Diana Palmer

Tajemství srdce

PRVNÍ KAPITOLA

Lang Patton se bez pistole cítil jako nahý. Doufal, že svého rozhodnutí odejít od CIA a najít si místo u bezpečnostní služby nebude muset nikdy litovat.

Procházel halou letiště v San Antoniu a pátral po svém bratrovi, který tu na něj měl čekat. Let z Washingtonu se protáhl a Lang byl unavený.

Našel Boba u okénka s informacemi. Jeho bratr držel za ruku šestiletého chlapce, kterému nedávno vypadaly všechny mléčné zuby. Oba bratři si byli dost podobní, ačkoliv léta u tajné služby, spojená s každodenním tvrdým tréninkem způsobila, že Bob vypadal v porovnání se svým mladším bratrem jako slabé neduživé dítě.

„Ahoj Langu, doufám, že jsi nemusel čekat moc dlouho,“ uvítal ho Bob. „Musel jsem s sebou vzít Mickyho.“

„Ahoj strejdo,“ řekl Micky. „Postřílel jsi nějaký darebáky?“ zeptal se tak hlasitě, až se strážný u vchodu podezíravě ohlédl.

„V poslední době ani ne,“ odpověděl Lang a potřásl Bobovi rukou. Potom zdvihl chlapce ze země a zeptal se ho: „Kam se poděly tvoje zuby, člověče? Vypadáš, jako by ses popral s celou třídou najednou.“

„Vypadaly,“ odpověděl Micky bezstarostně. „A představ si, že jsem za jeden z nich dostal od Jim než v upatlaných montérkách, co páchnou jako barel nafty. A ze mě za chvíli nebude nic než stará hodná chůva.“

Lang věděl, proč se Bob tak vzteká. Jejich dětství se moc nepovedlo. Pro jejich matku byla její práce důležitější než vlastní rodina.

„Ale vždyť víš, že tě Connie miluje,“ pokoušel se Lang Boba uklidnit. „A koneckonců ty máš taky svoji práci, a nevedeš si v ní nejhůř. Tak proč ti tak vadí, že Connii její práce baví? A až Micky vyroste, vezme to po tobě, že jo?“

„Ani náhodou. Já chci být automechanik, jako máma,“ ohradil se Micky. Bob jenom beznadějně potřásl hlavou.

Pattonovi žili ve Floresville, starobylém městečku na jih od San Antonia. Krajina vypadala, jako by se tady zastavil čas. Mezi omšelými ropnými věžemi se i teď proháněla stáda dobytka, stejně jako za dob jejich dětství. Tehdy trávili každé letní prázdniny na farmě svého dědečka. Jezdili na koních s kovboji a spali pod širákem. Jak se to teď Langovi zdálo být dávno!

„Ten čas tak utíká,“ povzdechl si nostalgicky.

„Ze neuhodneš, koho jsem nedávno potkal?“ zeptal se Bob, zdánlivě bez souvislosti. „Kiny“

Langovi se sevřelo srdce. Nečekal, že někdy uslyší jméno té, na kterou se snažil zapomenout. Jak se zdálo, ani pět let u tajné služby nestačilo. Znovu se mu před očima objevila rozesmátá útlá blondýnka s vlasy vlajícími ve větru. Ale všechny vzpomínky na ni nebyly příjemné. Vzpomněl si na její oči, zarudlé pláčem. Vzpomněl si, jak prosila, aby ji vyslechl. A když si připomněl, jak hanebně se tehdy zachoval, musel se ještě teď sám za sebe stydět. Přistihl ji tehdy svlečenou se svým nejlepším přítelem a v záchva-tu žárlivosti uvěřil tomu nejhoršímu. Trvalo půl roku než zjistil, že to vše byla jen léčka nastražená jeho přítelem, který chtěl Kirry pro sebe.

„Už jednou jsem se jí pokusil omluvit. Víš sám, jak to tehdy dopadlo. Vrátila mi ten dopis neotevřený.“

„Nikdy o tobě nemluví,“ poznamenal tiše Bob. „Když se o tobě někdo náhodou zmíní, začne hned mluvit o něčem jiném. Asi jsi jí tehdy hodně ublížil.“

„Radši o tom nebudem mluvit. Musel bych se hanbou propadnout. Nevíš, co s ní bylo dál? Pokud vím, šla na univerzitu.“

„Jo, a zvládla to dost brzo, dokonce s červeným diplomem. Teď je z ní zástupce ředitele jedné solidní reklamní agentury v San Antoniu.“

„Jezdí někdy domů?“

„Kdepak, vyhýbá se Floresville jako čert kříži. Její matka ten dům, kde bydleli, prodala a odstěhovala se do Evropy. Bylo to pár měsíců potom, co tě přijali k CIA.“

„Žádost o přijetí jsem si ale podal už půl roku před tím. Nebylo to žádné zoufalé gesto.“

„Tak proč jsi nám o tom nikdy nic neřekl? Prostě ses sbalil a oznámil nám, že jedeš do výcvikového tábora. Víš, jak mi tenkrát bylo? Moc toho o práci v tajné službě nevím, ale dokážu si představit, že to není vysedávání v kanceláři.“

„Už je to za mnou. Aspoň vám budu mít o čem vyprávět. Zažil jsem věci, co neuvidíš ani v tom nejlepším filmu.“

„Ale jsi sám, stejně jako když jsi odcházel,“ řekl Bob a ukázal na zadní sedadlo svého thunderbirda, kde si Micky četl komiks. „Kdyby ses tenkrát oženil, mohl jsi mít teď doma taky něco takového.“

Langovy oči potemněly. „Chybí mi k tomu odvaha, brácho,“ řekl po chvíli tiše Bob se na něj letmo podíval. „Už ti není devatenáct, Langu. Začínáš stárnout. Nebude to trvat dlouho a budeš chtít rodinu, věř mi.“

Lang neodporoval. Manželství? Proč ne? Ale děti? To bylo něco docela jiného.

„Víš, hodně jsem v poslední době přemýšlel o svém životě. A zjistil jsem, že práce u CIA není všechno, co chci. A tak jsem vzal tohle místo. Prostě jsem došel k názoru, že by mi neuškodila malá změna. Ale to neznamená, že si hned začnu zakládat rodinu.“

Bob pokrčil rameny. „A jak ses o tom místě vůbec dozvěděl?“ zeptal se po chvíli.

„Řekla mi o tom jedna známá,“ odpověděl Lang. Bob se výmluvně zasmál a Lang rychle dodal: „Nemusíš si nic domýšlet, byl bys vedle. S Lornou jsem se rozešel, ještě než jsem začal chodit s Kirry. Když se dozvěděla o tom místě, prostě ji napadlo zavolat mi do Washingtonu. Nic víc.“

Bob se znovu usmál. Bylo vidět, že Langovi nevěří.

„Jak že se jmenuje ta firma, u které budeš dělat?“

„Je to v San Antoniu, dost velká společnost s několika pobočkami. Jmenuje se to Lancaster Inc.“

Bob vyprskl smíchem. Lang se na něj zvědavě podíval. „Co se děje?“ zeptal se.

Bobovi chvíli trvalo, než ovládl záchvat smíchu natolik, aby mohl souvisle promluvit.

„To nic, jenom mě napadlo, jestli nebudeš mít nic proti tomu, když udělám k večeři palačinky. To je totiž to jediné, co umím uvařit. Vždycky dělám palačinky, když Connie není doma.“ Sevřel volant, až mu klouby na prstech zbělaly. „Nenávidím mašiny.“

„Vždyť jsi věděl, že je do nich Connie udělaná ještě než sis ji vzal. Musel jsi s tím počítat.“

„To jo, ale kdo mohl tušit, že si bude chtít otevřít vlastní dílnu. Posledního půl roku žiju, jako bych byl po rozvodu. Snažím se postarat o Mickyho a ona nikdy není doma!“

Lang udiveně zvedl obočí. „Copak ona to všechno musí zvládat sama?“ zeptal se.

„Říká, že si pomocníka nemůže dovolit,“ zamumlal temně Bob a zabočil k jejich starému viktoriánskému domu. Z nové plechové haly za domem se ozývalo hlasité bušení a skřípání.

Postarší dáma, která pracovala na vedlejší zahradě se na Langa přívětivě usmála.

„To jsem ráda, Langu, že tě vidím,“ uvítala ho. „Doufám, že sis domů nepřijel odpočinout. Spíš by sis odpočinul ve fabrice než tady.“

„Nekřič tolik, Marto,“ řekl Bob.

„Musím křičet, jinak mě v tomhle kraválu nikdo neuslyší!“ Tvář malé bělovlasé paní zrudla. „Copak jí nemůžeš domluvit, aby toho aspoň občas nechala?“

„Pojď dál, Langu,“ řekl Bob.

„Já už to zkoušet nebudu,“ brblala Marta rozhořčeně. „Zkusila jsem to jenom jednou a mrskla po mně francouzákem!“ Uraženě se vrátila ke svým květinám.

Když zvedal ze zadního sedadla svůj vak, musel se Lang přemáhat, aby se nedal do smíchu.

„Opravdu nic dalšího nemáš?“ zeptal se Bob, potřetí od okamžiku, kdy se setkali na letišti.

„Nemá cenu mít spoustu věcí, když tě práce nutí být každou chvíli někde jinde.“

„To je fakt. A s lidma to děláš taky tak, co?“ poznamenal Bob smutně.

Lang se usmál a poplácal bratra po rameni. „Ale to se přece netýká rodiny. Měl bych se asi jít podívat za Connie.“¨

„No, Langu, já nevím…“

„Klid, vždyť mám výcvik,“ zasmál se Lang.

„Dej si pozor na hlavu. Má tam spoustu nářadí, a jak jsi před chvílí slyšel, občas i lítá vzduchem,“ řekl Bob znechuceně.

Lang zabušil na vrata a počkal, dokud rachot brusky nevystřídalo hlasité nadávání. Dveře se rozlétly a objevila se štíhlá žena, oblečená do ušmudlaných montérek. Na hnědých vlasech měla nedbale naraženou starou baseballovou čepici.

„No ne, Lang!“ vykřikla a vrhla se mu do náruče. „Jak se máš? Když mi Bob řekl, že jsi odešel od CIA, nemohla jsem tomu uvěřit. Hele, až si pořídíš auto, máš u mě všechny opravy zadarmo. Budeš bydlet u nás…“

„Kdepak, to nejde,“ přerušil ji. „Budu si muset najít bydlení v San Antoniu. Ale slibuju, že se u vás objevím vždycky, když to jenom trochu půjde. A nakoupím spoustu hraček, aby si měl Micky s čím hrát, až vy přijedete za mnou.“

„No, víš, z toho asi nic nebude. S časem jsem na tom dost bídně. Mám spoustu práce a jsem na to sama. Krásně se mi to rozjelo a tak mám co dělat, abych to zvládla. Máme další video a novou televizi. To není špatný, co?“ řekla a vesele se na Langa zašklebila.

Souhlasně přikývl, ale napadlo ho, že tyhle dárky určitě nemohou Mickymu a Bobovi nahradit matku a manželku. Bylo možné, aby si to Connie neuvědomovala?

„No nic, zpátky do práce. Dneska bude vařit Bob. Máš pro mě ten karburátor?“ Lang se začervenal.

„V tom má určitě prsty Bob, co?“ zamračila se Connie a rozzlobeně si dupla. „Krucifix, když jsem si ho brala, byl úplně normální. Teď by mě nejradši uvázal k plotně.“ Vrátila se do dílny a vztekle za sebou práskla dveřmi.

„Tak co. nadávala hodně kvůli tomu karburátoru?“ zeptal se Bob škodolibé, když nesl na stůl spálené palačinky.

„Dost, dokonce mi práskla dveřma před nosem.“

„A řekla ti taky, co všechno v poslední době nakoupila? Nádhera, jenže k čemu nám to je, když s Mickym žijeme pomalu hůř než bezdomovci. Chudáček, neslyšel od ní pohádku na dobrou noc, ani nepamatuju. Vždycky mu je musím číst já, protože ona je pořád hrozně utahaná.“

„Zkoušel jsi si s ní o tom promluvit?“

„Jasně že jo, ale copak mě někdy poslouchala? Má plnou hlavu svíček, převodovek a pneumatik. Blatník je pro ni důležitější než vlastní rodina. To spálený můžeš oškrabat,“ dodal, když si všiml Mickyho zoufalého pohledu.

„V lednici je hamburger ze včerejška, můžu si ho vzít?“ zeptal se Micky s nadějí v hlase.

„No jo. Ale koukej si ho ohřát v mikrovlnce.“

„A můžu si ho vzít k televizi?“

„Klidně. Tahle rodina už stejně pohromadě nedrží,“ poznamenal Bob mrzutě, když se Micky vytratil do obýváku. „Chudák kluk,“ pokračoval. „Jednou umře na nedostatek vitamínů, pokud ho dřív neskolí ty spousty cholesterolu, co do sebe denodenně cpe.“

Lang se podíval na černé palačinky. „Pořád lepší než aby umřel hladem,“ řekl ironicky.

„Neumím vařit. Měla si vzít kuchaře, když chce, aby za ni vařil manžel.“

„Tak proč si nenajmete hospodyni?“ zeptal se Lang. „Člověče, to je nápad! Peněz máme dost, tak proč by ne?“ Znechuceně odstrčil talíř s palačinkami. „Co kdybych skočil na roh pro pár sendvičů?“

„Bezva nápad,“ zasmál se Lang. „A možná bys mohl někdy Connie vysvětlit, proč nemáš rád matky, co jsou víc v práci než doma,“ navrhl.

„Dej pokoj. Co bylo, bylo. Člověk se musí dívat dopředu a ne se pořád vracet do minulosti. A vůbec, ty jsi Kirry taky nic nevysvětlil.“

Lang věděl, že Bob má pravdu. K tomu, co se tehdy stalo, se opravdu vracet nechtěl.

Zůstal ve Floresville dva dny a snažil se nevšímat si napětí, které zde vládlo. Ještě než Lang odjel do San Antonia, pozval Bob několik žen, které měly zájem o místo hospodyně. Nakonec se rozhodl přijmout mladou Mexičanku.

Měla dlouhé vlnité vlasy a měkké temné oči. Mluvila příjemným tichým hlasem a její dokonalá postava zrychlila Langovi puls. Tohle nedopadne dobře, pomyslel si, ale rozhodl se nechat si své myšlenky pro sebe. Byl to koneckonců Bobův život, ne jeho.

Majitelé společnosti Lancaster Inc. byli postarší manželé, po kterých také společnost nesla jméno. Pár akcií se sice dostalo mezi veřejnost, ale přesto Lancaster Inc. zůstala v podstatě rodinným podnikem. Langovi se Lancasterovi zalíbili na první pohled. Bez zbytečných okolků přešli rovnou k projednávání jeho povinností a platu.

Byl představen malému štábu, který mu byl bezprostředně podřízen. Tvořili jej všeho všudy dva lidé – bývalý policista a žena, která dříve pracovala pro armádní zpravodajskou službu. Ti dva dokázali sami udržet chod celého oddělení od té doby, co minulý ředitel tak náročné zaměstnání psychicky nevydržel. „Nesnášel pohled na krev,“ vysvětlila Langovi Edna Rileyová a pohrdavě se přitom zašklebila. Zvědavě si Langa prohlédla. „Slyšela jsem,’že jste pracoval pro CIA,“ zeptala se.

Lang přisvědčil.

„A před tím?“

„Dělal jsem v San Antoniu pochůzkáře.“

„Jasně, pamatuju se na vás,“ ozval se Tony Madi-son. „Nastoupil jste, zrovna když jsem odcházel do důchodu.“ Zasmál se. „Moc jsem se doma neohřál. To nicnedělání mě ubíjelo. S várna mladýma sice moc vycházet neumím, ale znám pár fíglů, které dokážou uchránit zelenáče před průšvihem. Teď je ze mě ouřada, ale nevadí mi to. Mám tuhle práci rád.“

Lang se usmál. „Trochu jsem se tady porozhlédl a napadlo mě pár změn. Nic drastického,“ dodal, když si všiml, jak se ti dva ošili. „Nehodlám zavádět nic, co by nám přidělávalo zbytečnou práci. Ale musíme si všichni zvyknout na nové metody. U CIA jsem se ledacos naučil. Většina z toho je sice přísně tajná, ale můžeme si aspoň popovídat o nových zbraních.“

„Oho, od té doby co jsme viděli Terminátora o tom taky něco víme.“ pochlubila se Edna. „Co kdybychom si k tomu povídání udělali kafe?“ navrhla.

„Výborně. A jako první vyhodíme tohle,“ řekl Lang a ukázal na zchátralý kávovar.

„Jen přes mou mrtvolu,“ vyjekla Edna a postavila se před stroj, jako by ho chtěla svým vyzáblým tělem chránit. „Jestli půjde on, půjdu taky.“

Lang se na ni překvapeně podíval. „To dělá tak dobrý kafe?“

„To nejlepší,“ ujistila ho.

„Tak fajn, vyzkoušíme to,“ vyzval ji.

„Bude mi potěšením,“ odpověděla a vylovila ze zásuvky krabici s kávou.

O něco později jí musel Lang dát za pravdu. Ta káva byla vynikající. Jeho spolupracovníci se spokojeně pochechtávali a došli k názoru, že ty změny asi opravdu nijak bolestivé nebudou.

Příští den se Lang, oblečený do svého nejlepšího obleku, bledě modré košile a s pečlivě uvázanou kravatou, vydal na prohlídku dalších pěti společností, které podléhaly vedení Lancaster Inc. Začal přímo v mamutí správní budově, kterou kromě Lancaster Inc. používalo ještě několik dalších firem. Ostrahu tu zajišťovalo celkem deset strážných.

Jeden z nich se Langovi nelíbil už od prvního pohledu. Bylo v něm něco, co Langa odpuzovalo, a když uslyšel oplzlou narážku, kterou tento strážný pronesl k ženě u kartotéky, jeho odpor k tomu muži ještě zesílil. Ti dva se však zřejmě znali, protože žena se jen vyčerpaně pousmála a pokračovala v práci. Lang se přesto rozhodl, že bude lepší dát si na něj pozor.

Dvě z firem, které do této budovy umístily ředitelství, se nedávno staly terčem útoku radikálních ochránců životního prostředí. Lang proto navštívil velitele ostrahy, aby se ujistil, že v případě opakování podobného incidentu dokáže tento muž celou situaci zvládnout. Velitel, ačkoliv byl mladší než Lang, působil dojmem zodpovědného a pracovitého člověka. Na Langovy otázky odpovídal jasně a stručně. Lang si byl jist, že to je člověk na pravém místě.

Když se ho však zeptal, jestli má nějaké problémy se svými lidmi, velitel se náhle odmlčel. Po chvíli napjatého ticha řekl, že se sice vyskytlo pár stížností na jednoho zaměstnance, ale že nad ním přimhouřil oko. Tohle se Langovi vůbec nelíbilo a také to dal najevo. Dohodli se, že v budoucnu bude velitel o všech stížnostech Langa informovat.Objel čtyři další pobočky a pozdě odpoledne skončil tam. kde ráno začal, v budově Lancaster Inc. Poslední firma se jmenovala Contacts Unlimited a byla to prosperující reklamní agentura. Měla všeho všudy deset zaměstnanců, ale podle toho, co Lang slyšel, se zdálo, že i s tak malým počtem pracovníků dokázala tato firma vydělávat Lancasterovým pěkné peníze.

Ředitel společnosti Mack Dunlap byl rozložitý čtyřicátník s příjemným hlubokým hlasem a korektním vystupováním. Když se ho Lang zeptal, jestli má nějaké potíže se zabezpečením, potřásl hlavou.

„Ne, já si na nikoho z vašich lidí stěžovat nemůžu. Ale moje zástupkyně říká, že ji často obtěžuje jeden z těch strážných, co jsou tu přes den.“

„Opravdu?“ zeptal se Lang. „Rád bych si s ní o tom promluvil. Veškeré stížnosti na své lidi musím samozřejmě brát vážně, dokud se nevyjasní.“

Mack zvedl obočí. „To je ale novinka! Starý Baxter, váš předchůdce, se tomu jenom smál. Říkal, že ženy si prostě musejí zvykat. Jsem rád, že se na to díváte stejně jako já. Baxter proti tomu nikdy nic neudělal, i když ho na to několikrát upozorňovala. Máte štěstí, dnes je u sebe. Jsou to ty druhé dveře vlevo.“

„Slibuju, že ji moc nezdržím,“ rozloučil se Lang.

Přišel ke dveřím a zaklepal.

„Dále,“ ozval se měkký, klidný ženský hlas. Otevřel dveře a zůstal stát jako přimražený.

