„Opravdu je to škoda,“ opakovala po něm Vivian, ale úplně jiným tónem.

„Doprovodím tě k vozu,“ nabídl se Mack dřív, než se jí dokázal vnutit Whit.

Whit věděl, kdy prohrál. Schlíple se usmál a požádal Vivian, aby mu nalila ještě jeden šálek kávy.

Venku byla černočerná tma. Mack svíral Nataliinu paži, ale jen proto, aby neupadla. Natalie nevycítila ani stopu po předešlé vášni.

„To tedy byla naprostá katastrofa,“ procedil Mack skrz zuby.

„Ovšem díky tobě,“ upozornila ho rozzlobeně. „Kdybys byl netrval na tom, abych k vám přišla i já…“

„Katastrofa je v poslední době moje druhé jméno,“ zažertoval s vynuceným pobavením.

„Není to špatný člověk,“ namítla. „Je to prostě normální muž, kterému se líbí všechno, co má ucházející postavu. Viv si dříve nebo později uvědomí, že je přelétavý. Pokud si ho ovšem nevezme natruc tobě – jestli jí ho nepřestaneš zakazovat,“ dodala rozzlobeně.

„Takovou hloupost neudělá, když jí budeš nablízku,“ řekl, zastavil se u jejího auta a pustil jí paži z ocelového sevření.

„Jenže já nablízku nebudu!“ upozornila ho. „Z Whita mi naskakuje husí kůže. Nemít ten šál, tak bych stáhla ze stolu ubrus, abych se něčím přikryla.“

„Já ti říkal, abys nenosila tak hluboký výstřih!“

„Udělala jsem to jen kvůli tobě,“ připustila v žertu. Zalovila v kabelce pro klíčky od auta. „A pak, tvrdil jsi, že to je chlapec. Ale není. Je to dospělý muž. A navíc učitel!“

„Ve srovnání se mnou je to chlapec!“

„Většina mužů jsou ve srovnání s tebou chlapci,“ namítla netrpělivě. „Kdyby je podle tebe měřila Viv, tak se nikdy na žádnou schůzku nevypraví!“

Přelétl ji rozohněným pohledem. „To jako lichotka nevyznělo!“

„Také to lichotka nebyla! Ty prostě očekáváš, že každý muž bude jako ty!“

„Ale já mám přece úspěch!“

„To se ti upřít nedá,“ souhlasila. „Ale ve společnosti jsi učiněná živelná katastrofa. Jen otevřeš ústa, a lidé prchají, aby si zachránili holý život!“

„Není to moje vina, že nedokážou dělat pořádně svou práci!“ ohradil se. „Já se mezi ně nevměšuju. Začnu v okamžiku, kdy se dopustí opravdu závažné chyby.“

„Jako třeba, když ti servírka přinese příliš slabou kávu,“ skočila mu do řeči a začala vypočítávat na prstech. „Dále tu máme hasiče, kteří neumějí zacházet s hadicí, policisty, kteří nevypnou houkačku, když jedeš za nimi, děti, které si pořádně nezašněrují tkaničky u bot…“

„No, možná že do věcí trochu zasahuju…“ dal se na ústup.

„Kdyby tě jednou zajala nepřátelská jednotka během války, tak jim budeš radit, jak tě mají zastřelit!“ ujistila ho.

Po tváři se mu začal rozlévat úsměv. „Myslíš?“

Bezmocně rozhodila pažemi. „Já jdu domů!“ zvolala.

„To je dobrý nápad. Doufejme, že se ten expert přes angličtinu u nás dlouho nezdrží,“ zatoužil.

„A kdyby ano, tak mu můžeš vždycky začít opravovat gramatiku,“ poradila mu.

„To je výborný nápad!“

Otevřela dvířka a nasedla do vozu.

„Jeď pomalu,“ kladl jí na srdce a nakláněl se přitom do okénka. Tentokrát byl vážný. „Je dost hustá mlha. A doma se pořádně zamkni!“

„Přestaň s tím poručníkováním!“ zahučela.

„Ty mi děláš poručníka v jednom kuse!“ ohradil se.

„Ale ty se také o sebe nestaráš!“ odpověděla mu tiše.

„A proč bych měl, když to uděláš za mě?“

Věděla, že prohrává. Alespoň jí to pomohlo zapudit myšlenky na to, jak ji svíral nahou paži, když sestupovali ze schodů. Nesměla se k tomu v duchu vracet!

„Ale příští pátek nech odemčeno,“ prohodil nečekaně.

Natalie se zamračila. „A proč?“

„Asi pozvu Vivian a toho jejího profesora do divadla a pak někam na večeři.“

Váhala. „Když já nevím…“

„Jak máš ty zkoušky?“

„V pondělí, úterý čtvrtek a pak jednu v pátek.“

„No a potom si budeš moct udělat opravdové volno,“ řekl. „A jistě si můžeš dovolit i jedny nové šaty, viď?“

„Koupím si nějaké levnější,“ slíbila mu.

Usmál se. Ten úsměv ho nepředstavitelně změnil. Nějak omládl a zdál se přístupnější. Rozechvěla se po celém těle, když se na něj zadívala.

„Zastavíme se pro tebe v pět odpoledne.“

Usmála se. „Tak dobře.“

Ustoupil od auta a počkal, dokud nenastartovala a nezařadila rychlost. Pak jí zamával na rozloučenou a zamířil k domu.

Natalie si uvědomila, že v jejich vztahu došlo k výrazné změně. Jedna polovina její bytosti se toho děsila, avšak ta druhá jásala.

Odjížděla domů a snažila se na to nemyslet.

V noci se Natalii zdály divoké, vášnivé sny o tom, jak se s Mackem ocitla kdesi v široké manželské posteli. Probudila se celá zpocená a usnout už nedokázala. V neděli se téměř styděla překročit práh kostela. Když se vrátila domů, tak si v rychlosti připravila polévku – a i nad ní se znovu zamyslela nad Mackem a nedovedla ty myšlenky zapudit.

Dalo se do vytrvalého deště. Pokud teplota ještě poklesne, tak začne nakonec sněžit, třebaže už je jaro. Počasí v Montaně je nevyzpytatelné.

Natalie vytáhla učebnici biologie a udělala otrávený obličej. Biologie ji moc nebavila, ale genetika, to byla tragédie, a anatomie zlý sen. Strávila sice nejednu hodinu v laboratoři, jak jim kladl na srdce učitel, ale moc si toho nezapamatovala.

Seděla nad učením celé odpoledne, když vtom se ozvalo zaklepání na dveře. Byla už skoro tma. Natalie si uvědomila, jak velký má hlad. Zamířila ke dveřím bosá, protože si myslela, že to bude jistě Vivian. Nebyla nalíčená, vlasy neměla moc upravené a na sobě měla jen džíny a volnou halenu. Otevřela – a na prahu stál Mack. Byl rovněž v džínách a žluté košili a v ruce třímal sáček s jídlem.

„Přinesl jsem rybí prsty a hranolky,“ oznamoval.

„Pro mě?“ zeptala se celá udivená.

„Pro nás!“ opravil ji a loktem si přidržel dveře. „Přišel jsem tě doučovat!“

„Doučovat?“ opakovala po něm a pak si uvědomila, že je jako papoušek.

„Na tu zkoušku z biologie. Nebo snad nepotřebuješ pomoc?“

„Měla jsem v úmyslu dobelhat se před zkušební komisi o berlích, abych je oblomila. A také pomýšlím na modlitby,“ svěřila se mu.

„Tvého profesora znám,“ prohodil, „a věř mi, že ten by nesoucítil ani s poraněným kotětem, kdyby se tak chtělo vyvléct ze zkoušky. Můžu dál?“

„Ale jistě!“ zasmála se tiše.

Zamířil do kuchyně a začal vyndávat talíře.

„Já udělám další konvici kávy,“ navrhovala. Po včerejší noci se před ním trochu ostýchala. Nyní je poutaly takové intimní okamžiky! Vrhla po něm nervózní postranní pohled, když chystala navyklými pohyby kávu.

„Máš tu nějaký kečup?“ zeptal se.

„Ty jíš rybu s kečupem?“ Podivila se.

„Straním se všeho, co se nedá jíst s kečupem,“ odpověděl.

„Což vylučuje zmrzlinu.“

Blýskl po ní úsměvem.

„Vanilková je s ním skvělá!“

„Tady máš!“ A s těmi slovy jí podával talíř s jídlem. Našel příbory a vylovil i ubrousky. Natalie si povšimla, že je káva v kávovaru už hotová, a nalila ji jim oběma do dvou bílých hrníčků.

„A co Viv?“ vyzvídala, když znovu usedla za stůl a když se pustili do ryby a hranolků.

„Zuří. Ten její milý ji nepozval na další schůzku.“ Mack vrhl po Natalii zvědavý pohled. „Napadlo ji, jestli třeba nezavolal tobě.“

„Ani omylem,“ ujistila ho. „A i kdyby, pak on není můj typ.“

„A kdo je tvůj typ? Markham?“ V hlubokém hlase mu zazněla čirá zášť.

„Dave je milý.“

„Milý,“ opakoval po ní Mack a napil se kávy. „A co já, jsem já milý?“

Natalie se na něj zahleděla a pak na něj udělala obličej. „Asi jako hnízdo chřestýšů.“

„Přesně tohle jsem si myslel,“ přitakal a žvýkal přitom hranolek. Opřel se pohodlně a dlouze si ji prohlížel. „Jsi jediná žena, která vypadá lépe, když není nalíčená.“

„Nemá cenu se líčit, když jsem sama doma. Nečekala jsem, že někdo přijde,“ poznamenala k tomu.

Usmál se na ni.

„To mi neuniklo. Jak stará je ta blůza, co máš na sobě?“

„Tři roky,“ povzdychla si a přejela se pohledem. Vzorek na látce téměř vybledl. „Ale je moc pohodlná.“

Poněkud déle na ní setrval znepokojujícím pohledem.

„Ale podprsenku mám!“ ohradila se předem.

„Opravdu?“ pozdvihl obočí v hraném údivu.

„Nekoukej na mě takhle!“

Mack se jen usmál a pak se znovu pustil do jídla. Jejího planoucího pohledu si nevšímal.

Natalie jim po jídle nalila druhý hrníček kávy a Mack se soustředil na látku, kterou si opakovala. Prošel si její poznámky a pak se na ni přísně obrátil: „A teď mi vyjmenuj krevní skupiny,“ přikázal jí.

Když Natalie skončila, tak ji pochválil: „To opravdu nebylo špatné! A teď, co víš o genech?“

Natalie si opravdu neuvědomila, kolik látky už vstřebala a co všechno si zapamatovala. Dokázala zodpovědět téměř každou Mackovu otázku a zaváhala pouze u opravdu podrobných dotazů z genetiky.

To už ale přešli z kuchyně do obývacího pokoje. Natalie podala Mackovi učebnici a Mack se natáhl na pohovce, zatímco ona se stočila do křesla naproti němu. Pročetl si soustředěně látku a potom jí kladl podrobné otázky. Nepamatovala, že by s ní někdo učení tak pečlivě probíral. Když se pak dostali k nákresům jednotlivých orgánů a zobrazení krevního oběhu, tak se Mack pohodlně uvelebil na koberci a učebnici si rozložil před sebou. Natalii stáhl k sobě a zeptal se jí: „Jak vás profesor zkouší? Musíte mu jednotlivá vyobrazení popsat?“

„Ne, jen píchne prstem do obrázku a my musíme určit, co to je,“ odpověděla.

„To je ale barbar!“ ulevil si Mack.

„Však mu tak všichni říkáme, když nás nemůže slyšet!“ ujistila ho.

Mack se poté zabral do anatomie a začal Natalii znovu zkoušet. Po desáté hodině večer Natalie unaveně zívla.

„Jsi už unavená,“ usoudil Mack. „Potřebuješ se pořádně vyspat, abys byla u zkoušek svěží.“

„Děkuju ti, žes mi pomohl s opakováním.“

Pokrčil jen rameny.

„A na co by jinak byli sousedé?“ zasmál se. „Co kdybychom si dali ještě šálek kakaa, než půjdu domů?“

„Já ho připravím.“

Mack se líně natáhl na koberci. „Doufal jsem, že se nabídneš. Já ho totiž neumím uvařit – pokud to není nějaké instantní kakao v prášku!“ přiznal se.

Natalii však netrvalo dlouho, než se znovu objevila v pokoji se dvěma šálky, z nichž se kouřilo. Mack nyní seděl na koberci a zády se opíral o pohovku a Natalie se k němu připojila. Seděli tam tak a usrkávali horké kakao.

„Přesně tohle mi pomůže usnout!“ pronesla ospale Natalie.

„Máš teď pocit, že tu látku dobře ovládáš?“ zeptal se jí.

„Znám ji i pozpátku!“ ujistila ho. „A děkuju ti.“

„Ty bys pro mě jistě udělala stejnou věc.“

„Ano, udělala.“

Mack dopil a postavil šálek na stůl. Počkal, až Natalie vyprázdnila svůj, a pak jej postavil vedle svého hrníčku.

„A co ostatní předměty?“ vyzvídal.

„Z těch strach nemám,“ prohodila. „Jen ta biologie mě děsila. Ale ty máš nadání, jak věci vyložit jednoduše.“

„To je tím, že toho znám spoustu z praxe. Kvalitní hovězí dobytek vypěstuješ pouze tehdy, když se soustředíš na kultivování určitých vlastností.“

„To máš jistě pravdu,“ přitakala. Neubránila se, aby pohledem nesklouzla k jeho vyklenutým lícním kostem, k rovnému nosu a smyslným rtům, které míval téměř vždy přísně stažené. Tělem jí proběhlo podivné zamrazení.

„Proč se na mě tak upřeně díváš?“ zašeptal.

„Jen jsem se tak zamyslela,“ odpověděla mu bezmyšlenkovitě.

„A o čem jsi přemýšlela?“

Natalie se trochu ošila, pak sklopila oči a usmála se. „Napadlo mě, žes mě nikdy předtím vlastně nepolíbil.“

„To není pravda!“ ohradil se pobaveně. „Nepočítáme-li ten včerejšek, tak jsem tě přece loni políbil na Vánoce pod jmelím!“

„Tomu ty říkáš polibek?“ protáhla.

„A jaký jsi očekávala, když ze mě po celou dobu nespouštěli oči sourozenci?“ namítl a v černém oku mu zaplála rozpustilá jiskra.

„Jistě by ti dali co proto, kdyby ses začal některé dvořit.“

„Já se začal vážně dvořit tobě, ale tys to nepostřehla!“ odpověděl, ale tentokrát se neusmíval.

Natalie se začervenala a hlas jí zněl přiškrceně, když mu odpověděla: „Ale ano, zpozorovala.“

„Tys utekla,“ opravil se. A nyní jí sklouzl pohledem k měkkým ústům. „Moc rád tě líbám, Nat. Působí mi to takovou rozkoš! Ale líbání je začátek. Vede pak k cíli, k němuž ty třeba ještě nechceš dojít.“

Zamračila se. Jeho slova ji zmátla. „O jakém cíli to mluvíš?“

„Já se nechci oženit, a ty nechceš mít pohlavní styk,“ prohlásil prostě.

„McKinzey Killaine!“ zvolala Natalie rozhořčeně, ohromená jeho otevřeností. Posadila se zpříma. „Ještě slovo a…“ Než však stačila vyskočit, tak ji popadl za paži a Natalie ležela ve chvíli na zádech, přidržována na zemi jeho svalnatým stehnem. Vzhlížela mu do napjaté tváře. Očekávala smích, možná přátelský výsměch. Nic z toho se mu však na tváři nezračilo. Ani se nepohnul a dál na ni upřeně hleděl. Cítila, jak tlak jeho stehna vzrůstá, jak se nad ní skláněl. Zaslechla, jak mu divoce buší srdce, když si ji k sobě přitáhl, a rty jí ovanul jeho vlahý dech. Z Mackovy intimní blízkosti ji zalil žár. Nevěděla, zda to má vše odbýt smíchem, nebo zda se mu vykroutit a vyskočit z koberce. Jako by vycítil její vnitřní boj. Přitiskl ji stehnem k zemi ještě pevněji. Trhla sebou a pokusila se osvobodit. Mack ji však sevřel ještě větší silou.

„Tohle nedělej!“ varoval ji hlasem rozechvělým vášní.

Natalie se tedy už ani nepohnula.

Mack sevření poněkud uvolnil. Jednou rukou jí zajel do vlasů a stáhl z nich stuhu, která jí je přidržovala za ušima. Vlasy se Natalii rozlily po koberci. Mack se jí zahleděl do tváře. Jemně jí přejel po šíji a zabloudil prsty do výstřihu její halenky. Polaskal jí jemnou pokožku a Nataliiným tělem projelo slastné zachvění. Nevědomky přitom posunul stehno a Natalie rozevřela rty a tělo se jí podvědomým pohybem vyklenulo do oblouku. Přitiskl jí opět boky pevně k podlaze. Rysy ve tváři mu ztvrdly. „Víš, co mi tímhle naznačuješ?“

Ztěžka polkla a hledala očima jeho pohled. „Nevím, jak ty, ale já mám takový zvláštní pocit!“ přiznala se.

„Jak zvláštní?“

Srdce jí pod jeho soustředěným pohledem bilo jako splašené. „Jako… jako bych měla vybuchnout,“ zašeptala, jako kdyby mu svěřovala nějaké tajemství.

„A kde?“ chtěl vědět. „Tady?“ dodal pak, podebral ji pod boky a přitiskl ji pevně k sobě, tak, aby ucítila, jak vzrušený je on.

Natalie pootevřela ještě více rty, aby se mohla nadechnout. Neodtáhla se od něj však. Dívala se mu přímo do tváře, zcela omámena jeho mužným kouzlem.

„Chci tě!“ vyrazil naléhavým šeptem. „Teď už víš, co se stane, když tě chci!“ Téměř ji drtil v náručí. „Radši by sis měla pořádně rozmyslit, co chceš ty, než se úplně přestanu ovládat!“

Měla pocit, že se v jeho objetí rozplývá. Z hrdla jí uniklo zaúpění. Tělem jí znovu projel slastný pocit.

Mack jí zabořil prsty do hustých, krátkých vlasů, které se rozstříkly jako vějíř po koberci.

„Nat…“ zašeptal jí do rozevřených rtů.

Líbal ji s nenasytností, kterou už téměř nedokázal potlačit, a její každičký nedosněný sen se tak uskutečnil. Uvolnila se v jeho náručí a přijímala vášnivé výpady jeho boků. Mack ji nyní líbal zvolna, hluboce a vášnivěji. Dychtivě prozkoumával její měkká, povolná ústa. Ne že by ji nikdo nikdy nepolíbil – ale nikdo ji nelíbal takhle! Mack toho věděl o ženách mnohem víc, než kolik toho kdy ona zjistí o mužích. Jeho nenasytností tím pádem vycházela vstříc spíš nadšením než zkušeností. A Mack tak okamžitě poznal, jak je do něj zamilovaná.

Odtrhl rty od jejích úst a nedokázal potlačit radost, když si povšiml, jak k němu Natalie v touze po dalším polibku zdvihá hlavu.

„Ne,“ vypravil ze sebe s láskou. Přidržoval ji něžně paží tak, že se dotýkal vzrušených, tvrdých hrotů jejích ňader.

„A proč ne?“ zašeptala zoufale. „Tobě se naše líbání nelíbí?“

Zadržel trhaný dech a přitiskl se k ní boky tak, aby ucítila, jak je vzrušený. „Tohle se ti zdá málo?“ otázal se jí.

Pohlédla na něj a jemu bylo jasné, že ho vůbec nechápe. Přesunul se z jejího toužícího, vypjatého těla a lehl si na koberec. „Nic jsem si s sebou nepřinesl,“ přiznal se. „Pokud se budeme milovat, tak musím nejdřív do města, abych si koupil nějakou antikoncepci. Nechci, abys otěhotněla. Teď už ti to je jasné?“

Zdálo se mu, že se jí oči ještě víc rozšířily. „Tím chceš říct, že… budeme mít sex?“

„Sex má muž se známostí na jednu noc. Ty k takovým nepatříš.“

Klidně, s vyloženou zvědavostí mu zkoumala tvář. „Opravdu ne?“

Štíhlým ukazováčkem jí objel obrys rtů a opět se na ni nenasytně zahleděl. „Tolik po tobě toužím!“ zašeptal. „Ale tebe pak bude strašně pronásledovat svědomí…“

Na chviličku zaváhala. „Možná…“

Přiložil jí prst na rty. „Možná že ne,“ prohodil. Jako by se mu vrátila dobrá nálada. „Přišel jsem tě sem učit biologii, ne reprodukci!“

„Ty nechceš děti,“ vyvodila z toho a ta slova zazněla velice smutně.

Zeširoka se na ni usmál. „Nechci je zrovna teď hned,“ oznámil jí. „Ale jednou bych jich chtěl mít několik.“ Pomalu jí prstem přejížděl po úzkém obloučku obočí. „Ty s muži mnoho zkušeností nemáš, viď?“

„Ze všech sil se snažím něco naučit!“ zašeptala ochraptěle.

Prsty mu zabloudily do měkké spleti jejích vlasů. „Až nastane ten pravý čas, tak ti povím, co udělat,“ ujistil ji a nevyznělo to vůbec jako škádlení.

Pohlédla na něj rozpustile. „Slibuješ?“ A po těch slovech se k němu přitiskla celým tělem a s úsměvem pozorovala, jak jím projela nová vlna vášně. Mack jí sevřel bok a odtáhl ji něžně od sebe. „Slibuju,“ prohlásil vážně.

„Tak dobře,“ souhlasila a odtáhla se. Lehla si na koberec a uvolnila se. „Myslím, že dokážu žít ze snů, když nelze jinak.“

„Ty o mně sníš?“

„Náruživě.“

„A jak o mně sníš?“

„Ušetřím tě ruměnce,“ řekla a posadila se. Pročísla si rozcuchané vlasy.

„Takže ony jsou to takové ty sny, co?“ tlumeně se zasmál Mack.

„Ty o mně asi nesníš, co?“ vyzvídala.

Po dlouhou dobu na její otázku neodpovídal. Nakonec vstal. „Raději odejdu, dokud je ještě čas!“ prohlásil a usmál se na ni.

„Zbabělče!“ zašeptala. „Z tebe učitel nikdy nebude! Nemáš trpělivost se zvídavými studenty!“

„Zato ty máš té zvídavosti za nás za oba!“ mínil. „Pojď mě doprovodit ke dveřím!“

„Když jinak nedáš!“

Na prahu se zastavil a přidržoval dveře otevřené. Obrátil se k ní s výrazem svrchovaného vlastnictví. „Krok za krokem, Nat,“ řekl něžně. „A pomalu a zlehka.“

Začervenala se při tom tónu i podtextu jeho slov.

Sklonil se a zlehka jí přejel rty po ústech. „A teď se jdi trochu prospat. Uvidíme se v pátek.“

„Přes to přese všechno, co se stalo mezi Viv a Whitem, půjdeme?“

„To bych si nenechal ujít za nic na světě!“ poznamenal. „Dobrou noc.“

Natalie, které se podivnou slabostí podlamovala kolena, sledovala Macka, jak míří k autu. Věděla nyní, že už není návratu k tomu jejich bezstarostnému přátelství, které je pojilo. Nevěděla, zda je tomu ráda, nebo ne.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Natalii, která seděla v učebně, obklopovaly napjaté a nervózní tváře. Všichni čekali, až se objeví profesor a předá jim otázky pro písemný test z biologie.

Natalie se zahloubala nad otázkami, když jim pak testy rozdal. Před očima se jí vybavila každičká podrobnost látky, kterou si zopakovala s Mackem. Otázky stačila zodpovědět pět minut před zvoněním a se šťastným pocitem pak vytančila ze třídy a zamířila k autu. Ještě tři zkoušky – a pak ji čeká vytoužená promoce! Měla opravdu dobrý pocit, že testem prošla. Nemohla se ani dočkat, až se o ty skvělé zprávy podělí s Mackem.

Týden uběhl velice rychle. Natalie si byla téměř jistá, že všechny zkoušky úspěšně složila. Překvapením pro ni mohla být snad pouze výsledná známka a také hodnocení její pedagogické praxe. Doufala, že její průměrný prospěch bude natolik dobrý, aby se zdál uspokojivý ve škole, kde měla začít učit.

Pak nastal pátek a s ním i poslední zkouška. Natalie si po ní vydechla úlevou. Jako by ji osvobodili z vězení, napadlo ji. I když na druhé straně musela přiznat, že měla spolužáky i učitele docela ráda. Nyní však byla připravena vykročit do světa.

O Mackovi neslyšela celý týden. Vivian jí zatelefonovala ve čtvrtek večer, ale jen proto, aby si ověřila, zda s nimi v pátek večer opravdu půjde. Z té schůzky za přítomnosti Macka a Natalie zjevně velkou radost neměla. Natalie se ji snažila nějak uklidnit, věděla však, že přítelkyně žárlí. Neměla tušení, co podniknout dál. Rozhodla se, že zavolá Mackovi a všechno s ním probere.

Zkusila jeho mobil. Mack po chvíli odpověděl hlasem, z něhož jasně čišelo rozladění.

„Macku?“ vypravila ze sebe překvapeně Natalie.

„Nat?“ Netrpělivý tón se okamžitě vytratil. „Já myslel, že jsi moje číslo dávno zapomněla!“ pronesl pobaveně.

„Potřebuju s tebou mluvit, Macku!“

Zakryl mluvítko dlaní a s někým mluvil rázným, rozladěným hlasem, kterým se ozval do telefonu zpočátku.

„Tak prosím, jen spusť.“

„O tom se po telefonu mluvit nedá!“ namítla.

„Tak dobře. Zastavím se u tebe.“

„Ale já se právě chystám ven. Chci si jít koupit ty šaty na zítra…“

„Vyzvednu tě během deseti minut.“

„Ale já ti přece říkala…“

„Půjdu s tebou,“ oznámil jí. „Jsem tam za deset minut.“ A přerušil spojení.

To to zase dopadne! zaúpěla Natalie v duchu a představila si, jak Mack sekýruje v obchodě všechny prodavačky.

Mack se přesně za deset minut objevil přede dveřmi. Uznalým pohledem přelétl po Nataliině postavě, která se dokonale vyjímala v šedých kalhotách a šedobílém svetříku. Přidržel jí dvířka vozu a pomohl jí nasednout.

Natalii neuniklo, jak elegantně vypadá. Dneska nebyl v pracovním. „Tak kolik tvých zaměstnanců dalo od rána výpověď?“ zeptala se ho pobaveně a zapínala si bezpečnostní pás.