Měla na sobě bílý lněný kostým a hráškově zelenou blůzu. Její světlé vlasy byly kolem tváře krátce zastřižené a měkce se vlnily kolem jemně modelovaných lícních kostí. S lehce pokrčeným obočím se dívala do zápisníku a snažila se rozluštit jakýsi problém. „Co pro tebe můžu udělat, Macku?“ zeptala se nepřítomně, aniž vzhlédla.

Langova ruka křečovitě sevřela kliku. Všechny vzpomínky z minulosti se na něj řítily zpět a rozrývaly jeho srdce. Vzpomněl si na to, jak se Bob zachechtal, když mu řekl, že si našel práci u Lancaster Inc. a teprve teď pochopil.

„Macku…“ Kirry vzhlédla a v jejích zelených očích se objevil překvapený výraz plný nepříjemných vzpomínek. Vstala. Byla stejně útlá a krásná jako tehdy.

„Ahoj Kirry,“ řekl Lang tiše a přinutil se k úsměvu. „Dlouho jsme se neviděli.“

„Co tu dělá CIA?“ zeptala se. „Jaká CIA?“ řekl a rozhlédl se kolem sebe. „No přece ty!“

„Od CIA jsem už odešel. Teď je ze mě šéf bezpečnostní služby Lancaster Inc. Prostě jsem si našel novou práci.“ Když viděl její rozpaky, usmál se. „Jak je ten svět malý!“

DRUHÁ KAPITOLA

Kirry cítila, jak se její srdce proměnilo v kus ledu. Donutila se k úsměvu, který měl vypadat bezstarostně a snažila se nedat na sobě znát, jak jí je.

„Ano, svět je malý,“ řekla, když se ovládla natolik, aby dokázala souvisle promluvit. „Co pro tebe můžu udělat, Langu?“ zeptala se.

„Tvůj šéf říkal, že máš nějaké problémy s jedním z našich strážných. Jak už jsem řekl, jsem teď nový vedoucí bezpečnostní služby.“

„Aha,“ řekla a přestože věděla, že je to nesmyslné, zamrzelo ji to. Když ho uviděla stát mezi dveřmi, napadlo ji, že se na ni třeba přišel podívat a alespoň se zeptat, jak se jí vede. Ale jeho sem nepřivedlo nic jiného než práce. Věděla, že by to měla brát tak, jak to je, ale přesto se pocitu zklamání ubránit nedokázala.

„Tak o co jde?“ zeptal se Lang.

„Pan Erikson si zřejmě myslí, že je hrozně legrační, když mi dává sprosté návrhy,“ řekla a doufala, že její odpověď Langa uspokojí. O těchto věcech mluvila nerada, a už vůbec neměla chuť o tom vyprávět zrovna Langovi. „Nehodlám si nechat líbit ty jeho věčné sprosťárny jenom proto, že nechci přijít o místo. Žádná žena by si to neměla nechat líbit,“ dodala rozhodně.

„Tak řekni panu Eriksonovi, ať s tím hodně rych-le přestane“ řekl Lang, vrazil ruce do kapes a opřel se o zavřené dveře.

„Myslíš, že jsem mu to nikdy neřekla? Nejsem malá holka, umím se o sebe postarat sama. A on stejně nechápe, proč mě ty jeho oplzlosti urážejí. Koneckonců jsem žena, a ženy podle něj nejsou nic jiného než hračky pro muže,“ řekla a významně se odmlčela.

„Aha,“ řekl Lang, sevřel rty a zamračil se. „A kolik je tomu chlápkovi, co o něm mluvíme?“,; Myslím, že asi kolem padesáti. Proč?“

„To už by měl mít ve svém věku trochu víc rozumu,“ zabručel Lang temně.

„Doufám, že s tím něco uděláš. Včera se už zase vyznamenal.“

„Jak to?“ zeptal se a v očích se mu zablesklo.

Zaváhala. S mužem o tom mluvit nechtěla. Věděla, že muži tyhle problémy nemají a těžko se dokážou vžít do situace, jako byla ta její.

„Kdysi jsme bývali kamarádi,“ pobídl ji tiše.

„No dobře, když to musíš za každou cenu vědět… Dělal narážky na velikost mého spodního prádla a ptal se, jestli nosím černé nebo bílé. A nakonec… nakonec řekl, že mi nějaké koupí, když si ho obléknu jen pro něj.“

Tohle se Langovi ani trochu nelíbilo, a také to okamžitě dal najevo. „Zdá se, že si s ním budu muset pořádně popovídat. A jestli se bude něco podobného opakovat, chci o tom vědět.“

Kirry se mu pevně podívala do očí. „Jestli s tím nedá pokoj, podám na něj žalobu. Tohle si nenechám líbit. A nemysli si, že jsem jediná, kdo tady od něj musí něco podobného snášet.“

Lang se obrátil ke dveřím a vzal za kliku. „Jak se daří tvé matce, Kirry?“ zeptal se přes rameno.

„Nevím. Už jsem ji dlouho neviděla. Pokud vím, vzala si nějakého bohatého evropského aristokrata a teď žije v Dánsku,“ odpověděla chladně.

Lang vyšel na chodbu a bez pozdravu za sebou zavřel dveře.

Kirry se zhroutila na židli. Ruce, pokryté ledovým potem se jí třásly. Připadala si jako na univerzitě před koncem semestru, ale ani před zkouškami nebývala tak ztrémovaná jako teď. Samozřejmě, vždyť Lang je daleko horší než nějaká státnice nebo zápočet, pomyslela si a pokusila se začít znovu pracovat na návrhu nového evidenčního systému. Myšlenky se jí ale rozbíhaly na všechny strany a při nejlepší vůli se na práci nedokázala soustředit.

Otočila se a podívala se z okna. Lang právě nastupoval do úplně nového auta s velkým znakem bezpečnostní služby. Jeho tmavé vlasy se na slunci leskly jako havraní peří. Vzpomněla si, jaký to byl pocit, dotýkat se jeho vlasů a nechat je klouzat mezi prsty ve tmě zaparkovaného auta.

Proud jejích vzpomínek náhle přerušilo zazvonění telefonu. Zvedla sluchátko.

„Ahoj, Kirry, to jsem já, Betty,“ ozval se hlas její přítelkyně. „Zdá se, že to zabralo, co?“

„O čem to mluvíš?“ zeptala se Kirry udiveně.

„Ty to ještě nevíš? Náš starý známý, Erikson. Dostal padáka. Tomu novému šéfovi bezpečnostní služby se asi nelíbily ty jeho žvásty. A kdybys viděla tu modřinu, co má teď ten slizoun pod okem… Asi tě za to budeme muset pozvat na večeři. V poslední době už to s ním nebylo k vydržení.“

„Cože? Lang vyhodil Eriksona z práce?“ nevěřila Kirry vlastním uším.“

„Lang?“ zeptala se Betty zvědavě.

„Lang Patton, ten nový šéf, co jsi o něm teď mluvila. Já… Znávala jsem ho, když jsem ještě bydlela ve Floresville.“

„Aha, tak odtud vítr fouká,“ zasmála se Betty.

„Doufám, že si nemyálíš, že spolu něco máme,“ ohradila se Kirry.

„Ale ne, to by mě ani nenapadlo. Ale představ si, že by nám sem pan Patton místo Eriksona přidělil nějakého mladého a svobodného a silného a hezkého…“

„Zadrž, Betty,“ zasmála se Kirry. „Jak ho znám, objeví se tady místo manekýna spíš nějaký bývalý výsadkář.“

„To by taky nemuselo být k zahození. Ale poslyš, Kirry, měla by ses teď Eriksonovi vyhýbat. Zuří, jako by přišel i o poslední zbytek rozumu. Říkal, že si to s tebou vyřídí. Dokud definitivně nevypadne, dej si na něj pozor.“

„To si myslíš, že se ho leknu? Ani nápad!“

„Nikdo neříká, že se ho bojíš, ale opatrnosti není nikdy dost. Tak se zatím měj, ahoj.“

Kirry zavěsila a zamyslela se. Nechtěla nikomu působit žádné problémy, a už vůbec by ji nenapadlo, že Lang vyhodí Eriksona na hodinu z práce. Věděla, že si to všechno Erikson zavinil sám, ale byl to už starší člověk a asi pro něj nebude snadné najít si nové zaměstnání. Naštěstí neměl rodinu, ale i tak ho nakonec musela trochu litovat.

Telefon znovu zazvonil. Zvedla sluchátko. Nejdříve jí hlas, který se ozval, nebyl nijak povědomý, ale po prvních slovech jej poznala. Byl to Erikson.

„Myslíte si, že to tak nechám? Nechala jste mě vyhodit z práce. To vás přijde draho. Jednoho dne vám to vrátím i s úrokama! Dostanu tě, ty…“ Následovala sprostá nadávka.

„Poslouchejte, Eriksone…“ vyhrkla rozčileně, ale telefon už byl hluchý. Položila sluchátko a všimla si, jak se jí třese ruka.

Když nastoupila do zaměstnání, myslela si, že jsou její reakce na Eriksonovy poznámky přehnané. Bylo to její první zaměstnání a v intelektuálním prostředí univerzity se sexistickým předsudkům nedařilo. Když zjistila, že v normálním světě žijí někteří muži ještě pořád jako v dobách, kdy byla žena považována za sexuální majetek, byl to pro ni šok. A nakonec to došlo tak daleko, že ji pouhá Erikso-nova přítomnost naplňovala nepřekonatelným odporem.

A to, co Langovi řekla, nebylo zdaleka všechno, o čem věděla. Ji před Eriksonem částečně chránilo její postavení, ale několikrát se stalo, že se Erikson odvážil ohmatávat Betty. Ta mu sice jednou dokonce vlepila facku, ale jemu to vůbec nevadilo. Prohlásil tehdy, že ženy myslí ano i když říkají ne a smál se, jako by právě řekl nějaký vtip.

Zachvěla se. Je tu zima, pomyslela si, i když dobře věděla, že je její kancelář příjemně vytopená. Nechtěla si připustit, že jí Eriksonovy výhrůžky nahnaly strach.

Když se ten večer vrátila domů, bylo ještě světlo. Řekla Mackovi, že dokud se ta záležitost s Erikso-novými výhrůžkami nějak nevyřeší, nebude pracovat déle než povinných osm hodin. Mack s ní z celého srdce souhlasil. Zdálo se, že ho to nijak nepřekvapilo. Zřejmě si o Eriksonovi také myslel svoje.

Kirryin byt byl světlý a vzdušný. Zařídila si jej jednoduchým nábytkem a spoustou květin, takže působil prostě a současně útulně. Ale nejraději měla balkon. Kvůli němu si vlastně tenhle byt pronajala. Za teplých letních nocí se jí tu spalo mnohem lip než v dusné ložnici.

Uvařila si kávu a převlékla se do džin a starého se-praného trička, ve kterém dřív hrávala basketbal ve školním reprezentačním družstvu. Vynesla si na balkon skládací plážové lehátko a uvelebila se v něm. Popíjela kávu a nechala si na tvář dopadat podvečerní slunce. V dálce se rýsovala silueta Alama a hluk města sem doléhal jen jako tiché šumění. Tyhle chvíle měla nejraději. Cítila, jak z ní pomalu opadává tíha všech problémů a stresů, které s sebou každý její pracovní den přinášel.

Zavřela oči a zavzpomínala na ten den, kdy se s Langem poprvé potkali. Bylo jí tehdy šestnáct a její matka si zrovna prodělávala svůj třetí rozvod. Lang v té době nastoupil do práce v San Antoniu a domů jezdil jenom o víkendech. Znali se sice už od dětství, ale teprve tehdy v ní Lang uviděl něco jiného než tu neučesanou žábu od vedle.

Seděla tehdy na větvi mohutného platanu v parku.

„Koukej slézt dolů, než se zabiješ, ty trdlo,“ zavolal na ni. Lekla se, až málem doopravdy spadla.

„Je to snad tvůj strom? Není. Můžu si sedět, kde chci,“ řekla, když se znovu pohodlně opřela o starý vrásčitý kmen. „Že na tebe zavolám hlídače,“ pohrozil jí.

„A to jsi policajt?“ vysmívala se mu. „Jak chceš chytat zloděje? To si budeš pořád volat na pomoc hlídače?“

„No počkej,“ řekl a vyhoupl se na vedlejší větev. Vytáhl z kapsy dvě jablka a jedno jí nabídl. Bylo příšerně kyselé, ale ona jej poslušně spolykala.pohledem po jejích štíhlých nohou a křiv-ňader, která se rýsovala pod tenkým trič –

Kirry, nějak jsi vyrostla,“ řekl uznale.

Zasmála se. „Ty už jsi jako ty houfy kamarádek mojí mámy. Měl by ses ještě zeptat, jestli už mám ženicha.“

Lang se zasmál. „Jo, a pak bysme pili kafe a pomlouvali bývalé spolužáky.“

„Slyšela jsem, že ses rozešel s Lornou. Je to tak?“ zeptala se zvědavě. Nikdy neměla Lornu ráda. Nelíbilo se jí Lornino arogantní vystupování a to, jak Lorna zneužívala druhé ve svůj prospěch.

„Už asi jo,“ řekl Lang. Nezdálo se, že by mu to vadilo.

Od toho odpoledne se začali vídat častěji. Lang jí pomáhal řešit její problémy ve škole, které by sama nezvládla, protože s pomocí své matky počítat nemohla. Začala tíhnout k Pattonovým. Langův otec byl tehdy ještě naživu, ale o paní Pattonové se nedozvěděla nic víc, než že se zabila při leteckém neštěstí. Lang ani Bob o ní nikdy nemluvili. Chovali se, jako by ani nikdy nežila. Zpočátku to nedokázala pochopit, ale když s ní o tom Lang ani Bob nechtěli mluvit, nenaléhala.

Když pan Patton náhle zemřel, seděla při pohřbu vedle Langa a držela ho za ruku. A když se Bobovi a Connii narodil Micky, byla první, koho pozvali ke křtu.

Jejich vztah se stále prohluboval a pak jednoho dne přišlo to, co přijít muselo. Láska.

Když zazvonil telefon, trhla sebou a sluchátko zvedla s neobvyklým zaváháním. Že by Erikson? Její telefonní číslo domů si mohl snadno zjistit v seznamu.

„Kirry?“ ozvalo se ze sluchátka. Oddechla si. Byl to Lang. „Ahoj, Langu, co se děje?“

„Možná bys měla vědět, že jsem dnes Eriksona na hodinu propustil. Pěkně se vztekal. Kdybys s ním měla nějaké trable, chci o tom vědět.“

Zaváhala. Má mu povědět o Eriksonových výhrůžkách?

„Kirry, jsi tam?“ zeptal se Lang znepokojeně.

„Dnes odpoledne mi Erikson volal. Řekl, že mi to oplatí, ale nevím, jak to myslel.“

Na druhém konci linky nastalo ticho. „Máš z něj strach?“ zeptal se Lang po chvíli.

Omotala si kolem prstu šňůru od sluchátka. „Trochu ano,“ přiznala se.

„To děvče, které jsem znával, by ho vzalo po hlavě baseballovou pálkou,“ zasmál se Lang pobaveně.

„Moje matka se o mě nestarala, tak jsem se musela naučit poradit si se vším sama. Nic jiného mi ani nezbývalo.“

„To chceš říct, že jsem ti nikdy s ničím nepomohl?“ zeptal se Lang dotčeně.

„To ne, ty jsi přece byl můj nejlepší přítel.“ Její oči posmutněly. „Musím už jít, Langu.“

„Počkej…“

„Nemáme si co říct,“ řekla smutně.

„Mrzí mě, že sis tehdy nepřečetla ten dopis, co jsem ti napsal,“ řekl po chvíli.

„Nevěřil jsi mi. Myslel sis, že to hraju na dvě strany.“

„Šíleně jsem žárlil. Copak jsi nepochopila, že když mě žárlivost přešla, litoval jsem toho, co jsem ti řekl?“

„To už bylo trochu pozdě, nemyslíš?“ zasmála se hořce. „To už jsem totiž chodila s jedním klukem t– ročníku,“ vymýšlela si, aby mu nemusela říci pravdu. Ani za nic by mu neřekla, jak jí bylo, když od ní odešel a ani nechtěl slyšet její vysvětlení.

Langovi se sevřelo srdce. Myslel si, že ho Kirry mi –lovala. Ale když si dokázala tak rychle najít někoho nového, asi to tak vážné nebylo. Přišlo to nečekaně a hluboce se ho to dotklo. Copak byly jeho výčitky svědomí zbytečné?

„Tak to vlastně bylo to nejlepší, co se mohlo stát. Ještě že jsi ten dopis neotevřela, musel bych si teď připadat jako hlupák,“ odsekl zhurta.

„To je všechno, co jsi mi chtěl?“ zeptala se.

„Ne. Chci vědět o Eriksonovi všechno, každý drb, ať vypadá jakkoliv nesmyslně. Zjistil jsem, že se schází s podivnýma lidma. Je to asi dost křivák.“

„Křivák? To slovo zní zajímavě,“ zasmála se.

„Nechám si ho patentovat.“

„Jasně, a udělej to hned zítra, nebo ti ho ukradnu. Když budu mít problémy, ozvu se ti. Zatím se měj.“

Když pomalu pokládala sluchátko, vzpomněla si na chuť Langova polibku. Jen proboha nezačni bláznit, okřikla se vzápětí. Co bylo, bylo.

Když ho tenkrát ztratila, měla pocit, jako by se celý její svět v jediném okamžiku zhroutil. A navíc, její matka v té době prodělávala další rozvod, a to byl další z důvodů, proč se na univerzitu docela těšila. Teď se zdálo, jako by to bylo před sto lety. Musela si to však několikrát zopakovat, než tomu znovu uvěřila.

Lang se ubytoval v hotelu. Během týdne se zorientoval v práci bezpečnostní služby a byl přesvědčen, že ji dokáže přivést k ještě lepším výsledkům.

Kirry mu ale dělala starosti. Několik prvních dnů po incidentu s Eriksonem byla opatrná, ale teď jako by jí najednou na sobě přestalo záležet. Začala zůstávat v práci až do večera a když se vracela domů, byla už tma. Lang věděl, že místo, kde parkuje, je dost pusté. Rozhodl se, že na ni dá trochu víc pozor. Co kdyby to Erikson myslel vážně?

Parkoviště před budovou Lancaster Inc. bylo prázdné. Jediné auto, které tu parkovalo, byl starý otlučený modrý sedan. Tvář za volantem byla Langovi povědomá.

Věděl, že nejlepší způsob, jak předcházet problémům, je přímá konfrontace. Zaparkoval vedle sedanu a vystoupil. Pod paží ho tížila nová automatická pistole. Byla to spolehlivá zbraň a Lang doufal, že ji nebude muset použít.

„Co tu děláte, Eriksone?“ zeptal se mrazivě. „Jste na soukromém pozemku.“

„Je tu moc fajn výhled,“ řekl a ušklíbl se.

„Co abyste si ho šel prohlédnout z jiné perspektivy?“ navrhl Lang s nebezpečným úsměvem. „A kdyby vás náhodou napadlo, že byste se mohl vrátit… Možná, že máte nějaké zkušenosti z armády a bezpečnostní služby, ale já jsem byl u CIA. Už jsem zapomněl pár triků, které vy jste se ještě nestihl ani naučit.“

Zdálo se, že tohle zabralo. Erikson nastartoval a vycouval z parkoviště. Lang počkal, dokud jeho auto nezmizelo za rohem a vykročil k budově.

Kirry seděla ve své kanceláři a mluvila po telefonu s někým, kdo byl zřejmě její klient. „Nemusíte se ničeho obávat,“ ujišťovala toho na druhém konci…Samozřejmě, všechno máme pod kontrolou. Ano, jistě. O to se postaráme. Zítra kolem oběda? Ano. Ano, jistě. Na shledanou.“ Zavěsila a oddechla si. Uviděla Langa ve dveřích a trhla sebou, až málem spadla ze židle. „Teda Langu, ty jsi mě vyděsil! Tohle mi příště nedělej, ano?“

Ve skutečnosti však její reakce nebyla jen na leknutí. Takhle na ni Lang působil, co ho znala. Vždy, když se někde neočekávaně objevil, vyvedlo ji to z míry.

„Nemyslela jsem, že ještě někdo zůstal v práci,“ řekla, když se trochu uklidnila.

„Jenom jsem šel náhodou kolem,“ pokrčil rameny. „Chtěl jsem se podívat na parkoviště, jestli je všechno v pořádku.“ Měkká látka jeho sportovní bundy se zavlnila kolem velké boule pod paží.

„Ty máš pistoli?“ zeptala se udiveně.

„Proč ne? Nosím pistoli už dlouho. Prostě sis toho zatím nevšimla,“ řekl nevzrušeně.

„To bylo ale ještě před tím, než ses upsal tajné službě a rozhodl se zjistit, kolik kulek dokážeš nasbírat než zemřeš,“ řekla a zasmála se. Její oči však zůstaly vážné.

Lang od ní nemohl odtrhnout pohled. V šedém kostýmu a hráškově zelené halence vypadala křehce a zranitelně.

„Ty jsi se o mě snad bála?“ zeptal se tiše.

„Možná, že mi tehdy na tobě záleželo,“ řekla a zaváhala. „Naštěstí jsi mě z toho vyléčil.“

Smetl ze stolu jakési papíry a posadil se. Tento pohyb způsobil, že se jeho kalhoty napjaly na jeho silných stehnech a těsně přilehly k místu jeho mužství. Musela se ovládat, aby její pohled zůstal nevzrušený.

Vzpomněla si na jedinou noc, kterou strávili spolu… Tehdy vedl její ruku do těch míst a ještě dnes si pamatovala, co potom následovalo. Vzpomněla si na jeho přerývaný dech, když ho začala hladit…

„Proč tu ještě jsi?“ zeptal se a přerušil tím proud jejích vzpomínek.

„Práce,“ řekla a odkašlala si. „Jsem zástupkyně ředitele a tak musím, kromě jiného, dojednávat obchodní jednání. A někdy dá dost práce najít termín, který by vyhovoval oběma stranám.“

„To jsem právě slyšel. A když se to nepovede, musíš je uklidňovat. To máš taky v popisu práce?“ zeptal se.

„Obchod je obchod, s tím se nedá nic dělat,“ pokrčila rameny.

„Venku už je tma,“ poznamenal.

„Já vím,“ řekla. „Ale nemysli si, že jsem bezbranná. Hele co mám.“ Vytáhla z kabelky bombičku se slzným plynem.

Lang se shovívavě zasmál. „Výborně. A co když bude vítr foukat proti tobě? Když se rozbrečíš, určitě to útočníka nedojme. A víš, jak musíš být blízko, když to chceš použít?“

Začervenala se a znervózněla. Pokud Lang něčemu rozuměl, byla to sebeobrana.

„Nemám pistole ráda,“ začala.

Znovu se usmál. „Ale Kirry, copak nevíš, že pistole je až to poslední, co k sebeobraně potřebuješ? Copak jsi nikdy nechodila do kurzu sebeobrany?“

„Ne, na takové věci nemám čas,“ řekla.

„Budeš si ho muset udělat,“ řekl nekompromisně.

Teprve teď si začala dávat věci do souvislostí. Lang vypadal tak ustaraně… jeho obavy o její bezpečnost… poznámka o parkovišti…

„Někdo na mě čekal na parkovišti,“ řekla a Věděla, že se nemýlí. „Erikson?“

Přikývl. „Odpálkoval jsem ho z parkoviště, ale z veřejné ulice ho vyhnat nemůžu. Rozumíš? Není zákon, který by mu mohl zakázat, aby stál na ulici.“

„Ale… to přece není možné. To si přece nemůže dovolit! Nemůže mě přece pronásledovat!“

Pokrčil rameny. „Není zákon, který by mu to mohl zakázat.“

Vzpomněla si na případy, o kterých slyšela v televizi. Většinou to byli bývalí milenci nebo manželé. Sledovali ženy a policie proti nim nemohla nijak zasáhnout. A skončilo to vždy stejně – když měla policie konečně k zásahu důvod, bylo už pro oběti příliš pozdě.

„Nemůže mě přece zabít,“ zamumlala a cítila, jak se jí svírá hrdlo.

„Je spousta věcí, které může udělat,“ řekl Lang. „Lidi, jako je Erikson, jsou nevypočitatelně Nikdy nevíš, co udělají.“

Rychle vydechla. „Tomu nevěřím.“

„Kirry,“ vybuchl Lang podrážděně. „Nedělám si z tebe legraci. Může udělat spoustu věcí, aniž by tě zabil, rozumíš?“

„Ale vždyť já jsem se jen bránila… Nikdy jsem nechtěla dělat nějakou zlou krev…“

„Myslíš, že bys na tom byla lip, kdybys to nechala při starém? Tomu přece sama nevěříš. Muži jako Erikson toho nikdy nenechají, jen jsou čím dál tím dotěrnější. A potom… Víš přece, co obvykle následuje, ne?“

Cítila, jak jí na rukou vyráží ledový pot. Vší silou se snažila ovládnout. „A co mám teda dělat?“ zeptala se. Hlas se jí třásl.

„Budu se tě snažit hlídat, jak nejlíp to půjde. Ale nemůžu s tebou být čtyřiadvacet hodin denně.“

„Langu, to je nesmysl. A ani by nebylo fér po tobě něco takového chtít. Musím se o sebe umět postarat sama.“ Podívala se na svoje útlé tělo a uvědomila si, že Erikson je o hlavu vyšší a alespoň o třicet kilo těžší. Povzdechla si. „Nevěřím, že bych se někomu dokázala ubránit. Ale možná, že bych se po nějakém učiteli džuda nebo karate mohla podívat.“ Přikývl. „Přesně tak. Většina instruktorů stejně učí karate po večerech, protože se jim nevyplatí mít tělocvičnu otevřenou celý den.“

„A určitě se to dá dělat i o víkendech,“ navrhla.

„Možná,“ usmál se. „Ale nikdo tě nenaučí sebeobranu lip než já. A navíc tě během toho můžu hlídat.“

Zamračila se. „Myslím, že to není moc dobrý nápad.“

Shlédl na ni. „Kirry, kdysi jsme bývali kamarádi. Víc než kamarádi,“ připomněl jí tiše. „Co kdybys zkusila zapomenout na to, co se mezi námi stalo? Aspoň na těch pár týdnů, dokud se nějak nevyřeší ta záležitost s Eriksonem?“

V jejích očích se objevila nedůvěra a ostražitost. „Já nevím, Langu…“

„Změnili jsme se,“ řekl důrazně. „Kdybych se nezměnil, neodešel bych od CIA,“ řekl a podíval se jí do očí.

„Vidíš, na to jsem se tě ještě nezeptala. Proč jsi od nich vůbec odešel? Dřřv jsi nemluvil o ničem jiném, než že z tebe bude tajný agent.“

„Prostě jsem si uvědomil, co je a co není důležité,“ řekl tiše.

„Opravdu?“ Její oči se zúžily. „A jak ses vůbec dozvěděl že Lancaster Inc. potřebuje nového bezpečnostního šéfa?“

„Řekl mi to jeden známý,“ řekl Lang stroze. Rozhodl se, že zatím Kirry nepoví, že ten známý byla Lorna McLaneová. Tušil, že by Kirry těžko vysvětloval, že s ní nemá nic společného. Věděl, že ty dvě se nikdy neměly rády.

Podíval se jí do očí a zoufale se jí chtěl zeptat, jestli někoho má, ale věděl, že na takovou otázku je ještě příliš brzy. Věděl, že nejdříve si musí ujasnit svůj vlastní vztah k ní.

„Nevím, jestli se někdy naučím bojovat, ale…“

Teď věděl, že vyhrál. Usmál se na ni, bez jediné stopy opovržení. „Ale?“

Nadechla se. „…ale asi to budu muset aspoň zkusit. Budu si to zkrátka muset nějak zařídit. Kdy?“

„Dvakrát týdně, vždycky dvě hodiny. Nejlíp večer. A taky budeš muset trénovat doma.“

„Uff, zdá se, že to bude spousta práce.“

„To ano. Ale vyplatí se ti to. Možná, že ti karate někdy zachrání život.“

„Tobě ten Erikson nedá spát, co?“ zeptala se. Byl snad tak znepokojený proto, že by mu na ní stále ještě záleželo…?

„Řekněme to tak, že radši problémům předcházím, než je potom řeším,“ zasmál se. Bylo vidět, že se mu ulevilo.

Kirry se kousla do rtu. Po všech těch letech, kdy na něj chtěla zapomenout ji teď jeho přítomnost vyváděla z míry. Byl tak blízko, že na své tváři cítila jeho horký dech.

„Možná jsem na něco zapomněl,“ zeptal se náfrle a jeho tvář ztvrdla. „Možná máš někoho, kdo ti po večerech dělá společnost. Možná by mu vadilo, kdybys se mnou chodila na karate.“

Z celého srdce si přála, aby mu mohla odpovědět kladně. Bylo to absurdní – slyšet takovou otázku právě od něj. Od člověka, který se k ní tehdy zachoval tak podle… Ale zdálo se jí, že se Lang za ta léta přece jen změnil. Už to nebyl ten arogantní mlad ík, který opustil Floresville a dal se k CIA. Dospěl. S^á-le z něj vyzařovala síla a mužnost, stejně jako tehdy, ale bylo v něm i něco nového. Jakási něha, nebo saad zralost…?

„Ne, Langu,“ řekla tiše. „Nikdo mě nečeká.“

Jeho řasy se nepatrně zachvěly, ale výraz v jeho tváři zůstal lhostejný.

„Tak fajn,“ řekl. „Zítra se tu pro tebe stavím. Musíme udělat nějaké nákupy.“

„Jaké nákupy?“ zeptala se udiveně.

Zasmál se. „Uvidíš.“

TŘETÍ KAPITOLA

Když se na sebe Kirry podívala do zrcadla, musela se dát do smíchu.

„Langu, vždyť to vypadá jako pyžamo,“ zaúpěla.

Lang otevřel dveře její ložnice a s rukama v kapsách si ji prohlédl. „Náhodou, docela ti to sluší,“ řekl.

Kirry byla oblečená do toho, co spolu koupili odpoledne. Bylo to bílé kimono, tradiční úbor pro trénink asijských bojových umění, který se skládá z volných kalhot a haleny, u které se překládají klopy jedna přes druhou. Oděv je doplněn plátěným opaskem v různých barvách. Bílá je barva začátečníků. Jak si žák postupně osvojuje umění boje, mění se i barva opasku. Černá je vyhrazena skutečným mistrům.

Kirry vypadala v kimonu ještě štíhlejší, drobnější a zranitelnější než ve svých obvyklých šatech. Rozpačitě sklopila hlavu a svěsila ramena.

„Dovol, abych ti něco vysvětlil,“ řekl Lang nespokojeně, odlepil se ode dveří a postavil se přímo za ni. „První a nejdůležitější zákon sebeobrany je nikdy nevypadat zranitelně. Zvířata v džungli nikdy neukazují svoji bezbrannost, a i tím se brání proti napadení. S lidmi je to to samé. Když budeš vypadat tak, jak vypadáš teď, budeš se útočníkovi jevit jako snadná oběť.“

„No dobře, ale co mám teda dělat?“ zeptala se, když se jejich oči setkaly v zrcadle.

„Vypadáš, jako bys už nářez dostala, copak to nevidíš?“ zeptal se. „Ramena pokleslá, hlava skloněná, oči zapíchnuté do země. Kabelku držíš zbytečně křečovitě, to sice není na škodu, ale prozrazuje tě to.“

„Zatím jsi mi nic lepšího neporadil,“ ohradila se. „To mám chodit po ulici a mlátit do všeho, co je mi podezřelé?“

„To není špatný nápad,“ zasmál se Lang. „Ale k tomu se dostáném až později. Hele, musíš si zvyknout chodit tak, jako by ti patřil celý svět. Musí na tobě být vidět, že každého, kdo by si chtěl něco troufnout, zadupeš do země. Může se stát, že tě někdy zachrání jenom správné držení těla. Pořádně se narovnej.“

Poslechla ho – a skutečně, rázem si připadala daleko jistější.

„Tak, a teď zvedni hlavu. Vypadáš, jako by ses lidí bála. Nikdy nesmíš klopit oči. Ale ani nesmíš na nikom ulpívat pohledem moc dlouho, protože chlap jako Erikson by si to mohl vykládat jako výzvu.“

„Ale já se lidí bojím. Cizí lidi mě nahánějí hrůzu.“

„No jasně, a proto pracuješ v reklamní agentuře,“ ušklíbl se ironicky Lang.

„V práci to dokážu dost dobře skrývat, ale jak vypadnu z kanceláře, mám s tím problémy,“ povzdechla si a sebekriticky se na sebe podívala do zrcadla. „Nedokážu se s tím vyrovnat.“

„Možná máš pravdu. Vždycky jsi byla zakřiknutá, když ses dostala do společnosti, kde jsi nikoho neznala,“ vzpomněl si. Jeho pohled spočinul na jejích rtech, lehce přetřených růžovou rtěnkou. Vzpomněl si, jak se k němu upínaly a žádaly více, než jí mohl bez výčitek svědomí dát. Kirry nebyla z těch, které by dokázal svést bez výčitek svědomí. Tehdy se ještě oženit nechtěl. A tak mluvil o svatbě a snad to i myslel vážně, protože věděl, jak na tom Kirry záleželo. Ale ta aféra s Chadem vlastně přišla jako na zavolanou – poskytla mu totiž záminku, kterou ke svému útěku potřeboval. Místo, aby Kirry čestně řekl, že si ji vzít nechce, utekl od ní jako ten nejpodlejší zbabělec. Ještě teď se za to styděl, protože to byla Kirry, kdo na to doplatil nejvíc.

„Langu, nedívej se na mě takhle,“ ošila se Kirry, když zachytila v zrcadle jeho temný pohled. „Jde z toho na mě hrůza.“

„Promiň,“ řekl Lang, když se probral ze zamyšlení. „Kde že jsem to skončil? Když jdeš po ulici, musí na tobě být vidět, že víš kam jdeš a proč tam jdeš, a to i když náhodou zabloudíš. Bradu drž nahoře a dívej se na lidi kolem sebe, ale jenom tak, aby jim bylo jasné, že je vidíš. Když jdeš k autu, musíš mít klíče už připravené v ruce, nesmíš je hledat v kabelce. Než odemkneš, podívej se na zadní sedadlo. A až nastoupíš, hned za sebou musíš zamknout. Nikdy nechoď po parkovišti za tmy sama. A ať tě ani nenapadne chtít si v noci vybírat peníze z bankomatu. Nedovedeš si představit, kolik lidí na tohle doplatilo.“

Kirry se otřásla. „Ty mě děsíš, Langu.“

„To taky chci. Noční město je džungle plná lidských hyen. Chci, abys pochopila, jaké následky může mít neopatrnost. Spousta lidí si myslí, že to, o čem čtou v novinách – loupeže, znásilnění, přepadení, se jim nemůže stát. A když si uvědomí, že se zmýlili, je už pozdě.“

„Ale každá žena má přece právo jít kam chce a dělat co chce!“ řekla Kirry bezmocně.

„To je pravda, ale základní pravidla opatrnosti musí dodržovat každý, a nezáleží na tom, jestli je muž nebo žena. I muži se mohou stát obětmi přepadení, jenom motiv je většinou jiný než u žen.“

„Kde to žijeme,“ povzdechla si Kirry. „To přece není svět, který by měl budoucnost.“

„Možná,“ pokrčil Lang rameny. „Ale ani ty ani já to nezměníme. Musíš prostě brát věci tak, jak jsou. A to, co tě naučím, ti pomůže přežít. Vem si plášť, půjdeme.“

„Kam? Já myslela, že budeme cvičit tady.“

Lang se zasmál. „To sis myslela, že s tebou budu mlátit o parkety?“ zeptal se a mile se na ni usmál.

Vytřeštila oči. „Cože? To snad…“

„Já jsem se ti o tom nezmínil? První věc, kterou se musíš v karate naučit je to, jak spadnout a nic si při tom neudělat.“

„To si snad děláš legraci!“

„Myslíš?“

Podal jí lehký plášť. Oblékla si jej a doufala, že bude moci pracovat i se zlámanýma rukama.

Lang ji dovezl do tělocvičny, která patřila jeho příteli, bývalému mistru v boxu. Ačkoliv Tom už překročil padesátku, byl ve skvělé formě. Pozorně si Kirry prohlédl a pochybovačně zavrtěl hlavou.

„Karate, hm,“ zabručel. „A zvládne to?“

Kirry se napřímila a zpražila ho pohledem. „Určitě to zvládnu,“ řekla a pohodila hlavou.

„No, koneckonců proč ne? Ale musím vás upozornit na to, že když byl Lang u policie a učil karate po večerech, většina jeho žáků to vzdala po první lekci,“ zasmál se Tony. „Tak hodně štěstí, a nedejte se odradit.“

Lang zavedl Kirry na dlouhou tenkou žíněnku, která ležela u zdi.

„Nevěděla jsem, že jsi dělal karate,“ řekla.

„Nevěděla jsi o spoustě věcí, které jsem dělal,“ odpověděl Lang bezstarostně. „Víš co to je stre-čink?“ zeptal se.

„Jasně, to je to, co dělám každé ráno.“

„Před každým cvičením se musíš pořádně rozhýbat, takže s tím můžeš začít a já se mezitím zajdu převléknout.“

Vzal svůj černý vak s kimonem a odešel napříč celou tělocvičnou směrem k šatnám. Kirry se v prvních chvílích trochu styděla, protože nikdy do tělocvičny nechodila, ale když se rozhlédla kolem sebe, musela konstatovat, že se jí tu líbí. lelocvična byla plná lidí. Nedaleko od ní cvičilo několik žen na mechanických posilovačích strojích. Jejich zpocená těla se leskla a promáčené vlasy se jim lepily na čela. Vypadaly zdravě a silně.

Začala se rozcvičovat. Náhle ji upoutalo cosi na druhém konci tělocvičny. Hlouček mužů u boxerského pytle se roztrhl a v jeho středu se objevil někdo, kdo jí byl podivně povědomý. Ten muž se odrážel od země a rotoval tak rychle, že jeho pohyby vůbec nestačila sledovat. A najednou se ozvala rána, až se zdálo, že se celá tělocvična zachvěla. Na vrcholu jednoho ze skoků muž vykopl – a málem vytrhl pytel ze zdi, jak byl jeho úder tvrdý.

Muž se zasmál a prohodil cosi k uznale bručícím boxerům. Potom se otočil a vykročil směrem k ní. Teprve teď ho poznala. Byl to Lang!

Když se k ní blížil, cítila, jak z něj vyzařuje pevná vůle a obrovská síla. Její oči sklouzly k jeho opasku, a když uviděla, že je černý, vůbec ji to nepřekvapilo.

„Tak to se na to můžeme rovnou vykašlat,“ uvítala ho a v jejím hlase byla zoufalá beznaděj. „Tohle nemůžu nikdy dokázat.“

„Mno, dneska asi ještě ne,“ zasmál se Lang a povzbudivě se na ni usmál. „Ale nic si z toho nedělej. Znám spoustu žen, co mají černý pásek. A jednou jsem dělal na případu spolu s jednou ženskou, která měla v karate ještě vyšší stupeň než já. Naučila mě pár nových technik.“

Kirry přeběhl po tváři stín. „Opravdu?“ řekla a vzápětí se kousla do rtu. V jejím hlase zazněl osten žárlivosti, který nedokázala skrýt.

Lang se v duchu zasmál. Ta žena, o které se právě zmínil, byla penzionovaná důstojnice a bylo jí šedesát.

„Opravdu, řekl nahlas a dodal: „Tohle sundej. Nikdy nenos do tělocvičny hodinky a šperky, může to být nebezpečné.“

„Aha, promiň.“ Sundala si hodinky a uložila je do kapsy pláště.

„Žádné šperky?“ zeptal se Lang udiveně.

„Ne. Já nic takového nemám.“

Lang se zamyslel. „A co ten prstýnek, co jsem ti tehdy dal? To jsi mě začala nenávidět tak, že jsi ho zahodila?“

„A co sis myslel, že s ním udělám?“ zeptala se. „No, vlastně se ti ani moc nedivím,“ řekl Lang. Kirry se smutně zasmála. „Ale kdepak, Langu. To víš že ho ještě mám. Ale já šperky do práce nenosím,víš?“

Doufala, že Lang nepozná, že lže. Ve skutečnosti ten malý prsten se smaragdem nenosila ne proto, že by jí překážel při práci, ale proto, že vždy, když si ho nasadila, vracely se vzpomínky na Langa, na svěží večerní vzduch, na chuť jeho polibků…

„Tak začnem, ne?“ přetrhl Langův hlas proud jejích myšlenek.

Nejdříve ji naučil, jak se vůbec na žíněnku vstupuje, protože i v takovéto maličkosti je nutno dodržovat tradiční rituál. Potom následovala úklona soupeři a úvodní cvičení, která předcházejí každou lekci karate. Cítila se k smrti unavená ještě dřív, než přešli k nacvičování pádů.