„Proč myslíš, že by měl někdo dávat výpověď?“ zeptal se a vrhl na ni rychlý pohled.

„Touhle dobou vždycky sháníte stádo. A to dá vždycky někdo výpověď,“ prohodila s úsměvem a zkoumala jeho tvář. „Někdo, kdo se domnívá, že toho ví víc než ty o očkování dobytka. Anebo o počítačích.“

Mack se ošil. Sešlápl pedál plynu téměř až k podlaze.

„Jones odchází,“ připustil po chvíli. „Ale ten by odešel tak jako tak,“ dodal rychle. „Myslí si, kolik toho neví o počítačích! Na farmě je ho škoda!“

„Fušoval jsi mu do toho, jak ti naprogramoval počítač,“ hádala Natalie.

„Ale on to opravdu udělal celé špatně!“ vybuchl Mack. „To jsem ho měl nechat, aby si hrál s mými pečlivě vedenými záznamy o stádech? Nemohl jsem pak ani najít průměrné přírůstky na váze!“

Natalie se tichounce zasmála. „Dovedu si to představit!“

Mack si sundal stetson a pročísl si husté černé vlasy.

„Přidával telata k ostatnímu dobytku. Nikdo se v tom pak nedokázal vyznat,“ zahučel. „Údaje se musí vést odděleně, jinak pro mě nemají vůbec žádný význam.“

„Pracoval Jones někdy na ranči?“

„Pracoval na farmě, která pěstovala prasata,“ prohodil Mack znechuceně. Přibrzdil před dálnicí, a když zjistil, že mají cestu volnou, tak se na ni zařadil.

„A jak ti šly zkoušky?“

„Mnohem lépe, než jsem očekávala,“ odpověděla mu s úsměvem. „Děkuju, žes mi pomohl s tou biologií.“

Tvář se mu rozzářila. „Mě to docela bavilo.“

Nevěděla, jak si to vyložit, ale když se na ni po chvíli podíval se smyslným úsměvem, tak ji polil ruměnec.

„Jaké šaty si chceš koupit?“ vyzvídal.

„Nějaké prosté, černé,“ odpověděla.

„Tuhle sezonu je v módě samet,“ namítl. „V zeleném sametu bys vypadala úžasně. Ve smaragdově zeleném.“

„Já nevím…“

„Moc rád se sametu dotýkám.“

Natalie ho probodla rozhořčeným pohledem. „Nosí ho Glenna?“ vyhrkla dřív, než si slova pořádně promyslela.

Rychle na ni pohlédl, když mu to provoz na silnici dovoloval.

„Mně se to líbí.“

„A co?“

„To, že takhle žárlíš.“

Ucítila, jak se v ní srdce téměř zastavilo. Zahleděla se z okénka a pátrala po nějaké vhodné větě, kterou by mu vmetla do tváře jako odvetu.

„Pořád ještě nechci být něčí milenka, jestli se ti tohle honí hlavou,“ řekla pak bezmyšlenkovitě. V nitru si musela přiznat, že opravdu žárlí – i když podvědomě.

Mack se zasmál. „Budu to mít na zřeteli.“

Nejeli dlouho a Mack už brzdil před butikem, který mu ukázala.

„Nemusíš se mnou chodit!“ bránila se, když se k ní připojil na chodníku.

„Kdybych to nechal na tobě, tak si koupíš nějaký černý pytel s provázky místo ramínek!“ namítl. „Ber mě jako módního konzultanta.“

„Tak dobře,“ vzdala se. „Ale hlavně, prosím tě, neraď prodavačce! Jestli to uděláš, tak já odcházím!“

Vešli do obchodu a Natalie zamířila ke konfekci. Mack ji však chytil za ruku a odváděl ji k modelům.

„Tohle já si ale nemůžu…“ začala.

Přitiskl jí ukazováček na měkké rty. „No tak!“

Prohrábl obratně ramínka a ze spousty šatů vytáhl model ze smaragdového sametu s volnými dlouhými rukávy a decentním výstřihem do V. Přidržel šaty Natalii u těla.

„Ano, tyhle ti sluší,“ prohodil. „Ten odstín ti úplně rozsvítil oči. Změnil jejich barvu!“

„To máte pravdu!“ souhlasila starší prodavačka, která se vynořila za stojanem. „Tyhle šaty jsme speciálně objednali pro jednu nevěstu – ale ona pak otěhotněla a model musela vrátit.“

Natalie pohlédla na krásné šaty a potom na Macka. Váhala.

„Ale no tak,“ zašeptal. „Těhotenství nakažlivé není!“

Starší prodavačka se rychle obrátila, aby zakryla pobavený úsměv, ale její mladší kolegyně vybuchla v smích.

„Tak si je přece zkus!“ vyzval ji Mack.

Natalie si přitiskla šaty k tělu a vydala se za starší prodavačkou ke kabinkám, aby si model vyzkoušela.

Padl jí jako ulitý a barva jí opravdu změnila oči. Vypadala záhadně, svůdně, sexy. Do klasické krásy jí sice něco scházelo, ale tohle oblečení jí dodávalo jakési kultivovanosti. Vypadám opravdu přitažlivě, musela si přiznat – a to poznání ji zaskočilo.

„Tak co?“ vyzvídal Mack zpoza závěsu kabinky.

Zaváhala. Ale proč ne? řekla si posléze, roztáhla závěs a vykročila do obchodu. Mack nic neříkal. Ani nemusel. Ve tváři mu vzplála vášeň, když se zahleděl na její svůdnou postavu, na kterou padly skvostné šaty jako ulité.

„Tak co?“ zeptala se ho pro změnu nyní Natalie. Avšak Mack se ani nyní nezmohl na slovo. A jako by od ní nedokázal odtrhnout zrak.

„Jako by je ušili pro vás, má milá,“ poznamenala prodavačka s povzdechem.

„My si je vezmeme,“ řekl tiše Mack.

„Ale Macku, já nemám…“ začala opět Natalie. Takový model byl pro ni nedostupným přepychem.

„Zato já mám,“ ujistil ji, rychle se otočil a zamířil za prodavačkou k pokladně. Natalie chtěla něco namítnout, ale Mack a ta starší dáma vytvořili tým, kterému nebylo možné vzdorovat. Natalie se ráda vzdala.

Mack už podpisoval šek, než se Natalie stačila převléknout do kalhot a svetříku a než se znovu učesala. Vyšla z kabinky, šaty přes ruku.

„Ukažte, já vám je zabalím!“ nabízela se starší prodavačka. Natalie dosud nevěřícím zrakem sledovala, jak prodavačka obratně vyvěsila šaty na ramínko, přetáhla přes ně igelitový sáček a dole jej zavázala.

„A hezky si je užijte!“ usmála se mile na Natalii a podávala ramínko Mackovi.

„Děkuju,“ vypravila ze sebe trochu rozpačitě Natalie. Nevěděla vlastně, jestli děkuje prodavačce, nebo svému velkorysému průvodci.

Mack ji odvedl z obchodu, usadil ji do auta a zavěsil šaty na háček u zadního sedadla.

„Nepotřebuješ k těm šatům ještě střevíčky?“ zeptal se.

„Mám černé lodičky a kabelku, která se k nim hodí,“ namítla. „Macku, nemůžeš za mě přece platit! Vždyť si budou všichni myslet, že…“

Sevřel jí ruce v dlaních. „Nikdo se to nedozví, pokud to neřekneš sama,“ ujistil ji dvorně. „Ty šaty byly opravdu ušité pro tebe!“

„No…“

Propletl jí prsty mezi svými. „Mohla by sis je vzít v pátek večer,“ navrhl a pak dodal: „A až si pak spolu vyjdeme večer do klubů my.“

Srdce se jí rozbušilo jako splašené. Nejen z toho, jak jí svíral něžně dlaň a prsty, ale také z jeho slov.

„My budeme chodit do klubů?“

„A nejen do nich,“ poznamenal. „Učit začneš až na podzim. To znamená, že máš spoustu volného času. Můžeme také jezdit na výlety a pikniky.“

Rozechvěla se od hlavy až k patě. Pohlédla na tu krásnou, pevnou a silnou ruku, která svírala její.

„Všichni čtyři?“ zeptala se nejistě a v duchu si kladla otázku, zda to s tím dohlížením na sestru přece jen trochu nepřehání.

„Jen ty a já, Nat.“

„Ach!“

Náhle Mack odbočil z dálnice na postranní cestu a zastavil pod rozložitým stromem. Upřeně, vážně se na Natalii zahleděl.

„Myslíš to s Markhamem vážně?“ zeptal se zčistajasna.

„Už jsem ti jednou řekla, že to je pouze můj přítel!“

„Ale do jaké míry?“ naléhal na ni. „Líbáš se s ním?“

Zamračila se. „Ne…“

„A proč ne?“

Povzdychla si rozladěně. „Protože se mi nezamlouvá ta představa, že bych se s ním líbala.“

„Ale se mnou se líbáš ráda,“ dodal tiše.

„Strašně mě znervózňuješ, Macku!“ vybuchla Natalie. „Vůbec nechápu, proč mi najednou kladeš tolik otázek!“

Rozepjal bezpečnostní pás nejprve sobě a pak jí a přitáhl si ji k sobě tak, že se zády opírala o volant a hlavou mu spočívala na rameni. Dlouze se na ni zahleděl a potom řekl: „Chci totiž vědět, jestli nemáš s tím svým kolegou nějaké dlouhodobé plány!“

„Ne toho druhu, na který myslíš ty,“ přiznala se.

Mack jí přejel štíhlou rukou po rameni a pak jí sklouzl k pevnému, měkkému ňadru. Natalie se mu marně snažila zadržet zápěstí.

„Nemusíš předstírat, že jsi rozhořčená,“ namítl něžně. „Takhle jsem se tě už dotýkal!“

„Neměl bys…!“ zašeptala.

„A proč ne?“ Pomalými, něžnými pohyby jí laskal ňadra, jejichž hroty okamžitě ztuhly. „Tvému tělu se to líbí, třebaže mysli možná ne.“

„Moje tělo je hloupé!“ zahučela.

„Ne, není. Má vynikající vkus, pokud jde o výběr mužů,“ mínil.

„Neměl by ses chovat rozumněji? Vždyť je bílý den! Co kdyby sem odbočilo nějaké auto?“ děsila se Natalie.

„Tak bychom řekli, že ti pod svetr zabloudila včela,“ navrhl. „A teď se už přestaň strachovat a polib mě!“

Užuž chtěla namítnout, že to není zrovna ten nejlepší nápad, ale vtom ucítila jeho pevné rty na svých. Smyslně se mazlil s jejím horním rtem. Nataliiny myšlenky se rozutekly na všechny strany.

Vklouzl jí dlaní pod svetřík a pronikl prsty pod úzké ramínko krajkové podprsenky. A to už se Natalie nedokázala soustředit vůbec na nic. V uších jí duněla krev. Přivinula se úžeji k Mackovi a položila mu ruku na širokou, pevnou hruď. Mack ji zlehka kousl do spodního rtu a rozpínal si přitom knoflíčky u košile. Přitiskl si pak Nataliinu dlaň na obnaženou pokožku. Ucítila její žár a jemné černé chloupky… A pak si náhle vybavila, jak se jednou při podobném dotyku přestala ovládat… Bylo to tu noc po Carlově smrti, kdy ji Mack hýčkal v náručí…

Dlaň se jí zastavila uprostřed pohybu. Odtrhla od něj rty a pohlédla mu do očí.

„Stalo se něco?“ zeptal se.

Ztěžka polkla. „Nechci… ti ještě nějak víc zkomplikovat situaci,“ řekla nakonec.

„Ta už je takhle dost složitá!“ namítl Mack a zapátral pod svetříkem. Našel zapínání podprsenky a rychle je uvolnil.

„Neměli bychom…“ namítla opět Natalie, i když ochable.

Mack se pátravě rozhlédl kolem. Pak se zadíval na ni.

„Široko daleko není po žádném autě ani památky,“ uklidňoval ji. „Neboj, nezmocním se tě tady, nedaleko dálnice!“

„Já vím.“

„Řekni, jestli tohle nechceš dělat – a já okamžitě přestanu!“ vypravil ze sebe namáhavě.

Ona si však přála, aby pokračoval. Opravdu ano. Vypadal tak přitažlivě, s košilí napůl rozepnutou a rty naběhlými od vášnivých polibků. Vlasy měl rozcuchané, jak mu do nich zajela prsty, a vypadal nebezpečně a sexy. Nedokázala by ho požádat, aby ji pustil z objetí.

Laskal ji nyní někde v podpaží, a její zrádné tělo se jako by samo natáčelo tak, aby se jeho prsty ocitly tam, kde je toužilo ucítit.

„Tohle jsem si myslel!“ podotkl tiše a přesunul si ji v náručí tak, aby z ní mohl stáhnout svetřík i podprsenku.

Natalie se ani nedokázala nadechnout k protestu. Zbožňovala, když se na ni Mack díval. Zbožňovala, když takhle bloudil konečky prstů po její jemné pokožce. Zbožňovala to, jak se na ni díval, jako by byla umělecké dílo. Nebylo možné, aby se cítila zahanbeně.

„Došla ti slova?“ škádlil ji tichounce a s něhou.

„Opravdu!“ zašeptala skrz trhaný dech a v póryvech vášně, které jí přinášelo jeho laskání.

Nyní jí přejel palcem po bradavce a Natalie si jen skousla dolní ret a vyklenula se k němu v žádostivém oblouku.

„Něco podobného jsem neprožil s nikým jiným – pouze s tebou,“ vydechl a sklonil se k ní ještě hlouběji. „Někdy v noci se obávám, že mě pouhé sny o tobě doženou k šílenství.“

Téměř ho nevnímala. Mack ji náhle políbil na ňadro a začal jí rty laskat bradavku.

Nedokázala zadržet hlasitý výkřik rozkoše. Chvěla se po celém těle, když opět a opět sál rty její jemnou pokožku. V autě bylo chladno, ale Natalie hořela po celém těle. Objala ho pevně kolem krku a zabořila mu rozpálenou tvář do šíje. Div se nerozplakala rozkoší. Tiskla ho k sobě ještě blíže.

„Nepřestávej!“ šeptala a chvěla se vášní. V očích měla bouři a city ji naprosto pohltily.

„Pleť máš jako hedvábí,“ zašeptal hlasem ochraptělým vášní. „Nikdy se tě nenasytím!“ A znovu ji laskal ústy. Natalie opět zaúpěla a její tělo mu vyšlo vstříc. Jak to zbožňovala, když se jí jeho rty takto nenasytně dotýkaly!

Mack však náhle zpozorněl, neboť v dálce zaslechl přijíždějící auto. Přelétl pohledem silnici, zatvářil se kysele a pomohl Natalii, aby se znovu posadila.

„A to jsem si myslel, že jsme sami dva na celé planetě!“ utrousil s vynuceným smíchem. „Asi to ale bylo jen zbožné přání. Nechceš, pomůžu ti?“ nabídl se, když viděl, jak Natalie zápasí vzadu s háčky podprsenky.

„Já to zvládnu.“ Vrhla pohled na vůz, který kolem nich prosvištěl velkou rychlostí. Zrudla, když si představila, co by se asi tak stalo, zastavit auto přímo za nimi!

„Že ale žena jako ty dokáže muži dodat sebevědomí!“ prohodil s něžným úsměvem.

„Nemůžu za to, že ti nedokážu odolat,“ přiznala se. „A kdybys mě přestal v jednom kuse svlékat…“

„To ti slíbit nemůžu!“ vpadl jí do řeči. „Pro nic jiného už nežiju!“ Opatrně odbočil zpátky na dálnici. „A mimoto – jak bys jinak získala nějaké ty zkušenosti?“ namítl se širokým úsměvem.

„Obávám se, že se mi jich dostává poslední dobou víc než dost,“ utrousila. Po těch slovech ho nicméně přejela majetnickým pohledem. Oči však rychle odvrátila, než to mohl zpozorovat.

„Neboj se, Nat – nikdy tě nebudu nutit do něčeho, co bys doopravdy dělat nechtěla!“

„Myslíš, že bys byl něčeho takového schopný?“

„Vyloučit se to nedá. Ale pak bych se za to nenáviděl. Vše mezi námi musí být čestné, čisté, oboustranné. Žádné postranní útoky nebo svádění.“

„Já s tebou ale spát nebudu!“ pronesla paličatě v jakési sebeobraně.

„Mohla bys to chtít, ale já to tak daleko zajít nenechám! Už teď na mně leží víc zodpovědnosti, než kolik můžu unést!“ Tvář mu ztvrdla do vážných vrásek doslova před jejíma očima. „Chlapci se nakonec dokážou postarat sami o sebe, ale Viv ne. Každým dnem jako by se stávala nedospělejší.“ Vrhl rychlý pohled na Natalii. „A k tobě právě teď chová záštiplný vztek.“

„Asi proto, že mi Whit věnoval tolik pozornosti,“ usoudila Natalie posmutněle.

„Přesně tak!“

„Za to já ale nemůžu!“ bránila se.

„Já vím. Ale Vivian tomu nevěří. Copak jsi zapomněla, jak se chovala po Carlově smrti? Nevěřila, že to ty jsi byla jeho přítelkyně. Přísahala tehdy, že si s tebou začal jen proto, aby se dostal blíže k ní! Svou sestru mám ze srdce rád, ale ona má domýšlivosti za dva!“

„Když ona je Vivian opravdu krásná,“ namítla Natalie. „To se o mně říct nedá.“

Rychle na ni pohlédl a po tváři se mu rozlil něžný úsměv. „Nat, ty máš větší cenu než deset královen krásy!“ ujistil ji hlasem, který zněl jejímu sluchu, jako by ji někdo laskal jemnou, sametovou rukavičkou. „Máš laskavé a dobré srdce. Někdy až příliš laskavé. Nedokážeš některé lidi odmítnout – a oni tě pak využívají.“

„Ano, to mi neuniklo!“ ujistila ho. „Jen proto, že ti dovolím, abys mě líbal…“

„To byla obapolná a nejnádhernější vášeň, jakou kdy dva lidé sdíleli. Líbí se ti, když se tě dotýkám rty, když tě líbám. Nedokážeš to ani skrývat…“

Zkřížila před sebou nohy, založila ruce na prsou a hleděla před sebe zachmuřeným pohledem. „Jsem snadná kořist, když toho o mužích skoro vůbec nic nevím!“

„Opravdu? Proč tedy nedovolíš tomu svému učiteli, aby tě takhle líbal?“

Přejela ho nelítostným pohledem, kterého si však Mack vůbec nevšímal. „Pamatuješ, co jsem ti tenkrát řekla o těch káčátkách?“

„Ty ale nejsi žádné malé káčátko!“

„To ne, ale přilnula jsem k prvnímu, kterého jsem spatřila, stejně jako to káče!“ vyrazila ze sebe zlostně. „Bylo mi sedmnáct a pro ostatní muže jsem přestala existovat – díky jedné jediné noci! Nikdy ses ke mně neměl přibližovat, když jsem byla tak zranitelná!“

„Nedokázal jsem tě tenkrát nechat samotnou,“ namítl. „A zranitelná jsi být mohla, ale moc ses tehdy nebránila!“

„Na to se mi díky tobě nedostávalo příliš dechu!“ připomněla mu. „Já mohla být naivní – ale tys nebyl žádné neviňátko!“

„To, co se stalo Carlovi, mě moc mrzí. Ale ty ses k němu tak jako tak nehodila! Stejně by se s tebou neoženil – musel nejdřív dostudovat. Jen by ti zlomil srdce.“

Zastavil na červenou a otočil se k ní. Setkal se s jejím zlostným pohledem. „Na inteligentní ženu jsi neskutečně naivní, Nat!“ poznamenal. „Ty si opravdu myslíš, že s tebou chodil, protože do tebe byl zamilovaný?“

„Byl do mě zamilovaný!“ ujistila ho ohnivě. „Řekl mi to!“

„Kamarádům ale vykládal, že s tebou chodí, protože se vsadil s bratrem. Ten mu totiž tvrdil, že jeho pozvání určitě odmítneš. A nemělo zůstat jen u toho. Ostatního tě raději ušetřím.“

„Jak ses tohle mohl dozvědět?“ vyjela na něj.

„Bob a Carlův mladší bratr byli dobrými kamarády. Bob za mnou jednou přiběhl, aby mi pověděl, co se plánuje. To proto jsem se tehdy vypravil za Carlem a jeho rodiči – dřív, než si něco zkusí na tebe!“

Natalii jeho slova naprosto zdrtila. Měsíce za Carla truchlila. A nyní vyšlo najevo, že s ní chodil jen kvůli sázce! Nemiloval ji! Hrál si s ní! Opřela si hlavu o okénko a snažila se potlačit slzy. Byla větší blázen, než se domnívala. Jak to, že to nepoznala před dávnými léty?

A proč jí to Mack nepověděl dříve?

PÁTÁ KAPITOLA

Mackovi neuniklo, jak se jí zatřpytily oči. „Promiň mi to,“ omlouval se. „Neměl jsem ti to vůbec říkat!“

Natalie si zastrčila za ucho uvolněný pramínek vlasů a pak začala hledat v kabelce kapesníček, aby si otřela oči. „Tohle jsi mi měl povědět už před lety!“ opravila ho. „Byla jsem naprostý idiot!“

„Ne, byla jsi jenom naivní,“ namítl laskavě. „Viděla jsi to, co jsi vidět chtěla.“

Tvář se mu stáhla do přísné masky a Natalie si uvědomila, že se Mack zlobí. S čím dalším se mu asi ještě bratr svěřil? Neměla nicméně odvahu vyptávat se dál.

Mack bubnoval prsty o volant. „Tehdy ti bylo sedmnáct. A hodlala sis z Carla udělat pomník pro celý život. To by byla škoda.“

Uvědomila si, že mluví, jako by se bránil. Poposedla a obrátila se k němu tváří. Spatřila na ní to, co vidět nechtěla. „To, co jsi udělal tehdy… tos udělal záměrně, viď?“ zeptala se ho nakonec zpříma.

„Ano,“ přiznal se. „Chtěl jsem ti poskytnout něco, o čem bys mohla přemýšlet, co bys mohla srovnávat se svou dosavadní zkušeností. Netušil jsem, jak nevinná jsi. A pak už bylo příliš pozdě.“

„Příliš pozdě?“

Před další zatáčkou zpomalil. Tvářil se tak zlověstně, že se ho neodvažovala dále na nic vyptávat. Na dlouhé vteřiny se mezi nimi rozprostřelo vleklé, napjaté ticho.

„Možná máš pravdu, když tvrdíš, že jsi ke mně přilnula vlastně jako k prvnímu muži, kterého jsi poznala,“ pronesl pak ztěžka. „Nikdy jsem se tě neměl ani dotknout! Na to všechno, co se stalo, jsi byla přespříliš mladá!“

Cítila, jak jí tváře zahořely ruměncem. Ta nenasytná vášeň, kterou sdíleli před chvílí v autě a předtím včera večer, dosahovala téměř stejné intenzity jako to, co se odehrálo před lety. I při pouhé vzpomínce jí tělo zaplálo žhavým plamenem touhy.

„Ty si myslíš, že ti to mám za zlé?“ zeptala se ho nakonec, ale nepodívala se na něj.

„Sám sobě to mám za zlé! Vždyť jsi pak začala žít takovým samotářským životem v ústraní!“

Opřela si tvář o okénko a usmála se pro sebe. „Ty sis k sobě také nikdy nikoho moc nepřipustil,“ namítla. Pohlédla na Macka a srdce se jí téměř zastavilo. Prsty svíral pevně volant, a Natalie jako by téměř dokázala vidět vášnivě obrazy jejich společných vzpomínek, které se mu právě honily hlavou.

„Nepředpokládal jsem tehdy, že budeš tak nezkušená, i když jsem tvého přítele varoval,“ dodal Mack po chvíli. „Opravdu mě ohromilo, když jsem zjistil, že jsi nikdy neprožila ani pár okamžiků intimity.“

„Tohle muži tvrdívají v jednom kuse – ale jak to mohou poznat?“ vyrazila ze sebe nazlobeně.

Mack se musel přinutit, aby se díval na silnici před sebou. „Já to poznal podle toho, jak jsi reagovala,“ vysvětlil jí. „Zkušená žena dává muži tolik, kolik od něj dostává,“ pokračoval dál napjatě. „Tys přijímala s překvapením úplně všechno. Všechno, co jsem dělal, tě tehdy okouzlilo. Zamiloval jsem se do tebe dřív, než jsem si to stačil uvědomit, Nat. O tom večeru a té noci jsem pak snil po léta.“

„Pokud jsme tedy začali se zpověďmi, tak já se ti musím přiznat, že já o těch chvílích také snila,“ připustila Natalie. I ona se vyhýbala tomu, aby na něj pohlédla.

Mack se zatvářil provinile. „Měl jsem tenkrát odejít dřív, než jsem podlehl pokušení!“

Pohledem plným lásky mu přejela po tváři. Bylo to stejné, jako by ho pohladila laskajícími prsty. Neznala nikoho, kdo by se mu rovnal. Podle ní neexistoval podobný muž. Ve dnech po té neuvěřitelné noci jí zhmotňoval sny a stal se jí celým světem.

Mack na ni po chvíli vrhl postranní pohled a suše se zasmál. „To ale na naší situaci nic nemění. Ty se od svého stanoviska neosvobodíš – a já jsem zapřísáhlý starý mládenec.“

Pohrávala si s bezpečnostním pásem. „Opravdu si to myslíš? Podle mě ti ty negativní myšlenky o manželství vnukl tvůj otec. S tvou matku se k sobě vůbec nehodili. Alespoň to všichni tvrdí.“

„Všichni, to znamená Vivian,“ podotkl. „Vždyť ta si na matku ani pořádně nepamatuje!“

„To ty také vlastně ne, nemám pravdu?“ zeptala se ho.

Mack jen přikývl a pokračoval: „Otec zůstal po její smrti se čtyřmi dětmi. Nedovedl by vychovat ani jedno! Vždycky jsem si říkal, že ho všechny ty starosti dovedly k pití. A pak už nedokázal přestat.“ Tvář mu opět náhle ztvrdla a Natalie věděla, že si vybavuje všechny těžké chvíle, které s otcem musel prožít.

„Macku, ty si doopravdy myslíš, že jsi jako on?“ otázala se ho tiše.

„Říká se, že týrané děti se stávají týrajícími rodiči,“ odpověděl jí bez rozmýšlení. V tu chvíli by si za to však nejradši ukousl jazyk.

Natalie jen přikývla, jako by podobnou odpověď očekávala. „To se sice všeobecně tvrdí, ale z každého pravidla existuje výjimka. Ty si myslíš, že by Vivian, Bob a Charles neskončili v pěstounské péči, kdyby ses opravdu takhle choval? Mohli o to přece kdykoli sami požádat.“

„Vivian by tím přišla o ty nákupní výpravy, na které mě vždycky vyvleče,“ namítl.

Natalie mu pohladila rukáv košile. „Nech toho! Víš moc dobře, jak nesmírně tě miluje. A chlapci tě mají také rádi. Ty jsi ta nejlaskavější lidská bytost, kterou znám!“

Po vystouplých lícních kostech se mu rozlila červeň. „Že by přišla řada na lichotky?“

„Ne, to je pravda,“ namítla a dál mu laskala rukáv. „Druhý člověk jako ty se nenajde.“

Mack náhle prudce trhl ramenem. „Nech toho!“

„Promiň!“ omlouvala se a stáhla ruku.

„Nechci se tě nějak dotknout,“ vyjel na ni téměř vztekle, „ale víš ty vůbec, co mi ty tvoje dotyky působí? Chci tě! Tak nepokoušej osud!“ A po chvíli dodal: „Ten stoický zevnějšek, to je pouhá maska! Pokaždé, když se na tebe podívám, tak tě zase vidím v těch zelených sametových šatech. A pak bych nejraději zastavil a…“ Zaťal zuby. „Byl jsem teď dlouho sám. Tak mi to neztěžuj!“

„A Glenna ti tu samotu nezpestřovala?“ popichovala ho Natalie.

„Nedokáže spravit, co nerozbila,“ namítl s potutelným úsměvem.

„Ne že bych na tobě viděla něco rozbitého,“ pozdvihla překvapeně obočí.

„Glenna je hezká a atraktivní, ale ty to nejsi!“

Natalii se rozzářila tvář. „Chudák Glenna.“

„A chudák ten tvůj Dave Jaksejmenuje. Ten se s tebou nedostane dál než Glenna se mnou!“

Natalie jen zavrtěla hlavou a pohlédla ven z okénka. „Vivian se mnou sotva mluví,“ pronesla do ticha. Zoufale toužila změnit téma rozhovoru. „Je mi jasné, že žárlí na to, jak se mnou Whit flirtoval. Nevím ale, jak mu v tom zabránit. Mám z toho pocit, jako by to snad dělal schválně!“

„Také že to schválně dělá,“ souhlasil a výraz jeho tváře se náhle změnil. „Je to starý trik, ale hodně účinný!“

„Nerozumím ti!“

Přibrzdil a zastavil pouhých několik kilometrů před Medicine Ridge. „Chce v ní vyvolat pocit, že se o ni vůbec nezajímá. Vivian pak udělá cokoli, aby upoutala jeho pozornost. Nakonec bude tak zoufalá, že přistoupí na vše, co jí navrhne.“ Přimhouřil rozhořčeně zdravé oko. „Viv je bohatá, Nat. Ale on ne. Na učitele má slušný plat, ale to je všechno. Nechal jsem si ho prověřit. On… utrácí spousty peněz za hazard.“

Natalie si skousla spodní ret. „Chudák Viv!“

„Chudák by byla, kdyby si ho vzala!“ opravil ji. „Proto se té jejich známosti tak bráním. Je pravda, že přivedl jedno děvče do jiného stavu – ale to není pravý důvod, proč nechci, aby se kolem Viv ochomýtal. Hlavním důvodem je to, že jde o chronického hazardního hráče, který si vůbec neuvědomuje, že nějaký problém má!“ Mack se tvářil skutečně velice ustaraně. „Tohle jsem jí ale neřekl.“

Natalie tiše hvízdla. „A kdybys jí to i nakrásně řekl…“

„Tak mi neuvěří,“ dodal. „Bude si myslet, že na něj donáším. A nakonec by si ho mohla natruc vzít!“ Pokrčil rameny. „Ocitl jsem se mezi dvěma mlýnskými kameny.“

„Když je to tak, tak bych ho třeba mohla začít povzbuzovat a…“

„Ne!“

„Ale já bych mohla…“

„Už jsem ti řekl, že ne!“ opakoval rázně. „Já to zvládnu podle svého.“

„Rozkaz, šéfe!“ zasmála se na něj a Mack ji objal rozzářeným pohledem.

Natalie se nemohla dočkat páté hodiny. Oblečená byla už ve čtyři. Vypadala velice elegantně. Mack pro ni přijel v lincolnu. Na sobě měl oblek šitý na míru. Bílou košili zdobilo kolem zapínání několik volánků. Luxusní oblečení doplňovala černá vesta a vázanka. Přejel Natalii od hlavy až k patě hodnotícím pohledem. Spokojeně se usmál. Vzal ji za ruku a pevně jí sevřel prsty. „Na jednu stranu jsem rád, že dneska večer nebudeme sami. V těch šatech bys svedla i mramorovou sochu!“ vypravil ochraptěle z vyschlého hrdla.

„Prosím tě, vždyť ty jsi zapřísáhlý starý mládenec!“ škádlila ho. „Nemám se tedy čeho bát!“

„Změnil jsem názor,“ poznamenal.

Srdce jí radostně poskočilo. Zasmála se uvolněným smíchem. „To slyším poprvé!“

„Také je to dneska poprvé, je to naše první schůzka, Nat,“ zašeptal.

Natalie se začervenala. „Ano.“

Otevřel jí dvířka. Na zadním sedadle se od sebe rychle odtrhli Whit a Vivian. Ta se nervózně zasmála a začala si upravovat plavé vlasy.

„Ahoj, Nat!“ zdravila přítelkyni. Hlas měla veselý, nepřipomínala vůbec tu zničenou dívku, která Natalii volala včera. „Vypadáš fantasticky!“

„Ty také!“ oplatila jí lichotku Natalie. Vivian to opravdu ve světle modrých šatech nesmírně slušelo. Také Whit si vzal večerní oblek stejně jako Mack, avšak zdál se celý nějak pomačkaný. Vivian si toho zřejmě nepovšimla. Svírala mu pevně paži, jako by byl poklad, o který by mohla lehce přijít.

„Já mám černé sametové šaty, ale chtěla jsem si obléct něco lehčího,“ pokračovala Vivian.

„Samet je opravdu moc hezký,“ mínila Natalie.

„A také drahý,“ dodala Vivian, jako by věděla, že Natalie šaty neplatila.

„Existují speciální účty, na něž si mohou kupovat drahé věci i studenti bez jediného haléře,“ pronesla Natalie tónem, který užívala jen výjimečně.

Vivian zrudla. „Ach tak!“

„My nejsme všichni tak bohatí, Viv,“ vložil se jim do řeči Whit. „Je příjemné, když můžeš za věci hned zaplatit hotově. Ale my ostatní smrtelníci si je obvykle můžeme dovolit pouze na splátky.“

„Už jsem se omluvila!“ namítla Vivian.

„Opravdu? Jako omluva to zrovna neznělo,“ namítl Whit a odsedí si od ní.

Vivian zaťala zuby a prsty sevřela večerní kabelku takovou silou, že ji div neroztrhla.

„Na jakou hru vlastně jdeme?“ zeptala se rychle Natalie, aby změnila téma hovoru a zachránila alespoň to, co z večera ještě zbývalo.

„Jmenuje se to Arzenik a stará láska“ odpověděl Mack. „Uvádí to univerzitní dramatický kroužek Billings. Slyšel jsem, že to je prý moc dobré.“

„Univerzita v Medicíne Ridge má velice úspěšnou divadelní katedru, viďte, Natalie?“ prohodil k ní Whit. „Já tam studoval jeden semestr drama a herectví, ale před diváky jsem byl velice nervózní.“

„To já také,“ přiznala se Natalie.

„Já kdysi hrála hlavní úlohu v divadelní hře, kterou jsme nastudovali u nás ve škole,“ oznámila jim ledovým hlasem Vivian.

„A byla jsi skvělá!“ chválila přítelkyni Natalie. „O tvém ztvárnění Stelly básnil i profesor Blake!“

„O ztvárnění Stelly?“ podivil se Whit.

„Vivian hrála Stellu ve Williamsově hře Tramvaj do stanice touha,“ vysvětlovala Natalie.

„To je moje nejoblíbenější hra!“ řekl Whit a okamžitě se obrátil k Vivian. „A tys v ní hrála hlavní roli! Proč jsi mi to neřekla?“

Vivianina tvář se rozzářila jako mávnutím kouzelného proutku. Okamžitě zahrnula Whita vzpomínkami na památné představení. Natalie a Mack si na předním sedadle vyměnili potměšilé úsměvy. Natalie zachránila svou obratností večer.

Hra byla úžasná a herci, třebaže amatéři, sklízeli zasloužené ovace. Diváci se skvěle bavili. Čtveřice si potom vyšla do nočního klubu na pozdní večeři. Natalie a Mack si objednali steak a salát, zato Whit a Vivian si vybrali ta nejdražší jídla z jídelního lístku.

V klubu hrála kapela a hosté tančili na malém parketu. Natalie sotva dojedla poslední sousto moučníku, hned se ocitla v Mackově náručí na parketu.

„Na tohle stálo za to čekat celý den,“ zašeptal jí do ucha a přitiskl ji k sobě ještě pevněji. „Věděl jsem, že to bude nádherný pocit, dotýkat se těchhle šatů.“

Přivinula se k němu ještě víc. „Už jsem se bála, že se mě Viv zeptá, jak jsem si mohla takovou róbu dovolit,“ povzdychla si Natalie. Zavřela oči a usmála se. „Neměl jsi mi ty šaty kupovat!“

„Ale ano, měl!“ při tanci se otočil tak, že ji téměř svíral v objetí. Natalie pocítila, jak se ho opět zmocňuje vzrušení. Jeho tělo reagovalo na dotyk jejího s bolestnou naléhavostí. Zakolísala a málem upadla.

„Promiň,“ omlouvala se rychle.

Mack se jen zasmál, když ji vedl dále přes parket. „Tohle se mi v poslední době nevyhnutelně přihodí pokaždé, když jsem s tebou. Ale neboj, nikdo si toho nevšimne!“

Ucítila jeho horké rty na čele. Štíhlými prsty jí laskal šíji a potom ušní lalůčky. Tělem jí projel záchvěv sladké rozkoše.

„Vzpomínáš, co jsem ti řekl ten večer po Carlově nehodě?“ zeptal se jí vášnivě.

„Tehdy jsi mi toho řekl hodně,“ namítla.

„Řekl jsem ti že bych tě naučil všemu o mužích, kdybys na to byla dost stará.“ Ruka mu nyní sklouzla k jejímu pasu. Přitiskl si ji k sobě ještě úžeji. „Teď už jsi dost stará, Nat!“

Ztuhla. „Přestaň!“ okřikla ho šeptem.

„Bohužel, na tohle slova nezabírají! Potřeboval bych studenou sprchu a té se mi tady asi nedostane!“ Třel si tvář o její a zlehka jí políbil na koutek úst. „Mohli bychom nejdřív vysadit Vivian a toho jejího profesora u mě doma,“ šeptal dál.

Srdce se jí rozběhlo jako o závod. „A pak… co?“

Něžně ji líbal na ucho. „A pak bychom mohli dělat to, co posledně. Celé roky jsem o tom snil.“

Podlomila se jí kolena. Měla pocit, že ji nohy opravdu neunesou. „Macku Killaine! Nemohl bys, prosím tě, zůstat zticha?“ zaúpěla tichounce.

„Slovy lavinu nezastavíš,“ namítl ochraptěle. „Spaluješ mě jako plamen! Nemůžu spát, jíst, myslet, pracovat, protože tě vidím všude, kam se vrtnu!“

Ztěžka polkla. „Je to jen bolestná touha,“ namítla. „Co se s námi stane, až ji uspokojíš?“

Trošku se od ní odtáhl a zpříma se jí zahleděl do očí. „Tu touhu nelze uhasit,“ drtil mezi zuby.

Natalie se zastavila a stála na parketu bez jediného hnutí. V záři jasného bodového osvětlení připomínala plachou srnu.

„Ty pořád ještě netušíš, co obnáší touha,“ řekl a zaznělo to téměř jako obvinění. „I když se ti líbí polibky a dotyky.“

Odvrátila zrak. „To ty se vždycky stáhneš,“ upozornila ho.

Pevně ji k sobě znovu přitiskl.

„Musím! Nemáš vůbec tušení, co by následovalo, kdybych to neudělal!“

„Je mi už dvaadvacet,“ upozornila ho. „Žádná žena nedosáhne tohoto věku, aby se už nepoučila o vztazích s muži. A to i na malém městě.“

„Já ale mluvím o tělesných vztazích. To není něco, co na chvíli máš, a pak to jen tak necháš být. Jsou návykové jako droga!“ Chraplavě se nadechl. Hudba začala znovu hrát. „Jsou nebezpečné. Nezávazné milování, to je jedna věc. Ale co já bych s tebou dělal v posteli, to by bylo něco zcela jiného…“

Natalie se trochu zamračila. „Já ti nerozumím,“ namítla.

„Já vím! A právě to mě přivádí k šílenství!“

„Chováš se pošetile!“ upozornila ho.

Prudce si ji strhl na hruď a přitiskl si ji k tělu, pevnému jako skála. Se škodolibou radostí sledoval, jak se jí po tváři rozlévá ruměnec.

„A ty se teď chováš rozumně?“ vyzvídal.

„Vůbec ne. Ale ty se mě pořád snažíš před něčím intimním, hlubokým a zásadním uchránit. Ale ono k tomu jednoho dne tak jako tak dojde!“ namítla.

„To možná ano. Ale jak už jsem tě upozornil – já nejsem ten, kdo se žení!“

„Většinu času se mnou zacházíš jako s dítětem!“ ohradila se. „A pak mě obviníš z toho, že tě svádím! A pak to máš být ty, kdo tu má víc zkušeností!“

„Nejsi pro mě dost stará,“ namítl.

„Jsem mladší o šest let, Macku, ne o dvacet!“ upozornila ho.

„Co ode mě vlastně chceš?“ vyjel na ni.

„Chci, abys byl mým přítelem,“ vypravila ze sebe posléze.

„To také jsem!“

„Tak kde vidíš jaký problém?“

„Ten vidíš ty, ne já!“

„Macku!“

Popadl ji za ruku a odváděl ji ke stolu.

„Už jsi zase začal s tou starou písničkou – jeden krok vpřed a dva vzad!“

V Natalii vřela vášnivá touha i vztek, že Mack hraje podivnou hru s jejími city. Věděla, že jí tváře jen hoří, a nemohla se v takovém stavu podívat na Vivian, která už s Whitem seděla u stolu.

„Ani si nesedejte,“ zvolal Whit, sevřel Natalii zápěstí a zvedl se ze židle. „Tenhle tanec patří mně!“

A k nelibosti obou sourozenců si odvedl Natalii na parket.

„Jestli si chcete tu paži uchovat celou, tak byste ji měl uvolnit!“ varovala ho Natalie, když začali tančit a on ji sevřel v objetí příliš těsném.

„Promiňte,“ omlouval se a okamžitě uvolnil sevření. „Ale bratr Viv vás takhle také svíral! On ovšem téměř patří do rodiny, že?“

„Ano, jsme staří přátelé,“ souhlasila.

„Ano, Vivian mi něco naznačovala. Ona na vás strašně žárlí,“ svěřil se jí.

„Nesmysl! Ona je krásná a já jsem obyčejná.“

„Závidí vám ale vaši laskavost a inteligenci,“ opravil ji Whit. „Viv z toho nemá ani jedno.“

„Vyjadřujete se opravdu podivně o dívce, o kterou se ucházíte,“ žasla.

„Viv se mi opravdu moc líbí, ale je strašně zahleděná do sebe a rozmazlená. Čeká jen, co jí život přinese až pod nos. Vsadím se, že jí po léta nikdo nic neodmítl.“

„Podle mě jí nikdo nikdy nic neodmítl,“ odpověděla mu s úsměvem. „Ale zato je hezká a roztomilá.“

„Hezká a bohatá,“ upřesnil. „Možná to některým mužům stačí.“ Pokrčil rameny. „A kdy začnete učit?“

„Na podzim, pokud jsem ty zkoušky složila.“

„A proč se nerozhlédnete po nějakém učitelském místě někde jinde? Na internetu jsem našel, že jich je spousta volných v Texasu. Tam já vždycky toužil žít.“

„Já nechci být tak daleko od domova,“ přiznala se.

„To může představovat zrádnou past! Copak vy chcete strávit celý život v téhle díře?“

„To je zvláštní otázka od někoho, kdo se sem přistěhoval z Los Angeles!“ upozornila ho.

Odvrátil pohled. „Ve skutečnosti to bylo z Nevady,“ upřesnil. „Život se mi tam zdál moc rychlý. Ale tady je to zase až přespříliš klidné. Rok v Medicíne Ridge je víc než dost!“

„A učení vás baví?“

„Ani ne,“ zašklebil se. „Chtěl jsem studovat architekturu, ale nevzali mě.“

„A co jste dělal předtím, než jste začal učit?“ sondovala opatrně Natalie.

„Obchodoval jsem s nemovitostmi. Bylo to nesmírně výnosné,“ odpověděl, ale jejímu pohledu se i nadále vyhýbal.

„A nemohl byste založit nějakou firmu tady?“ vyptávala se dál.

„Do Montany se nikomu stěhovat nechce,“ namítl. „Nebyl by to zrovna vzkvétající obchod.“ Hudba dohrála a Whit odvedl Natalii ke stolu, u něhož zuřila Vivian. Ihned vyskočila se slovy: „A teď je řada na mně!“

„Ale jistě,“ přitakal Whit a odváděl ji na taneční parket.

„O čem jste se bavili?“ vyzvídal Mack.

„Chtěla jsem z něj vytáhnout něco o tom, co dělal předtím,“ vykládala mu Natalie. „Prý se věnoval obchodu s nemovitostmi v Nevadě.“

„V tom případě jsem já královna vil,“ prohodil Mack. Natalie se dala do smíchu.

„Rychle dopij, budeme se brzy zvedat. Zítra mám totiž důležité jednání. Brzy ráno,“ upozorňoval ji Mack.

„Jistě, šéfe,“ protáhla a nevšímala si jeho podmračeného výrazu.

Nakonec se situace vyvinula tak, že Mack odvezl Natalii domů jako první. Doprovodil ji ke dveřím a řekl jí: „Chtěl jsem nejdřív odvézt domů je, ale ještě nenastal ten pravý čas. Příště se nicméně ujistím, že ty budeš ta poslední, koho budu doprovázet!“ Zlehka ji políbil na čelo. „Dobrou noc!“ Mrkl na ni a zamířil s falešnou písničkou na rtech k vozu. Natalie mu zamávala, a pak vešla do domu. Toužila, aby ji Mack líbal jako předtím, s vášní. Jeho polibků se nedokázala nasytit. Rychle se osprchovala a pak si šla lehnout. A celou noc snila o Mackovi.

ŠESTÁ KAPITOLA

Jednoho časného rána, zrovna v den, kdy si Natalie mohla trochu přispat, se rozezvonil telefon. Byl to Mack a jeho hlas zněl značně ustaraně.

Neobtěžoval se s pozdravem a hned spustil: „Právě jsem odvezl Viv na pohotovost. Měla chřipku, ale vyvinul se z toho nakonec zápal plic. Ona nechce zůstat v nemocnici a já musím letět do Dallasu. Na letišti mám být za hodinu. A chlapci si vyjeli zalovit. Nerad tě obtěžuju, ale nemohla bys u ní zůstat, dokud se nevrátím?“

„Ale samozřejmě!“ odpověděla mu bez zaváhání. „Jak dlouho budeš pryč?“

„Jestli všechno půjde podle plánu, tak bych měl být doma kolem půlnoci. Když ne, tak zítra.“

„Já mám službu v obchodě až zítra odpoledne. Ráda u ní zůstanu. Předepsal jí lékař nějaké léky? A už jsi jí je vyzvedl?“

„Ne,“ zabručel. „To budu muset ještě stihnout…“

„Vyzvednu je já,“ namítla Natalie. „Ty už jeď, ať stihneš letadlo. Já jsem u Viv do půlhodinky.“

„Dal jsem předpis do lékárny, než jsem ji odvezl domů,“ vysvětloval Mack další podrobnosti. „Touhle dobou by to mělo být hotové. A za léky jsem zaplatil předem.“

„Děkuju.“

„To já děkuju tobě!“ opravil ji. „Viv je dost zle, takže se nemusíš bát nějakých osobních útoků. Ale má to jeden háček,“ dodal náhle rozzlobeně. „Je u ní Whit!“

„To by ji mělo povzbudit,“ mínila Natalie.

„Bude to pro ni vzpruha do chvíle, dokud se na něj nepodíváš ty!“

Natalie se zasmála.

„To nepřipadá v úvahu!“

„Já vím, že ho nemáš ráda, ale Viv tomu nevěří! Neotravoval bych tě s tím, kdybych mohl požádat někoho jiného. Mně se ale nezamlouvá představa, že ji s ním nechám samotnou – i když je nemocná!“

„Ale mně to nevadí! Doopravdy! A ty na sebe dávej pozor!“

„Neboj. Čeká mě tam spousta práce.“

„Takže se uvidíme, až přiletíš zpátky,“ loučila se Natalie.

„A nezapomeň si plášť do deště! Venku začíná pršet!“ nabádal ji Mack.

„Vezmu si ho, ale pod jednou podmínkou – že si ty oblékneš ten svůj!“

Mack se pobaveně zasmál. „Tak dobře! Vrátím se, jak nejrychleji to půjde.“

Natalie se s ním rozloučila, zavěsila a v rychlosti se začala vypravovat na cestu na ranč.

Do ložnice Viv vkročila s objemným sáčkem léků a limonádou, kterou měla její přítelkyně ráda.

Vivian vypadala opravdu přepadle a zdála se vyčerpaná. Přesto se však zmohla na chabý úsměv, když spatřila Natalii. Whit seděl v jednom z křesel u postele. Tvářil se znuděně – do chvíle, než spatřil Natalii. Očima v rychlosti přelétl její postavu, nesmírně přitažlivou v těsných džínsách a šedém svetru, který zdobil veselý červený šátek s šedým vzorem.

„Jestli ale nevypadáte roztomile!“ lichotil jí s dvorným úsměvem.

Viv ho probodla zlostným pohledem. A Natalie rovněž.

„Co kdybys nám, White, připravil trochu kávy? Já bych šálkem nepohrdla!“ oznámila mu zlostně Viv.

„Bude mi potěšením,“ řekl a vyskočil z křesla. „Sladíte, Nat?“

„Nat mi říká pouze Mack,“ oznámila mu přísně Natalie. „Nepřeju si, aby mě takto oslovoval někdo jiný!“

Whit krátce zrudl a pak se omluvil. „Takže já radši půjdu připravit tu kávu. Jsem tu za chvíli,“ řekl jim.

Viv ho sledovala pohledem a potom si chladně změřila přítelkyni.

„Nemusíš se na něj hned kvůli takové maličkosti utrhovat! Chtěl být jen zdvořilý!“

Natalie pozdvihla obočí. „Myslíš?“

„Mack tě sem neměl zvát!“ vybuchla Vivian. „Nám tu bylo s Whitem dobře.“

Natalie se zmocnil nepříjemný pocit, že tu není vítaná. „Mack měl za to, že potřebuješ, aby tě někdo ošetřoval.“

„Myslel, že potřebuju gardedámu, to chceš říct!“ zlobila se Vivian dál. „Ale já ji nepotřebuju!“

„No tak dobře! V tom případě jdu domů. Tady máš léky. A přinesla jsem ti i nějaké kapky proti kašli. O ostatní ať se postará Whit.“ A Natalie zamířila po těch slovech ke dveřím. V očích ji pálily slzy.

„Nat, prosím tě, neodcházej!“ zaúpěla za ní zoufale Viv. „Já to tak nemyslela! Ty sem jedeš celou tu cestu – a ještě jsi mi přinesla léky, a já se chovám příšerně! Prosím tě, vrať se zpátky!“

Natalie však už otvírala dveře. „Máš tu přece Whita…“

„Vrať se, prosím tě!“ žadonila Vivian.

Natalie tedy pomalu zavřela dveře a zamířila k posteli. Posadila se do křesla vedle přítelkyně, avšak pohled měla zraněný.

„Poslyš, povím ti jedno – Whitovi se nelíbím,“ začala. „Flirtuje se mnou jenom proto, aby v tobě vzbudil žárlivost. Jak je možné, že to nevidíš? Co by na mně, pro všechno na světě, také viděl? Nejsem hezká a nemám peníze!“

„Jinými slovy řečeno, nezajímal by se ani o mě, nepocházet z bohaté rodiny!“ odsekla jí zase Viv.

„Ty jsi k tomu hezká. Na to nezapomínej,“ odpověděla jí Natalie. „Já vím, Viv, že ti není dobře, ale chováš se opravdu pošetile! Jsme přece léta kamarádky! Nechápu, proč ses v poslední době tak změnila!“

Vivian se podepřela polštáři. „Vždyť on o tobě pořád mluví, i když s námi nejsi!“

„Nikdy ale neudělal nic, co by vybočovalo z mezí slušného chování,“ namítla, už poněkud unaveně, Natalie.

„Ale je tak hezký!“ vedla dál svou Vivian.

„To ty také!“ upozornila ji Natalie. „Ale teď jsi nemocná a nemá žádný smysl, aby ses zbytečně rozčilovala. Mack mě požádal, abych se o tebe postarala, a to já také hodlám udělat.“

Vivian si přítelkyni prohlížela očima lesklýma horečkou. „Víš o tom, že s ním do Dallasu jede Glenna?“ zeptala se pak jedovatě.

Natalie se přinutila ke klidu. „A proč?“

„No asi tam bude mít také něco na práci. Tak jako tak nečekám, že se Mack dneska v noci vrátí.“

Natalie po ní vrhla zlostný pohled. „Ty jsi opravdu příšerná,“ procedila skrz zaťaté zuby.

Vivian zrudla. „Asi máš pravdu. Mack Často říkává, že by nechtěl, aby měla mě a chlapce na krku jeho manželka. Tvrdí, že nemůže očekávat, že by se někdo staral nejen o něj, ale ještě i o nás. Nebylo by to prý správné. Je mi jasné, že Glenna by něco takového rozhodně odmítla. Ona mě totiž nenávidí.“

„Váš bratr vás má všechny tři nesmírně rád,“ ujistila dívku Natalie, neboť ji velice znepokojilo to, co právě vyslechla.