Ukázal jí, jak správně padat na stranu a jak na záda. Celou následující hodinu sebou mlátila o žíněnku, až měla pocit, že si zlámala všechny kosti. A když jednou upadla mimo žíněnku a bolestivě se uhodila do boku, nedokázala se ubránit a bolestí vykřikla.

„Říkal jsi, že to nebude bolet,“ ozvala se vyčítavě.

„Taky by to nebolelo, kdybys padala tam, kam máš. Musíš si pořád dávat pozor, kam šlapeš. Na ulici by se ti mohlo stát, že by se ti třeba zasekl podpatek do příklopu od kanálu. A co by následovalo, to si umíš určitě představit sama.“

„Ano, pane učiteli,“ ohradila se Kirry uraženě.

„Tak fajn. Spadni!“

„Kam?“

„Můžeš si vybrat.“

„Já bych si vybrala vanu plnou horké vody a potom postel,“ povzdechla si.

„Unavená?“ zeptal se Lang a shovívavě se usmál. Kirry zaváhala, ale nakonec přikývla.

„Tak jo, pro dnešek by to mohlo stačit. Počkej,“ zavolal ji zpět na žíněnku. „Zapomněla jsi se uklonit.“

Kirry se převlékla a když se vrátila ze šatny a opřela se o zeď u šatny, cítila se, jako by ji přejel parní válec.

„Co je to za karate?“ zeptala se, když vyrazili k domovu. „Jeden z těch chlapů v tělocvičně povídal, že je víc druhů.“

„Ty se učíš tae kwon-do,“ vysvětlil jí Lang. „To je korejská forma karate, co se specializuje na kopy.“

„Kopy?“

„Jasně, máš bezvadné nohy, a neber to jenom jako lichotku. Dlouhé a silné nohy jsou pro tae kwon to nejdůležitější. A údery nohou jsou většinou daleko účinnější než údery rukou.“

„Když jsi se vrátil ze šatny a kopl do toho pytle, myslela jsem, že se mi to jen zdá,“ řekla a v jejím hlase zazněl nefalšovaný obdiv.

„Když jsem byl u policie, chodil jsem na karate vždycky, kdy to jenom trochu šlo. Kluci chodili na pivo a já jsem byl v tělocvičně a trénoval. Zdá se, že se mi to vyplatilo.“

„Je to… úžasné, pozorovat tě,“ řekla a napadlo ji, že to slovo zdaleka nedokáže plně vyjádřit eleganci jeho pohybů.

„To má být lichotka?“ zasmál se Lang pobaveně.

„Kdepak, myslím to úplně vážně.“

„Nic na tom není, uvidíš, že za chvíli to budeš umět taky. Stačí trénovat, protože talent na to máš, to se pozná na první pohled. Co kdybychom se někde zastavili na kafe?“

„Už je moc hodin, Langu. Chci být v deset v posteli.“

„To myslíš vážně?“ zeptal se, jako by nevěřil vlastním uším. „Kirry, vždyť je ti dvaadvacet!“

„Třiadvacet,“ opravila ho.

„No tak dobře, třiadvacet, ale pořád jsi moc mladá, než abys chodila spát se slepicemi.“

„Ale když je v televizi něco, co za to stojí, jdu spát i později,“ bránila se. „A nemysli si, že si nedomlou-vám schůzky,“ popíchla ho.

Byla to pravda. Naposledy si vyšla ven s čerstvě rozvedeným mužem, který pořád mluvil o své manželce a po čtvrtém ginu se rozplakal. A před tím to byl padesátiletý starý mládenec, který ho s ní chtěl dát dohromady. Vzpomínky na Langa jí prostě bránily navázat s jinými muži i ty nejnevinnější vztahy. Tohle ovšem Lang nevěděl. Představil si ji v objetí někoho jiného, a ta představa se mu ani trochu nelíbila. Rozčileně sevřel volant a jeho rty se sevřely.

„Kouřil jsi,“ řekla Kirry, kterou náhlé ticho vyvedlo z míry.

„Jenom občas. A nešlo to dohromady s mojí prací, tak jsem toho nechal,“ odpověděl Lang stroze a odbočil na parkoviště u jejího domu.

Auto za nimi odbočilo také. Lang, který věděl, že jsou sledováni, zastavil a podíval se do zpětného zrcátka.

Zaklel, zuřivě zařadil a vší silou dupnul na plyn. Jejich auto vyrazilo proti otlučenému starému sedanu. Vše se stalo tak rychle, že se Kirry ani nestihla vyděsit.

Eriksona nečekaný manévr překvapil. Dupnul na brzdu, zařadil zpátečku a s kvílejícími pneumatikami vycouval zpět na ulici.

„Krucifix,“ zaklel Lang, když zaparkoval. „Měl jsem tu štěnici převálcovat a poslat na pár dní do nemocnice. Aspoň by od něj byl pokoj.“

Kirry, které chvíli trvalo, než si uvědomila, co se vlastně stalo, se zachvěla. „Ne, Langu, nakonec by tě ještě přivedl do vězení.“

„Měl by co dělat, aby mě tam udržel,“ zasmál se Lang vesele. „Přece jenom mám pár známostí.“

Kirry to ale nijak neuklidnilo. „Myslela jsem, že to byl dobrý nápad, říct ti o Eriksonovi,“ řekla a nervózně si pohrávala s kabelkou.

„Taky že jo,“ řekl Lang nekompromisně. „Nebo si snad myslíš, že by bylo lepší, kdyby všechno zůstalo při starém? Kdybys musela každý den snášet ty jeho oplzlé narážky, a musela dělat, že ti to nevadí?“

„To ne, ale…“

„Co ale?“

„Jestli to je úchylák, a já ho nechala vyhodit z práce… co když mě teď bude chtít zabít?“ svěřila se mu se svou nejhroznější obavou.

„Erikson tě nezabije,“ snažil se ji uklidnit. „A až pokročíme s naším cvičením, ať si něco zkusí! Uvidíš, že toho bude litovat.“

„A co udělám? Spadnu na něj?“ zasmála se.

„V tom už jsi dobrá,“ řekl jako učitel, pyšný na svého žáka. „Pro jistotu tě doprovodím až ke dveřím.“

Vystoupili a Lang auto pečlivě zamknul. Když vešli do domu a stanuli u výtahu, vzal ji jemně za ruku. Cítila, jak se jí zrychluje tep. Mohla sice kdykoliv svou ruku z jeho vyvléci, ale nedokázala se k tomu přinutit. Vzpomněla si na své první opravdové rande. Tehdy ji také držel za ruku, stejně lehce jako teď.

„Bylo to tvoje první rande, a když jsem tě doprovázel domů, byla jsi z toho celá rozklepaná,“ řekl, jako by četl její myšlenky. Upřeně se na ni podíval.

„Zdá se, že jsem se trefil, co?“ řekl tiše. „Nejsi sama, kdo má vzpomínky. A všechny nejsou špatné, nebo snad ano?“

Neodpověděla. Dveře výtahu se s tichým zašustě-ním otevřely. V osvětlené kabině výtahu kouzlo těch několika vteřin vyprchalo.

„Mohli jsme jít po schodech,“ poznamenala.

„To tě nikdy nesmí ani napadnout. Tmavé schodiště je pro přepadení ideální místo. A platí to v práci stejně jako doma. Pamatuj si to.“

Vystoupili a Lang ji doprovodil až ke dveřím jejího bytu. Všiml si, že Kirry už měla klíče připravené. Žádné šátrání v kabelce nebo po kapsách. V duchu se usmál. Opravdu se učila rychle.

„Kirry?“ ozval se, když strčila klíč do zámku. Její tělo ztuhlo. „Co kdybychom tenhle večer ukončili tak, jak bývalo naším zvykem?“ zeptal se jemně.

Když si vzpomněla na jeho polibky, cítila, jak jí celým tělem projela žhavá, vzrušující vlna.

„Myslím, že by to nebylo rozumné,“ řekla po chvíli.

„Asi máš pravdu,“ povzdechl si Lang, vrazil ruce do kapes a opřel se o zeď naproti dveřím. Pohled jeho tmavých očí přejel po její tváři. „Co se stalo s Chadem?“ zeptal se.

„Copak ty to nevíš? Bývali jste přece nejlepší přátelé.“

„Ale ne potom, co rozeštval nás dva. Copak ti nikdo neřekl, že jsem mu za tu jeho špinavost vyrazil dva zuby?“

„To už bylo trochu pozdě, nemyslíš?“ řekla trpce Kirry a přitáhla si plášť těsněji k tělu. Z Langova pohledu jí běhal mráz po zádech.

„No, aspoň měl čeho litovat.“

Zpozorovala, jak se jeho mohutný hrudník vzdouvá pod tenkou košilí a měla co dělat, aby se dokázala ovládnout. Měl hruď porostlou dlouhými hrubými chlupy, a ona si dodnes pamatovala, jaký to byl pocit, když k tomuto koberečku přitiskla rty.

Když se jejich pohledy setkaly, byly její oči plné smutku.

„Vlastně jsi o mně nikdy nic nevěděl. Prostě jsi mě rád líbal, to je všechno. Proto jsi taky uvěřil Chado-vi a ne mně,“ řekla náhle a otočila klíčem.

„Myslíš?“ zeptal se tiše a jeho pohled spočinul na jejích ústech, dokud nervózně nevzala za kliku.

„Když jsem tě políbil poprvé, ucukla jsi. Překvapilo mě to. Nevěděla jsi, jak chutná polibek. Bylo to zvláštní, vždyť už ti bylo sedmnáct. Nebýt toho, že jsi byla tak staromódní, mohly naše životy vypadat úplně jinak.“

„Není potřeba to připomínat,“ řekla netrpělivě.

„Ale ty jsi byla tak staromódní. Žádný sex před svatbou, jako kdysi dávno,“ pokračoval Lang.

„Ještě pořád jsem staromódní,“ odsekla. „Moje tělo patří jenom mně a můžu si s ním dělat co chci. A když chci žít jako jeptiška, nikomu do toho nic není.“

„Na podzim je v noci určitě zima,“ poznamenal, zdánlivě bez souvislosti.

„Když mi bude v posteli zima, pořídím si elektrické ohřívadlo, pane doktore! Spím jako dřevo, ty snad ne?“

„Ne, já ne,“ řekl zamyšleně. Po celá ta léta ho ve snech pronásledovaly vzpomínky na Kirry a v poslední době se z nich stala jeho noční můra. „Ne, já nespím jako dřevo,“ zopakoval.

„Není divu. Všechny ty známé, přítelkyně…“ řekla a pohodila hlavou. Věděla, že to je nesmysl, ale nedokázala si pomoci. Žárlila, jako by ještě měla s Langem něco společného.

„No nic,“ řekl a vší silou sevřel čelisti. „Nezapomeň trénovat. Za tři dny si dáme další lekci. A co se týká Eriksona,“ pokračoval, když si všiml strachu v jejích očích, „nezapomeň, co jsem ti radil. Nesmíš mu dávat najevo, že se ho bojíš. Dívej se mu přímo do očí a dávej si pozor, abys byla pořád mezi lidma.“

„Jasně, budu si to pamatovat,“ řekla a usmála se. „Díky za první lekci.“

„To nic, jsme přece staří známí. Když budeš něco potřebovat, ozvi se. Dobrou noc.“ Odlepil se od zdi a vykročil k výtahu.

Kirry ho chtěla zavolat zpět. Věděla, jaké to je, když chce někdo uslyšet hlas, který zve k návratu. Věděla, jaké to je, protože ten hlas chtěla slyšet od toho okamžiku, kdy ji Lang opustil.

Lang došel k výtahu a zmáčkl knoflík. Otočil se a když zachytil její pohled, ucítil nekonečnou touhu obejmout ji.

Kirry vešla do svého bytu a zamkla za sebou. Musela ovládnout své divoce bušící srdce, musela ovládnout své rty, které toužily po jeho polibku. Tentokrát musela zůstat silná, protože věděla, že kdyby dovolila svým citům, aby zvítězily nad rozumem, vedlo by to ke stejnému utrpení jako tehdy.

Ráno ji celou cestu sledoval modrý sedan. Když vystupovala z auta před budovou Lancaster Inc., přemohla strach a podívala se Eriksonovi přímo do očí. Zdálo se, že ho to vyvedlo z míry a že náhle znejistěl. Lang měl tedy pravdu! Fungovalo to! Cítila se silná jako nikdy před tím.

Kirry organizovala veřejný seminář pro místní firmy, které se zabývaly bytovou architekturou. Dokázala zařídit, aby se tu objevil slavný evropský designér a dokonce se jí ho podařilo přesvědčit, aby se ujal funkce předsedy poroty, která měla podané návrhy hodnotit. Celá záležitost byla tak psychicky i časově náročná, že když přehlídka skončila, byla Z ní nervózní a unavená troska.

Když vyšla na parkoviště, uviděla, že na druhé straně ulice stojí modrý sedan. Erikson seděl za volantem a upřeně ji pozoroval. Rozčileně se vrátila do j kanceláře a zavolala policii.

Vysvětlila svůj problém mladému poručíkovi se j sympatickým hlasem.

„Je to auto na parkovišti, které patří vaší firmě, slečno Campbellová?“ zeptal se policista zdvořile.

„Ano. Vlastně ne, je na protější straně ulice.“

„Veřejné ulice?“

„Ano,“ řekla beznadějně.

Následovala dlouhá pauza. „Nerad to říkám, slečno Campbellová, ale nedá se nic dělat. Neexistuje i zákon, který by mu zakazoval sedět v jeho autě, zaparkovaném na veřejné ulici.“

„Ale on mě pronásleduje!“ vykřikla pobouřeně.

„Bohužel, nemůžeme s tím nic udělat. Nemůžeme ho zavřít za něco, co ještě neudělal. Ale kdyby vás napadl…“

„Je to bývalý vojenský policista a pracoval v bezpečnostní službě. Myslím, že zná zákony dost dobře na to, aby nic takového neudělal.“

„Promiňte, slečno, mrzí mě to, protože si myslím, že jste v právu. Byl bych rád, kdybych vám mohl nějak pomoct.“

„To já taky,“ povzdechla si a zavěsila.

Vší silou se ovládla. Věděla, že kdyby zpanikařila, je by mu tím nahrála. Vzala kabelku a vrátila se ke svému autu.

Nastartovala a vycouvala na ulici. Podívala se do zpětného zrcátka. Sledoval ji.

Tentokrát pro něj připravila překvapení. Zařadila se za policejní hlídkový vůz a Erikson se okamžitě stáhl. Ze by si nebyl tak jistý, jak se zdálo? Držela se za policejním autem, dokud nedojela do středu města. Potom náhle odbočila a objela malý parčík. Když se znovu ocitla na hlavní třídě, byl Erikson před ní. Rozhlížel se kolem sebe a potom obbočil do postranní ulice. Teď věděla, že ho setřásla.

V povznesené náladě dojela domů. Sotva za sebou zamkla dveře, zazvonil telefon. Zaváhala. Mohl to být Erikson. Zapnula záznamník.

„Kirry?“ ozval se ze sluchátka Langův hlas.

Vypnula záznamník a zvedla sluchátko. „Ahoj Langu.“

„Proboha, Kirry, co tě to napadlo! Uvědom si, že máš co dělat se šílencem! Jenom jsi ho zbytečně rozzuřila!“

Kirry údivem vytřeštila oči. „Ty… ty jsi to viděl? Ale vždyť já jsem tě nikde ani nezahlédla!“

„To je první pravidlo, když někoho sleduješ. Nenechat se uvidět,“ zasmál se Lang.

„Tak ty jsi na mě dával pozor? Díky, Langu, to…“

„Vždycky nebudu tak blízko,“ přerušil ji Lang rozčileně. „Tak si to koukej zapamatovat, a ne aby tě napadlo ho zbytečně dráždit! Není to hlupák a za chvíli mu to dojde. Copak jsi nepochopila, že bere porážku od ženy jako výzvu?“

„No jasně, je to jenom chudáček! Ale co já!“ vybuchla.

„Klid, Kirry, kdyby ti chtěl ublížit – myslím fyzicky – už by to udělal. Prostě chce, aby ses z něj sesypala. Tak se nerozčiluj, jenom mu tím nahráváš. Rozumíš?“

Jistota, se kterou to řekl, ji uklidnila. „Dobře. Zvládnu to. Už žádné rozčilování kvůli Eriksonovi.“

„Výborně. A až trochu pokročíme s naším cvičením, nebudeš se muset bát vůbec ničeho. A další lekci si dáme hned zítra, co ty na to?“

Usmála se. „Jasně.“

„A teď se jdi na ten zítřek pořádně vyspat. Slibuješ?“

„Určitě. Tak dobrou noc.“

„Dobrou.“

Zavěsila a usmála se. Prostě toho na ni bylo za celý den moc. Zívla a protáhla se. Telefon znovu zazvonil. Zvedla sluchátko a s úsměvem se zeptala: „Zapomněl jsi na něco?“

„Jo,“ ozval se povědomý ledový hlas. „Zapomněl jsem ti říct, že příště ti na takový triky neskočím, pusinko.“

„Nech mě na pokoji, Eriksone! Nemáš právo…“

„Nechala jsi mě zmlátit a vyhodit z práce. Myslíš, že na to zapomenu? Naše hra teprve začala.“

„Poslouchej, ty cvoku…!“ začala, ale telefon mezitím ohluchl. Práskla se sluchátkem a cítila, jak se jí do tváří hrne krev.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Kirry se nikdy předtím necítila po psychické stránce tak bídně jako teď. Když ráno vyšla z domu a uviděla na parkovišti Eriksonův modrý sedan, myslela si, že se zhroutí. Zaslepená vztekem, který nedokázala ovládnout, zvedla ze záhonu kámen a vší silou jej mrštila po Eriksonovi.

Erikson se bezděčně přikrčil, ale když viděl, že ho kámen minul, objevil se na jeho rtech pohrdavý škleb.

Jen počkej, ty kryso, ten další bude sedět, řekla si a zvedla ze záhonu další kameny. Rozeběhla se k jeho autu, ale když doběhla na půl cesty, Erikson prudce odstartoval a nechal ji stát uprostřed oblaků zvířeného prachu a kouře z výfuku.

Když si uvědomila, jak se právě zachovala, nechala kameny dopadnout na zem a oprášila si ruce. Je to blázen, blázen, blázen, opakovala si, dokud se neuklidnila. Nedá se s tím nic dělat, uvědomila si, když nasedala do svého auta. Zamkla se a odjela do práce. Věděla, že před budovou Lancaster Inc. na ni bude číhat Erikson. Nemýlila se. Jeho auto stálo na konci ulice, jako žralok, který číhá na svoji oběť.

Když vystupovala z auta, ledově se na ni zasmál.

„Odsud mě nemůžeš vyhnat, pusinko,“ zavolal na ni. „A taky tu nejsou žádný šutráky.“

Otočila se k němu a cítila, jak se jí roztřásla kolena. Přemohla slabost a podívala se mu přímo do očí.

„Jestli s tím okamžitě nepřestanete, bude vás to brzo zatraceně mrzet,“ řekla.

„Ale ale, a copak asi udělá ta naše malá zlobivá holčička,“ vysmíval se jí.

„Už brzo to uvidíte, pane Eriksone,“ řekla a usmála se, jako by ho už viděla v pruhovaných vězeňských šatech. Otočila se a teď už klidně odešla směrem k budově. Erikson si neodpustil oplzlou nadávku, ale Kirry to nijak nepřekvapilo. Něco podobného čekala, a nadávka bolela méně, než by bolela rána kamenem.

U vrátnice na ni čekal Mack. „Tak co, je všechno v pořádku?“ zeptal se ustaraně. „Číhal tam na tebe, už když jsem přišel do práce.“

„S tím si nedělej starosti, nějak si s tím poradím,“ snažila se ho uklidnit.

Mack potřásl hlavou. „Jenom aby. S tímhle nejsou žádné žerty. Kdybych ti mohl nějak pomoct, rád to udělám. Víš, něco mě napadlo. Tvoje matka si, pokud vím, vzala nějakého boháče z Evropy. Co kdybys ji zkusila přesvědčit, aby ti najala nějakou tělesnou stráž? Já vím, zní to hloupě,“ dodal rychle, když si všiml, jak na jeho návrh zareagovala. „Ale třeba by ti to mohlo pomoci, aspoň na čas.“

„Proboha, Macku, ještě i ty začni bláznit,“ zasmála se.

„Za úvahu by to možná stálo,“ zavolal za ní, když vykročila ke své kanceláři.