„Ale náš otec to není! Ostatně Bob a Charles budou brzy maturovat. A Bob chce pak k armádě a Charles touží studovat práva. A až se já provdám za Whita, tak bude mít Mack dům pro sebe a cestu volnou!“ Vivian mluvila napjatým, chladným hlasem. Na Natalii se ani nepodívala. „Vzala by sis ho, kdyby tě požádal o ruku?“

„K něčemu takovému nedojde,“ namítla tiše přítelkyně.

„Jsi si tím tak jistá?“

„Ano, jsem,“ odpověděla. „Podle mě se Mack nechce vázat. Často mi opakuje, že manželství není pro něj. Budou spolu s Glennou asi chodit celá léta, když nemají ani jeden rádi závazky,“ dodala. Duše ji při těch slovech bolela, ale nedala to najevo.

„Možná máš pravdu.“ Viv pátrala v Nataliině tváři. „Ale když on o tebe tak pečuje!“

Natalie odvrátila zrak. „A proč by neměl? Jsem jako jeho sestra.“

Vivian se zamračila a na její slova neřekla nic.

Po chvíli se však prudce rozkašlala. Natalie k ní přiskočila, podepřela ji polštářem a podávala jí papírové kapesníčky. Když záchvat pominul, tak se Vivian hluboce zastyděla, že Natalii zranila nevybíravými slovy, i když znala pravou povahu jejích citů k Mackovi. Natalie se k ní od začátku chovala vždycky laskavě. Avšak ona na ni nyní nepříčetně žárlila kvůli Whitovi. Pokud se jí začne vážně dvořit, tak se dopustí nějakého zoufalého činu, o tom nepochybovala. A to bude znamenat konec dlouhého přátelství s Nat.

Hodiny se po té nepříjemné výměně názorů vlekly. Natalie se snažila zdržovat co nejvíce mimo ložnici. Uklízela po domě a Whit se za ní občas vypravil, aby si s ní zaflirtoval. Natalie ho ale vždy upozornila na Vivianinu nemoc, a odeslala ho k ní.

Bylo něco po osmé, kdy už se Natalie držela z posledních sil. Vivian se chovala příšerně a Whit byl čím dál dotěrnější. Ve chvíli, kdy si už myslela, že situaci nezvládne, se nečekaně vrátil Mack.

Vrhl po Natalii a Whitovi tázavý pohled. Ti dva totiž stáli blízko u sebe a Whit se k dívce skláněl, když Mack odemkl dveře, jako by je vyrušil uprostřed nejlepšího. Tváří mu projel hněvivý záblesk.

„Omluvte mě na chvíli, jen si zaběhnu pro cigarety!“ oznámil mu Whit rychle, když spatřil jeho výraz, a okamžitě se vytratil.

Natalie pomohla Mackovi z pláště.

„Jak je Viv?“ zeptal se jí.

„Docela dobře,“ uklidňovala ho.

„Prima!“ Vzal ji za ruku a odváděl ji do své pracovny. „Můžeš tady se mnou chvilku posedět, než roztřídím všechny ty papíry. A pak spolu zajdeme za Viv.“

Natalie se poslušně posadila a sledovala, jak třídí složky, které vytáhl z aktovky. Pozorovala jeho ruce a náhle se jí vybavil ten večer, kdy měl Carl osudnou nehodu…

Toho večera se rozpoutala silná bouře. Temnou oblohu křižovaly blesky a osvětlovaly každý kout chudičkého domku Nataliiny staré tety. Natalii bylo ten den právě sedmnáct, ale byla tu sama, a truchlila nad smrtí jediného chlapce, kterého kdy milovala.

Ve večerních zprávách oznámili jeho smrt – zabil se při autonehodě, protože si nezapjal bezpečnostní pás. Jeho bratranec, který jel s ním, dosud žil. Carl Barkley byl hvězda jejich střední školy. Carl, hezký, plavovlasý a modrooký, vynikal ve fyzice, byl předsedou studentského klubu i rady, a byl skvělý fotbalista. Carl, kterému se otvírala po maturitě skvělá budoucnost a který si k závisti ostatních dívek ze školy vybral ji, se zabil v pouhých osmnácti letech.

Natalie si mohla oči vyplakat. V takových chvílích postrádala rodinu nejvíce. Měla pouze starou tetu, ale ta se vrátí až zítra ráno. A kamarádce Vivian Killainové zavolat nemůže – i ona je Carlovou smrtí rozrušená. Chodila s ním totiž jako první, ale Carl se pak jednou při angličtině setkal s Natalií – a byla to láska na první pohled. Vivian však byla přesvědčená, že jí Natalie chlapce záměrně odloudila.

Opět zahřmělo. Po chvíli Natalie zaslechla, že někdo klepe na hlavní dveře. Natalie na sobě měla pouze lehkou růžovou noční košilku na ramínka. V rychlosti si přes ni přehodila saténový župan téže barvy. A pak se šla podívat, kdo to je. Na prahu stál vysoký štíhlý muž ve stetsonu a upíral na ni pohled.

„Vivian mi řekla, že tvoje teta odjela a že jsi sama doma,“ oznámil jí tiše. „To s tvým přítelem je mi moc líto.“

Natalie se nezmohla ani na slovo. Pouze vztáhla paže a Mack ji vzal do náručí a odnášel ji dovnitř do domu. Dveře za sebou zavřel mohutným kopnutím. Odnesl ji do ložnice a posadil ji do křesla vedle postele. Stáhl ze sebe plášť a přehodil ho přes druhé křeslo.

Natalie si skrz slzy povšimla, že má na sobě dosud pracovní oblečení, džínsy, modrou kostkovanou košili a vysoké boty s ostruhami. Košili měl rozepnutou, takže mu zahlédla svalnatou hruď porostlou jemnými tmavými chloupky. Do širokého čela mu sklouzla kadeř mokrých havraních vlasů.

„Ani jsem mu nestačila říct sbohem!“ vypravila ze sebe a opět se rozvzlykala.

„To nestihne říct nikdo,“ namítl něžně, vzal ji znovu do náručí a pak se s ní posadil do křesla. Držel ji na klíně v pevném objetí. Natalie se mu uvelebila v náručí a její dlaň mu nevědomky vklouzla do pootevřené košile a zabořila se do tmavých chloupků. Mackovo silné tělo se při tom pohybu celé napjalo.

Natalie vdechovala jeho mužnou vůni – voněl po koních, mýdle a kůži. Ještě víc se uvolnila. Růžový saténový župan se trochu rozevřel, takže jí bylo vidět oblá ňadra, která se nyní tiskla Mackovi na hruď. Tělem jí začal pulzovat zvláštní, dosud nepoznaný pocit. Nejraději by ze sebe ten župan strhla a přitiskla se k Mackovi ještě těsněji, tak aby se mohla dotýkat jeho kůže. Ten poryv náhlé touhy ji zaskočil. Zeptala se proto: „Jsi dosud v pracovním. Proč?“

„Prolomila se nám jedna ohrada a my se to dozvěděli teprve od šerifa. Zavolal nám, že se dobytek prochází po dálnici,“ vysvětloval jí. „Vzal jsem dva pomocníky a vydali jsme se to tam opravit. Proto jsem k tobě přišel až takhle pozdě,“ omlouval se.

„Děkuju, že jsi vůbec přišel. Ale neměls, musíš být unavený!“

Cítila, jak pokrčil mohutnými rameny. „Nemohl jsem tě tu nechat samotnou!“ namítl prostě. „A Vivian by ti tu moc nepomohla.“ Štíhlou rukou ji pohladil po vlnitých vlasech. „Pořád si myslí, žes jí Carla přebrala.“

„Já vím,“ povzdychla si rezignovaně Natalie. „Když ona je tak hezká! Proto bere jako samozřejmost, že ji chtějí všichni chlapci.“

„Je rozmazlená, v tom to je!“ namítl Mack. „Boba a Charlese jsem držel zkrátka, ale jí jsem dovolil kdeco. Asi proto, že byla jediné děvče v rodině. A to byla ta největší chyba!“

Natalie mu během jeho řeči bloudila prsty po prsou a mezi jemnými chloupky. Ucítila, že se Mackovo tělo opět jako by napjalo.

S Carlem se sice líbala, ale dávala si velký pozor, aby nenechala věci zajít příliš daleko. Ostatně nemusela se zase příliš přemáhat – k fotbalové hvězdě jejich střední školy ji nějak obzvlášť silná fyzická přitažlivost nepoutala. Bylo to podivné, když si uvědomí, jak o něj stála!

S Mackem zažívala pocity, které nikdy předtím nezakusila. Zaskočilo ji, že v ní vzbuzuje takový žár a že je jakoby oteklá na nejneočekávanějších místech. A ta podivná napjatost, která se zmocňovala muže, jemuž seděla na klíně, ji také udivovala. Mack sice neřekl ani slovo, ale ona cítila, jak mu srdce bije rychleji a hlasitěji, slyšela, že oddychuje ztěžka a chraplavě.

Sklonila hlavu, aby viděla, kam Mack upírá pohled. Zjistila, že se jí župan rozevřel úplně a z krajek noční košilky jí vyklouzlo celé ňadro, které se nyní zabořilo vzrušeným hrotem do Mackovy hrudi.

Mack se jí zahleděl do ohromených očí. „Tys tohle se svým přítelem nikdy nedělala?“

„Ne,“ hlesla rozechvěle.

„A proč ne, když jsi ho milovala?“ vyzvídal znovu.

Ustaraně se zamračila. Dělalo jí čím dál větší potíže soustředit se vůbec na nějakou myšlenku.

„Nějak mě to k němu v tomhle ohledu nepřitahovalo,“ přiznala se šeptem.

Mackova tvář se v mžiku změnila. Přivinul ji k sobě tak, že se musela ještě víc zaklonit. Pootevřela rty. Košilka jí zcela sklouzla z ramen. Náhle se jí nedostávalo dechu. Zaryla mu nehty do prsou, vzepjala se v oblouku a přitiskla se k němu tak, aby se dotýkala jeho nahé hrudi porostlé pružinami chloupků. Jeho tělo se ještě víc napjalo a prudce sebou zaškubalo. Náhle si uvědomila, že oba touží, aby je nedělila vrstva látky. Natalie zapomněla na všechno, na to, co je správné a špatné, na decentnost, vnímala pouze rozkoš, kterou se zde, v tichu pokoje, přerušovaném jen zvukem deště z venku, vzájemně obdarovávali.

„Měli by mě zastřelit, že si tohle k tobě dovoluju, a tebe by měli zastřelit za to, že mě to necháváš dělat!“ procedil Mack skrz zaťaté zuby. Avšak už během řeči z ní strhal župan i noční košilku a obnažil ji do pasu. Při pohledu na její nahá ňadra jím projelo další zachvění. S něžnou opatrností, avšak vášnivě si jí přitiskl na hruď. Natalie ochraptěle zaúpěla. Mack ji svíral a houpal ji sem a tam se vzrůstající vášní. Nyní ji objímal oběma rukama. Natalie ho držela kolem krku, jako by jí šlo o život. Téměř se nedokázala nadechnout. Byla to ta nejintenzivnější rozkoš, jakou kdy v životě zažila. Chvěla se slastí. Drželi se v pevném objetí, jež pulzovalo vzájemnou touhou.

Natalie mu zabořila prsty do hustých vlasů na šíji. Zavřela oči a spočívala mu v náručí bez obav, bez studu z intimity jejich objetí.

Mack cítil, jak v něm roste vzrušení. Kdyby se pohnul a přitáhl ji k sobě ještě o trochu blíž, tak by to sama ucítila. Ale to si nepřál. Na takový vztah je ještě příliš mladá. I jemu však rozum zahalovala pozvolna mlha vášně. Kolik jí bylo? Právě sedmnáct. A jemu je třiadvacet. Ona nemůže tušit, k čemu se schyluje. Zato on ano. Nemůže ji takhle využít. Musí se od ní odtrhnout, dokud to ještě dokáže!

Najednou zprudka vyskočil a vstal, i když ji přitom pořád svíral v náručí a zlehka ji kolébal. Jeden dlouhý, napjatý okamžik hleděl na její nahá ňadra, ale pak jí natáhl na ramena úzká ramínka košilky a přetáhl přes ni župan. Velkýma rukama jí ho v pase rychlými pohyby zavázal. Stála před ním bez hnutí, dosud ohromena intimitou prožitých okamžiků i tím, jak je rychle ukončil.

„Proč jsi přestal?“ zeptala se tiše. „Udělala jsem něco špatně?“

Zahleděl se jí do smaragdových očí a zabolelo ho u srdce.

„To vás neučili nic o sexu?“ vyhrkl náhle.

Tvář jí zahořela šarlatovým ruměncem. Oči se jí rozšířily. Mack zavrtěl v zoufalství hlavou. Byla tak neskonale naivní! Připadal si starší o celou generaci, ne o pouhých šest let!

„Muži nestačí jenom se dívat, Nat,“ vysvětloval jí. „Musí s takovou situací něco udělat!“

Byla v rozpacích, ale oči nesklopila.

„Já bych něco podobného s Carlem nikdy dělat nemohla,“ přiznala se. Nitrem jí projel pocit viny. „Líbání s ním se mi líbilo, ale nechtěla jsem nikdy, aby dělal něco jiného. Nelíbilo se mi, když se o to pokoušel.“

„Vždyť je ti teprve sedmnáct,“ upozornil ji, i když cítil, jak v něm znovu roste touha a hraničí až s bolestí. „Na tělesné vztahy – s kýmkoli – nejsi ještě dospělá.“

„Ale mé mamince bylo osmnáct, když jsem se jí narodila já!“ namítla.

„Dneska žijeme v jiné době. A navíc, ty jsi i na svůj věk hodně nezkušená!“

„Tys musel být v sedmnácti také!“

Zahleděl se jí pozorně do tváře. „V sedmnácti jsem měl svou první ženu. Byla o dva roky starší a hodně zkušená, na místo jako Medicíne Ridge. To ta mě všechno naučila.“

Srdce se jí rozbušilo jako splašené. Nečekala sice, že bude nevinný a bez zkušeností, ale zaskočilo ji, že o tom mluvil tak otevřeně.

„Až dospěješ,“ řekl a štíhlým prstem jí něžně přejel po tváři, „tak tě to naučím zase já.“

Ta ohromující slova z dávné minulosti jí dosud zněla hlavou, když ho pozorovala v setmělé pracovně. Já tě to naučím. Já tě to naučím.

Nevědomky vstala a obešla psací stůl, když se obírala vzpomínkami. Mack ji mlčky pozoroval, ruce založené na hrudi. Sundal si sako a uvolnil si vázanku.

„Promiň,“ omlouvala se, „zatoulala jsem se v myšlenkách. Doslova!“

Mack se však nesmál. „Pojď ke mně, Nat.“

Změřila očima vzdálenost ke dveřím. Pak se však musela usmát. Vždyť tohoto muže zbožňovala vlastně po celá léta! Nedovedla si představit, že by se jí dotýkal někdo jiný! A jistě ji nyní pozval do pracovny jen proto, aby jejich rozhovor nezaslechl Whit, až se vrátí. Přistoupila k Mackovi blíže.

Objal ji pohledem, od měkkých mokasínů po ňadra, která obepínal svetřík, jehož dva knoflíčky byly rozepnuté a odhalovaly prohlubeň mezi oblými ňadry.

„Neměla bych nechávat Viv dlouho samotnou,“ namítla po chvíli.

„Však ona počká!“ mínil Mack. Polaskal ji štíhlými prsty po tváři a palcem jí přejel měkké rty. Natalií projela horká vlna touhy.

„Jdi a zavři dveře!“ přikázal jí náhle tónem, s jakým s ní mluvil naposledy té noci po Carlově smrti.

Nenechám si od nikoho nic přikazovat! umínila si v duchu. A tak ji doopravdy překvapilo, když zjistila, že jde ke dveřím a zamyká je. Rozpálené čelo si opřela o jejich studenou dřevěnou výplň. Zaslechla, jak jí v hrdle chraptí vlastní dech. Neslyšela ho přicházet, neboť jeho kroky tlumil vysoký koberec. Vycítila však jeho žár, když k ní přistoupil. A pak se k ní přitiskl celým tělem. Uvědomila si, jak ho vzrušení ve vteřině změnilo. A pochopila, že spolu sdílejí cosi výjimečného.

„A teď už chápeš, proč jsem tě tenkrát v noci doslova odstrčil,“ zašeptal.

Ztěžka polkla. Její tělo bolestně odpovídalo na jeho touhu. „Ano, vím to.“

Mack jí sklouzl pažemi na ploché břicho.

„A tohle jsi ke mně cítil po celá ta léta?“ zeptala se. Nyní už všechno chápala.

„Ano,“ přitakal. „Jako mladík jsem získal celou řadu milostných zkušeností, ale s přibývajícími léty se pro mne sex stal vážnější záležitostí. Vzrůstala ve mně touha – ale tys byla tak nevinná a zvědavá. Nechtěl jsem, abys poznala, jaké pokušení pro mě znamenáš.“

„Ale já jsem pořád nevinná,“ upozornila ho.

„A stejně zvědavá,“ dodal a otočil ji k sobě. „Ale já tu tvou zvědavost ukojím. Dneska večer!“

SEDMÁ KAPITOLA

Natalie pohlédla Mackovi do tváře a zadržela dech. Neskrývaná touha, která mu z ní vyzařovala, ji až děsila.

Štíhlýma silnýma rukama jí uchopil tvář do dlaní a pátravě cosi hledal v jejích očích. „Neměj ze mě strach!“ zašeptal laskavě. „Raději bych si usekl ruku, než bych ti ublížil!“

„Já vím.“ Dál na něj soustředěně hleděla. „Ale nemohu…“

Ruce mu sklouzly na Nataliina ramena. Začal jí jemně přejíždět po pažích. Přistoupil k ní blíž. Nat byla polapena mezi jeho tělem a dveřmi. Jeho dlouhé stehno jí důvěrným pohybem vklouzlo mezi nohy. Bylo to vzrušující stejně jako polibek, kterým jí uzamkl rty.

Po chvíli, když se jí téměř nedostávalo dechu, rty oddálil. „Nebraň se tomu. Je to zcela přirozené,“ radil jí tiše.

Oči měla plné vášně, ale také strachu nad vlastní touhou, která se jí zmocnila. „Ale tys… letěl do Dallasu s Glennou,“ hlesla.

„Neletěl jsem s ní. Ona byla pouze ve stejném letadle,“ vysvětlil jí. Políbil ji na víčka. Natalie cítila, jak se jí podlamují kolena. Měla pocit, že ji už neunesou. Jednal s ní, jako by mu byla něčím předrahým, jako by mu patřila, jako by ji toužil hýčkat navždy.

Po chvíli otevřela oči. Zářila v nich touha, rozkoš, úžas. Vložila do toho pohledu celé srdce.

A on se do něj zvolna nořil a rty mu zvlnil něžný úsměv. „Na tenhle výraz jsem čekal léta,“ řekl. „Celá léta.“

Opět se k ní sklonil a Nat ho tentokrát objala kolem krku a laskala mu šíji, když se jeho rty znovu vpily do jejích pootevřených úst. Tiskli se k sobě vší silou a nechali růst kouzlo polibku a jeho sílu. Zaúpěla, když pocítila, jak do ní z jeho rtů prýští ohnivá vášeň, ale neodtrhla se poděšeně jako předtím. Její tělo se nevědomky o to úžeji tisklo k jeho.

Neuniklo jí, že se Mack zachvěl. Přivinul ji k sobě s ještě větší silou a začal se kolébat ve smyslném rytmu. Nat se třásla po celém těle a opět tiše zaúpěla.

„Miláčku!“ zašeptal Mack ochraptěle. A potom ji zlehka nadzvihl a odnesl ji na nedalekou pohovku. Něžně ji na ni položil a přitiskl se k ní ve vášnivém, napjatém tichu.

Byl nepředstavitelně vzrušený a Natalie po něm toužila jako nikdy v životě. S horečnatou vášní se jí přitiskl do klína. Užasla nad tou naléhavou intimitou. Pevně ji držel a začal se zvolna, rytmicky pohybovat.

Ten pohyb v ní vyvolal příval nepředstavitelné rozkoše. Mack ji pozoroval vášnivým pohledem, jak se k němu vzpíná a jak mu zatíná nehty do paží. Nebránila se však, rozplývala se v jeho objetí a jen hořela.

Intimnost chvíle vzrůstala, až nakonec hraničila s mukami, až bylo téměř pozdě vrátit se zpátky.

Vtom Mack chytil Natalii prudce za boky a překulil se s ní na pohovce tak, že mu Nat nyní spočívala na prsou.

„Ne!“ vykřikla zoufale, neboť toužila po intimitě předchozího objetí. Mack ji však pevně držel a nutil ji, aby také ona ležela klidně. „Prosím tě, nehýbej se! Ani se nehni!“

„Ale já chci,“ vzlykla mu na hrudi.

„A ty myslíš, že já ne?“ otázal se rozvášněným hlasem. „Toužím po tobě tak, že z toho opravdu div nezešílím. Chci tě, Nat – ale ne takhle!“

Teprve o něco později si Nat uvědomila, že ji vlastně chrání před její vlastní touhou, kterou po něm zaplála. V tu chvíli, kdy jí tělo hořelo plamenem vášně, mu za to nedokázala být vděčná. Za nějakou dobu se jí dech zklidnil. Mack jí s láskou uhlazoval rozcuchané vlasy.

„Proč jsi to udělal?“ zeptala se ho zoufale, když se dokázala nadechnout.

„Protože se s tebou nemůžu oženit,“ vysvětloval. „A ty bys nedokázala žít s myšlenkou, že se mnou spíš.“

Všechny její sny zmizely jakoby v husté mlze. Když zase předměty kolem ní nabyly ostrých obrysů, tak si uvědomila, jak daleko se oba dostali. Kdyby Mack nepřestal, tak z nich nyní byli už milenci. Vždyť se ani nebránila! On však měl ještě tu duchapřítomnost, že se včas vzpamatoval.

Tak to bychom měli, pokud jde o mou pevnou vůli a přísné zásady, pomyslela si smutně. Její tělo jako by mělo vlastní vůli, kterou vždy prosadilo. Do očí se jí vedraly slzy. Nevnímala to vůbec, dokud neucítila, že promáčela Mackovi košili na prsou a že ji její látka studí na tváři.

Mack ji nepřestával hladit po vlasech. „Kdybych věděl, že to pomůže, tak bych se dal také do pláče!“ přiznal se.

Natalie se vztyčila na lokti a pěstí ho zlehka udeřila do ramene.

„Jak mi můžeš něco takového dělat!“

„A jak to můžeš dělat ty mně?“ opáčil. „Víš přece, jaký mám názor na manželský svazek. Řekl jsem ti to nesčíslněkrát!“

„Ty sis začal!“ zuřila dál.

Ztěžka si povzdychl. „To ano,“ připustil. „Ale od té chvíle, co jsme spolu tančili v klubu, nedokážu myslet na nic jiného,“ přiznal se jí. „To byla pravděpodobně největší chyba, které jsem se v uplynulých letech dopustil. Požár jen těžko zastavíš, když vzplane, nezdá se ti?“

Natalie se přesunula a lehla si vedle něj na koženou pohovku. Hlavu si položila na jeho rameno. Rychle, zvědavě na něj pohlédla. Tvář měl zarudlou a ústa naběhlá od vášnivých polibků. Košili měl u krku rozepnutou a vlasy rozcuchané. Vypadal, jako by se s ní miloval.

„Abys snad opustila raději město. Ocitla ses na černé listině jako největší nebezpečí,“ zažertoval.

Natalie mu prsty přejížděla po košili. „Prosím tě, nech toho! Přivádíš mě k úplnému šílenství!“ zaprosil. Na chvilku se odmlčel a pak pokračoval: „Věř mi, nedokázala bys žít se svým svědomím, kdyby k tomu došlo. A já nejsem stvořený pro život ve dvou, něco na způsob: a pak žili navždy šťastně.“

Usmála se. „Asi máš pravdu. Nejsem stvořená pro milostné aféry. A ty se nechceš ženit kvůli rodině?“ zeptala se.

„Co nám pomůže, když ti teď předložím dlouhý seznam důvodů?“ Zahleděl se do její něžné tváře a zašeptal: „Dal bych všechno na světě za to, abych tě mohl alespoň jedinkrát mít!“

Zmohla se na chabý úsměv.

„Třeba bys byl zklamaný.“

„Třeba bys byla zklamaná ty,“ namítl a obkroužil jí prstem rty. Stulila se mu na rameni a s povzdechem pronesla: „Neexistuje nějaká báseň o beznadějné přitažlivosti?“

„Těch jsou stovky.“

Cítila, jak jí hladí vlasy. Usmála se. „To je hezké,“ řekla.

„Hezké je, když mi takhle ležíš v náručí,“ zašeptal. Sklonil se, aby ji s bezbřehou něhou políbil na víčka. „Přesně takhle se to odehrálo té noci po Carlově nehodě. Konejšil jsem tě v náručí a chtěl jsem tě k zešílení!“

„Ale mně bylo sedmnáct.“

„Ale tobě bylo sedmnáct.“ Vtiskl jí na čelo polibek a odsunul ji něžně, aby mohl vstát. „Moc ses nezměnila.“

„Jsem starší!“ namítla smutně.

„Kdybys byla moderní žena, tak by sis ušetřila spoustu problémů,“ řekl jí.

„To já ale nejsem,“ usoudila nevesele. „A tím je to dané.“

Hlavní dveře se otevřely a pak zase s bouchnutím zavřely.

„To bude ten náš Romeo,“ protáhl Mack a pak dodal: „Nelíbí se mi, že se kolem tebe pořád točí!“

„Líbím se mu, a on se líbí mně,“ prohodila bezstarostně. „Nevidím na tom nic špatného!“

„On ale patří Vivian!“ namítl. Vůbec se už neusmíval.

Pátrala v jeho ostře řezané tváři. „Lidi nemůžeš vlastnit!“

V hraném údivu pozdvihl obočí. „Vivian by se ti nepoděkovala, že si s ním zahráváš.“

Natalie byla naprosto zoufalá. V tu chvíli Macka téměř nenáviděla, že ji tak vzrušil a potom zase odstrčil. Nebylo to přece logické! Ovšem v tu chvíli nedokázala přemýšlet s jasnou hlavou. Měla na něj vztek a nedokázala následující slova zadržet. „A co kdybych si s ním opravdu začala zahrávat?“ opáčila ledově.

„Nedělej to,“ radil jí tichým, hrozivým hlasem.

„Jinak co?“ otázala se příkře.

Neodpověděl jí. Ve vteřině se z nich stali nepřátelé. Mack běsnil a neskrýval to. Zamířil ke dveřím, odemkl je, otevřel a přidržel jí je, aby jí tak naznačil, že má odejít.

Natalie zaváhala, ale jen na zlomek vteřiny. Odešla z pracovny beze slova, aniž by na Macka pohlédla. Nevěděla, že si tím navždy změnila celý život.

Mack za ní přibouchl dveře a Nat zamířila do kuchyně, kde Whit připravoval kávu.

„Nevíte, kde je nějaký podnos?“

Natalie prohledala skříňky, ale žádný nenašla. „Nemám tušení,“ řekla posléze.

„Nevadí, šálky do ložnice odnesu já, když mi pomůžete a vezmete tam mléko a cukr.“

„Dobře.“

Whit si ji měřil pátravým pohledem a Natalie si náhle uvědomila, že musí být pořádně rozcuchaná. Napadlo ji, že by se měla trochu upravit, než zamíří k Viv do ložnice. Ale Whit už stoupal po schodech.

Vydala se tedy za ním a vešla k Vivian. Vůbec jí nedošlo, že Whit byl venku a že i on má vlasy rozcuchané, ale větrem. Když je Vivian spatřila, oba rozcuchané a Nat se rty naběhlými od polibků, tak dospěla k jedinému závěru – Whit jí byl nevěrný!

„Jdi okamžitě domů! Teď hned a nikdy se nevracej!“ vykřikla na přítelkyni zlostně.

„Viv! Co se stalo?“ zděsila se Natalie.

„Jako bys to sama nevěděla!“

Whit nic nevysvětloval. V očích se mu však zračil podivný výraz. „Radši běžte!“ navrhl Nat. „Já se o Viv už postarám.“

Natalie pohlédla na přítelkyni. Ta se však odvrátila a neřekla už ani slovo. Natalie si hořce povzdychla, postavila konvičku s mlékem na stůl a odešla z pokoje.

V domě se nikdo neobjevil, když jím procházela. Takže to se jí to dnes večer povedlo! Rozzuřila Macka i Vivian, a to všechno kvůli Whitovi. I když je v tom nevinně! Snad se to nějak vyřeší. Stejně dokázala myslet pouze na jediné – jak ležela Mackovi v náručí a málem se mu oddala. V dobrém i zlém ho milovala celým svým srdcem, on jí však nemohl nabídnout nic.

Vrátila se domů a zamířila rovnou do postele. Usnula okamžitě, neboť byla zcela vyčerpaná.

Whit zůstal sám s Vivian, která se rozplývala v slzách.

„Ty ses s ní miloval!“ obvinila ho. Z modrých očí jí sršely zlostné jiskry. „Můj přítel a moje nejlepší kamarádka! Jak jsi mohl?“

Chviličku váhal, než promluvil. Ve Vivian viděl jen příležitost k nezávaznému milování a příjemný zdroj peněz pro své hazardní hry. Dívka však byla čím dál žárlivější a dělala si na něj nároky. Už ho to unavovalo. Na světě byly i jiné bohaté ženy.

„No a co?“ optal se, ruce v kapsách. Obvinění nepopřel. „Ona sice není tak hezká a bohatá jako ty, ale je roztomilá, a pořád mě nevyslýchá!“

Vivian na něj zírala, vztekem téměř fialová. „Tak si táhni za ní!“ vyštěkla na něj, bez sebe uraženou pýchou. „Vypadni! A už se nevracej!“

„To mi bude potěšením,“ přiznal se. „Ty rozhodně nejsi ideálem dokonalé ženy. Ty jsi ve skutečnosti, Viv, rozmazlená bohatá slečinka, která chce lidi jen vlastnit. A to nestojí za to.“

„Co za to nestojí?“ zeptala se přiškrceně.

Vrhl po ní cynicky světácký pohled.

„Rád hraju hazard. Ty máš peníze. Tvořili bychom pěkný pár. Ale jsou jiná bohatá děvčata, miláčku.“

A po těch slovech se hlasitě zasmál a práskl za sebou dveřmi. Vivian zuřila a házela kolem sebe předměty. Pak se rozplakala a nepřestala, dokud se v pokoji neobjevil Mack.

„Co se to tu pro boha živého dělo?“ zeptal se a prohlížel si tu spoušť kolem.

„Whit a Natalie…“ vypravila ze sebe Viv. „Oni… milovali se. A Whit pak řekl, že ona má všechno, co schází mně!“ Po těch slovech se odmlčela. Nemohla dál. Nevšimla si ani, že její bratr stojí vedle její postele jako solný sloup.

„Nenávidím je! Nenávidím je oba! Můj přítel – a moje nejlepší kamarádka!“ rozvzlykala se po chvíli.

„Jak to víš, že se milovali?“ zeptal se jí bratr ledově.

„Viděla jsem je,“ zalhala. „A pak – Whit to ani neskrýval. Ještě se mi vysmíval!“

Mack ji starostlivě přikryl. A pak se rozhostilo zvláštní, vražedné ticho. Vivian si toho nevšímala.

„Skončila jsem s nimi! S oběma!“ vykřikovala. „Sem už nepáchnou! Vyhodím je oba!“

„Ano.“ Mackův hlas byl nepřirozeně napjatý. „A ty se uklidni. Bude ti ještě hůř.“

„Kdyby jeden z nich volal, tak s nimi nechci mluvit! Ani s jedním!“ zaječela hystericky Vivian.

„Neboj, o to se už postarám,“ ujistil ji Mack.

„A neřkej to Bobovi, ani Charlesovi! Nikdo jiný to vědět nemusí!“

„Dobře, ale teď si zase lehni. A pokus se usnout. Zítra ti sem pošlu Saddie, aby to uklidila.“

„Děkuju ti, Macku,“ vypravila ze sebe Vivian skrz slzy. „Jsi tak hodný!“

Neřekl jí na to ani slovo. Odešel a tiše za sebou přivřel dveře. Život jako by z něj vyprchal. Natalie a Vivianin přítel. Varoval ji, ať si s ním nic nezačíná! Ale ona na něj měla vztek! Udělala to kvůli tomu? Dokázala se vrhnout během několika minut do náruče jiného muže! Nu, jestli v něm chtěla vzbudit žárlivost, tak se zmýlila. Má pro ni jen pohrdání! Stejně jako Vivian si ani on nepřeje, aby kdy v životě Natalie opět překročila práh jeho domu. Sešel dolů do pracovny a zabral se do listin, které si přivezl z Dallasu. Snažil se ze všech sil, aby mu pohled nezabloudil na koženou pohovku.

Ale možná je to dobře. Stejně se s ní nemohl oženit! Měli v cestě příliš mnoho překážek. Přesto se mu to nezamlouvalo, když si ji promítl po boku toho hazardního hráče. Nebo jiného muže… Proklel tu představu a odložil pero.

Natalie se však vinula jako červená nit vším, co v posledních letech podnikal nebo prožil. Vždycky byla poblíž ranče, účastnila se večírků, projížděla se s ním a s Viv na koních… Už ji nikdy neuvidí, jak běží se smíchen nahoru po schodech. Už si ho nebude dobírat, škádlit ho, poučovat. Bude sám.

Vstal a zamířil k baru. Pil jen zřídkakdy, ale vždy měl přichystanou láhev whisky pro příležitostné hosty. Nalil si sklenku a jedním douškem ji vypil. Projel jím příjemný žár, který ho zahřál v žaludku. Nepamatoval se, že by se kdy v životě cítil tak bezmocný. Vzal láhev z baru a odnesl si ji ke stolu. A pak za sebou zamkl dveře.

Vivian nemohla spát. Vstala a umyla si tvář. A náhle si vybavila Mackovu tvář, když mu pověděla o Whitovi a Natalii. Takový výraz nikdy předtím nespatřila. Tak ji to trápilo, že se nakonec vydala za bratrem do pracovny. Každý krok jí působil nepředstavitelné potíže. Ale dveře byly zavřené, a Mack neodpovídal ani na její naléhavé volání.

Vivian si tedy dala vše dohromady – tu jeho tvář a podivné chování v klubu. Třesoucíma se rukama vytočila předákovo číslo a požádala ho, aby sehnal zámečníka a co nejrychleji s ním přišel na ranč.

Seděla pak dole v hale a kousala se do rtů. Whit s Natalií vypadali, jako by se líbali. A Whit to ostatně nepopřel. Přesto nedokázala zapudit myšlenku, že je možná příčinou příšerné katastrofy. S Glennou se Mack nikdy nechoval, jako by bez ní nedokázal žít. Zato když viděla, jak jedná s Natalií, jak s ní tančil v klubu, jak ji sledoval pohledem… Bože, ať si pospíší!

Zdálo se jí to jako věčnost, než se na prahu objevil předák se zámečníkem.

„Chci, abyste otevřeli tyhle dveře!“ přikázala jim „Mack se zamkl v pracovně!“ Založila si paže na prsou a po chvíli dodala prosebně: „Prosím vás!“ Panovačné chování zmizelo. „Měl nějaké… problémy. A pak se zamkl v pracovně. Neodpovídá mi!“

Muži pak neřekli ani slovo a dveře rychle odemkli.

„Počkejte tady, já se tam nejdřív podívám sama!“ navrhla jim Vivi, neboť nechtěla, aby bratra spatřili v nějaké trapné situaci. Vešla dovnitř a přivřela za sebou dveře. Mack spal s tváří na stole a vedle něj stála téměř prázdná láhev od whisky. Vivian se zděsila. Mack téměř vůbec nepil, v tom mu zabránila vzpomínka na otce, který propadl alkoholu.

Vrátila se ke dveřím a pootevřela je na škvírku. „Je v pořádku. Jen únavou usnul. Můžete jít!“

„Jste si tím jistá, slečno Killainová?“ vyptával se nedůvěřivě předák.

„Ano,“ ujistila ho. „Jsem si tím naprosto jistá.“

„Pak tedy dobrou noc,“ loučil se. „Ale zavolejte, kdybyste potřebovala!“

Muži odešli a Vivian se pak stočila do klubíčka v křesle vedle stolu a zůstala s Mackem až do rána. Během té dlouhé noci měla možnost si uvědomit, jak sobecky se chovala.

Mack se probudil ráno velice časně. Ještě celý omámený vstal a popadl láhev. S odporem ji odhodil do koše.

„Viv?“ zvolal. „Co ty tu pro všechno na světě děláš?“

Otevřela oči. Bylo jí hrozně. Stravovala ji vysoká horečka. „Dělala jsem si o tebe starosti! Vždyť ty přece nikdy nepiješ!“

„A nikdy se už také nenapiju!“ ubezpečil ji.

Vivian vstala s námahou z křesla a zvolna se postavila. „Jsi v pořádku?“

Jen trhl rameny.

„Jistě. A co ty?“

Pokusila se o úsměv. „Ujde to.“

„Oba jsme špatně posoudili dva lidi,“ řekl.

„Chtěla jsem ti jen říct, že to, co jsem včera v noci…“ začala, ale Mack ji zarazil vztyčenou dlaní.

„Však oni si jeden druhého zaslouží!“ prohodil bezvýrazně. „Víš přece, že si občas vyjdu s Glennou. Nějaké závazné vztahy nechci. Natož s nuzným sirotkem!“

Vivian se propadala hanbou. Obávala se, že se Mack z té rány už nevzpamatuje. Měla pocit viny a styděla se za to, co udělala.

„Třeba to bylo silnější než oni,“ namítla.

„Třeba to chtěli,“ mínil. „A to jsou poslední slova, která jsme k tomu řekli. Nechci už, aby v tomto domě kdy padlo její jméno!“

„Dobře, Macku.“

„A teď pojď, uložím tě do postele,“ navrhl. „Mám se o tebe přece starat!“

Vivian ho objala kolem pasu. „Mám tě moc ráda, bratříčku!“

Políbil ji na čelo a objal ji.

„Jsme Killainové. Ti vždycky přežijí.“

„To také jsme! A teď už pojď!“

Uložil ji do postele a sám se vydal obhlédnout dobytek. Zanedlouho se domů vrátili Bob a Charles. Vivian je nicméně stihla varovat, aby před Mackem nevyslovili už nikdy jméno Natalie.

„A proč ne?“ žasl Bob. „Vždyť k nám patří, jako by byla z naší rodiny?“

„To ano!“ připojil se k bratrovi Charles. „Všichni ji máme moc rádi!“

Vivian se jim nedokázala podívat do očí. „To je dlouhé vyprávění,“ odbyla je. „Ona udělala něco, co strašně zranilo Macka i mě. Nechceme o tom mluvit, ano?“

Chlapci jí to zdráhavě přislíbili.

Vivian nedokázala přenést přes srdce, co jí Whit vmetl o Natalii do tváře. Mohla opravdu s Whitem flirtovat? Vždyť něco podobného udělala před dávnými léty i s Carlem! Věděla, že Carl chodil s její kamarádkou jen kvůli sázce. Ale i tak na ni žárlila a neřekla jí to. Opět se zastyděla. Chovala se – a chová se k ní nečestně. Natalii se nedostalo od života výhod, jaké má ona, Vivian. A přesto na ni žárlí a závidí jí. Pocity hanby a viny ještě zesílily. Bylo však již příliš pozdě na to, aby vzniklou škodu napravila. Ostatně všichni se pravdu brzy dozví. Whit jistě začne s Natalií chodit zcela veřejně. A pak si Vivian nebude muset nic vyčítat.

Ale to se nestalo. Whit se nicméně během krátké doby sblížil s dcerou bohatého stavitele, která také ráda hazardně hrála. Mluvilo se o nich zanedlouho po celém městě.

Natalie po oné katastrofální noci kupodivu spala dobře. Divže nezmeškala službu druhý den v obchodě. Byla ráda, že má práci a nemusí se obírat v myšlenkách Mackem a Vivian. Poprvé v životě se však po hádce s Mackem a výstupu s Vivian cítila jako skutečný sirotek.

OSMÁ KAPITOLA

Za týden poté dostala Natalie výsledky zkoušek – ulehčené a vesele se rozesmála, když zjistila, že je všechny složila. Nakonec tedy bude absolventka!

Její spolužáci, kteří také úspěšně absolvovali, začali radostně rozesílat pozvánky na promoci. A Natalie si v tom okamžiku s hrůzou uvědomila, že ona nemá koho pozvat! Ani jeden z Killainových s ní nemluvil a sama nikoho z rodiny neměla. Nikdo nebude svědkem jejího velkého dne. Bylo to bolestné poznání. Podle jejího veselého výrazu všichni soudili, jak šťastná je, ale opak byl pravdou. Přetvařovala se dokonce i v práci.

Davea Markhama spatřila před promocí jen několikrát a krátce, neboť její praxe ve škole skončila. Musela si přiznat, že se jí po jeho milé společnosti stýská.

„Doneslo se mi, že jsi složila všechny zkoušky s výborným prospěchem!“ prohodil, když si zašel na nákup do obchodu.

Natalie se zeširoka usmála. „Nedovedeš si představit, jaká je to úleva!“

„Každý je ze zkoušek nervózní, to je běžný úkaz,“ uklidňoval ji. Naklonil se k ní a chvilku bedlivě studoval rysy její tváře, zatímco mu markovala nakoupené zboží. „Donesly se mi ale i další zvěsti.“

„A jaké?“ zeptala se, přestala markovat zboží a zvedla hlavu.

„Že mezi tebou a Killainovými došlo k nějaké roztržce. Já těm řečem ale nevěřím! Vždyť se s Viv přátelíš celá léta!“

„Je to bohužel pravda,“ připustila Natalie. Zhluboka si povzdychla a čekala, až z pokladny vyjede účet.

„Co se vlastně stalo? Můžeš mi to povědět?“

Natalie se zpříma obrátila na Davea a upřímně se přiznala: „Radši bych o tom nemluvila. Pořád mě to moc bolí!“

„Právě proto tě to bolí, protože jsi o tom s nikým otevřeně nemluvila!“ namítl. Přimhouřil oči. „Slyšel jsem také, že Whit Moore začal chodit s novou dívkou a Vivian nechala těch kurzů, které navštěvovala.“

To byla novinka i pro Natalii. „Opravdu?“ Rozhodnutí své bývalé kamarádky celkem chápala. Jistě by nebylo lehké vrátit se zpátky do školy, kde ji učil Whit! Navíc poté, co se tak příšerným způsobem rozešli. Napadlo ji, zda byl Whit upřímný a řekl Vivian, co se doopravdy tehdy večer zběhlo. Dospěla k závěru, že pravděpodobně ne. Došlo k zásadnímu nedorozumění, které však nebude moci nikdy vysvětlit. Natalii se po dlouholeté přítelkyni velice stýskalo, ale postrádala i přítomnost jejích mladších bratrů. Musela si však přiznat, že jí ze všeho nejvíc chybí Mack. Vyvodila si, co všechno se asi dozvěděl od Vivian. Doufala jen, že sestře věřit nebude, avšak záhy se té naděje vzdala.

„Paní Ringgoldová se na tebe v jednom kuse vyptává,“ spustil Dave, aby ji trochu rozveselil.

„Doufá, že k nám na podzim nastoupíš jako učitelka! A já se na to také těším. Stýská se mi po našich rozhovorech.“

Vzpomněla si, jak beznadějně je zamilovaný do jiné dívky, a chápavě se na něj pousmála. „Třeba to vyjde.“

Vtom se k pokladně přihnal další zákazník s plným vozíčkem a Dave i Natalie měli po rozhovoru. Dave slíbil, že jí zavolá. Natalie však toužila, aby jí zatelefonoval Mack, aby mu mohla vysvětlit to strašlivé nedorozumění. On se však neozval. A Natalie se někomu z Killainových, po tom Vivianě výbuchu nezastíraného nepřátelství, vůbec bála ozvat. Doufala jen, že se situace časem vysvětlí, ozbrojí-li se dostatečnou trpělivostí.

Ve čtvrtek pozdě odpoledne, den před páteční promocí, vycházela Natalie z banky a div se nesrazila s Mackem Killainem. Neviděla se s ním od oné hádky s Vivian. Rychle se jí vyhnul a obdařil ji tak pohrdavým a znechuceným pohledem, že si v té chvíli připadala špinavá. A tehdy si uvědomila, že se mu pravděpodobně Vivian svěřila se svými šílenými domněnkami, co spolu Whit a Natalie provozovali pod jejich vlastní střechou. Bylo nad slunce jasnější, že Mack žádnému vysvětlování naslouchat nehodlá. Ani ve snu by ji nenapadlo, že se na ni někdy bude takhle dívat! Bolest jí pronikla jako ostrá dýka přímo až do srdce. Mack se náhle zastavil.

„Jaks mohla provést něco takého Vivian? Své nejlepší kamarádce?“ obořil se na ni ledovým hlasem.

„A co… jsem jí měla provést?“ vypravila ze sebe Natalie.

„Však ty víš!“ zahřměl. „Ty prolhaná koketo! Ten člověk musel přijít o rozum! Žádný soudný muž by s tebou neztratil ani pohled!“

Natalie otevřela úžasem ústa. Srdce jí bilo jako splašené a hrdlo měla úplně vyprahlé. „Macku…“

„Všechny jsi nás pěkně obalamutila!“ pokračoval zlostně. Zvyšoval hlas a bylo mu zřejmě úplně jedno, kdo všechno naslouchá. Několik lidí se už zastavilo opodál. „Vivian ti důvěřovala! A zatímco ona ležela se zápalem plic, ty sis užívala s mužem, kterého milovala!“

Natalie by se nejraději propadla do chodníku. Oči se jí zalily slzami. „To není pravda!“ snažila se bránit, ale slova téměř nedokázala vypravit ze sevřeného hrdla.

„Nemá cenu to popírat! Vivian vás oba viděla!“ vychrlil ze sebe Mack. „Pověděla mi to!“

Byla to lež, ale on jí uvěřil. Možná jí uvěřit chtěl. Prohlásil přece, že se před nimi neotvírá žádná společná budoucnost. A takhle by se mu naskytla šikovná příležitost, jak ji vystrnadit ze svého života. Ať řekne cokoli, nic tím nezmění. Prostě ji nechtěl a dával jí to víc než jasně najevo.

Předtím se domnívala, že je ta bolest hrozná, avšak nyní se stala nesnesitelnou.

„My jsme ti všichni věřili, stala ses členem naší rodiny! A takhle ses nám odvděčila! Zradila jsi Vivian, která by ti nikdy neublížila!“ Jeho hlas bouřil. „A nejen to, Natalie, ty ses ani nepokusila omluvit!“

Natalie pozvedla tvář a řekla rázným, byť ochraptělým hlasem: „Já se nemám za co omlouvat!“

„Pak si my dva už nikdy nemáme co říct!“ utrhl se na ni hrubě.

„Macku, kdybys mi jen dovolil, abych ti to celé vysvětlila!“ začala. Doufala, že se stane zázrak. „Uklidni se a vyslechni mě!“

„Já jsem dokonale klidný,“ pronesl ledově. „Ostatně co jiného jsi očekávala? Nabídku k sňatku snad?“ Hořce se rozesmál. „Víš, jaký mám na tohle názor! A i kdybych ho nakrásně změnil, tak bych si nikdy nevzal ženskou, která mě zradí ve chvíli, kdy jí navléknu snubní prsten! Tys za ním šla po tom po všem! A ještě jsi mě na to předtím upozornila! Ale jestli si, zlatíčko, myslíš, že žárlím, tak to jsi na velkém omylu! Já tě v domě snášel jenom kvůli Vivian, kvůli tomu, že jsi byla její přítelkyně!“

„Chápu,“ hlesla. Uvědomovala si, že po ní lidé vrhají litující pohledy.

Mack se snažil ještě víc zatvrdit. „Nemusím ti tedy ani říkat, že na ranči nejsi vítaná!“

Pozdvihla oči, zahleděla se mu do tváře a mlčky přikývla. Pak ze sebe tiše vypravila: „Ano, Macku. Tos mi opravdu říkat nemusel.“ Rychle se odvrátila od jeho pohrdající, obviňující tváře a vydala se ulicí pryč, hlavně pryč od něj. Měla pocit, že jí bolestí pukne srdce. Nevěděla, jak unese tento poslední Vivianin výpad. Stál ji všechno, stál ji Macka, kterého milovala víc než sebe. A Mack ji nyní nenáviděl. Nenáviděl ji!

Kolemstojící dosud překvapeně zírali na Macka, když Natalie odešla. Mack vyrazil k bance a lidé mu raději rychle uhýbali z cesty. Zuřil. Natalie byla ještě tak drzá, že pletky a Whitem popřela! Poté co je nachytala Vivian. Už nikdy nebude věřit svému instinktu, pokud jde o ženy. Bude bezpečnější stýkat se s Glennou, třebaže není ctnostná. Je alespoň svým způsobem loajální.

Když se Natalie vrátila domů, tak si přichystala večeři, ale jídla se nakonec nedokázala ani dotknout. Seděla nad nedotčeným talířem a dosud žasla nad tím, že mohla Vivian bratrovi nalhat tak hrozné věci. Ovšem i ona, Natalie, tomu napomohla hloupými poznámkami, když po bouřlivé scéně opustila Mackovu pracovnu. Po Whitovi nikdy ani nezatoužila. Ale to jí nikdo nyní neuvěří!

Neztratila jen Macka, přišla o celou rodinu, kterou znala důvěrně po celá léta. Šla si lehnout, ale celou noc ani oka nezamhouřila. Připadala si zavržená a osamělá. Dospěla k závěru, že nemůže žít s Killainovými ve stejném městě. Nemůže se vídat s Mackem, Vivian a s chlapci. Jestlipak jí Bob a Charles také takhle nezměrně pohrdají? Vivian lhala. Natalií projela nepředstavitelná bolest, že se k ní žena, kterou považovala za nejbližší přítelkyni, mohla zachovat takhle proradně. Třeba je Natalie prokletá a musí prožít život bez citu. Vždyť i stará teta si ji k sobě vzala pouze jako ošetřovatelku. Nikdo ji nikdy nemiloval. Chtěla, aby ji měl rád Mack, a možná ji snad i měl rád. Ale kdyby ji opravdu miloval, tak by jí poskytl možnost, aby se očistila z pomluvy. To však neudělal. Uvěřil okamžitě první lži. Její sny o lásce se rozplynuly jako dým. Nezůstalo nic. Jen nutnost rozhodnout, co dál se životem. Věděla jedno jediné – v Medicíne Ridge zůstat nemůže. Whit se zmiňoval o zaměstnání v Dallasu a jedna z jejích profesorek potvrdila, že je tam velký zájem o učitele. Zeptá se jí na to. Dallas bude jistě hezké místo, kde se dá klidně žít.

Během promoce se Natalie sice usmívala, bylo jí však hrozně. Toužila pouze, aby už bylo po obřadu. Převzala diplom, usmívala se do fotoaparátů a prohodila pár slov s rodiči spolužáků, kteří se zúčastnili slavnostního okamžiku. Ona zde byla sama. Ihned po promoci vyhledala svou profesorku a požádala ji, zda by jí nepomohla sehnat místo v Dallasu.

Nedělní večeře u Killainových probíhala v mrazivé atmosféře, i když to bylo po dlouhé době poprvé, co se sešli všichni kolem stolu. Vivian se už dostala z nejhoršího a mohla sejít k jídlu.

„Natalie včera promovala,“ prohodil Bob a vrhl odměřený pohled na Macka a Vivian. „Sestra mého kamaráda studovala s ní. Natalii na tu promoci nikdo nepřišel. Jak to, Viv?“

Vivian se náhle rozplakala a beze slova utekla do pokoje. Mack, který se jídla ani netkl, praštil ubrouskem a odešel rovněž z jídelny.

„Asi jsem řekl něco, co jsem neměl,“ utrousil Bob a udělal na Charlese obličej.

„Nevím proč!“ odpověděl rozzlobeně Charles. „Natalie k nám patří! Ale ti dva se teď chovají, jako by na ni byl vydaný zatykač! Má to jistě nějakou spojitost s tím zatraceným Whitem. Teď chodí s dcerou starého Murchesona. Ta ho v hazardním hraní jenom podporuje. Whit se nechal slyšet, že pro něj Viv znamenala jenom prostředek, jak se dostat snadno k penězům. Jestli se Natalie nějak přičinila, aby se Viv a Whit rozešli, tak tím vlastně Viv zachránila od něčeho horšího než zápal plic!“

Mack, který se zastavil v hale, ta slova vyslechl. Opravdu tady něco nehrálo. Proč by nyní Whit chodil tak veřejně s Murchensonovou dcerou, kdyby si začal s Natalií? A pak ta Nataliina ohnivá obrana… a nyní Vivianin hysterický pláč a útěk…

Vyběhl nahoru do Vivianina pokoje. Sestra, která se zotavovala ze zápalu plic, byla bledá a po tváři se jí koulely slzy. Mack se posadil na postel a zeptal se jí laskavě: „Co kdybys mi řekla, proč pláčeš, Viv?“

Viv si otřela zarudlé oči kapesníčkem a vypravila ze sebe: „Já ti lhala.“

Mack ztuhl. „Prosím?“

„Teda tím chci říct, že ona Natalie vypadala celá rozcuchaná, když se ke mně vrátila. A Whit také. Ale já je spolu neviděla. Ale vzato kolem a kolem – v domě přece byli jenom oni dva! A zůstali spolu dole přes hodinu!“ Tvář jí po těch slovech ztvrdla.