Byl to perný den. Měla tolik práce, že ani nestihla oběd a místo toho si nechala přinést hamburger. A pokud se Erikson hodlal od rána do večera pařit v zaparkovaném autě, byla to jeho věc. Rozhodla se, že ho bude ignorovat. Byla si jistá, že Lang měl pravdu. Kdyby ji Erikson chtěl napadnout, už by to udělal. Byla to prostě hra o nervy – a ona ji nehodlala prohrát.

Když se vrátila z práce, čekal na ni Lang před domem. Tentokrát ji Erikson nesledoval, ale pořád se nemohla zbavit pocitu, že číhá někde za rohem.

„Vem si kimono a jdeme, zvu tě na večeři,“ uvítal ji Lang.

„Ale Langu, to snad není nutné,“ zarazila se.

„Jenom hamburger a kafe, žádná hostina o šesti chodech,“ zasmál se. „Rád bych si s tebou o něčem promluvil.“

„Tak to beru, mám hlad jako vlk.“

Lang na ni počkal na chodbě, dokud si nesbalila svoje věci. Ještě než odešla ze svého bytu, zapnula telefonní záznamník. Když zamykala dveře, vypadal Lang ustaraně. Po celou cestu nepromluvil. Zastavili se v malé útulné pizzerii a objednali si sendviče, hranolky a kávu.

„Vypadáš ustaraně,“ poznamenala Kirry, když se hladově zakousla do svého jídla.

Lang přikývnul a zvedl plastikový šálek s kávou. Prohlédl si ji a přimhouřil oči.

„Řekl jsem jednomu známému, aby se trochu povrtal v Eriksonově minulosti. Není to žádná legrace.“

„Jak to?“

„Když byl u vojenské policie, obvinili ho z vraždy. Nakonec ho sice museli osvobodit pro nedostatek důkazů, ale všichni byli přesvědčeni o tom, že to udělal. Šlo tehdy o vraždu s rasovým pozadím.“

„A sakra,“ vyhrkla bezděky. „A dál?“

„Dokonale za sebou zametl stopy, jinak by nikdy nemohl dostat práci v bezpečnostní službě. Ale tím to neskončilo. Od té doby byl třikrát obviněn ze znásilnění, ale nikdy mu nic nedokázali. Oběti byly pokaždé mladé ženy. Dvě z nich odmítly svědčit u soudu. Prostě se ho bály.“

„A ta třetí?“

„No,“ řekl Lang a zaváhal.

„No co se s ní stalo?“ nedala se Kirry odbýt.

„Tu třetí přejelo auto těsně před tím, než měla jít k soudu,“ řekl Lang. „Jistě, mohla to být náhoda, ale…“

Kirry cítila, jak se jí sevřel žaludek. Odložila ne-dojedený sendvič a měla co dělat, aby zvládla nečekaný nával nevolnosti.

„Tvoje matka žije v Evropě,“ pokračoval Lang. „Vím, že spolu moc nevycházíte, ale možná, že bys ji mohla jet… řekněme navštívit. Aspoň na pár týdnů, dokud se ta záležitost s Eriksonem nějak nevyřídí.“

„Nejsi první, kdo se dnes zmínil o mé matce. Mack mi navrhl, abych ji zkusila přesvědčit, že potřebuju gorilu. Takovou, která by mě vysekala ze všech problémů.“

„To není nejhorší nápad,“ řekl Lang a jeho oči neklidně zatékaly.

„Nech toho. Kdo může být lepší tělesná stráž než bývalý tajný agent?“

Zasmál se. „Máš pravdu. Takže do Evropy neod-jedeš?“

„Ne. Nemám ve zvyku od svých problémů utíkat. A to, co dělal Erikson předtím, mě nezajímá.“

„Jak chceš. Vždycky jsi mi odmlouvala, s tím se asi nedá nic dělat,“ zasmál se Lang.

„Víš, že nemám ráda, když se ke mně chováš, jako by mi bylo třináct,“ odsekla uraženě.

Zamyšleně si pohrával s plastikovým kelímkem, kde zbylo na dně trochu vychladlé kávy. „Když nechceš odjet, co kdybychom se dohodli na kompromisu,“ navrhnul.

„Jak to myslíš?“ zeptala se udiveně.

„Čím víc lidí kolem tebe bude, tím lip,“ řekl.

„Nebudu přece bydlet na ubytovně,“ ohradila se.

„To po tobě nikdo nechce.“

Zaváhala. Znovu měla pocit, že čte jeho myšlenky. „Takže ty to myslíš tak, že by ses ke mně nastěhoval,“ řekla. „To je sice od tebe moc milé, ale…“

„Ne, tak jsem to nemyslel,“ řekl tvrdě. „Vysvětlil jsem domácímu, v jaké jsi situaci. Slíbil mi byt vedle tebe.“

„Aha.“ Tohle ji zmátlo. Bylo to jasné. Nechtěl s ní žít. Věděla, že to je hloupost, ale zamrzelo ji, že ho to ani na chvíli nenapadlo.

„Kdyby ses ke mně nastěhoval, nikomu by to nevadilo,“ řekla ke svému vlastnímu překvapení. „Lidi se většinou o záležitosti svých sousedů moc nestarají.“

„Chceš se o to vsadit?“ řekl a ušklíbl se.

Urazilo ji to– „No dobře, tak se teda nastěhuj vedle. A u sebe tě nechci ani vidět, ještě bys mě začal svádět,“ odsekla a překvapilo jiv že dokáže o takových věcech žertovat.

„Myslíš, že bych to měl zapotřebí?“ ohradil se. „Jak sis možná všimla, za svoje tělo se stydět nemusím. Udržuju se v zatraceně dobré kondici, a to se ženám líbí. Ale to neznamená, že se o sebe hodlám dělit s každou, která po mě hodí očima. Střídání partnerů se dneska nevyplácí.“

Svraštila obočí a její oči potemněly. „Fakt?“

„Jak jsem řekl – dneska člověk nemůže riskovat, že někde něco chytí. AIDS není žádná legrace.“

„Máš pravdu. Já to dělám zrovna tak jako ty,“ zasmála se.

„Už jsi s někým něco měla?“ zeptal se náhle. Na jeho tváři byl úsměv, ale v jeho temných očích se objevil náznak melancholie.

Po chvíli zaváhání potřásla hlavou. „Jenom tehdy… s tebou,“ řekla tiše. V jejích očích se objevila vzpomínka na tu noc…

Lang vrazil ruce do kapes. I on si vzpomněl na kouzlo toho letního večera, kdy se tak krásně a něžně milovali. Ačkoliv tehdy nepřekročili tu křehkou hranici, která odlišuje pannu od ženy, byl to pro něj zážitek, na který nemohl zapomenout. Věděl tehdy, že není připraven si Kirry vzít a proto se ovládl, i když ho Kirry tolik chtěla… A druhý den rozbil Chad jejich vztah. Ale – rozbil jej opravdu navždy? Na tuto otázku marně hledal odpověď.

„Občas se mi o tobě zdá,“ řekl tiše.

Jejich pohledy se setkaly.

„To je zvláštní. Myslela jsem, že jsem byla jenom jedna z mnoha, se kterými jsi… něco měl,“ zašeptala.

„Nesmysl,“ řekl a pomalu po ní přejel pohledem. „Navrhnul jsem tehdy, že bychom se mohli vzít. Nemyslel jsem to vážně. Řekl jsem to jenom proto, abys měla klid. Věděl jsem, jak jsi byla posedlá svatbou. A to je možná důvod, proč jsem tehdy uvěřil Cha-dovi a ne tobě.“

„To samé tehdy říkala moje matka,“ řekla Kirry.

„Dobrá, měla pravdu. Přiznávám se.“

„Bylo to poprvé a naposledy, co se snažila jednat jako matka. Potřebovala jsem ji, a bylo to asi poprvé v životě, kdy mi doopravdy pomohla. Já vím, bylo to přece jen dost… nevinné, ale i tak mi to hodně ublížilo.“

„A ty si myslíš, že já jsem to taky tak neprožíval?“ zeptal se udiveně.

Pokrčila rameny. „Chtěl jsi odejít, a proto jsi taky nakonec odešel. A Chad ti k tomu dal výbornou záminku.“

„Nechtěl jsem se ženit,“ řekl s důrazem. „Ale to neznamená, že jsi mi byla lhostejná. Taky mi to tehdy dost ublížilo.“

„Tomu nevěřím. Nikdy jsi nebral nic vážně, a už vůbec ne mě. Myslíš, že ti teď můžu věřit?“

„Myslím, že ano,“ řekl tiše. Viděl, že mu Kirry ani teď nevěří, a proto řekl: „Ten byt vedle tebe není moc velký, ale je tam fajn výhled. A když budeme bydlet tak blízko… Ať si Erikson něco zkusí!“

Zaváhala. To, co se dnes o Eriksonovi dozvěděla, jí nahánělo strach.

„A opravdu by nebylo lepší, kdyby ses nastěhoval ke mně?“ přemýšlela nahlas. „Mám dvě ložnice a umím vařit. Určitě bychom si nepřekáželi.“

„Vařit umím taky,“ řekl. „A dokonce se ani nebojím vysavačů. Ten poslední, co jsem měl, mi dokonce vydržel celých čtrnáct dní.“

„Čtrnáct dní?“ zeptala se udiveně.

„Jo. Nevím, proč ty krámy vyrábějí tak, že nic nevydrží. Když je taháš po podlaze a mlátíš s nimi o nábytek… No, prostě jim ty sloní choboty občas upadávají.“

Musela se dát do smíchu. Byl neodolatelný, jako vždy. Díky jeho žertíkům zapomněla dokonce i na Eriksona.

„Nechtěla bys mi dnes večer trochu pomoct se stěhováním?“ zeptal se.

„Klidně,“ odpověděla a představila si posunování nábytku a nesčetné jízdy výtahem. Svoje vlastní stěhování měla ještě v živé paměti.

„Vadilo by někomu, kdybys u mě bydlel?“ zeptala se a snažila se nedat najevo, jak moc jí na jeho odpovědi záleží.

„Myslíš… nějaké ženě?“

„Ano.“

„Ne,“ odpověděl.¨

„Aha, tak proč…“

„Asi ne,“ zasmál se. „Takže můžeme do tělocvičny?“

„Ještě jsem celá rozlámaná od minula,“ zafňukala.

„A to jsme se ještě zdaleka nedostali k tomu nej-důležitějšímu,“ řekl a zasmál se. „Asi budeš muset začít brát víc vitamínů.“

„Vypadá to tak,“ řekla a povzdechla si.

První půlhodinu si myslela, že ty pády snad nikdy neskončí. Ten večer ji však Lang začal učit i něco nového. Čím víc se toho o karate dozvídala, tím lépe dokázala pochopit lidi, kteří tomuto sportu propadli na celý život. Teprve teď pochopila, jak může někdo trávit všechen volný čas v tělocvičně.

Tentokrát tu byla i malá skupinka žen, které se také učily sebeobranu. Měl je na starosti Tony, majitel tělocvičny.

„Langu, vždyť ty ženy, co je má Tony, se toho učí daleko víc, než my,“ řekla Langovi vyčítavě, když se, celá uřícená, posadila na žíněnku.

„To je pravda, jenže to je zkrácený výcvik. Musí to zvládnout za čtrnáct dní. A až skončí, nebudou toho umět zdaleka tolik jako ty. Možná se naučí, jak někoho kopnout do holeně nebo jak vrazit útočníkovi koleno do rozkroku, ale to bude asi tak všechno. A takovéhle údery někdy nestačí. Ale až skončíme my, budeš se umět ubránit komukoliv, i kdyby měl sílu jako dinosaurus.“

„Aha,“ řekla rozpačitě.

„Zatím to zvládáš docela nadějně,“ řekl povzbudivě.

„Proč jsi mi nikdy dřív něco takového neukázal?“ řekla. „Myslíš, že by mě to tehdy nezajímalo?“ Zamyslel se. „Víš, Kirry, abych řekl pravdu…“

„No?“

„Víš, už tak bylo dost těžké se ovládat. A takovéhle cvičení, s neustálými doteky, pády a tělesným kontaktem… Prostě bych se asi neovládl.“

Překvapeně zvedla obočí. „Ale Langu, vždyť ty jsi mě nikdy nechtěl… jako ženu… Kromě té jediné a poslední noci,“ dodala rychle.

Přistoupil blíž, aby nemusel zvyšovat hlas a pronikavě se na ni podíval. Náhle ucítila sílu a žár jeho mohutného, silného těla tak, jako nikdy předtím. V jeho pohledu se objevilo něco, čeho si nikdy dříve nevšimla. Jakási nepojmenovatelná, smyslná síla, která jako by ji přibila k zemi.

„Chtěl jsem tě… tolik jsem tě chtěl. Toužil jsem po tobě celé noci. Ale ty jsi byla příliš nevinná, než aby sis toho všimla.“

„Určitě to bylo v tom,“ řekla, jenom aby přerušila sílu jeho pohledu. „Zdá se ale, že teď už ti to nevadí. Jsi starší. A zkušenější.“

Z její poslední věty ucítil osten žárlivosti. Odvrátil se a znovu se postavil. Stále ho chtěla, to věděl. Ale už to pro ni nebyla otázka života a smrti. Bude si to muset zapamatovat a nepřikládat zbytečně moc významu jejím reakcím. „Tak vstávej, jdeme na to,“ vyzval ji.

„Co teď?“ zeptala se.

„Zkusíme si to znovu. Ten poslední hmat se ti moc nepovedl, tak ještě jednou. A nemusíš do toho dávat tolik síly. Obratnost a mrštnost je v karate daleko důležitější, než hrubá síla.“

Zkoušela na něm nový chvat, ale Lang se smíchem odrážel každý její útok. Po několika beznadějných pokusech to vzdala.

„Langu, tohle není fér. Jak se to mám naučit, když mi k tomu nedáš šanci,“ zaprotestovala.

„Dobře, tak znova,“ zasmál se Lang a uvolnil se.

Tentokrát si dala opravdu záležet. Vykročila pravou nohou a levou se pevně zapřela do žíněnky. Otáčela jím tak dlouho, dokud neztratil rovnováhu. Ale v okamžiku, kdy začal padat k zemi, ztratila rovnováhu i ona.

Dopadla přímo na něj. Její pravá noha se ocitla mezi jeho mohutnými stehny a její dlaně skončily po obou stranách jeho hlavy. Ta poloha byla překvapivě příjemná a její intimita jí kupodivu nijak nevadila.

„Nikdo ti neříkal, abys na útočníka padala,“ zasmál se.

„Po… pomůžeš mi postavit se?“ zajíkla se.

„No… já bych řekl, že já už asi stojím,“ řekl Lang a smyslně se usmál.

Když se pohnula a pochopila jeho narážku, zrudla. Vymrštila se a shrnula si z čela pramen vlasů. Její oči metaly blesky.

„Naštěstí pro nás pro oba je to kimono dost volné,“ řekl s úsměvem, když se vztyčil vedle ní. „Tobě se to nelíbilo?“ zeptal se. „Mně celkem jo…“

„Jsi nesnesitelný, Langu Pattone! Doufám, že ti to už někdo někdy řekl!“

„Náhodou,“ zasmál se Lang. „Můžeš to brát jako lichotku. Tohle se jen tak nějaké ženské nepodaří. Vlastně bys na to měla být hrdá.“

„Chci jít domů. Okamžitě,“ řekla uraženě.

„Jak chceš, ale přijdeš o to nejlepší. Právě jsem tě chtěl naučit, jak se správně…“

„Dej pokoj,“ přerušila ho a snažila se vypadat pokud možno klidně.

„Ale no tak, Kirry, to byl jenom vtip,“ řekl omluvně.

„Mně to moc k smíchu nepřijde,“ řekla dotčeně a dlouze vydechla.

„Tak dobře, jak chceš. Vem si svoje věci a počkej na mě. Musíme se cestou stavit pro těch mých pár krámů.“

Zaváhala. „Možná, že s tím Erikson přestane,“ řekla.

Potřásl hlavou. „Ani nápad.“ Věděla, že Lang má pravdu. Lang bydlel v hotelu v centru města. Byla to zašlá, tmavá budova z dvacátých let. Lang bydlel v šestém patře.

„To je všechno?“ zeptala se Kirry udiveně, když uviděla Langa, jak vychází z pokoje s plátěným kufrem v ruce a sportovní brašnou přes rameno. „Cestuju nalehko,“ pokrčil rameny. „Ale vždyť musíš mít věcí daleko víc!“

„To jo. Mám je u Boba.“

„Aha, vidíš, to mě nenapadlo. Přece s sebou nebudeš kolem světa tahat rodinné šperky.“

Lang se pousmál. „Když už mluvíme o špercích, co jsi udělala s tím prstýnkem, co jsem ti tehdy dal?“ zeptal se pomalu.

Podívala se mu přímo do očí. „To si fakt myslíš, že bych si nechala něco, co by mi tě připomínalo?“

„Vždyť jsi dnes v tělocvičně…“ začal Lang.

„Chtěla jsem ho vyhodit.“

„Jsem rád, že jsi mně nezačala nenávidět natolik, abys to doopravdy udělala,“ usmál se. „Ale proč ho nenosíš?“

„Už jsem ti to dneska jednou řekla. Překážel by mi v práci. A od té doby, co jsi mě opustil, jsem ho neměla na ruce ani jednou. Chtěla jsem začít znova. A povedlo se mi to. Teď jsem se svým životem spokojená. A nechci na tom nic měnit.“

„Ale jsi sama,“ připomněl jí tiše.

„Vůbec mi to nevadí. A až mě to omrzí, najdu si někoho, kdo mě bude mít doopravdy rád.“

„Už sis někoho vyhlédla?“ zeptal se a sevřel čelisti. „Macka!“ řekla vítězoslavně. Zvedl obočí a ušklíbl se. „To přece nemyslíš vážně!“

„Proč by ne? Je milý, usedlý a finančně zajištěný. Tak proč ne?“

„Vždyť bys vedle něj vypadala jako puberťačka,“ zamračil se. „To krajkové prádlo nosíš kvůli němu?“

„Cože?“ vytřeštila na něj oči.

„Kirry, ty určitě nevíš nic o moderních technikách sledování, že ne?“ zeptal se ironicky. „Možná, že je to tak lepší. Byl bych nerad, kdybys začala doma chodit oblečená od hlavy k patě.“

„Ty šmíráku!“ zaječela a zrudla.

„Byla to náhoda, to přiznávám,“ řekl bezstarostně. „Asi budu muset tu kameru natočit víc doprava.“

Kirry se po něm ohnala a Lang jen taktak že uhnul. Pobaveně se zasmál. „Bylo to vynikající. Růžové prádlo, k tomu blond vlasy… Víla, která se vznáší v ranní mlze. Celou noc jsem kvůli tomu oka nezamhouřil.“

Provrtala ho pohledem. „Nenávidím tě.“

„Ale Kirry,“ smutně se zasmál. „Vždyť jsem neviděl nic víc, než co jsem viděl tehdy… u Chada.“

„Kdybych tenkrát věděla, že uvěříš všemu, co ti Chad řekne…“

„Já vím, nikdy bys nedovolila, abych se tě dotknul,“ dokončil za ni Lang větu.

Přitáhla si plášť těsněji k tělu. „Stydím se za to, co se tu noc před tím mezi námi stalo,“ řekla.

Udiveně se na ni podíval. „Proč by ses za to měla stydět? Lidé, kteří se mají rádi, se milují. Na tom přece nic není. A my jsme tehdy ani tak daleko nezašli. A byli jsme přece zasnoubení.“

„Snoubenci se milují, když se chtějí vzít. Proto sis mě vždycky držel od těla, co? Nikdy sis mě doopravdy vzít nechtěl.“

„Jednou nebo dvakrát mě to napadlo,“ řekl. „Byla jsi tím zatraceným snubním prstýnkem jak posedlá. Nechával jsem tě při tom, když jsi to tak moc chtěla. Ale tehdy by ze mě dobrý manžel nebyl. Několikrát jsem se ti to pokoušel vysvětlit, ale ty jsi mě nikdy neposlouchala. Byla jsi prostě moc mladá.“

„Mladá a hloupá. A hlavně zamilovaná.“

Odvrátil se od ní. „Cha, zamilovaná! Chtěla jsi se se mnou vyspat, a abys to mohla udělat, chtěla sis mě nejdřív vzít,“ obvinil ji.