„To já byl dole!“ vyštěkl na ni. „A Whit si odešel koupit cigarety! Vrátil se, šel připravit kávu a teprve pak se k němu připojila Natalie – a odešli společně k tobě nahoru do pokoje.“

Vivian oteřela ústa a vykřikla: „Ne! Ach to ne!“ Na tváři se jí zračila čirá hrůza.

„Mezi ní a Whitem k ničemu nedošlo,“ uzavřel Mack a tvářil se, jako by se už nikdy v životě neměl usmát. Vybavil si hroznou scénu před bankou, hlouček přihlížejících a svá slova, kdy obvinil Natalii, že je prolhaná koketa.

Nyní to dávalo smysl. Mack se opil, protože se domníval, že se Natalie vrhla Whitovi do náruče, aby se mu pomstila. A Vivian uvěřila, že spolu Whit a Natalie byli celou hodinu dole sami. Whit to nepopřel.

„Jdu za Natalií,“ vyhrkla Vivian. „Omluvím se jí na kolenou, bude-li to potřeba.“

„Ani se o to nepokoušej! Nepustila by tě stejně přes práh! Já jí totiž řekl, že tady není vítaná. Nikdy.“ Mack zaťal bezmocně pěsti. „A dodal jsem k tomu… ještě pár věcí, které vyslechla spousta lidí,“ procedil skrz zaťaté zuby. „Byla na promoci úplně sama,“ řekl pak ještě přiškrceným hlasem. Zmlkl, neboť ze sebe nedokázal vypravit víc. Na Vivian se ani nepodíval, zamířil ke dveřím a s prásknutím je za sebou zavřel.

Vivian zabořila tvář do dlaní a rozplakala se. Svým sobectvím zničila dva životy. Mack miluje Natalii – a Viv věděla, že Natalie miluje Macka. A vždycky ho milovala! Nebyla to Natalie, kdo někoho zradil. To Vivian je zradila, a oba! Whit zranil její hrdost, protože dával přednost Natalii. Nechápala nyní, jak mohla toho muže tak zaslepeně zbožňovat! Dávala mu tolik peněz, o kolik si jí řekl – měla by Natalii děkovat, že se od něj osvobodila. Natalie však už k jejím přátelům nepatří. Bylo by pošetilé se domnívat, že komukoli z Killainových odpustí, nebo jim znovu poskytne příležitost, aby ji opět zranili. Natalii nikdo nikdy vlastně nemiloval. O rodiče přišla v útlém dětství… Vivian si energicky osušila oči. Jistě existuje způsob, jak to napravit. Musí něco podniknout. Musí existovat nějaké řešení!

Mack musel nazítří na dlouhou služební cestu. S Vivian sotva prohodil slovo. Vypadal příšerně a sestra si dovedla představit, jak se asi cítí. Natalie mu možná jednoho dne odpustí, ale nezapomene pravděpodobně nikdy.

Vivian sbírala dva dny odvahu k tomu, aby zaťukala u Nataliiných dveří. A když se k tomu nakonec odhodlala, tak jí otevřela Natalie v cestovním, u dveří dva kufry.

„Natalie, mohla bych si s tebou na minutku promluvit?“ otázala se jí Vivian váhavě.

„Opravdu mám jenom tu minutku,“ ujistila ji dívka chladně. „Čekám každým okamžikem taxi. Jedu na letiště. Musím do Dallasu.“

„A proč do Dallasu?“ zeptala se Vivian ohromeně.

„Jedna moje profesorka mi tam sehnala místo,“ odpověděla odměřeně Natalie a dívala se Vivian přes rameno, zda už taxi nepřijíždí. Pak vynesla kufry na verandu. „Dům prodávám,“ dodala. „Už se sem nevrátím.“ Po těch slovech zamkla dveře. Vivian stála opodál, neschopna slova.

„Nat, já lhala,“ zašeptala po chvíli zoufale. „Lhala jsem Mackovi. Já myslela… Bylas s Whitem tak dlouho dole a on nic nepopíral, když jsem ho obvinila, že mi byl nevěrný! Netušila jsem, že byl doma Mack!“

Natalie se jí zahleděla zpříma do tváře. V tu chvíli se zdála snad ještě hrozivější než Vivianin vyhlášený bratr. „On ti uvěřil!“ řekla jen. A to bylo vše. Znamenalo to však, že Mack vlastně nevěřil, že je Nat nevinná. Ocejchoval ji bez soudu.

„Já jsem přece jeho sestra! Nikdy jsem mu předtím nezalhala,“ bránila se Viv. „Nat, já ti musím něco říct! Prosím tě, poslouchej!“

„Vy jste ta slečna, co si zavolala taxíka na letiště?“ ozval se z ulice taxikář.

„Ano, to jsem já!“ odpověděla Natalie a snášela si kufry z verandy k taxíku. Vivian neodpověděla.

„Natalie, prosím tě, neodjížděj!“ vykřikla Vivian. „Neodjížděj!“

„Mě už k Medicíne Ridge nic nepoutá, Vivian, a obě to víme!“ řekla jí na to Natalie. Do očí se bývalé přítelkyni nepodívala. Taxikář mezitím uložil zavazadla do kufru a otevřel Natalii zadní dvířka vozu, aby mohla nastoupit. „Konečně jsi dosáhla svého! Nejsi šťastná? Teď už na mě nebudeš muset nikdy žárlit, nikdy si znovu nebudeš muset vymýšlet, že s tebou soupeřím o tvé známosti!“

„Udělala jsem ukvapený závěr, já vím!“ zaúpěla Vivian. „Všechny kolem sebe jsem zranila. Tak mi, Natalie, alespoň dovol, abych se ti omluvila! A Macka z toho neobviňuj. Ten opravdu za nic nemůže!“

„Mack mě tak jako tak nechce,“ pronesla Natalie ztěžka. „Asi jsem to měla tušit od samého začátku. Ale při našem posledním setkání mi to dal zcela jednoznačně najevo. Bude se vídat s Glennou a všichni budou šťastní. Třeba i ty. Ale já jsem už unavená z té věčné role obětního beránka. Musím si pro sebe nalézt nový život – a ten začnu v Dallasu. Sbohem, Vivian!“ pronesla odměřeně. Na bývalou kamarádku se ani nepodívala.

Vivian se v životě necítila hůř. Stála na schodech, sama a opuštěná, a přihlížela, jak její nejlepší přítelkyně odjíždí z města. A kvůli ní.

„Mě to tak strašně mrzí, Natalie! Tak strašně mě to mrzí!“ šeptala za odjíždějícím taxi.

Mack se už vrátil ze služební cesty ve chvíli, kdy se Vivian dovlekla domů. Bude mu muset říci, že Natalie odjela navždy. Zamířila do jeho pracovny. Našla bratra, jak sedí před počítačem.

„Zašla jsem za Natalií,“ začala zpříma. „Chtěla jsem se jí omluvit.“

Mack k sestře vzhlédl, tvář napjatou. „Pravděpodobně to nedopadlo nejlépe.“

Vivian si uvědomila, jak těžký úkol má před sebou. Začala si nervózně pohrávat s řemínkem od hodinek. „Přišla jsem těsně předtím, než odjela.“

„Odjela?“ vyrazil ze sebe Mack a zamračil se.

Vivian přikývla. Náhle si uvědomila, že Natalie byla jediný člověk, kterého Mack – nepočítala-li v to sourozence – miloval. A Vivian ho připravila o jedinou ženu, která ho mohla učinit šťastným.

„A kam, prosím tě?“ zeptal se po chvíli.

Ztěžka polkla. „Do Dallasu.“

„Do Dallasu v Texasu? Vždyť tam nikoho nezná!“ vyrazil ze sebe rozčileně.

„Dostala tam místo,“ upřesnila zdráhavě Viv. „Ona… prodává tu dům. Řekla, že se sem už nevrátí.“

Mack se po nějakou dobu nezmohl ani na slovo. Upíral jen pohled na tmavé táflování stěn. Zranili Natalii tak hluboce, že raději opustila město. Nedokázala s nimi ani žít v jednom místě. A pravděpodobně ji pronásledovaly i klepy. Ty nebylo možné zastavit, obzvlášť, když jí udělal takový výstup před bankou!

„Já se jí snažila omluvit,“ pokračovala zoufale Vivian. „Ale ona se na mě ani nepodívala. Nemůžu jí to mít za zlé. Zničila jsem jí život. A to jen proto, že jsem byla sobecká a úplně posedlá žárlivostí. Teprve teď si uvědomuju, že to nebylo poprvé, co jsem v Nat viděla vlastně konkurenci. Kdy jsem jí záviděla! Chovala jsem se jako idiot. Promiň mi to, Macku!“

Mack jí na to neodpověděl. Pokoušel se smířit se světem, v němž Natalii ani na okamžik nezahlédne. Nyní, když ji ztratil, si teprve uvědomil, jak velice ji miluje. Byla to ironie.

„Mohla bych se za ní rozjet do Dallasu. Třeba by mě pak vyslechla,“ navrhovala Vivian při pohledu na bratra. Nikdy ho neviděla poraženého. Až teď.

„Nech ji být,“ požádal ji Mack ztěžka. „Ublížili jsme jí už dost.“

„Ale vždyť ty ji miluješ!“

Mack pouze zavřel na krátký okamžik oči. A potom se obrátil opět k monitoru počítače.

Natalie se zabydlela v malém bytě nedaleko školy a našla si přes léto práci, než začne vyučování. Přemýšlela hodně o poslední návštěvě Vivian. Takže Mack věděl, že mu sestra lhala, ale Natalii přitom ani nenapsal, ani nezatelefonoval. Nenapadlo ho, že by se jí měl omluvit za všechny ty hrozné věci, které na ni vychrlil tehdy na ulici.

Ale co, možná je to tak lepší, řekla si pak unaveně. Mack jí dal jasně najevo, že se ženit nechce. Musí se nejdřív postarat o sourozence, jak tvrdí. A milostná aféra by jim oběma přinesla v budoucnosti jen bolest a utrpení. Toho zůstala ušetřena. A on ostatně také. Avšak nepřestávalo se jí stýskat po Bobovi a Charlesovi, a vlastně i po Vivian, s níž prožila krásné roky plné obapolného přátelství. Vždyť Killainovi byli jako její vlastní rodina! Snad se jí podaří brzy zapomenout.

Ale to se jí nedařilo. Dny přecházely v týdny, avšak Natalie se pořád cítila jako cizinka. Začala učit a její nervozita a nejistota se promítla i do jejího chování ve třídě. Nedokázala se ve třídě prosadit a žáci brzy zjistili, že je nejistá a slabá. Ve třídě panoval záhy zmatek, děti se chovaly, jak se jim zachtělo, a Natalie se je marně snažila ovládnout. Hluk z její třídy se rozléhal často po celé škole a starším pedagogům nezbývalo, než se v Nataliině třídě zastavit a zjednat tam pořádek.

U žáků si získala autoritu teprve poté, co jí jedna starší kolegyně pomohla udržet ve třídě klid a disciplínu. Natalie se však naučila rychle, jak děti zvládat. Práce ji pak opravdu těšila. Když se však vrátila domů, tak snila o silných pažích Macka Killaina, které ji pevně svírají v objetí.

Jednou se vracela ze školy a na chodníku zahlédla dva chlapce, kteří se strašně hádali a pak se pustili do rvačky. Rozhodla se, že zakročí a uplatní na nich své nabyté pedagogické zkušenosti.

„Tak to by stačilo, mládenci!“ zvolala a snažila se je roztrhnout. Jeden z mladíků vytáhl nůž a bodl ji.

„Tys ji zabil, ty cvoku!“ vykřikl druhý a oba se dali na útěk.

Natalie ležela na chodníku a nedokázala se nadechnout. Pak uslyšela nějaké hlasy a modrá obloha se měnila v cosi oslnivě bílého…

Mack Killain seděl před počítačem, když zazvonil telefon.

„Mohl bych mluvit s Mackem Killainem?“

„U telefonu.“

„Tady doktor Hayes z Dallaské ústřední nemocnice…“

„Natalie!“ vykřikl Mack. Srdce se mu na okamžik zastavilo.

„Ano, opravdu vám volám kvůli slečně Natalii Brockové,“ přitakal lékař a vylíčil Mackovi, že je Natalie zraněná a oni potřebují souhlas někoho z rodiny, zda ji mohou operovat. Operace je vážná, ale pokud ji Natalie nepodstoupí, tak zemře. Natalie má jeho jméno a telefonní číslo uvedeno v dokladech jako jméno příbuzného, kterého mají v případě nehody zpravit.

„Jsem její bratranec,“ zalhal Mack okamžitě. „Souhlas vám posílám faxem,“ řekl a poté, co se vyptal na spojení a adresu nemocnice, zavěsil. Zavolal okamžitě na letiště a vyžádal si soukromý letoun, který by ho dopravil do Dallasu.

„Co se stalo?“ naléhala na něj Vivian, když viděla, jak vyrazil celý bledý z pracovny.

„Natalie leží vážně zraněná v dallaské nemocnici. Letím za ní,“ seznámil ji Mack v rychlosti s vývojem událostí.

„Ne bez nás!“ vložili se do toho Bob a Charles.

„V tom případě pojedeme všichni!“ dodala Vivian.

Rozběhli se k autu. Na balení nebyl čas. Mack za nimi zamkl a teprve na letišti měl čas zavolat opět nemocnici. Natalii právě operovali.

Když pak seděli v letadle, tak si Mack naplno uvědomil, jak příšerný strach má. Pokud ztratí Natalii, tak ztratí jeho život smysl. Nebude mít proč žít. Bude to znamenat konec, naprostý konec všeho.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Když nabyla Natalie vědomí, tak ji všechno bolelo. Nejvíc však na prsou a v boku. V nose jí překážela trubička. Zamrkala a spatřila, že se nachází v bílé místnosti plné lidí v lékařských pláštích. Jak se sem dostala?

Nějaký hluboký hlas se naléhavě dožadoval, že ji musí vidět. A ošetřovatelka mu hrozila, že zavolá ochranku. Nakonec mu však dali plášť a roušku, neboť nechtěli v chodbě žádné pozdvižení.

Natalie ucítila na tváři vlahý vánek dechu a potom už spatřila povědomou tvář. Mack! Nedokázala ji však pořádně zaostřit.

Ruku jí sevřela teplá dlaň. Měla také pocit, že jí na tvář dopadla žhavá slza. Něco takového je nemožné! Jistě se jí to zdá.

„Neopovažuj se zemřít!“ zašeptal pohnutě. „Slyšíš, Natalie? Ne aby tě napadlo zemřít!“

„Pane Killaine!“ snažila se ho zadržet jedna ze sester.

Mack ji naprosto ignoroval. „Natalie? Slyšíš mě? Probuď se, prosím tě!“

Opět pootevřela víčka na škvírku. Podařilo se jí trochu zaostřit pohled. „Macku,“ zašeptala a znovu zavřela oči.

Mack přímo běsnil. Rozdával kolem sebe příkazy, jako by tu byl on pánem. Usmála se pro sebe. Sen každé ženy, dokud ovšem neotevře ústa…

Netušila, zda pronesla ta slova nahlas, nebo zda Mack zaznamenal její matný úsměv. Znovu jí sevřel dlaň drtivým stiskem. Nyní, když se jí mohl opět dotýkat, dokázal konečně znovu normálně dýchat. Natalie byla však tak strašlivě bledá, téměř bílá, a zdálo se, že vlastně ani nedýchá. Zběh událostí ho vyděsil k smrti a to se nyní projevilo na vražedné náladě. Někdo ho možná za chvíli vyhodí, ale to mu bylo jedno. Pronikl by kvůli ní kamkoli, jen aby ji zahlédl, jen aby se přesvědčil, že žije.

Jeho sourozenci ho takhle nikdy neviděli. Porušil všechna nemocniční pravidla a personál nemocnice doslova zahnal na útěk. Bylo nad slunce jasnější, jak hluboce miluje ženu, která nyní ležela na jednotce intenzivní péče. Podívali se po sobě, v očích otázku, jak je to možné, že si toho nepovšimli dříve.

Do pokoje vkročil chirurg, který se ještě ani nestačil převléknout z operačního sálu. Vyrovnal se Mackovi – byl vysoký, tmavovlasý a v očích mu plál stejný žár.

„Kdo je tady Killain?“ otázal se rázně.

„Já,“ přihlásil se Mack a pustil Nataliinu ochablou paži. „Jak to s ní vypadá?“

„Přišla o dolní plicní lalok. Operaci zkomplikovalo vnitřní krvácení. Ale to se nám podařilo zastavit. Jediným nebezpečím teď mohou být pooperační komplikace. Ale ona to zvládne!“ dodal s důvěrou.

Mack pocítil poprvé po celých hodinách konečně úlevu.

„Chtěl bych tu s ní zůstat,“ pronesl otevřeně.

Lékař jen pozdvihl obočí a pak se pro sebe zasmál. „Myslím, že tohle už personál pochopil. Nemám námitek, když jste ten bratranec. Bylo by ale lepší, kdybyste s tím počkal, než bude na pokoji. Zatím by nám opravdu pomohlo, kdybyste se sestrou na příjmu vyplnil vstupní protokol. Přivezli ji sem totiž v bezvědomí.“

Mack zaváhal, ale pak si povšiml, že Natalie mezitím usnula.

„Dobrá,“ souhlasil nakonec váhavě.

Natalie se po několika hodinách opět probrala. Zaúpěla bolestí a dotkla se zavázaného boku. Vtom ji zadržela pevná, energická ruka, z níž sálal zvláštní žár.

„Opatrně, ať si neuvolníš infuzi,“ nabádal ji něžně známý hlas. Vypadalo to na Macka. Ale on to určitě být nemohl. Otočila hlavu – a Mack seděl vedle postele! Podařilo se jí vyloudit na rtech úsměv.

„Já myslela, že se mi to zdá,“ vypravila ze sebe ospale.

„Také ošetřovatelky si myslely, že jde o nějakou noční můru!“ souhlasili Bob a Charles, kteří stáli za Mackem.

„On se chce jen přesvědčit, jestli se tu o tebe dobře starají, Nat,“ připojila se k bratrům Vivian. „Chudáčku můj malý! Ale teď o tebe budeme pečovat my!“

„Ano, patříš k nám!“ ujistil ji Charles a Bob souhlasně přikyvoval.

Mack na to neřekl nic.

Natalie byla příliš zesláblá, aby chápala, co se to tu odehrává. Podařilo se jí vyloudit ještě jeden chabý úsměv a potom se znovu ponořila do spánku.

Sourozenci po sobě vrhli chápavé pohledy, omluvili se Mackovi a vytratili se na chodbu. Mack je téměř nevnímal, měl oči jen pro Natalii. Vidět ji opět, to bylo jako vrátit se domů po dlouhé cestě. Toužil pouze, aby tu mohl takto sedět a dívat se na ni. Zdála se mu překrásná, i když byla vyčerpaná a bledá. Obemkl jí dlaní ruce a sevřel je. Vybavilo se mu všechno, co jí vmetl do tváře. Jak o ní kdy vůbec mohl zapochybovat? Nikdy by mu přece nezalhala! Kdesi hluboko v nitru to věděl. Náhle mu bylo jasné, že to byl jakýsi obranný mechanismus – on se bránil přítomnosti této něžné, ušlechtilé ženy. Přišel o jedno oko a nebylo jasné, zda někdy neztratí i to druhé. Musel se ještě postarat o dva chlapce, a ani Vivian dosud nedokázala stát na vlastních nohou. Nechtěl, aby všechny tyto starosti třeba spočinuly na bedrech ženy, jakou je Natalie.

Avšak nyní, v okamžiku krize, se za ním jeho rodina sjednotila a sdílela s ním strach o ni. Také oni ji hluboce milovali. A on by udělal všechno na světě, aby se cítila v bezpečí a šťastná. Věděl, že až bude Natalie zase ve své kůži, tak ho určitě bude chtít něčím praštit po hlavě, jak občas v žertu vyhrožovala. Ale on by přijal i to.

Nejprve se musí dostat z nejhoršího a pak ji odveze do Montany, i kdyby ji měl unést v nemocničním prostěradle! Pracovat nemůže a potřebuje, aby se o ni někdo staral. Na ranči se u ní mohou střídat čtyři ošetřovatelé.

Z chodby se vrátila Vivian, která si chvilku povídala s ošetřovatelkami.

„Opravdu jsem netušila, že je práce v nemocnici tak vzrušující,“ vykládala Mackovi s nadšením. Pak pohlédla pozorněji do bratrovy unavené tváře. „Neměl by sis jít něco sníst? Já můžu u Natalie sedět chvíli sama.“

Mack jen zavrtěl hlavou. Natalie mu i ve spánku pevně svírala dlaň. Neodejde, dokud nebude mít jistotu, že boj o život nechce vzdát.

Vivian to chápala.

„Já si tedy zajdu koupit něco k pití,“ oznámila mu. Věděla, že tu bude Mack sedět a udržovat Natalii při životě vlastní nezlomnou vůlí.

Odešla a Mack se sklonil k Nat. Něžně a zlehka, aby ji neprobudil, jí polaskal tvář. „Jak jsem se mohl kdy domnívat, že bych bez tebe dokázal žít?“ zašeptal.

Natalie byla sice omámená léky i bolestí, ale i v polospánku ho vnímala. Cítila něžné dotyky na tváři a potom na rtech. A sladká slova, která k ní doléhala, jí zněla jako hudba. To se mi určitě zdá, ujišťovala se v duchu. Mack by nikdy taková něžná slůvka nevypustil z úst…

Natalie se probudila někdy kolem půlnoci. Přes úpornou bolest, kterou pociťovala, se musela usmát. Vivian spala na židli vedle ústředního topeni, Mack slabě chrápal na druhé židli u postele a Bob s Charlesem se choulili na přikrývce rozložené na zemi. Jakto že jim – a v takovém počtu – dovolili nakonec v nemocnici zůstat? Ale pak si vzpomněla na ten rámus, který Mack ztropil hned po příjezdu.

„Macku!“ zašeptala. A pak opakovala jeho jméno poněkud silnějším hlasem. Mack se rozespale rozhlédl, ale ve chvíli k ní okamžitě přiskočil. Uchopil ji znovu pevně za ruku. „Copak, miláčku?“ Skláněl se nad ní s nezastíranými obavami. „Nepotřebuješ něco? Jen řekni!“ dodal láskyplně.

Toužebným pohledem pátrala v jeho tváři. Neviděla ho celé týdny. Zdál se jí nyní úplně jiný…

„Zhubl jsi,“ zašeptala okoralými rty.

„Ty také,“ odpověděl.

Chtěla mu říci, že žila pouze zpoloviny, když s ním nebyla, a že to bez něj zestárla a zhubla. Ale nedokázala to ze sebe vypravit. Pravděpodobně se všechno zběhlo tak, že mu někdo zavolal, když ji ten mladík zranil. A Vivian mu pod tíhou vážných okolností pověděla pravdu. Přijel sem pouze z pocitu viny. Jako všichni ostatní. Odtáhla dlaň z jeho a položila si ji na prsa. „Děkuju, nic nepotřebuju,“ řekla a odvrátila tvář.

Ta zdvořilá odpověď ho ťala do živého. Natalie byla opět při vědomí a vzpomněla si, co jí vmetl do tváře, když se setkali naposledy. Vrazil ruce do kapes a usadil se znovu na židli. Hlasitě si povzdychl.

Natalie byla dosud zcela vyčerpaná, a tak okamžitě poté usnula. Mack však nedokázal zamhouřit oka. Bděl u jejího lůžka v hlubokém zamyšlení, dokud žaluziemi nepronikly první sluneční paprsky. Bratři a Vivian sebou ve spánku začali vrtět a pak se probudili.

„Co kdybyste vy tři našli nějaký hotel, sehnali nám hezký pokoj a dali si pořádnou sprchu?“ navrhla Vivian sourozencům. „Já tu počkám s Natalií a pomůžu při její ranní toaletě. A vy pak můžete přijít, až bude zase připravená na návštěvy!“

Mack váhal. Vivian ho ale vytáhla z křesla se slovy: „Ty jsi absolutně mrtvý únavou! A vypadáš tak na sto let! Nikomu nebudeš nic platný, když budeš padat únavou. Jdi se trošku prospat! Podařilo se ti vůbec zdřímnout aspoň na chvilku?“

Mack se zašklebil.

„Natalie se v noci vzbudila,“ začal a pak se sestře se vším svěřil. „Vzpomněla si na všechno – myslím na to, co jsem jí řekl. Viděl jsem jí to na očích.“ Tvář měl zbrázděnou ustaranými vráskami a zračil se na ní pocit viny.

„Jistě si pamatuje i to, jak jsem ji obvinila já,“ usoudila Vivian. „Ale my to překonáme, Macku! Natalie nepatří k lidem, kteří se zatvrdí. Uvidíš, že to bude zase v pořádku!“

Na chviličku ještě zaváhal. „Nebude s námi chtít zpátky domů,“ vypravil ze sebe a pak dodal pln rozhodnosti: „Ale ona nakonec pojede, i kdybych ji odtud měl odvézt zabalenou v prostěradle! Pověz jí to, jestli se probudí dřív, než se vrátím.“

Natalii jejich hlasy probudily. Pohlédla do Mackovy tvrdé tváře a v očích jí nebezpečně zablesklo. Na prsou jí sice strašlivě bolelo, ale i tak se pokusila posadit. „Já… s tebou nikam nepojedu, Macku Killaine! Nedovolila bych ti ani, abys mě doprovodil k výtahu!“ vypravila ze sebe hlasem tak silným, jak jí to dovolovalo vážné zranění.

„Uklidni se!“ nabádala ji Vivian a podložila jí záda polštářem. „Až se uzdravíš, tak ti sama vtisknu do ruky pánev, abys ho mohla pořádně praštit. A mě třeba také. Ale teď se z toho musíš hlavně nejdřív dostat.“ A pak dodala laskavě: „Nemůžeš zůstat sama, až tě propustí z nemocnice. Úplné zotavení bude trvat déle.“

„Jasně, budeme se o tebe starat všichni!“ vložil se do toho Charles.

„A já tě naučím všechny počítačové hry!“ ujistil ji Bob.