„Máš pravdu,“ připustila. „Ale bylo v tom mnohem víc.“

„Bylo ti tehdy sotva osmnáct,“ řekl a obrátil se ke dveřím. „Teď už je to dávno pryč. A teď máme důležitější starosti, než se k tomu vracet.“

„Jistě.“ Podržela mu dveře a nechala ho vyjít z pokoje. Zhasla a Lang zamkl. Sešli do haly a Lang si promluvil s recepčním. Ujistil ho, že odchází jen dočasně a zaplatil za svůj pokoj na týden dopředu. Doufal, že by tato malá lest mohla Eriksona na nějakou dobu zmást.

Když otevíral dveře svého nového bytu, Kirry mu na chvíli podržela kufr. Byl tak těžký, že ji vzápětí rozbolela ruka. Zato Lang si s ním pohazoval, jako by v něm bylo jenom peří.

Jeho byt byl o něco menší než její, ale zato tu byl ještě lepší výhled. Pokoje byly nově zařízené. Převládala tu hnědá a tmavě zelená. Kirry se zdálo, že k Langovi se právě takový byt dokonale hodí.

„Tak tady se mi bude líbit,“ řekl a rozhlédl se kolem. „Bydlíme vedle sebe, takže bychom se mohli podělit o vaření. Jednou budu vařit já, potom zase ty,“ navrhl.

„To beru,“ řekla.

„Ale žádné usínání v mém křesle,“ řekl ostře. „A žádné přemlouvání. To na mě nezabírá. Do své ložnice žádné ženy nepouštím. Dá potom vždycky hroznou spoustu práce dostat je ven.“

Zasmála se. „To věřím.“

„A víš proč?“ zeptal se s úsměvem.

„Asi ti v posteli hned tak někdo nestačí,“ řekla a sklopila oči.

Otočil se k ní, ruce hluboko v kapsách. „Přesně tak.“

Její zelené oči přejížděly po jeho široké tváři a měla co dělat, aby ho nepožádala o polibek. Uvědomovala si, že by to nevedlo k ničemu dobrému, ale přesto ji napadlo, jaké by to bylo, kdyby k ní teď přistoupil, zvedl její tvář a políbil ji…

„Tak fajn, nechám tě, aby ses tu zařídil. Jsem hrozně utahaná a chce se mi spát.“

Otevřel dveře a podržel jí je. „Už jsem si to tu prohlédl. Máme ložnice vedle sebe. Když budeš něco potřebovat, stačí zaječet. Nikdy nespím moc tvrdě.“

„Díky, to ráda slyším.“

„A nezapomeň si vzít noční košili,“ řekl a ušklíbl se. „Sledovat tě prostě musím, už pro tvoje dobro. Ale nemusíš mi to zbytečně ztěžovat.“

„Vezmu si na sebe neprůstřelnou vestu,“ odsekla jedovatě. „Dobrou noc.“

„Dobře se vyspi.“

„Chtěla bych se ještě vykoupat,“ probodla ho pohledem.

„No dobře, dokud uslyším téct vodu, nechám kameru v koupelně vypnutou,“ slíbil a v očích se mu poťouchle zablýsklo.

„To musíš mít kameru i v mojí koupelně?“ zeptala se pobouřeně.

„Chlápkovi, kterého jsem hlídal posledně, se to taky moc nelíbilo,“ pokrčil rameny. „Máme pár ohromně zajímavých fotek, na kterých je se svou manželkou ve vaně a…“

„Langu, jak to prosím tě děláš, že jsi ještě naživu?“ zeptala se znechuceně.

„Hlavně se snažím zbytečně nerozčilovat daňové poplatníky,“ pokrčil rameny. „Tak se dobře vyspi. Kdyby něco, stačí zaječet.“

„Uvidíš, jak zaječím, když nevypneš tu kameru,“ pohrozila mu.

„Teda, ty mi taky musíš pokazit každou radost,“ zabručel.

„Já se na tebe taky nedívám, když se koupeš,“ odsekla.

Čekala, že se zasměje, ale místo toho se v jeho očích objevilo něco jiného. „A chtěla bys?“ zeptal se tiše.

PÁTÁ KAPITOLA

„Ani náhodou,“ řekla a zamračila se.

„Jak chceš. Nutit tě nebudu.“ Pokrčil rameny a připomněl jí, aby se nezapomněla zamknout.

„Copak jsem malá holka? Nemusíš mi to pořád opakovat,“ ohradila se.

„No dobře. Prostě jenom chci, abys byla v bezpečí. Něco mě napadlo. Co kdybychom jeli ráno do práce spolu? Můžu se s tebou vsadit, že když budu s tebou, Erikson se ani neukáže.“

„Radši ne. Mohl by si to vyložit jako zbabělost,“ řekla mezi dveřmi.

„Neblázni, Kirry, všechno má své meze. Jak dlouho si myslíš, že to vydržíš? Nervy nejsou nezničitelné. Copak nevidíš, jak to s tebou mává? Jestli to takhle půjde dál, nebude to trvat dlouho a zhroutíš se. A když pojedeme spolu, budeš moct být klidná. Nerad bych tě chodil navštěvovat do jednoho z těch domů s velkou zahradou kolem.“

Kirry se podívala na své ruce. Byly pokryty ledovým potem a třásly se. Musela dát Langovi za pravdu.

„Já vím, ale nechci, aby si myslel, že se ho bojím. I když to je pravda,“ řekla a nervózně se zachvěla.

Lang se na ni povzbudivě usmál. „Toho se bát nemusíš. Ten darebák si bude myslet, že jsem tě sbalil. Muži, jako je on, takhle přemýšlejí.“

„No, asi to nakonec bude to nejlepší, co teď můžeme udělat,“ kapitulovala po chvíli přemýšlení. „Ale doufám, že mě nebudeš chtít začít balit doopravdy. To jsme si nedomluvili.“

Jeho tmavé oči se zúžily. Cítila, jak ji jeho temný pohled pohladil. „A kdybych to chtěl zkusit, uspěl bych?“ zašeptal a v jeho pohledu bylo něco, čeho si nikdy dříve nevšimla.

„Asi ne. Nejspíš jsem proti tobě imunní,“ odsekla břitce.

„Možná jsi imunní proti planým neštovicím, ale ne proti mně. Stačí, když se na tebe po všech těch letech podívám a celá se roztřeseš. Myslíš, že to nevím?“

„No dobře, tak teda nejsem imunní, ale alergická. Někdo je alergický na jahody, někdo na bývalé agenty. Stačí?“

„Pamatuješ, jak jsme tehdy v parku našli ty ztracené děti? Chtěly vědět, proč máš kolem nosu pihy. Řekl jsem jim, že máš alergii na bonbóny. Bylo jim tě tak líto, že se z toho málem rozbrečely,“ zasmál se Lang.

Když si vzpomněla na ty doby, posmutněla. Jak to bylo dávno!

„Byl jsi ten nejlepší kamarád, jakého jsem kdy měla,“ řekla.

„Ty taky. Ale v té době by ze mě byl špatný manžel. Copak jsi to nepoznala? Chtěl jsem dokázat spoustu věcí. a to by s manželstvím nešlo dohromady.“

„Já vím, CIA,“ řekla a sklopila oči. Celá ta léta, kdy byl pryč, se o něj bála. A nebýt toho, že občas potkala Boba nebo Connie, nedozvěděla by se o něm vůbec nic. Když viděla v televizi, jak je práce v tajné službě nebezpečná, běhal jí mráz po zádech.

Jak mohla vědět, že se Lang vůbec někdy vrátí? Mohl skončit někde uprostřed džungle s nožem v zádech, mohli ho zabít teroristé… Když ho uviděla stát ve dveřích své kanceláře, byl to pro ni šok. Stále nedokázala pochopit, jak se dokázal vzdát života, který tak dlouho vedl. Co ho k tomu přimělo?

„Kirry?“ zeptal se tiše.

„Co… cože?“ probrala se ze vzpomínek.

„Ty jsi mě neposlouchala, co?“ zeptal se vyčítavě.

„To nic, jenom mě něco napadlo. Zdá se, jako by to bylo včera, a přitom je to už tak dávno… Četla jsem v novinách o akcích CIA a měla jsem o tebe strach. Jak jsem mohla vědět, že se ti nic nestalo?“

Jeho tvář ztvrdla. „To je přesně to, čeho jsem tě chtěl uchránit.“

„Chtěl jsi zabránit tomu, abych se o tebe bála? Chtěl jsi zabránit tomu, abych tě ve snech neviděla zabitého? To myslíš vážně? Langu, copak sis myslel, že tě přestanu milovat v okamžiku, kdy ode mě utečeš?“

„Přesné tak!“ řekl hrubě a vztekle praštil dlaní do zdi. „Když jsem odcházel, nenáviděla jsi mě. Copak to není pravda?“

„Chtěla jsem tě nenávidět,“ přiznala a smutně se usmála. „Ale nebylo to tak snadné, jak si možná myslíš. Nedokázala jsem na tebe zapomenout. Všechny ty vzpomínky… Bylo jich dost na celý život. Vy muži to máte daleko snazší. Ale ženy přemýšlejí srdcem, ne žlázama. Pro vás to nikdy neznamená víc, než se s někým vyspat.“

„Mýlíš se,“ ohradil se podrážděně. „Muži dokážou milovat stejně hluboce jako ženy. Na pohlaví vůbec nezáleží. Copak to nechápeš?“

„Chtěl jsi mě, ale odmítl jsi pro to cokoliv udělat! Copak bys odešel, kdybys mě doopravdy miloval?“

„To ty jsi mě přinutila odejít,“ řekl Lang rozčileně. „Taky sis mohla aspoň přečíst ten dopis, co jsem ti tehdy napsal!“

„Copak v něm bylo i něco jiného než další urážky a obvinění?“ zeptala se a hlas se jí roztřásl. Lang se zamračil a vrazil ruce ještě hlouběji do kapes.

„Tehdy už jsem věděl, jak to bylo s Chadem doopravdy. A měl jsem dost času, abych si uvědomil, co je a co není důležité.“

„Ale jak jsem to měla poznat? Nevěděla jsem o tobě vůbec nic, jenom že odcházíš k CIA a mě necháváš samotnou s výčitkami svědomí. Tehdy jsi řekl, že už mě nechceš nikdy vidět. Ale ano, Langu, přesně tak jsi to tehdy řekl, pamatuju si to do dneška.“

„Nikdy před tím jsem se se žárlivostí vyrovnávat nemusel,“ řekl zamyšleně. „Bylo to pro mně něco úplně nového. A potom, Chad byl můj nejlepší přítel. Cítil jsem se napálený a podvedený.“

„Ale Langu, tomu přece sám nevěříš! Prostě jsi chtěl odejít, a lepší záminku by sis těžko hledal. Kdyby to nebyla ta věc s Chadem, našel by sis něco jiného. Doufám, že se ti u CIA líbilo. Jenom nechápu, proč jsi toho nechal.“

Vášnivě se na ni podíval. „To myslíš vážně?“ zeptal se.

Tentokrát ji ale jeho touha nechala chladnou. „Jsem unavená, řekla a obrátila se ke dveřím. „Uvidíme se ráno, dobrou noc.“

„Jak chceš. Ale ráno pojedeš se mnou, ať už se ti to líbí nebo ne!“ vyštěkl zuřivě a práskl jí dveřmi před nosem.

Kirry se snažila napočítat do deseti, protože první, co ji napadlo, bylo vzít těžkou keramickou vázu, která stála na stolku, a hodit ji na zabouchnuté dveře. Naštěstí se dokázala včas ovládnout. Uvědomila si, že hádat se s Langem je jenom plýtvání energií, které v poslední době neměla nazbyt.

Když se podívala na telefonní záznamník, všimla si, že svítí červená kontrolka. Někdo jí tedy telefonoval. Tušila, že mezi vzkazy bude nejméně jeden od Eriksona, ale nemohla si dovolit vzkazy ignorovat. Její práce jí občas zasahovala do soukromého života. Zákazníci často volali až večer, kdy měli na telefonování více času než přes den. Zmáčkla tedy knoflík pro přehrávání a připravila se na nejhorší.

První vzkaz byl od Macka. Připomínal jí, že se ráno zastaví nový klient a prosil ji, aby se ho ujala. Další vzkaz byl omyl.

Třetí byl od Eriksona. Cítila, jak se jí sevřelo srdce.

„Jednou, až budeš bez tý svý gorilky, tě dostanu,“ ozval se sípavý hlas. „A co bude potom, Vaše Veličenstvo?“ Vzkaz končil surovým zachechtáním.

Vyndala ze záznamníku kazetu a vložila dovnitř novou. Otevřela malou bezpečnostní schránku a vložila do ní kazetu s Eriksonovým vzkazem. Kdyby se Erikson dopustil nějaké chyby, mohla by kazeta s jeho vzkazem sloužit jako důkaz u soudu.

Pokusila se usnout, a když se jí to konečně podařilo, celou noc se neklidně převalovala.

Ráno, když se pro ni Lang zastavil, byla už připravená.

„Hele co mám,“ ukázala mu včerejší kazetu ze záznamníku a vysvětlila mu, co na ní je.

„Nebude to trvat dlouho a tu chybu udělá,“ řekl Lang, strčil kazetu do kapsy a mrazivě se usmál. „A až tu chybu udělá, všechno mu to spočítáme,“ slíbil jí.

„Ale vždyť je to blázen,“ namítla.

„Možná je to blázen, možná jenom darebák,“ řekl. Počkal, dokud za sebou nezamknula a doprovodil ji k autu.

„Moment,“ zarazil ji, když chtěla nastoupit. Obešel auto a pečlivě si jej ze všech stran prohlédl. Dokonce se sehnul a prozkoumal i podvozek. Prohlídka ho zřejmě uspokojila, protože se na Kirry usmál a pomohl jí nastoupit.

„Co to mělo znamenat?“ zeptala se. „Myslíš, že by šel tak daleko a dal mi do auta bombu?“

„Opatrnosti není nikdy dost,“ řekl suše. „U lidí, jako je Erikson, nemůžeš odhadnout, co udělají příště. A netvař se tak vyděšeně,“ zasmál se. „Bombu v autě jsem se naučil zneškodňovat už dávno. Jednou v Evropě… no, raděj ti o tom nebudu nic povídat, je to tajné. Ale tehdy jsem taky musel zneškodnit bombu v autě. A majitel toho auta mi za to kupodivu ani nebyl moc vděčný.“

„Jak to?“ podivila se.

„No, když jsem skončil, zbyla mu z Rolls Royce hromada ohořelého plechu.“

Když uviděl, jak to na ni zapůsobilo, dal se do smíchu.

„Kirry, copak nevidíš, že si z tebe utahuju?“

Beznadějně potřásla hlavou. „Že já ti vždycky na ty tvoje vtípky skočím. Jsem asi dost naivní. A jednou bych na to mohla šeredně doplatit.“

„To je pravda. Ale až zvládneš aspoň základy sebeobrany, uvidíš, že na tom budeš mnohem lip. Potom si každý dá pozor. Nechápu, jak ses bez toho mohla až do teď obejít. Každý by se měl umět bránit. Mělo by se to učit na školách.“

„Prosím tě, tam mají úplně jiné starosti.“

„Ne, já to myslím úplně vážně. Sebeobrana by se klidně mohla učit na středních školách při hodinách tělocviku. A matky by se aspoň nemusely bát pouštět svoje dcery ven samotné, kdyby věděly, že se o sebe dokážou samy postarat.“

Kirry nedůvěřivě potřásla hlavou. „Jenže já jsem slyšela i o případech, kdy ke znásilnění došlo na ulici a za bílého dne.“

Lang potřásl hlavou. „Tak vidíš, jak je sebeobrana důležitá.“ Zamyslel se. „Víš, že když jsme spolu chodili, tak jsem se tě skoro bál? Byla jsi pokaždé pěkně nažhavená.“

„Nezačínej s tím zase,“ řekla a znechuceně se od něj odtáhla.

„Ale je to pravda, a ty to víš stejně dobře jako já. Byla jsi krásná a chtěla jsi mě. Dalo mi pokaždé spoustu práce udržet si tě od těla.“

Zaparkoval před budovou, kde byla její kancelář a rozhlédl se.

„No vida, Erikson nikde. Asi to vzdal. Ten chlápek, co jsem ho hlídal posledně, říkal, že ze mě jde strach,“ dodal nafoukaně.

„To byl ten, co jsi mu dal kameru do koupelny?“ zeptala se.

„Řekli mi, abych ho hlídal ve dne i v noci. Tak jsem to dělal,“ řekl a bezstarostně pokrčil rameny.

Uvědomila si, že i ji hlídá tak, jako hlídal toho muže. Vzpomněla si na kameru v koupelně a její tvář ztuhla. Její oči mluvily za ni.

„Kameru v koupelně jsem ale vypnul, máš na to čestné slovo skauta,“ řekl a zasmál se.

„Vždyť ty jsi nikdy skaut nebyl.“

„Ale ano. Dokud jsem nezapálil svůj první táborák. Bohužel jsem ho zapálil v obýváku našeho oddílového vedoucího, přímo na koberci. Chudák, nikdy nepochopil, co se vůbec stalo. Prostě přišel domů a měl táborák uprostřed pokoje. A víš, kdo to tehdy celé vymyslel? Bob. A dokonce pro mně vlastnoručně nasekal dříví.“

„Bob toho vašeho vedoucího asi neměl rád, co?“

„Když se nad tím tak zamyslím, tak asi ne.“

„Taky si myslím.“ zasmála se a vystoupila.

Když vykročili k budově, lehce ji vzal za ruku. Ucítil, jak se zachvěla a zastavil se.

„Možná že jsi moc vznešená, než aby ses vodila za ruku se svou gorilou,“ zamumlal temně.

Cítila, jak si jeho palec hledá cestu do její měkké dlaně. Všechno to začínalo znovu a Kirry věděla, že jeho kouzlu teď už nedokáže odolat.

„Ne, to ne. Jenom nechci přivolávat to, co bylo,“ řekla tiše.

„A co kdyby to tentokrát skončilo úplně jinak? Co kdyby to skončilo tak, jak končívají pohádky,“ zašeptal.

Zatočila se jí hlava. Je to jenom hra, uvědomila si. Dělá si z tebe legraci a ty to bereš vážně, okřikla se.

„Dej pokoj, ty vtipálku,“ zasmála se a setřásla jeho ruku.

„Kirry, já…“

Nestihl dokončit větu. Zpoza rohu se s kvílícími pneumatikami vyřítilo tmavé sportovní auto. Lang zareagoval okamžitě. Strhl Kirry za obrubník a sám se skryl za hydrant. V jeho ruce se jako zázrakem objevila automatická pistole.

„Blázen jeden zatracená!“ zaklel, když se auto prohnalo kolem. Kdyby to byl modrý sedan, asi by se nedokázal ovládnout a vystřelil by po jeho pneumatikách – a o tom, že by neminul, ani na okamžik nepochyboval.

„To nic, minul nás o kilometry,“ řekla Kirry zadýchaně a oprášila si sukni.

„To teda ne, bylo to jen taktak.“ Teprve když se podíval na Kirry, uvědomil si, co všechno se mohlo stát. Představil si ji, jak leží na ulici v kaluži krve a zachvěl se.

„Naštěstí to tentokrát nebyl náš starý známý. Lidi dneska jezdí jako blázni,“ řekla a snažila se, aby to vyznělo pokud možno bezstarostně. Nezdálo se, že by se Lang uklidnil. Vzal ji za ruku a rychle ji dovedl ke vchodu.

O něco později se posadil ke svému počítači a vyťukal na jeho obrazovce tajné heslo, kterým se vstupuje do policejní registrace vozidel. Když se dozvěděl odpověď na svoji otázku, jeho tvář ztvrdla jako kámen a po zádech mu přejel mráz.

Erikson měl dvě auta. To druhé byl černý sporťák.

Na Kirry ten den čekala spousta práce. Po dlouhé a vyčerpávající poradě vedení jejich firmy začala pracovat na nových zakázkách. Ráno se sice měla setkat s jejich novým klientem, ale Mack jí oznámil, že klient schůzku odvolal, a jí se to zrovna ten den celkem hodilo. Zdálo se, že s touto zakázkou budou v budoucnu problémy, protože o ní Mack nechtěl předem mluvit.

Po obědě se u ní na chvíli zastavila Betty.

„Tak jak to vypadá s tím novým zákazníkem?“ zeptala se zvědavě.

„Nevím, dneska se neobjevil. Přeložili jsme to na zítra. Mack říkal, že s tím asi budou problémy.“

„Chtěla jsem se tě zeptat, jestli bys nešla do kina. Ale asi to není zrovna ten nejlepší nápad, když máš teď v patách toho slimáka.“

„Langovi by se to asi moc nelíbilo,“ souhlasila Kirry.