„A já zase tě naučím, jak být dokonale otravná potvora,“ zašklebila se Vivian. „Asi bych o tom měla napsat knihu!“

Natalie se zahleděla tázavě na Macka.

„A Mack tě naučí, jak dělat rychlé závěry,“ dodala Vivian suše.

„To jsem pochytil od tebe!“ odsekl jí zkrátka. „Natalie, konec řečí! Prostě s námi jedeš zpátky domů!“

Natalii opět zajiskřilo v očích. „Macku Killaine, teď mě poslouchej!“

„Ne, ty poslouchej mě! Na všechno se pořádně přeptám lékaře, najmu soukromou ošetřovatelku, a jakmile to půjde, tak tě převezu na ranč. Ať to stojí co chce!“

Natalie sevřela v pěsti přikrývku. Ale i při tom drobném gestu jí hrudí projela bolest ostrá jako nůž.

„Já nejsem žádný balík, který budeš přenášet podle toho, jak se ti zachce. Já ti nepatřím!“

Mack pozdvil obočí. „Svým způsobem mi patříš od svých sedmnácti.“ Po těch slovech se obrátil k Vivian: „Teď jdeme s chlapci najít nějaký hotel. Ozvu se ti, jakmile to zařídím. Vrátím se sem za pár hodin.“

„Dobře,“ souhlasila Vivian a dodala s úsměvem, když viděla, jak zaváhal na prahu: „A neboj se, já se o ni dobře postarám!“

Mack tam ještě chvilku postával a hleděl na zuřící Natalii. Teprve pak se otočil a vyšel ze dveří.

„Já s vámi nikam nejedu!“ Natalie se téměř zalykala hněvem.

Vivian jí něžně shrnula vlasy z čela. „Ale ano, pojedeš. Musíme toho s Mackem hodně napravit. Strašně jsem na tebe žárlila, víš,“ pustila se do vysvětlování. „A Whit mi přitom lhal – zamlčel, že se Mack vrátil a že jsi celou tu dobu byla s ním.“ Natalii přeběhl po bledé tváři ruměnec, když si vybavila, co se tehdy mezi ní a Mackem na ranči odehrálo. „Whit prohlásil něco v tom smyslu, že na rozdíl ode mě nemáš zbytečné zábrany,“ pokračovala Viv. „V tom byl základ celého toho nedorozumění. To mě pak dohnalo k tomu, že jsem Mackovi řekla tu lež.“ Vivian pohlédla modrýma očima do Nataliiných zelených. „Myslíš, že mi to můžeš odpustit?“

Natalie si zhluboka povzdychla. Jako by s tím povzdychem zmizel i veškerý hněv. „Ale ano,“ řekla tiše. „Známe se přece tolik let a byly jsme takové přítelkyně!“

Vivian se sklonila a políbila ji na tvář. „No, já zrovna moc velká přítelkyně nebyla,“ připustila. „Ale teď se to zlepší! A začnu tím, že tě pořádně umyju a seženu ti dobrou snídani.“

„Mack ti uvěřil,“ hlesla Natalie.

Vivian, která už mířila ke dveřím, se zastavila. Vrátila se k Nataliině lůžku a položila jí dlaň na ruku. „Tu noc, co jsem mu zalhala, se Mack zamkl v pracovně a vypil téměř celou láhev whisky. Musela jsem zavolat předáka, aby odemkl dveře. Bála jsem se, že si Mack něco udělal.“ Vivian se při té vzpomínce zračila v očích bolest. „Nikdy se nepřestal do takové míry ovládat, věř mi. Tehdy jsem si plně uvědomila, jak nesmírně jsem ho zranila. A když pak Bob s Charlesem líčili, jak jsi byla sama na promoci, tak se Mack úplně stáhl do sebe a nepromluvil celé dny,“ pokračovala. „Vím, že jsme ti způsobili strašlivou bolest, Natalie. Ale nás to bolelo stejně. Promiň nám to! A Mack měl s Whitem po celou dobu pravdu. On teď chodí s jinou bohatou dívkou. Ale ta má sama ráda hazard, takže ho v hraní jen podporuje. Platí za něj všechno. Byla jsem idiot, že jsem neprohlédla dřív!“

„Byla jsi do něj zamilovaná,“ omlouvala ji Natalie. „A to člověku myšlení zrovna nezbystří.“

„Myslíš?“ podivila se Vivian, ale na tváři jí zahrál úsměv.

„Mě se neptej,“ a Natalie po těch slovech odvrátila tvář. „Já něco podobného zakusila poprvé a naposledy v sedmnácti.“

„Já vím,“ řekla Vivian. „A byl to Mack. A já to věděla a využila jsem toho, abych tě zranila! Lituju toho jako ničeho v životě! Ale uvidíš, teď bude všechno v pořádku!“ ujistila Vivian přítelkyni a laskavě ji popleskala po ruce.

„Přijeli jste sem všichni společně?“ vyzvídala Natalie a uvelebila se v poduškách, které jí Vivian načechrala.

„Ano,“ odpověděla kamarádka a vylíčila jí, co se strhlo po osudném telefonátu z nemocnice.

„Ach ano, já měla v průkazu uvedené Mackovo jméno a telefonní číslo – pamatuješ, jak jsi mě přiměla, abych si je tam vyplnila pro případ, kdyby se něco stalo?“

Vivian zaváhala, ale pak sebrala odvahu k otázce: „A pamatuješ vlastně, co se stalo?“

Natalie jí vyprávěla, jak se snažila zabránit dvěma mladíkům ve rvačce a jak ji jeden z nich bodl.

„Příště zavolej policii, prosím tě!“ kladla jí na srdce Vivian.

„Vůbec by mě nenapadlo, že sem přijedete – a hlavně Mack!“ Natalie stiskla Vivianinu dlaň.

„Jak to chlapci uslyšeli, tak začali vykřikovat, že k nám patříš! A tak jsme jeli všichni!“

Natalii se rozechvěl horní ret. „Jsem ráda, že jsme zůstali přátelé,“ ozvala se zjihle.

„Ach Natalie!“ A Vivian ji opatrně objala a šeptala: „Promiň mi to! Tolik mě to mrzí!“ Natalie ji sevřela tak, jak jí to zranění dovolovalo, a bledou tvář jí zalily žhavé, očistné slzy.

„Teď se ti ještě musí omluvit Mack. Ale lehké to pro něj nebude, i když jen čeká na vhodnou příležitost. Vyjdeš mu napůl cesty vstříc, viď?“ zaprosila Vivian.

Natalie se zatvářila ustaraně. „Nevypadá moc dobře.“

„Nediv se. Týdny se trápil. Nevěděl, jak ti říct, že je bez tebe život těžký. Nevěděl, jak se ti omluvit.“

„No to u něj zase není nic tak neobvyklého,“ prohodila Natalie, která opět našla svůj humor.

„Tentokrát to bylo mnohem horší,“ namítla Vivian. „A pak jsi ho měla vidět, když jsme přijeli do nemocnice! Rozdával příkazy na všechny strany!“ Vivian se zahihňala.

„Přijela s vámi… také Glenna?“ zeptala se opatrně Natalie.

„S Glennou se neviděl, co jsi odjela z města,“ ujistila ji Viv tiše. „A vůbec o ní ani nemluví.“

Natalie na to neřekla nic. Bylo jí jasné, že Mack trpí komplexem viny. A zcela zbytečným. Dospěl k nesprávnému závěru a nezavinil přece, že ji pobodali na ulici. To byla její vina – neměla zasahovat do situace, kterou neuměla zvládnout. Podobný incident se mohl přihodit kdekoli.

Jen přikývla a s úlevou sklesla na polštář. Zavřela oči a nořila se opět do spánku. Vivian ji nechala odpočívat a vydala se vyhledat sestru.

Mack se vrátil i s chlapci hned po obědě. Vypadal odpočatě, stejně jako jeho bratři. Bob s Charlesem se zdrželi jen chvíli a pak zamířili do nedalekého nákupního střediska, kde objevili velký obchod s počítačovými hrami. A Vivian se po chvíli omluvila a vydala se do nemocniční restaurace na oběd. Osaměli s Mackem a on se usadil na židli vedle Nataliiny postele. Zahleděl se pátravě do dívčiny tváře. Zdála se mu živější než včera.

Sevřel jí prsty ve své dlani, usmál se na ni a prohodil: „Dneska vypadáš lépe. Jak se cítíš?“

„Jako by mě přejel náklaďák,“ odpověděla. V jeho přítomnosti nyní pociťovala ostych, jaký předtím nikdy nepoznala. Bylo to podivné, vzala-li v úvahu, co spolu prožili. Znali se navzájem tak dobře, téměř intimně, ale ji nyní nenapadalo, co mu říci.

Mack si pohrával s jejími prsty a pak se k ní naklonil blíž. „Lékař mi řekl, že můžeš odjet v pátek,“ řekl. „Pokud se neprojeví nějaké příznaky, že plíce nejsou v pořádku, tak tě mohu vzít zpátky naším letadlem.“

„Naším letadlem?“

„Jedno jsem si najal na cestu sem, do Dallasu. Ubytoval jsem oba piloty v našem hotelu do doby, než budeme moct všichni odletět zpátky.“

„To ale musí stát celé jmění!“ vyhrkla zděšeně Natalie.

„A ty si myslíš, že na to nemám?“ zasmál se Mack. „Neboj se! Kromě té farmy vlastním ještě spousty akcií. Výhodně jsem investoval a jejich hodnota vylétla nepředstavitelným způsobem.“

Odvrátila od něj pohled. „Ale já tu mám pronajatý byt…“ začala.

„Tys tu měla pronajatý byt,“ opravil ji.

Pohlédla na něj, v očích zmatek. „Cože?“

„Já už tvé bytné oznámil, že se sem nevrátíš,“ prohlásil. „Nechal jsem ti také sbalit všechny věci. Odvoz do Medicine Ridge jsem také zařídil. Zajistil jsem i to, že ti budou na ranč posílat poštu, která by ti přišla na dallaskou adresu.“

„Macku, to přece není možné!“ zvolala Nat. „Vždyť já tu mám práci!“

„S vedením školy jsem rovněž promluvil,“ oznámil jí s klidem, který ji přiváděl k šílenství. „Je jim moc líto, že o tebe přijdou. Ale souhlasili s tím, že rekonvalescence zabere hodně dlouhou dobu. Takže si za tebe musejí najít náhradu. Ale můžeš se o to místo znovu ucházet, až se uzdravíš. Teda jestli ještě budeš chtít!“

„Samozřejmě že se sem budu chtít vrátit!“ zvolala, ohromená všemi těmi změnami, kterými způsobil v jejím novém životě naprostý chaos. „Něco takového přece nemůžeš udělat!“

„Ale já to už udělal, Nat,“ upozornil ji. Pevně jí svíral ruku. „Nat, já si uvědomil, že tohle je to jediné, co můžu udělat. Nedokázal bych tě tu nechat samotnou, i kdybych tě nenáviděl.“

Natalie sklopila oči a zahleděla se mu na pevnou ruku, opálenou stejně jako jeho tvář dlouhými hodinami strávenými prací na ranči. „Já ale myslela, žes mě nenáviděl, když jsem odjížděla.“

Zasmál se a z jeho smíchu zaznělo sebepohrdání. „Já vím, že sis to myslela. Viv měla pravdu – ode mě by ses mohla opravdu učit, jak dospívat k chybným a ukvapeným závěrům!“ Pak se k ní sklonil. „Ale já bych tě ale raději učil spoustu jiných věcí!“ zašeptal.

„A jakých?“ vypravila ze sebe tiše.

„Ty, které jsem ti slíbil ukázat, když ti bylo sedmnáct.“ Lehounce jí přejel rty po ústech. Na tváři ucítila jeho žhavý, vzrušující dech. „Nepamatuješ, Natalie? Řekl jsem ti přece, že až nastane ten správný čas, tak tě naučím milování.“

DESÁTÁ KAPITOLA

Natalie nevěřila vlastnímu sluchu, že Mack něco takového řekl! A hlasem tak něžným a plným lásky, že ho sotva poznávala! Nedokázala se nicméně na nějaké přemýšlení vůbec soustředit, neboť vnímala pouze něžné polibky, kterými ji zasypával.

„Myslíš si, že jen žertuju?“ zeptal se, když mu neodpovídala. Skláněl se k ní a šeptal: „Všechny žerty šly stranou, když mi zavolal doktor Hayes a oznámil mi, že jsi na pokraji smrti.“ Mack pozdvihl tvář a zahleděl se jí do očí. „Odteďka je to všechno naprosto vážné!“

Nerozuměla mu. Pochopil to z jejího výrazu.

Znovu ji políbil, ale opatrně, aby se nedomnívala, že zneužívá situace. A také jí nechtěl způsobit bolest.

„Nikdy jsem neměl připustit, abys odjela z Medicíne Ridge, to v první řadě,“ začal vypočítávat.

„Ale vždyť jsi mi řekl, že nejsem u vás na ranči vítaná!“ namítla. Spodní ret se jí roztřásl.

Mack doslova zaúpěl. Políbil ji s takovou naléhavostí, že to až hraničilo se zoufalstvím. Natalii bylo jasné, že Mack musí bojovat sám se sebou, aby ji nesevřel v drtivém objetí. Namísto toho jí upravil rozcuchané vlasy a objel prsty ovál tváře.

„Já měl za to, že jsi odešla ode mě přímo k němu,“ přiznal se ztrhaným hlasem. „S tou myšlenkou jsem nedokázal žít!“

Nataliina tvář se rozzářila. Srdce jí zaplesalo. Vztáhla ruku a poprvé se dotkla tvrdé křivky jeho dokonalých rtů.

„Jako bych něco takového dokázala!“ vyčetla mu mírně.

Mack ji uchopil za ruku a žádostivě ji políbil do dlaně. „A pak následovaly týdny, které nevyplňovalo nic než zoufalství. A to jen proto, že jsme s Vivian dospěli k mylným závěrům.“

„Já vím, někdy je těžké lidem uvěřit,“ zašeptala a zahleděla se mu do tváře. Vybavila si minulost. Nebylo osoby, kterou milovala, aby ji nějak tragicky neztratila. Nejdříve rodiče, a pak Carl. I když on ji vlastně také nemiloval.

„Máš najednou takový vážný výraz! Na co myslíš?“ zeptal se laskavě.

„Že jsem vždycky ztratila všechny, které jsem kdy milovala,“ přiznala se a zachvěla se.

Pozdvihl hlavu a zadíval se jí do ustaraných očí. „Mě neztratíš,“ pronesl pevně.

Srdce se jí rozbušilo bláznivou radostí. Tentokrát ho slyšela, tentokrát ji opravdu smysly neklamaly! Užuž otvírala ústa, aby ho požádala, ať ta slova zopakuje. Vtom se však na prahu objevila sestra, která ji přišla překontrolovat. A když zase mohl Mack zpátky, tak začal s Natalií probírat přípravy na cestu. A potom přišla Vivian a Bob s Charlesem a rozhovor se stočil na obecná témata.

V pátek ráno doktor Hayes potvrdil, že jsou Nataliiny plíce čisté a že je schopna letu.

Mack ji pak zdvihl z vozíčku, na kterém ji dovezli před nemocnici, a usadil ji opatrně do taxi, které je mělo odvézt na letiště. Za hodinu už startovali a pozdě odpoledne byli zpátky na ranči Medicine Ridge. Přijel pro ně předák v landroveru a jeho pomocník s dodávkou a odvezli unavené cestující domů. Tam vzal Mack Natalii opět do náručí, přitiskl ji pevně k sobě, vystoupal po schodech a přenesl ji přes práh. Na chviličku se zastavil v hale, v očích majetnický výraz. Něžně se na ni usmál.

„Nemusíš mě už nést dál,“ zašeptala Natalie, když si uvědomila, že se ocitli sami. Chlapci, vyhladovělí po cestě, se totiž vrhli rovnou do kuchyně a Viv zamířila nahoru do pokoje pro hosty, aby jim otevřela dveře.

„A proč ne?“ otázal se zvolna a přejel jí lehce rty přes ústa. „Je to dobrý trénink!“

Jaký trénink? A na co? ptala se v duchu. Ale nahlas tu otázku nevyslovila. Chtěla ho obejmout jednou paží, ale jakmile jí pohnula, tak ji opět bolestivě bodlo v boku. Přemáhané utrpení se jí zračilo na pobledlé tváři.

„Promiň, já pořád zapomínám!“ omlouval se Mack, kterému neunikla bolest v její tváři. „Raději bychom měli jít hned nahoru do pokoje.“

Lehce s ní vystoupal po elegantním schodišti a zanesl ji do ložnice pro hosty, která sousedila s jeho pokojem. Natalie na něj vrhla ustaraný pohled.

„Nechci, abys měla v takovémhle stavu pokoj až na druhém konci chodby!“ vysvětloval jí v rychlosti. Prošel s Natalií kolem Vivian a zamířil k velkému lůžku s nebesy. Na které ji opatrně uložil. „Spojovací dveře nechám otevřené. Stačí, abys na mě zavolala, když budeš v noci něco potřebovat. Mám lehký spánek, což se o některých z naší rodiny říct nedá!“ dodal a vrhl významný pohled na Vivian.

„Ale já se vždycky nakonec vzbudím!“ bránila se sestra se smíchem.

„Doktor Hayes ti předepsal nějaké léky proti bolesti. Mám je u sebe a před spaním ti je můžu dát. Stačí říct. Vivian ti pomůže uložit se do postele a převléknout se do noční košile.“

„Vyberu něco velice střídmého a prostého,“ zahučela Vivian a v očích jí jiskřilo škodolibým smíchem.

„To je dobrý nápad!“ usoudil. Sestřina slova ho ani v nejmenším nevyvedla z míry. „A já budu pro změnu zase spát v pyžamu,“ dodal s rošťáckým výrazem.

Vivian se zahihňala, když si povšimla, že se Natalie zapýřila.

Mack pak nechal obě dívky o samotě a Vivian se obrátila s laskavým úsměvem na Natalii: „Tvůj zdravotní stav žádné milostné hrátky nedovoluje, tak se uklidni a soustřeď všechny síly na uzdravování!“ kladla jí na srdce. „Netrap se zbytečnými obavami! Nikdy by ses nemohla cítit bezpečněji, než když budeš mít Macka poblíž.“

„To ano,“ musela připustit Natalie, „ale když já mám pořád pocit, že vás všechny obtěžuju!“

„Člen rodiny ostatní přece nikdy neobtěžuje!“ namítla Vivian. „Nejdřív ti pomůžu s převlékáním, a pak se půjdu podívat, co chlapci připravují v kuchyni k večeři. Já nevím jak ty, ale já umírám hlady!“

Bylo to milé překvapení, když se po chvíli objevil na prahu Nataliina pokoje Mack s podnosem, na kterém jim oběma přinesl večeři. Posadil se vedle její postele a oba se pustili do jídla. Ale překvapením neměl být konec. Mack se po večeři neodebral do pracovny, aby se zabral do úřadování.

Namísto toho předčítal Natalii vzpomínky jednoho z prvních osadníků Montany. Natalie měla historii moc ráda a s radostí naslouchala Mackovu hlubokému, hřejivému hlasu, kterým jí četl dojemný příběh. Zavřela oči. A po chvíli, zmožena rušnými událostmi nevšedního dne, usnula.

V nemocnici jí podávali silná sedativa, takže tam spala tvrdým spánkem. Avšak první noc v pohodlné široké posteli a bez prášků oživila bodavou bolest. V polospánku cítila, jak ji někdo tiskne k pevné, žárem sálající hrudi a šeptá slůvka plná něžnosti. Zjistila však, že to není sen.

„Macku?“ šeptla do tmy a vztáhla váhavě ruku.

„Doufám, že od této chvíle nebudeš v noci po svém boku očekávat jiného muže,“ odpověděl jí ospalým hlasem. Něžně ji pohladil po vlasech. „Tížil tě jen nějaký zlý sen, miláčku. Byl to jen zlý sen. Pokus se znovu usnout.“

Byl to její pokoj, ale Mack se k ní tiskl pod přikrývkou v posteli – a byl tam patrně dlouho. Znovu ji objal a pevně, i když opatrně ji k sobě přivinul.

„To sis opravdu myslela, že tě tu nechám spát úplně samotnou po tom, co všechno jsi prožila?“ zeptal se vážně.

„Ale co si pomyslí tvoje rodina?“ vyděsila se.

„To, že tě miluju.“

Natalii však už znovu konejšil spánek, takže jeho slova vnímala jen zčásti. „Ach…!“

„Což znamená, že se vezmeme, jakmile ti to zdravotní stav dovolí!“

Hlavou jí blesklo, zda dlouhodobé užívání sedativ může mít za následek halucinace.

„Já vím, že pořád spím a tohle se mi jenom zdá,“ zašeptala pro sebe.

„To ani v nejmenším! A teď už radši spi, nebo udělám něco šíleného. Ale ještě jedno – představa mé sestry o decentní noční košilce je naprosto úchylná! Vždyť jí skrz tu tenkou látku cítím každičký centimetr těla!“

Asi měl pravdu. Ona opravdu cítila žár jeho hrudi na své, a to víc, než bylo přípustné. Cítila i každičký jeho chloupek na prsou. Ale vždyť ostatně pořád ještě spí! Rukou mu zajela do měkké houštiny pokrývající mu hruď. „O jaké šílenosti to mluvíš?“ prohodila konverzačním tónem.

„O téhle!“ vyrazil ze sebe a v rychlosti jí rozepnul živůtek noční košilky, stáhl jí ho přes ramena a přitiskl si její nahá prsa na svá.

Natalie ucítila, jak jí hroty ňader okamžitě ztuhly vzrušením. Zalykala se prudkým přívalem touhy, která jí rozbušila srdce.

„Mám přesně stejný pocit,“ vydechl, když ucítil tuhé hroty na hrudi, „jenže trochu níž.“

Trvalo jí chvilku, než si uvědomila, co říká. Byla vděčná, že všude panuje taková tma, která dokáže skrýt její tvář.

„Ty jsi ale…!“ zvolala.

Mack se tlumeně zasmál. „Nedokázal jsem tomu odolat!“ Odmlčel se nakrátko a pak pokračoval: „Byl jsem slepý, nejen na jedno oko. Spoustu věcí jsem si uvědomil, když mi zatelefonoval ten lékař. Tou hlavní je, že ty patříš pouze mně! Nejsem sice dokonalý, pokud se tělesné stránky týče, ale mohla bys pochodit ještě hůř!“

„Jsi dokonale v pořádku. Máš jen drobnou tělesnou vadu, nic víc!“ namítla.

„Oba víme, že můžu jednou oslepnout i na to druhé oko,“ řekl vážně. Takhle s ní předtím nikdy nemluvil. „Ale myslím, že my dva se s tím dokážeme vyrovnat, budeme-li muset.“

„Určitě se s tím dokážeme vyrovnat,“ ujistila ho.

Zabořil jí prsty do vlasů. „Chlapci a Vivian tě zbožňují. Došlo možná k nedorozuměním a rozmíškám, ale jsme jedna rodina! A velká, pokud budeme mít všichni děti,“ usoudil s potlačovaným smíchem. „Ale děti budou jen přínosem!“

Natalie mu přitiskla dlaň na hruď. „Chtěla bych s tebou mít dítě,“ vypravila ze sebe odvážně. Srdce jako by jí po těch slovech poskočilo radostí a štěstím. „Bude to chlapeček, nebo holčička?“ dodala zasněně.

„Budu šťastný v každém případě,“ řekl tiše. „A ty také!“

Vyznělo to vážně, jako neměnná pravda. Natalie se usmála do tmy. Děti znamenají závazek.

„Ano, máš pravdu,“ souhlasila, zavřela oči a dlouze, šťastně si povzdychla.

Mackova ruka se jí náhle ve vlasech zastavila. „Byl bych radši, kdybys v tomhle nepokračovala, Nat!“ varoval ji.

„A proč?“

„Cítím totiž doslova každou buňku v tvém těle,“ vypravil ze sebe napjatě. „A já po tobě nepředstavitelně toužím. Ale teď ještě nejsi připravená pro vášnivou noc. Ještě ne.“

„Ta poslední slova ale znějí nadějně,“ zašeptala.

„Jedno ti slibuju,“ řekl. „Až ti to zdravotní stav dovolí, tak udělám vše, abys byla vděčná, žes na mě čekala.“

„Já už ale jsem, Macku,“ namítla tichounce. „Miluju tě víc než vzduch, který dýchám.“

Dlouhou dobu neříkal nic, ale pak se otočil a políbil ji polibkem, který vyzařoval tolik vášně a touhy, ale zároveň i něhy a lásky, že se jí až sevřelo srdce. Po chvíli mu stehno téměř podvědomě vklouzlo mezi její nohy. Avšak Mack se okamžitě zarazil a odkulil se na vzdálenější okraj postele.

Zasmál se prohodil: „Já věděl, že tohle není nejlepší nápad!“

Nataliino tělo rozechvělo na tisíce slastných pocitů. Opatrně se posadila. „Já mám ale výborný nápad,“ navrhovala a skláněla se nad Mackem.

„Jaký?“ zeptal se.

„Já jen zkouším, jestli…“ zarazila se, když si uvědomila, co se právě chystá říci. „Já jen…“

Mack se vedle ní ozval pobaveně: „Kdyby sis sedla na mě, Natalie, tak bych tě po chvíli musel přidržovat – a ten stisk by byl každým okamžikem pevnější a vášnivější. Takhle bychom ti mohli znovu otevřít ránu. A pak bys trpěla strašlivou bolestí.“

Ztěžka polkla. „Byl to jen takový nápad. Zapomeň na to!“

Něžně se rozesmál a sklonil se k ní, aby ji políbil. „Ale i tak ti za něj děkuju! Avšak teď na to není vhodný čas. Nejdřív se musíme vzít!“ pokračoval. „A pak můžeme začít ve spoustě vzájemných objevů.“

Srdce jí pořád bilo jako splašené. „Je to tak vzrušující, o tomhle všem přemýšlet!“

„To pro nás pro oba,“ upozornil ji. „Ale asi bychom měli raději hned teď přestat!“ mínil Mack a rozsvítil noční lampičku. Neodolal však, sklonil se a začal jí laskat bradavku. Okusil její sladkou chuť jazykem. Natalie jen zadržela dech, když pak pozdvihl tvář a zahleděl se na ni v měkkém světle noční lampičky.

„Líbí se mi to,“ přiznala se.

„Mně také.“ Chvilku váhal. Tohle je opravdu špatný nápad, jeden z nejhorších, které kdy měl, říkal si v duchu, když se k ní skláněl. Opět se začal něžně dotýkat rty jejího ňadra a přejížděl jí přitom po těle. Zkušenými dotyky jí laskal stehno a posouval noční košilku výš a výš.

Natalie se rozechvěla. Necítila nic než rozkoš. Mysl se jí naplnila sladkou prázdnotou. Bylo to tak dlouho! Proč jen čekali tak dlouho? A zatímco si tato slova pouze pomyslela, Mack je vyslovil nahlas.

„Tak dlouho, Nat!“ vyrazil naléhavě. „Ano, Nat, čekali jsme tak dlouho!“

Horečnatými dlaněmi se pustila do něžného putování po jeho těle. Cítila, jak se vzepjal vášní. I jeho dlaně se vydaly na něžný průzkum a Natalie zapudila myšlenku, že by mu v tom měla zabránit. Bylo to příliš sladké na to, aby se podobné rozkoši bránila. Poddala se a záhy ucítila, jak jí projíždějí ty nejslastnější pocity.

Tonula v rozkoši. Byl to prožitek tak intenzivní, že téměř nevnímala, když ji Mack uchopil za zápěstí a s láskou jí vedl ruku níž, dolů po svém těle. Odkopl ze sebe pyžamové kalhoty poté, co mu do nich pronikla prsty a objevila, v čem spočívá doopravdy rozdíl mezi mužem a ženou. Zmocnil se jí sladký úžas, namísto zahanbení, kterým by ještě před krátkou dobou umírala. Bylo tak vzrušující, takto se ho dotýkat. Vůbec si nedovedla představit, že by byla něco podobného schopna dělat s jiným mužem.

Mack sebou nepokojně zavrtěl a tiše zaúpěl.

„Nebolí tě to, viď, že ne?“ vyzvídala s láskou.

„Prožívám nepředstavitelná muka,“ Mack se chvěl po celém těle. „Ale prosím nepřestávej! Je to úžasné! Zbožňuju, když se mě takhle dotýkáš. Zbožňuju!“

Pootevřela ústa, aby mu něco řekla, ale Mack se jich hladově zmocnil. A jeho ruka pátrala dál, objevovala nová místa a laskala ji. Náhle se její nitro sevřelo a tělo ji v jakési explozi zaneslo do říše, o jejíž existenci neměla předtím ani tušení. Začala se pohybovat v pravidelném rytmu. A když po chvíli pootevřela oči, tak zjistila, že Mack dychtivě sleduje její vzrušení.

„A takhle to vypadá, když spolu muž a žena vykročí společně a projdou celou tu cestu,“ prohlásil. Než se ho stačila zeptat na význam těch slov, tak ji začal laskat s novou naléhavostí. Nataliino nitro jako by vybuchlo v barevné, žhavé explozi.

Pevně zaryla nehty do jeho ramen, přitiskla se k jeho nahému tělu a otevřela ústa v bezhlesém výkřiku. O několik vteřin později se rozplakala. Rána ji sice začala znovu bolet, ale jinak jako by se ocitla v samotném nebi.

„Macku!“ šeptala. „Ach Macku!“

Něžně ji líbal po tváři i na hrdle a pokračoval dál a posel jí polibky dosud vzrušená ňadra. Pak se vrátil zase zpátky a znovu jí zlíbal tvář. Cítila, že se k sobě jejich těla tisknou nahá. Neměla tušení, jak se její košilka ocitla na podlaze, daleko od postele. Vybavovala si pouze chvějivou, pulzující rozkoš.

„Až budeme mít jeden druhého, tak to bude jako požár!“ zašeptal jí do ucha.

„Chci ten požár založit už teď,“ naléhala na něj. „Hned teď!“ Začala se o něj třít boky v pravidelním rytmu. Cítila, jak je vzrušený. Ani se to nepokoušel skrývat.

„Já to chci také. Víc, než si dovedeš představit,“ odpověděl a z hlasu mu sálalo vášnivé napětí. „Ale ten práh překročíme teprve tehdy, až se uzdravíš a až se vezmeme!“

„Macku!“ zaúpěla, zmučena vášní.

„Mou váhu ještě neuneseš. A jakmile se jednou začneme milovat, tak se přestanu ovládat.“

Jeho slova jí v mysli vykreslila smyslné obrazy plné vášně a lásky. I v příšeří noční lampičky byl patrný ruměnec, který se jí rozlil po tvářích.

„Jsi dosud panna,“ pokračoval hlasem plným vášně. „A i když v tobě vyvolávám takové vzrušení, tak to bude zpočátku bolestivé, než si na mě zvykneš. Ale já tě chci ujistit, že se mě nemusíš bát! Nechci, abys prožívala svatební noc se strachem.“

„Ach Macku, jako bych se tě po tomhle mohla bát!“ namítla a skryla mu tvář na prsou. „Ach Macku, to bylo úžasné!“

„Úžasné bylo dívat se na tebe,“ pronesl hlasem ochraptělým vášní. „Ale teď musíme přestat. Nechci ukojit svou vášeň na úkor tvé bolesti.“

Zprudka vstal, pomohl jí do noční košilky a sám si pak natáhl kalhoty od pyžama. Záměrně se k ní přitom otočil a sledoval, jak stydlivě odvrátila zrak.

„Bojíš se na mě dívat?“ zeptal se něžně.

„Je to… těžké.“

Zasmál se. Ale byl to laskavý smích. Rychle k ní vklouzl do postele.

„Budeš se mnou dneska v noci?“ zeptala se tiše.

„Dneska a pak už každou noc,“ přitakal.

„Nikdy jsem netušila, že po tobě budu takhle toužit,“ Přiznala se a položila mu tvář na rameno.

„Já v sobě už tu vášeň nedokázal potlačit,“ přiznal se Mack. „Došla mi nakonec trpělivost.“

„Co tím chceš říct?“

Políbil ji na nos. „To ti vyložím později. Zítra musím do práce. Oba se potřebujeme pořádně vyspat. Ano?“

Povzdychla si. Byla ráji tak blízko, jak nikdy ani nedoufala. „Ano, Macku.“

Uvolnila se a přitiskla se k němu. A on si ji k sobě přitáhl a přehodil přes ně přikrývku.

„A nedělej si starosti s tím, co se mezi námi právě zběhlo. Je to součást námluv. Vy můžete zatím s Vivian plánovat a připravovat svatbu.“

Ospale se zavrtěla. „Myslíš to vážně?“

„Smrtelně!“ poznamenal. „Toužil jsem po tobě, když ti bylo sedmnáct, a toužím po tobě nyní. Někde mezitím jsem se však do tebe zamiloval, aniž bych si to uvědomil. Těch několik uplynulých týdnů bez tebe, to bylo nefalšované peklo. Nechci už nikdy nic podobného zažít!“

„Já také ne.“ Špičkami prstů mu přejela po tváři. „Budu ta nejlepší manželka na světě. To ti slibuju. Budu se o tebe starat až do konce našich dní.“

Ztěžka polkl.

„I já se budu starat o tebe, Natalie. A nikdy tě nepřestanu milovat,“ zašeptal. „Ani když mě položí do hrobu.“

Vášnivě mu přitiskla rty na nahé rameno. „Beze mě tě tam nepoloží! Půjdu tam, kam ty. Ať to bude kamkoli.“

Mack se nezmohl na další slova. S nekonečnou něhou ji políbil na čelo a v temnotě ji objal.

Svatba si vyžádala značné plánování a přípravy. Měla být malá, protože se Natalie nezotavovala tak rychle, jak se domnívala. Měla však být velká natolik, aby se jí mohli zúčastnit všichni, kdo po tom toužili. Měla se konat v kostele. Mack s Natalií si zvolili místní presbyteriánský kostel. Natalie se rozhodla pro tradiční bílé šaty z hedvábí a nabíranými rukávy a dlouhým bílým závojem. Doplňovala je kytice bílých růží. A jako družičku si vybrala Vivian. Mack nakonec usoudil, že bude mít dva družby, aby se dostalo na každého z bratrů. Byla to opravdu rodinná svatba.

Když si vyměnili prstýnky, tak Mack pozdvihl Nataliin závoj a pohlédl na ni poprvé jako na svou manželku.

Natalii zalily oči slzy štěstí a stékaly jí po tváři, zatímco se k ní skláněl a něžně ji líbal.

A venku před kostelem je čekala rýže, kterou novomanžele zasypali svatebčané. A potom už zamířili na hostinu.

„Byla jsi ta nejkrásnější nevěsta na světě, Nat,“ prohlásila Vivian. A políbila novomanželku na tvář. „Ani nevíš, jak ráda jsem, že to všechno dopadlo tak dobře – a to i přes mé neblahé působení!“

Natalie se rozesmála a v tom smíchu zněla radost, štěstí a odpuštění. „Obě se toho musíme od života ještě hodně naučit!“ prohodila. „Mimoto je každá špatná zkušenost k něčemu dobrá,“ mínila. „A nejen pro mě!“

Vivian nakrčila nos. A usmála se na švagrovou. „Představ si mě jako ošetřovatelku! Ale ty sestřičky v dallaské nemocnici tvrdily, že mám k podobné práci přirozené nadání. A budeš se tomu divit, ale já se už na studia zdravotní školy opravdu těším! Budu studovat ze všech sil! Uvidíš, že se ze mě stane dobrá ošetřovatelka!“

„Mohla by z tebe být i dobrá doktorka, kdybys chtěla,“ poznamenal Mack, který se k nim připojil. Pevně objal svou manželku kolem ramen.

„Já nevím,“ váhala Viv. „Navíc – všichni přece vědí, že tou skutečnou silou, která hýbe každou nemocnicí, jsou sestřičky!“

Natalie se zasmála. „V tomhle ohledu jim opravdu ostudu neuděláš!“

„Skutečně ses během poslední doby hodně změnila, Viv!“ řekl Mack a políbil sestru na tvář. „Jsem na tebe moc hrdý!“

Vivian se začervenala. „I já jsem na tebe moc pyšná. I když ti trvalo hodně dlouho, než sis uvědomil, že manželství není past!“

Vivian s bratry doprovodila novomanžele na letiště v Medicíne Ridge, kde na ně čekalo soukromé letadlo, které je vezme do Cancúnu na krátké líbánky.

Natalie se tehdy obrátila na manžela a poškádlila ho slovy: „Čekala jsem na tebe opravdu hodně dlouho! Tvrdil jsi, že to bude stát za to!“

„Jen počkej a uvidíš!“ zasmál se tiše.

V Cancúnu se ubytovali v luxusním hotelu s výhledem na bílou písčitou pláž. Natalii to připadalo jako ráj.

„To je nádhera!“ vydechla, když pak spolu stáli na balkonu.

„V moři se ale ještě nedá koupat. Mohli bychom si ale vyjít na procházku,“ navrhl.

„Chtěl bys?“

Našpulil rty a přejel jí pohledem po dokonalé postavě. „Oba jistě víme, co já bych chtěl!“ namítl.

„Ale vždyť ještě není tma! Tedy, myslím tím, že je denní světlo. Jak bych se mohla svléknout a být v posteli, když… by ses na mě díval!“

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Mack na ni s ohromeným údivem upíral zrak. „Panebože!“ Tvářil se přitom, jako by se mu právě strefila do obličeje šlehačkovým dortem.

„Co tě na tom tak udivuje?“ chtěla vědět. Určitě si z ní dělá legraci!

Mack jí vzal z ruky turistickou brožurkou, s níž si pohrávala, a přitáhl si manželku k sobě. Sklonil se k jejím rtům a vášnivě ji políbil. Tentokrát ji už líbal jako milenec, a ne jako zdrženlivý snoubenec z předchozích dní. Natalie si uvědomila, že vůbec neměla tušení – a to i přes ty intimní chvíle v domě Killainových – že může mít polibek tolik různých odstínů. Náhle ucítila, jak jí slábnou a podklesávají kolena a jak se jí v celém těle rozhořel známý požár touhy.

Mackovy mohutné dlaně začaly zkoumat každou křivku její postavy. Obkroužily jí ňadra, ale nedotkly se jich. Natalie uchopila manžela za zápěstí a zavedla mu je zpátky.

Zmocnil se jí pocit, který měla tu noc, kdy ji Mack učil poznávat smysly nespoutaného těla. V myšlenkách se k těm chvílím vrátila. Mack ji tehdy před svatbou naučil létat ve výšinách, o jejichž existenci neměla ani tušení.

Byl však naprosto přísný, pokud šlo o naplnění jejich vztahu – prohlašoval znovu a znovu, že k tomu dojde teprve tehdy, až si navléknou snubní prstýnky. Sdílel s ní sice dál lože, ale dokázal si udržet odstup a odolat jejímu svůdnému flirtování. Byl plný něžného citu a laskavý – ale divokou touhu najevo nedával. Až nyní.

Vůbec si neuvědomila, jak se dostali k lůžku. Každý jeho pohyb, každé jeho poláskání ji omamovalo víc a víc. Svět se jí zúžil pouze na touhu, kterou jí hořelo tělo. V posledních dnech po Mackovi doslova prahla. Nepředstavitelně po něm toužila. Toužila cítit jeho dlaně na nahé pokožce. Chtěla, aby se na ni díval. Toužila po obnažené, neskrývané, vyslovené vášni. Vzepjala se k němu a dychtivě ho políbila. V rychlosti si stáhla ramínka lehkých šatů. Potom ho objala kolem šíje a skláněla mu hlavu níž a níž, až se zkušenými rty začal dotýkat jejího ňadra. Obkroužil jazykem její tuhou bradavku a Natalie se k němu přitiskla ještě víc. Vzlykla rozkoší. Tak dlouho na něj čekala. Příliš dlouho! Celou věčnost!

V napjatých minutách, které pak následovaly, se nemohla dočkat, až se konečně zbaví šatů. Její tělo prahlo po Mackových dotycích, po jeho ústech, dlaních. Jak žhavé se zdály v chladném vánku klimatizace! Náhle vůbec nevnímala světlo, které se do pokoje linulo otevřenými žaluziemi.

Mack jedním máchnutím strhl z postele přehoz a pak shodil na zem i polštáře. I jeho se zmocnila horečka vášně. Nedočkavě odkopl boty a stáhl ze sebe kalhoty a košili.

„Já myslel, že touhou po tobě zešílím, když jsme čekali na obřad,“ přiznal se a líbal jí dál hladově ňadra. „Dokázal jsem myslet pouze na jediné – na noc, kdy spolu budeme ležet nazí v posteli a ty mi dovolíš, abych tě uspokojil!“

„Já na to myslela také!“ zaúpěla. „Chci tě, Macku! Toužím po tobě!“

„I já tě chci, miláčku! Toužím po tobě víc, než si dovedeš představit!“ vypravil ze sebe hlasem plným vášně. Opět se divoce zmocnil jejího ňadra. Pak se od ní na krátký okamžik odtrhl a zahleděl se na ni. Žhavým pohledem sežehoval její nahé tělo. Výraz ve tváři měl napjatý a bylo jasné, že se už nedokáže dále ovládat. Přejel jí dlaní po plochém břiše a pak sklouzl níže.

„Ano, jsi připravená,“ vydechl, v oku třpyt nespoutané vášně.

Podivila se, jak to může vědět, ale to už si ji Mack k sobě zkušeným pohybem přitáhl. Dlouhými, štíhlými stehny jí pronikl mezi nohy a její útlé boky si přidržoval dlaněmi. Kolébal se s ní ve vzrušivém rytmu a vášnivě ji přitom líbal na rty. Natalie se k němu přimkla těsněji.

„Nespěchej!“ nabádal ji něžně. „Musím postupovat pomalu, abych ti nezpůsobil příliš velkou bolest. Ukážu ti teď, co všechno budeme dělat.“

A pak se k ní sklonil a přitiskl k ní boky, dokud se jeho vzrušený úd nedotýkal jejího nejintimnějšího místa. Něco takového spolu dosud nesdíleli!

Natalii se rozšířily oči, když ucítila jeho dotyk téměř v samém středu své bytosti. Trochu sebou při té dosud nepoznané blízkosti trhla.

„Miláčku!“ zašeptal a přitahoval si ji k sobě ještě víc, nehledě na tu malou překážku, která je dosud rozdělovala. Natalie mu zaryla prsty do pevných paží. Upírala na něj oči, celá užaslá nad hrou celé té škály výrazů, které se mu promítaly v napjaté tváři. Mack do ní pomalu pronikal. Ucítila nečekanou, ostrou bolest. Ustal a začal ji laskat. Svaly, které podvědomě semkla, se opět uvolnily.

Rozechvěla se čirou rozkoší a bolest už nevnímala. Mack neskrýval svou vášeň, svou lásku k ní a byl tak něžný, že se v ní veškerý strach rozplynul. Sama se k němu začala přibližovat, přimykala se k němu blíž a blíž, neboť toužila zakusit naplno ten žár vášně, které ji učil.

„Dlouho to bolet nebude,“ sliboval a pronikl do ní opět o něco hlouběji. „Budu velice opatrný.“

„Mně je to jedno, jestli to bude bolet,“ vypravila ze sebe staženým hrdlem. A vyrazila k němu v agonii touhy. Vydala pak prudký vzlyk a zavřela oči. „Ach Macku! Tolik po tobě toužím!“

„Natalie!“ zašeptal vášnivě. Už se nedokázal ovládat. Ztrácel úplně hlavu, když cítil, jak se o něj otírá sametová pokožka jejího nahého těla. Přitiskl ji k sobě ještě víc a ústa jí zakryl vášnivým polibkem. Cítil, jak se mu její tělo zcela otvírá. Na chviličku ještě zaváhala, ale pak se mu poddala úplně.

Mack se na ni soustředěně zahleděl. Natalie však neváhala, nebránila se. Její tvář zalévala pouze vášeň a nezkrotná touha.

Pronikl do ní a Natalie krátce zaúpěla při té něžné, sladké invazi, během níž se učila nové, nádherné intimitě, jež je od nynějška bude spojovat.

„Uvolni se!“ zašeptal.

„Ano,“ odpověděla tichounce. „Ach Macku, je to tak… úžasné!“ Oči měla zavřené a ta slova zněla z jejích úst jako tichý vánek. „Je to tak… úžasné… úžasné!“

S každým jeho prudkým pohybem vyrazila vášnivý výkřik, tiskla ho k sobě pažemi a poddala se rychlému tanci jeho těla. Rozkoš jí vždy zaplála tělem jako vysoký plamen, nadzdvihla ji z lůžka a přitiskla ještě pevněji k Mackovi. Cítila ho uvnitř a rozkoš v ní začala pulzovat spolu s rychlými, ostrými údery jejího srdce, jak do ní pronikal hlouběji a hlouběji. Když po chvíli pohlédla na jeho tvář, tak zjistila, že se na ni rozlévá napjatý, zmučený výraz. Jeho pohyby se ještě zrychlily a staly se jaksi naléhavější a důraznější.

Dosahovala nepředstavitelně sladkého vrcholu rozkoše. Užuž ho měla na dosah… ještě kousíček… kdyby tak jen dokázala najít tu správnou polohu. Ano! Nyní! S výkřikem se k Mackovi vzepjala v oblouku.

„Tady?“ zašeptal. „Ano! Nebraň se tomu, Natalie, nebraň… Ano!“

Jeho hlas jako by jí projel tělem. Zmocnil se jí žár, který měl blízko jak k bolesti, tak k rozkoši. Napětí se v ní hromadilo, vzrůstalo a náhle vybuchlo v překrásné explozi, která ji vrhla Mackovi ještě těsněji do náruče. Celá se rozechvěla a cítila, že se i on chvěje. Pevně se k sobě tiskli v té nejnádhernější extázi, kterou kdy v životě zakusila.

Zaslechla jeho hlas, ochraptělý vášní a hluboký, zatímco se jeho tělo sevřelo v poslední vlně vášně, a potom se uvolnilo a dolehlo na ni plnou vahou a přitisklo ji do podušek.

Laskala ho dlaněmi po svalnatých zádech, oči zavřené, na rtech úsměv. Byla až bolestně šťastná, že ho takhle může objímat a tisknout k srdci, zvlhlého potem, dosud sálajícího vášní a jaksi zranitelného v uspokojení.

Mack se po chvíli, která jí připadala až příliš krátká, nadzdvihl na lokti a něžně se na ni usmál.

„Nuže?“

Věděla moc dobře, na co se jí ptá. Stydlivě mu přitiskla zrůžovělou tvář na zvlhlé hrdlo. Ucítila rychlý, silný tep.

A Mack tedy otázku poněkud rozšířil: „A jak se vám líbí milování, paní Killainová?“

„Je úžasné!“ vyhrkla. „Skvělé! Nikdy bych nevěřila, že je tak nádherné! A já se bála…“

„To mi neuniklo!“ podotkl Mack a políbil ji na nos. „A co tvá žebra? Nebolí?“

„Ne, rána je v pořádku,“ uklidňovala ho.

Mack se pak zdvihl z lůžka a zamířil do ledničky. Vyndal z ní šampaňské a oběma jim nalil po sklence.

Natalie se kochala pohledem na jeho skvostnou nahou postavu. Mack přistoupil se sklenkami k posteli, jednu podal manželce, druhou postavil na noční stolek, a pak se zase uvelebil na lůžku. Přitáhl Natalii k sobě a pevně ji objal.

„Manželství, to je jako dobrodružství. Čeká tě spousta nových objevů,“ vykládal jí s láskou.

„Tohle byl jeden z nich,“ řekla ostýchavě Natalie.

Mack se zasmál. „Zvykneš si na to. A vše, co ti nyní připadá záhadné a nezvyklé, bude časem méně záhadnější. Tohle byl ale asi ten největší šok z celých líbánek,“ mínil.

„Tos mě ještě neviděl v natáčkách a bez nalíčení!“ namítla Natalie.

Mack se k ní sklonil a políbil ji. „Jsi krásná! A pro mě vždycky budeš. Je mi úplně jedno, jestli nebudeš nalíčená, nebo co si oblékneš. Miluju tě. A teď víc, než kdy jindy.“

Oba si usrkli šampaňského. Mack jí pak vzal sklenku, postavil ji i se svou na stolek a začal ji znovu líbat na celém těle. Na některých místech prodléval tak dlouho, dokud Natalii nezalil ruměnec. „Máš úchvatnou postavu,“ vypravil ze sebe vášnivě. „Věděl jsem, že máš krásné tělo, ale netušil jsem, paní Killainová, jak je dokonalé!“ Dlouze ji políbil. „Toužíš po tom znovu, nebo by to pro tebe bylo nyní příliš bolestivé?“

Natalie se překulila na záda a propletla mu nohy svými štíhlými stehny. „Nebude to vůbec bolestivé,“ ujistila ho šeptem. Třela se o něj tělem a tiskla se k němu víc a víc. S pýchou pocítila, jak v něm vzrůstá napětí a touha. „Chci tě!“

Mack ji k sobě strhl a vášnivě ji políbil. Kdesi v nitru se mu zrodila otázka, jakto že je schopen nové vášně takhle rychle, ale nechal ji nezodpovězenou.

Toho večera seděli po večeři na balkoně a popíjeli kolu. Dívali se na měsíc, který stoupal nad Mexickým zálivem. Seděli bok po boku a drželi se za ruce. Co chvíli se na sebe podívali, jako by se chtěli ujistit, že je to skutečnost, a ne sladký sen.

„Ani v mých nejodvážnějších snech to nikdy nebylo takhle krásné!“ přiznala se tiše.

„Ani v těch mých!“ připustil Mack. „Nechce se mi tě opustit ani na tak krátkou chvilku, abych se šel osprchovat. Netušil jsem, že to bude takovéhle, Natalie! Mám pocit, jako bychom k sobě byli nyní připoutáni tisíci kouzelnými nitkami!“

Natalie ho vzala za ruku a políbila mu ji. „Takové by mělo být manželství, jak se o něm říká. Ale je to víc, než v co jsem doufala!“

Propletl si prsty jejími. „Já vím.“ Pohlédl na ni s novou vášní. „Nedovedeš si představit, jak mi bylo, když se Vivian přiznala, že mi lhala. Mohl jsem se zbláznit při myšlence, že jsem tě málem ztratil!“

„Ale to už je všechno přece minulost!“ namítla něžně. „Mimochodem, když mluvíme o Vivian, tak ti volala, když jsi byl v koupelně,“ vzpomněla si pak. „Říkala, že si Bob s Charlesem vyšli na lov s panem Marlowem a ona že se doma šprtá na přijímací zkoušky na zdravotní školu.“

„Já chlapcům přece říkal, aby ji nenechávali doma samotnou a aby bez ní nikam nechodili!“ prohlásil rozzlobeně Mack.

„Přestaň s tím, Macku!“ okřikla ho v žertu Natalie. „Vivian je dospělá a chlapci vlastně také. Nemůžeš jim pořád řídit život!“

Vrhl po ní pohled. „Počkej, až budeme my mít děti v jejich věku! Pak chci slyšet tebe!“ dobíral si ji s láskou.

Natalie si povzdychla. V očích se jí náhle zračily všechny krásné sny. „Já bych chtěla chlapce a holčičku,“ zasnila se. „Syn by vypadal přesně jako ty a dcera by se mnou byla doma a pomáhala mi v domácnosti a při práci na zahradě. A až by začali chodit do školy, tak bych se vrátila k učení…“

„Plánuješ jít zase jednou do práce?“ otázal se s úsměvem.

„Ale teprve tehdy, až budou děti větší. Můžeme si dovolit, abych s nimi zůstala doma, když budou malé. A já bych s nimi opravdu doma chtěla být. Ale až dorostou a začnou chodit do školy, tak ze mě bude zase paní učitelka.“

Vzal ji za ruku a políbil ji do dlaně. „To je rozumné. A já se o ně budu starat, budu ti pomáhat a budu je učit jezdit na koni.“

Zahleděla se do jeho krásné tváře. Vybavila se jí všechna ta léta, po která se znali, všechny ty překážky, které spolu museli překonat.

„Byly to ty těžké časy, které nás doopravdy sblížily,“ dodala tiše.

„To ano,“ souhlasil. „Stejně jako se železo ukuje v žáru v ušlechtilou ocel. Známe své dobré i špatné stránky. A náš sex je ten nejlepší na světě.

Ale myslím, že by naše manželství bylo dobré, i kdyby nebyl.“

Natalie našpulila rty. „Ovšem za daných okolností budeme asi to nejdokonalejší manželství na světě!“

„S tvými slovy nemůžu víc než souhlasit!“ A pak si připili kolou.

Do přístavu právě vplouvala loď a její světla vesele zářila do noci. Natalie měla stejný pocit – jako loď, která konečně našla bezpečí přístavu. Sirotek, který konečně našel domov. Stiskla Mackovi ruku a povzdychla si. Ale byl to povzdech čiré radosti.