„Je to fešák,“ poznamenala Betty. „Nejde po něm někdo? Myslím ženskou, ne iráckou rozvědku.“

„To nevím. Pokud vím, tak jediný člověk, se kterým kromě mě něco měl, byla taková dost sexy modelka. Ale s tou se rozešel ještě před tím, než jsme spolu začali chodit. Jmenovala se Lorna. Lorna McLaneová.“

Betty se zarazila. „Lorna McLaneová?“

Kirry se na ni zvědavě podívala. „Hele, Betty, copak to má znamenat?“

„No tak se přece jmenuje ten klient, co se tu měl ukázat dneska ráno. Určitě. Pamatuju si její jméno z časopisů, co odebírám.“

Kirry se posadila. „A co od nás chce?“

„Pokud vím, má někde na jižním předměstí módní salón a chce, abychom pro ni zorganizovali módní přehlídku a zajistili tomu pořádnou publicitu.“

„No, zdá se, že to bude opravdu něco extra, to si nemůžeme nechat ujít,“ řekla Kirry a když si všimla Bettina pohledu, dodala: „Jak jsem řekla, rozešli se s Langem ještě dřív, než jsme spolu začali chodit. Ne že by na tom záleželo.“

Betty se potutelně usmála.

„Neblázni, Betty, teď je to náš bezpečnostní šéf, to je všechno. Nic víc mezi námi není.“

„No jasně, vždyť nic neříkám. Ale víš o tom, že je Lorna dobrá přítelkyně paní Lancasterové?“

Kirry ztuhla. „Myslíš… myslíš, že se znají tak dobře, aby paní Lancasterová řekla Lorně o Langově novém zaměstnání?“ zeptala se a cítila, jak jí na dlaních vyráží ledový pot.

„Určitě. A pokud vím, Lorna se za Langa u paní Lancasterové přimluvila. A taky to byla ona, kdo o tom místě Langovi řekl. Copak jsi to nevěděla?“

„Ne, to jsem teda nevěděla,“ řekla Kirry a její oči potemněly. Lang se tedy o tomto místě dozvěděl od Lorny – a jí řekl, že mu o tom pověděl známý Měla pocit, že si s ní osud ošklivě zahrál.

„Myslela jsem, že tohle tady ví každý,“ řekla Betty zaraženě. „Ale to, že u nás teď Lang pracuje neznamená, že mu bude Lorna pořád v patách. Když na to půjdeš šikovně…“

„Dej mi s ním pokoj,“ vykřikla Kirry rozčileně. Měla pocit, jako by ji někdo polil ledovou vodou. Dělala si zbytečné naděje, zatím co skutečnost byla úplně jiná. Už tak měla nervy zničené Eriksonem –a teď ještě tohle!

Na Lornu si velice dobře pamatovala. Byla vysoká, štíhlá, s dokonalou postavou a ďábelským výrazem v uhrančivých tmavých očích. A jestli se od té doby, co se rozešla s Langem, neprovdala – co jí mohlo zabránit v tom, aby nezkusila štěstí podruhé? A milá, ale beznadějně staromódní Kirry? Ta prostě není na programu. Nevypadá sice špatně, ale copak se může srovnávat se špičkovou modelkou? Zvlášť když se Lorna nikdy nehodlala nijak omezovat ve věcech, týkajících se sexu.

„Neber si to tak,“ řekla Betty konejšivě. „Co kdybychom si skočily na oběd?“

„Na jídlo nemám ani pomyšlení.“

„Tak ti aspoň skočím pro kafe. Nemám to sice v popisu práce, ale když už chodím kolem kávovaru…“

„Betty, proč si sakra Lorna otvírala salón zrovna v San Antoniu? Vždyť je jich tu jako máku! Myslíš, že to bylo kvůli Langovi?“

„No, abych pravdu řekla, kdybych se o to chtěla vsadit, myslím, že bych vyhrála,“ řekla Betty po chvíli zaváhání. „To ti na něm tak záleží?“

„Ale ne. A stejně už se mi ani nelíbí,“ odpověděla Kirry a snažila se, aby její odpověď vyzněla bezstarostně.

„Jo, holka, tak tohle povídej někomu jinému,“ zabručela Betty, když za sebou zavírala dveře.

Když ji Lang pozdě odpoledne vyzvedl z práce, byly jeho oči plné obav. Rozhlížel se po parkovišti ještě opatrněji než jindy.

„Dneska jsem ten modrý sedan od rána neviděla,“ řekla, když odbočovali na ulici.

„A co černý sporťák?“ zeptal se.

„To ano, ten jsem viděla dokonce několikrát.“ Když se mu podívala do očí, bylo jí vše jasné. „Nemusíš nic říkat,“ zasmála se zničeně. „Je mi to úplně jasné. Erikson má dvě auta, a to druhé je černý otlučený sporťák. Ten, co jsme viděli ráno.“

„Trefila ses.“

„Čím dál tím lip.“ Tohle byla ta poslední kapka.

„Jak to myslíš?“ zeptal se Lang.

Podívala se na něj a měla pocit, jako by se její život proměnil v rozvaliny. Bylo to stejné jako tehdy. Věděla, že ji Lang znovu opustí.

„Věděl jsi, že má naše agentura nového zákazníka?“ zeptala se.

„Když se na to ptáš, bude to asi někdo, koho znám. Tak kolem toho nechoďjako kolem horké kaše. Řekneš mi, o co vlastně jde, nebo si budeme hrát na schovávanou?“

„Lorna McLaneová chce, abychom pro ni zorganizovali módní přehlídku se vším, co k tomu patří. Televize, noviny a tak dál.“ Nijak ho to nepřekvapilo. Pochopila, že o tom věděl dávno před ní.

„A proč ne? Určitě vám za to dobře zaplatí. Obchod je obchod.“

„Tak ty jsi o ní věděl,“ řekla.

Pokrčil rameny. „Jasně že jsem o ní věděl. Jak si myslíš, že bych se jinak dozvěděl o tomhle místě? Lomu prostě napadlo, že bych rád změnil zaměstnání a tak mi zavolala. Řekla, že by pro mě měla nabídku, která by mě mohla zajímat. Nic víc, nic míň.

Možná si ještě vzpomeneš, že jsem se s ní rozešel ještě před tím, než jsme se my dva dali dohromady,“ připomněl jí. „A vůbec, s ní to nebylo nic vážného. Tehdy,“ dodal jedovatě.

Cítila, jak se jí rozbušilo srdce. „Viděl jsi ji někdy? Myslím od té doby, co ses vrátil,“ zeptala se a zoufale se snažila nedat na sobě znát, jak jí záleží na jeho odpovědi.

Vrhl na ni krátký, rychlý pohled a když uviděl vražedný výraz jejích očí, odvrátil se.

„Vlastně ano, jednou jsme spolu byli na obědě,“ řekl a usmál se. „Trochu zestárla, ale pořád je to parádní kočka. Jako vystřižená ze žurnálu.“

Kirry sevřela kabelku a kousla se do rtu.

Langovi se zachvělo srdce. Měl tedy ještě pořád šanci. Stále jí na něm záleželo! Proč by jinak žárlila?

„Nezapomeň, že nás dnes čeká další lekce karate,“ připomněl jí.

„Myslela jsem, že až zítra,“ řekla a hlas se jí třásl.

„Myslím, že čím rychleji nám to půjde, tím lip pro nás pro oba, ne?“ řekl a Kirry s ním musela souhlasit. Alespoň na chvíli zapomene na své problémy.

„Vy jste se s Lornou tehdy málem vzali, ne?“ zeptala se.

„Jenom málem. Ona chtěla být modelka a já jsem chtěl k CIA, ale ještě že to tehdy dopadlo takhle. Promluvili jsme si o tom a shodli jsme se, že bude nejlepší, když se rozejdeme,“ řekl nedbale a zaparkoval před domem.

Vypnul motor a obrátil se k ní.

„Tehdy jsem toužil po kariéře víc než po čemkoliv jiném, a dodnes toho nelituju. To, co jsem za ta léta prožil, za to stálo. A kromě toho jsem teď taky mnohem zralejší a zodpovědnější než tehdy.“

„Je to vidět,“ řekla. V jeho tváři se objevily rýhy, které si nepamatovala. Ale sklon k šaškování a jeho smysl pro humor ho neopustily ani teď.

„Měla jsem tě ráda takového, jaký jsi byl,“ poznamenala.

„Já tebe taky. Byla jsi mnohem živější a bývala s tebou legrace,“ řekl a zasmál se.

„Moje práce s sebou nese spoustu zodpovědnosti. A Erikson mi na náladě taky nepřidá,“ povzdechla si.

„Já vím. Ale jednou udělá chybu, o tom nepochybuju. A až ji udělá, šeredně na to doplatí, tím si můžeš být jistá.“

„Pokud na to ovšem dřív nedoplatím já. Kdy už začnem dělat něco víc než padat na žíněnku,“ zeptala se netrpělivě. „Už se konečně chci něco naučit!“

„A co by to mělo být? Třeba jak někomu zlomit ruku?“

„To by snad pro začátek mohlo stačit,“ zasmála se. „Jenom doufám, že ta ruka nebude moje,“ zašklebil se Lang vesele.

„Copak bych mohla ublížit kamarádovi? Za co mě máš!“

Celou cestu k tělocvičně se Lang nemohl zbavit pocitu, že je někdo sleduje. Byl rád, že to na něm Kirry nepoznala, protože ji nechtěl zbytečně vyděsit. Nejraději by zastavil a vytloukl z Eriksona duši, ale věděl, že by to k ničemu nevedlo. Jen by tím Kirry vystavil ještě většímu nebezpečí, a to nemohl připustit. Došel však k názoru, že je nejvyšší čas začít s útočnými chvaty.

Po několika zahřívacích cvičeních si zopakovali minulou lekci a rychle přešli k nácviku ústupových a vyprošťovacích manévrů.

„Teda, to je ale otrava,“ reptala Kirry, když po desáté zkoušeli únik ze škrcení.

„Musíš se na to pořádně soustředit. Tohle není žádná legrace. Musíš si představit, že to je skutečnost a ne jenom hra.“

Zkusila to znovu, ale už neměla v rukou žádnou sílu.

„No tak dobře, když to nejde po dobrém…“ zabručel Lang nespokojeně a přiblížil se k ní. Výraz jeho tváře ji vyděsil. Surově ji chytil za hrdlo a jediným stiskem jí vyrazil dech. Zmocnila se jí panika a před očima se jí roztančila zelená a rudá kola.

V příštím okamžiku se ale ovládla a instinktivně použila chvat, který se právě naučila. Pevně se zapřela, vyvedla ho z rovnováhy a povalila na žíněnku.

Když padal, jediným plynulým pohybem přešel do kotoulu, jako by měl klouby z gumy. Vymrštil se zpět do útočné pozice, naznačil výpad rukou a pronikavě zařval.

Kirry udělala to, co jí velel instinkt – přitiskla si dlaně na tváře a zaječela.

Muži na druhé straně tělocvičny se dali do hurónského smíchu.

Znali tuhle šokovou techniku ještě z doby, kdy Lang učil karate mladé policisty.

Kirry popadla dech a provrtala Langa zuřivým pohledem. „Ty zvíře!“ zakřičela. „To nebylo fér!“

„Lidi se bojí dvou věcí – pádů a nečekaných ostrých zvuků,“ řekl nevzrušeně. „Sama jsi právě viděla, jak dokáže protivníka paralyzovat nečekané zaječení. Je to jedna z věcí, které se musíš naučit. Když pořádně zaječíš, protivník se zarazí a ty tím získáš trochu času.“

„To se mi snad má líbit, že na mě řveš?“

„To ne, ale aspoň si to dobře zapamatuješ. Nikdy nevíš, kdy se ti to bude hodit.“

Věděla, že jí nezbývá nic jiného než mu uvěřit. Ale přesto jí trvalo dost dlouho, než se uklidnila.

„Tak co, už nemůžeš?“ zeptal se, když viděl, jak zápasí s dechem.

„Ani náhodou! To, co zvládneš ty, zvládnu taky! Jen si zkus něco začít.“

„Takhle se mi líbíš,“ usmál se na ni Lang.

ŠESTÁ KAPITOLA

Po další hodině cvičení se Kirry zřítila na žíněnku. Lapala po dechu a měla pocit, že má všechny kosti v těle rozdrcené.

„Tak co, vzdáš to?“ zeptal se Lang ironicky.

„Jenom na chvíli,“ odpověděla. Byla zpocená, jako by právě vylezla ze sprchy. Vlasy jí zplihly, takže vypadala jako rozpustilý uličník.

„Pamatuješ, jak jsme se tehdy šli vykoupat do řeky?“ zeptal se s úsměvem. „Skoro ses tenkrát utopila. Nemohla ses smířit s tím, že nedokážeš přeplavat na druhou stranu. Musel jsem tě přitáhnout zpátky ke břehu.“

„Ale skoro jsem to tehdy dokázala,“ ohradila se.

„A když jsem s tebou plaval zpátky ke břehu,“ řekl, snížil hlas a zadíval se jí přímo do očí, „uplaval ti horní díl plavek.“

Cítila sílu jeho pohledu, stejně jako ji cítila ten den, kdy poprvé stála před někým nahá. Langovy oči na jejích pevných ňadrech tehdy způsobily, že celá zrudla studem a její srdce se rozbušilo šíleným rytmem.

Lang si tehdy odpustil jakékoliv žertíky, které by ji uvedli do ještě větších rozpaků a ani nikdy později o tom nežertoval. Když ji vynesl z řeky a viděl, co se stalo, uložil ji zpět do vody a když našel její plavky a vrátil jí je, otočil se a počkal, dokud si je znovu neoblékla.

„Dodnes si pamatuju výraz, který jsi tehdy měla v očích,“ řekl zamyšlené. „Byl to pro tebe šok, ale bylo v tom i vzrušení a očekávání. Kdyby to chtěl nějaký malíř namalovat, byl by to pro něj pěkně tvrdý oříšek.“

„Bylo to pro mě něco úplně nového,“ řekla. „Pro tebe samozřejmě ne,“ dodala trpce.

„Myslíš?“ zeptal se tiše a v jeho očích se objevilo cosi tajemného.

Odvrátila se. „No dobře, nechrne toho. Už je to dávno. Dnes jsou z nás úplně jiní lidé.“

Vzpomínal na všechna místa, kam spolu chodili. Vzpomínal na jejich důvěrné rozhovory a Kirryiny oči plné smíchu. Ale vzpomněl si i na její slzy.

„Zklamal jsem tě tehdy,“ řekl najednou.

„Nebyl bys šťastný, kdybys zůstal,“ řekla přes rameno. „Chtěl jsi svoji svobodu a proto ti to neklapalo s Lornou ani se mnou.“

Jeho oči se zúžily. „S Lornou to bylo jinak,“ řekl. „Od začátku věděla, že si ji vzít nechci, a taky to tak brala. Ale tobě jsem přece žádné podmínky nekladl. A ze začátku jsem naši svatbu nevylučoval.“

„Dokud sis nezačal myslet, že jsem se vyspala s Chadem,“ dokončila větu za něj. „A to ranilo víc tvoji pýchu než tvoje srdce, nemám pravdu?“

„Kirry, někteří muži se s láskou vyrovnávají jen těžce,“ řekl a dlouze se jí podíval do očí. „A když se někdo chce usadit…“ Vzpomněl si na svoje dětství a jeho rysy ztvrdly.

„Já vím, že jsi na to nebyl připravený,“ přinutila se k úsměvu. „A já jsem věděla, že práce v CIA je pro tebe důležitější než já.“

„Kirry,“ začal pomalu. „Nedávno jsem se tě zeptal, jestli bychom nemohli začít znovu. Neodpověděla jsi mi, ale já jsem to myslel vážně.“

Její srdce se sevřelo, ale snažila se nedat to na sobě znát. „Já nevím, Langu…“

„Můžeme začít tam, kde jsme přestali,“ řekl. „Teď je z tebe žena. Už dávno nejsi dospívající žába. Náš vztah by mohl být mnohem… plnější.“

„Myslíš to tak, že bychom spolu mohli začít spát?“ zeptala se jízlivě.

Natáhl nohy a zamyslel se. „Ano, přesně tak.“

„Věděla jsem to.“ Natáhla se pro svůj vak a beze slova se začala obouvat.

„Tak co?“ zeptal se.

Zvedla obočí. „Co co?“

„Jak by se ti líbilo začít znova?“

„Nerada lepím rozbitá zrcadla,“ řekla. „A víš, co si myslím o sexu?“

„Nikdo po tobě přece nechce, aby ses vyspala s každým, koho potkáš,“ řekl rozzlobeně. „Jenom se mnou.“

„Jak dlouho, Langu?“ zeptala se trpce. „Dokud se mě nenabažíš?“

Všiml si výrazu, který se objevil v jejích očích.

„Chytáš mě za slovo,“ obvinil ji.

„Ne. Ty prostě potřebuješ ženskou a já jsem právě po ruce,“ řekla a v očích se jí zablýsklo. „Díky, Langu. Je to ohromně povzbuzující, vědět, že ve mně vidíš zábavou na půl hodiny!“

Zvedla se k odchodu.

„Ty puritáne,“ vyhrkl. Nenechala ho ani dokončit to, co jí chtěl říci. Zdálo se, že mu nechce dovolit, aby jí učinil vážný návrh. Pořád očekávala vztah na celý život a neměla ho ráda natolik, aby ze svého požadavku chtěla slevit. Byla to zřejmě nepřekonatelná bariéra. Stejně jako tehdy. Prostě nevěřila, že by to s ní myslel vážně a současně se nedokázal smířit s manželstvím.

„Když se budu chtít s někým vyspat, dokážu si chlapa najít sama, a nebude to nikdo, kdo má za sebou šňůru bývalých milenek. Nevyspala bych se s tebou, ani kdybys měl lékařské potvrzení, že jsi v pořádku.“

Vzala svůj vak a vykročila k východu.

„Stůj,“ řekl a zastoupil jí cestu. Zesinal, ale stále se ještě dokázal ovládat. „Dnes večer beze mě nikam nepůjdeš. Nebo jsi snad zapomněla na svého druhého nápadníka?“

Zaváhala. Její vztek byl najednou méně důležitý než strach z toho, že na ni někde ve tmě číhá Erikson.

„Jsem rád, že jsi přišla k rozumu,“ řekl suše. „Počkáš, až se převleču. Odvezu tě domů. A kromě toho, že dělám svoji práci, jsme si kvit. Spokojená?“

„Fajn,“ řekla a přinutila se k úsměvu. „Dokážu se bez chlapů obejít. Prostě je k životu nepotřebuju,“ dodala.

„Se mnou je to to samé. Dokážu žít i bez žen. A když budu chtít… Lorna nikdy puritánská nebyla.“

Jeho poslední poznámka ji ťala přímo do srdce. Otočil se a beze slova odešel do šatny. Bylo to tak, jak si myslela. Vracel se k Lorně. A ta nikdy staromódní nebyla, to tedy ne! Teď mu nesměla dovolit, aby si myslel, že se kvůli němu bude trápit. Podívala se na svůj vak a několikrát prudce zamrkala, aby potlačila slzy, které se jí draly do očí. Doufala, že je Lang jiný než býval tehdy. Teď se však ukázalo, že se za ta léta jeho názory nijak nezměnily. Stejně jako tehdy nepotřeboval pro život nic stálého. A nezávazný vztah Kirry nehledala. Nedokázala by se smířit s myšlenkou, že ji kdykoliv může odhodit jako starou, nepotřebnou botu. A co by se stalo potom? Znovu by jí to zlomilo srdce, stejně jako tenkrát.

O pět minut později se Lang vrátil. Navzdory několika hodinám tvrdého tréninku vypadal svěže. Zato Kirry se cítila k smrti unavená. Následovala ho k autu a beze slova nastoupila. Než Lang nastoupil a nastartoval, pečlivě auto prohlédl. Jejich rozhovor ho sice vyvedl z rovnováhy, ale nemohl si dovolit zapomenout na Eriksona. Věděl, že lidé jako on jsou zákeřní, a proto ho bylo třeba brát vážně.

Opustil Kirry u dveří a formálně jí popřál dobrou noc. Spát šel neobvykle brzo.

Věděl, že nemá smysl se s Kirry hádat, ať už šlo o minulost nebo současnost. Vrátil se, protože se chtěl usadit. Ale Kirry ho nepochopila. Nebo ani pochopit nechtěla. Její kariéra je asi vše, co teď potřebuje. A to, že žárlí na Lornu, ještě neznamená, že ho miluje.

Obnovil svoje styky s Lornou jenom proto, aby Kirry podráždil. Před několika lety mu Lorna vyhovovala, ale jejich cesty se za tu dobu rozešly. Lorna byla stále velice sexy, ale jeho srdce patřilo Kirry. Problém byl v tom, že Kirry už ho nechtěla. To ho ranilo, protože stačilo, aby se na ni podíval, a ucítil žár, kterému nedokázal vzdorovat. Ale tím se teď nechtěl zatěžovat. Kostky byly vrženy.

Obrátil se na posteli a zavřel oči. Teď potřeboval spánek, spousty spánku.

V posledních dnech se Erikson neobjevil. Pro Kirry, která ho teď viděla za každým rohem, to byl šok. Ale jak čas ubíhal a žádné další výhrůžné telefonáty nepřicházely, získávala postupně svoji ztracenou rovnováhu. Byla šťastná a uvěřila, že to Erikson vzdal. Možná si spočítal, že cena, kterou za svoje uspokojení platí, je příliš vysoká. Koneckonců to dávalo smysl pokud ji ovšem jenom nechtěl ukolébat

falešným pocitem bezpečí. Když se však stále nic nedělo, začala být trochu optimističtější. A to, že se Erikson stáhl, byl jenom jeden z důvodů ke spokojenosti. Nakonec totiž přece jen obdržela Lorninu objednávku. Znamenalo to sice, že s ní bude muset strávit spoustu času, ale teď už si byla jistá, že to zvládne.

Lorna zřejmě měla potřebu prodiskutovat s Kirry každý detail, ať už byl jakkoliv nedůležitý.

„Ten nápad s taneční skupinou se mi celkem líbí,“ řekla jí při obědě. „Nemůžu ale dopustit, aby se mi práce míchala do soukromého života. Budeš to prostě muset zařídit tak, aby se se mnou jejich manažer setkal odpoledne. Večer jdu totiž s Langem do divadla.“

Kirry se snažila nedat ani koutkem oka najevo svoje pocity. Doufala, že její úsměv vypadá přesvědčivě.

„Uvidím, co se dá dělat,“ slíbila, ačkoliv by Lorné v tom okamžiku nejraději převrátila do klína mísu s rajskou omáčkou, která stála na stole. Věděla, že tohle bude problém a že druhá strana nemusí na Lorniny rozmarné požadavky přistoupit.

„Výborně. A ještě jedna věc, Kirry. Je naprosto nezbytné, abys měla byt hned vedle Langa?“ zeptala se Lorna hlasem plným zášti. „Zdá se mi, že mu to moc nevyhovuje.“

„Nastěhoval se vedle mě, protože mi vyhrožoval jeden bývalý zaměstnanec,“ řekla Kirry. Nezmínila se o tom, že je slyšela, jak se u Langa o půlnoci smáli, ani o tom, že kvůli tomu nemohla pár nocí spát.

„Jak se zdá, to už přestalo, a tak nevidím důvod, proč by se Lang nemohl vrátit do hotelu.“

Vlastně by jí to vyhovovalo. Byla by alespoň ušetřena jejich společnosti. Pokrčila rameny a přikývla.

„Věděla jsem, že budeš souhlasit. Říkala jsem mu, že ti to nebude vadit. Ale když ti muži jsou takoví zbabělci, co se týká ženských slz, že ano?“

Takže oni už o tom spolu mluvili. Tohle byla rána pod pás. „Na to se mě mohl zeptat sám,“ řekla.

„Ach, nedokázal se k tomu přinutit. Ale až mu to řeknu, bude mít radost.“

„O tom nepochybuju,“ řekla Kirry.

„No a co se týká novinářů, myslíš, že bys mohla přesvědčit lidi od CNN, aby přijeli…?“

Když den končil, cítila se Kirry naprosto zničená. Nepamatovala si, že by jí někdy bylo tak jako dnes.

Lang se u ní zastavil jen krátce. Jeho tvář byla jako ze žuly a sotva na ni promluvil. Choval se zdvořile a rezervovaně. Věděla, že na ni stále dává pozor, ale už v tom nebylo nic osobního. Jejich vztah ochladí. Kirry znovu proklínala minulost. Proč jen se musel vrátit do jejího života, pomyslela si mrzutě.

Odpoledne strčil hlavu do její kanceláře jenom proto aby jí řekl, že odpoledne se o sebe bude muset postarat sama, protože on jde s Lornou do nedaleké restaurace na večeři. Připomněl jí, aby si dala pozor na Eriksona a to vedlo k zuřivé výměně názorů. Když odešel, ulevilo se jí. Dokážu se o sebe postarat sama, řekla si vzdorovitě, když za sebou zavřel dveře. A byla si jistá, že to zvládne. Dokud nepřišla ke svému autu.

Erikson seděl na předním sedadle a výsměšně se šklebil.

Ztuhla a vytřeštila na něj oči. Tak on se vrátil!

Chtělo se jí křičet. Celé to začínalo znovu. Cítila, jak se jí zvedá žaludek, a nedokázala tomu zabránit.

„Ahoj pusinko,“ řekl a mrazivě se zasmál. „Myslela sis, že jsem na tebe zapomněl?“

„Vypadni z mýho auta!“ neovládla se a zaječela.

„Cha, zkus mě k tomu donutit,“ zachechtal se.

Věděla, že nemá smysl se o to pokoušet. Erikson pracoval v bezpečnostní službě. Těch pár chvatů, které ovládala, by snad stačilo na nějakého zelenáče, ale Erikson má určitě barevný pás, zatím co ten její je ještě pořád bílý. Vědět, kdy zaútočit, je stejně důležité jako vědět, kdy ustoupit, vzpomněla si na Langovu radu. A ona ještě útočit nedovedla. Vždy čekala, až protivník přijde k ní, a to jí dávalo výhodu.

To vše jí probíhalo hlavou, zatímco se dívala na Eriksona. Samolibě se pochechtával a v jeho odulé tváři se objevil úsměv hyeny, která se blíží ke své kořisti.

„Tak fajn, pane Eriksone. Když vás nedostanu z auta já, co kdyby to za mě udělala policie?“ řekla a snažila se, aby to vyznělo pokud možno sebevědomě.

Otočila se a vykročila zpět k budově, tvář zrudlou vztekem.

Když došla ke dveřím, uslyšela prásknutí dvířek. Otočila se. Erikson vystoupil z jejího auta a byl na cestě ke svému modrému sedanu.

Pozorovala ho, dokud nevycouval na ulici. Když zatáčel za roh, dlouze zatroubil.

Zaváhala. Má smysl volat policii, když už je pryč? Nakonec si řekla, že čím dřív odtud zmizí, tím lip. Vrátila se ke svému autu a otevřela dvířka.

Na podlaze ležel granát. Trhla sebou a zavrávorala zpět, ale už bylo pozdě. Granát explodoval.

Instinktivně zavřela oči a čekala, až ji tlaková vlna srazí k zemi. Místo toho jí mozkem projelo ostré prásknutí a její auto se naplnilo oblaky bílého dýmu. Uskočila stranou právě včas, aby ucítila jen bodavou bolest v očích a hrdle. Rozkašlala se. Slzný plyn, uvědomila si.

To byla ta poslední kapka. Ten darebák! Rozzuřeně vběhla do budovy a zavolala na policejní stanici. O několik minut později přijelo hlídkové auto a hned za ním Lang.

Vystoupil. Jeho tvář byla bledá.

Otočila se k prvnímu policistovi a přesně mu popsala, co se stalo. Lang stál vedle a jeho tvář ztratila jakýkoliv výraz. Počkal, dokud nedomluvila a nezodpověděla všechny otázky.

„Teď už je určitě dávno pryč,“ řekla mrzutě. „Nemyslím, že by mě chtěl zranit…“

„Kdyby to chtěl udělat, použil by opravdový ruční granát a ne dýmovnici,“ ujistil ji mladý seržant. „Ale i tak by se to dalo kvalifikovat jako teroristický čin, a také bychom ho mohli dostat za vloupání.“

„Pokud ovšem najdeme v autě nějaké otisky prstů,“ připomněl tiše ten starší. Podíval se na Kirry. „Měl rukavice?“

Připomněla si Eriksonovy ruce na volantu. Měl černé rukavice z tenké kůže. „Ano,“ řekla rozladěně.

„Takže to vypadá,“ řekl starší policista, „že to je vaše slovo proti jeho.“

„Ale…!“

„To je zákon,“ řekl rozčileně policista. „Nikomu z nás se to nelíbí. Dokážete si představit, kolik žen se dnes cítí ohroženo? A my jim nemůžeme nijak pomoct. Co bych dal za zákon, který by tomuhle dokázal zabránit! Ale zatím nic takového neexistuje. Nejste jediná oběť. Dokážu si představit, jak vám asi je.“

„A kdopak je tohle?“ řekl náhle ten mladší a podezíravě se podíval na Langa. „Asi byste tu teď neměla zůstávat sama.“

Langova tvář ztvrdla. „Ne, to by určitě neměla, “procedil skrz zuby. „Mám tu na starosti bezpečnost a myslel jsem, že už toho nechal. Byla to moje chyba.“

„Ta chyba pro ni mohla být osudná,“ řekl ten starší a zamračil se.

Langovy oči se zúžily. „Myslíte si, že to nevím?“ Něco v jeho výrazu přimělo policistu, aby už zůstal zticha.

Ještě jednou se Kirry omluvili, nastoupili do policejního auta a odjeli.

„Musím jet domů,“ řekla Kirry unaveně.

„Nemusíš. Tvoje auto teď zamkneme a necháme ho stát tady. Když už kvůli ničemu jinému, tak proto, že bude potřebovat pořádně vyčistit.“

„Aha, vidíš, toho jsem si ani nevšimla,“ řekla. Když zamykala auto, cítila, že je její hlava už zase čistá. Slzný plyn už z mozku vyprchal.

Lang jí pomohl nastoupit do svého auta a odvezl ji do jejího bytu. „Promiň,“ zamumlal rozpačitě.

„Není možné, abys mě hlídal čtyřiadvacet hodin denně,“ řekla trpělivě. „Je určitě spousta lidí, které musíš chránit.“

„Opravdu jsem si myslel, že to vzdal. Už to byly skoro dva týdny, co jsme ho neviděli. Zachoval jsem se jako zelenáč a ne jako profesionál. Když jsem jel z večeře, poslouchal jsem policejní vysílačku. Nevěděl jsem, co mě tady čeká. Měl jsem něco takového předpokládat!“ V bezmocném vzteku udeřil do volantu.

Věděla, že to, co se stalo, se dotklo jeho profesionální ješitnosti. Vykašlal se na svou práci a místo toho šel s Lornou na večeři. Nemusel to říkat, Kirry to poznala.

Dokud ji nedoprovodil ke dveřím jejího bytu, neřekla ani slovo. Když strčila klíč do zámku, otočila se k němu a unaveně řekla: „Díky, že jsi mě vzal do-mu.

Zamračil se. „Jsi v pořádku?“

„No jasně, nejsem žádná padavka,“ odsekla. „Zvládnu to.“

„Nezapomeň za sebou zamknout,“ řekl. „A ne aby tě napadlo ukazovat se u okna.“

„Začínáš být paranoidní,“ zamumlala. „Přece na mě nepřijde s kulometem.“

„Nevím, co udělá,“ řekl tiše a prohrábl si vlasy. „Ale už nikdy nesmíme být tak neopatrní, rozumíš?“

„Já jsem neopatrná nebyla!“ ohradila se Kirry. „Rozhlédla jsem se a na parkovišti nebylo nic podezřelého. Neviděla jsem ho, dokud jsem nestála těsně vedle auta. A byla jsem dost daleko, aby na mě nedosáhl.“

„A co kdyby měl pistoli, Kirry?“ zeptal se Lang podrážděně.

„Ale prosím tě! Vždyť mě nechce zastřelit.“

Neodpověděl. Představil si ji, jak leží na ulici s očima v sloup, tělo rozstřílené na kusy. Viděl příliš mnoho lidí, kteří takhle dopadli. A věděl také, jak jsou lidé jako Erikson nevypočitatelní.

„Jsem v pořádku,“ ujistila ho znovu. „Nemusíš si kvůli tomu, co se stalo, dělat žádné výčitky svědomí.“ Zaváhala. „A jestli se odsud chceš odstěhovat, už jsem řekla Lorně, že mi to vadit nebude. Nebojím se.“

„O čem to sakra mluvíš?“ zeptal se překvapeně.

„Lorna říkala, že už tě to tu začíná unavovat,“ řekla. „A asi si není jistá sama sebou, když má potřebu vyprávět mi o tom, co spolu děláte.“

„Nikdy jsem nikomu neřekl, že se odsud chci odstěhovat,“ řekl rozzlobeně. „A ani ve snu by mě to nenapadlo, dokud ta záležitost s Eriksonem nebude uzavřená.“

Teprve teď to pochopila. Lorna jí tedy lhala! Lang se jí nechtěl zbavit!

„Nevěděl jsem, že se s ní stýkáš,“ řekl tiše.

„Musím vyřídit její zakázku,“ vysvětlila mu Kirry. „V práci se před ní každý schovává, takže to zbylo na mě. Je to perfekcionistka a navíc mě nemá ráda. Ale nějak spolu prostě vycházet musíme. Nechávám ji, ať si myslí, že mi vadí, jak o tobě mluví. Jako o věrném psíčkovi. Myslí si asi, že to je ohromně půvabné.“

Langovy oči potemněly. „Nedělám jí žádného věrného psíčka,“ ohradil se.

„Ach, já vím, co jí děláš. O tom mi taky vyprávěla,“ dodala a tentokrát nedokázala zastřít výraz plný žárlivosti, který se jí objevil na tváři.

„Není o čem vyprávět,“ procedil skrz zuby. „Nespím s ní.“

Pokrčila rameny. „Prosím tě, ještě se nakonec přede mnou nezačni shazovat,“ řekla jedovatě. „Nemysli si, že si v tomhle směru dělám nějaké naděje. Až se vdám, bude můj manžel i můj první milenec.“

Urazil se. Cítil, jak se mu do tváří hrne krev a upřeně se na ni podíval. „Myslíš, že dneska někdo čeká, že jeho manželka bude panna?“ řekl jízlivé.

„Možná to bude brát jako životní výhru,“ odpálila ho. „A myslím, že žádná inteligentní žena by neměla riskovat svoje i manželovo zdraví jenom proto, aby byla jako ostatní.“

„Ty puritáne,“ řekl chladně.

„Moje zásady jsou moje věc, a ty mi do toho nemáš co mluvit. Nejsi nic víc než šéf bezpečnostní služby u společnosti, kde náhodou pracuju.“

Jeho tmavé oči se střetly s jejím pohledem. „Pojďme to zkusit znova,“ navrhl tiše.

„Nemáš právo… ach!“

Objal ji a přitáhl blíž ke svým rtům. Jeho ústa byla horká a žádostivá. Snažila se ho odstrčit, ale jeho paže ji sevřely ještě pevněji. Připoutal ji ke svému mocnému tělu a jeho ústa se přitiskla k jejím rtům. Otevřel si je jazykem, ale nevyrazil k přímému útoku. Jeho otevřená ústa pomalu přejížděla po jejích rtech a jemně a pomalu je mučila, dokud nepovolila a nepoddala se mu. Snažila se zachytit jeho jazyk a cítila, jak se vše kolem ní propadá do nicoty. Jediné, co si uvědomovala, byla spalující láska k Langovi, stejně jako před pěti lety.

„Řekni, co chceš,“ zašeptal. Jeho ruce sklouzly na její boky a vždy, když ji k sobě přitáhl, ucítila to tvrdou mužskou věc, která jí ukázala velikost jeho tou-hy

„Langu,“ vydechla.

„Pojď,“ zašeptal. „Řekni, co chceš abych teď udělal.“

„To není fér,“ zašeptala.

„Já vím, ale…“ Jeho ruka se zapletla do krátkých jemných vlasů na její šíji a sevřela se. Přitiskl její tvář ke své. Když se k ní sklonil, objevila se v jeho očích nejasná hrozba.

„Teď,“ vydechl a sklonil hlavu. „Teď otevři ústa a zkus mě ochutnat uvnitř. A nech mě ochutnat tebe. Chci zapomenout…“

Cítila, jak se jeho žhavé, vlahé rty ponořují do jejích otevřených úst. Dotek jeho mohutného těla a síla jeho paží z ní vysály poslední zbytky odporu. Vydechla a cítila, jak jejich těla splývají v jedno. Zapomněla na vše, co bylo předtím. Jediné, co cítila, byl jeho jazyk rejdící v jejích ústech a spajující touha, která vyzařovala z jeho těla.

Její tělo se naplnilo touhou, které nedokázala odolávat. Zachvěla se. Lang se tiše zasmál a jeho polibek se stal ještě pronikavějším. Jeho jazyk do ní začal pronikat v nezaměnitelném rytmu lásky.

Cítila, jak jí do nejintimnějších míst pronikají vlny horka. Roztřásla se jí kolena a z jejích rtů se vydralo tiché zasténání.

Jeho ruka sklouzla k samému začátku její páteře a začala ji tisknout k místu jeho touhy.

Náhle zarachotil výtah. Oddělili se od sebe právě v okamžiku, kdy se jeho dveře otevřely a vystoupili postarší manželé.

Lang byl příliš okouzlen, než aby se dokázal pohnout. Teprve když se dveře výtahu zavřely, podíval se na Kirry. Zdála se být stejně vyvedená z míry jako on. Opírala se o dveře svého bytu a její měkké rty byly zarudlé jeho polibky.

„Právě teď jsem tě mohl mít,“ řekl přiškrceným hlasem. „A ty to víš stejně dobře jako já.“

„Nesmíš zapomenout na Lornu,“ řekla skrz vír citů, který se jí proháněl srdcem.

„K čertu s Lornou! Chci tebe!“

S námahou od něj odtrhla oči. „Jsi vzrušený, to je všechno,“ řekla trpce. „Prospěla by ti studená sprcha.“

„Lorna by mě do sprchy neposlala,“ řekl tónem, který ji urazil.

Její oči se zúžily. „Tak proč nejdeš za ní?“

Její odmítnutí ho rozzuřilo. „Asi to budu muset udělat,“ řekl.

Otočil se a vyrazil k výtahu. Vztekle udeřil do přivolávače. Dveře výtahu se okamžitě otevřely a Lang nastoupil. Po Kirry se ani neohlédl.

Chtělo se jí křičet. Nebyla ochotná se s ním vyspat jenom proto, aby mu zabránila jít k Lorně. A jestli si to myslel, znamenalo to, že ji pořád dost dobře nezná.

Odemkla dveře a vztekle je za sebou přirazila. Proč mu dovolila, aby ji líbal? Teď věděla, že se bude celou noc převalovat na zmuchlaném prostěradle, zatím co Lang bude u Lorny. A co tam bude dělat, o tom vůbec nepochybovala. Představila si je nahé v objetí a ta představa jí vehnala krev do hlavy. Jak ho nenáviděla! Jak si mohla někdy myslet, že by mohla někdy milovat někoho tak krutého, jako je Lang!

Věděla, že se s tím bude muset nějak vyrovnat. Lang už nebyl částí jeho života. A ještě štěstí, že na to přišla předtím, než…

Lang seděl v autě a bez cíle jezdil ulicemi. Uvědomil si, že to, co udělal, byla chyba. Věděl, že nedokáže zapomenout na teplo jejího těla a touhu v jejích polibcích. Chtěla ho. Teď už o tom nepochyboval.

Její závěrečné poznámky ho ale zamrzely. Žárlila na Lornu a bála se mu uvěřit. V tom byl celý problém. A on nevěděl, jak jej vyřešit. Věděl, že se bude muset naučit trochu víc se ovládat a zkusit to znovu.

A navíc tu byl Erikson. Znamenala snad ta dýmovnice dnes večer že se Erikson chystá ke konečnému útoku? Bylo třeba s tím něco udělat. Dokud byl čas!

Ráno byl Lang ještě opatrnější než kdykoliv jindy. Zazvonil na Kirry o půl hodiny dříve než obvykle. Vymrštila se z postele a podívala se kukátkem na chodbu. Když uviděla, že je to Lang, otevřela dveře.

„No moc nekoukej,“ osopila se na něj, když si všimla pohledu, kterým přejel po její průsvitné krátké noční košili. „Nejsi v peep-show.“

„Miláčku, to jsem nikdy neřekl,“ zasmál se. Přejel pohledem po jejích štíhlých nohou a ňadrech, prosvítajících tenkou látkou. „Ale v tomhle bys svedla i slepce,“ ukázal na její košili.

„Nechci tě svádět,“ odsekla. „Chci se umýt, obléct a jít do práce. V kuchyni je kafe. Než se dám dohromady, mohl bys ho uvařit.“

„Co kdybys šla do práce tak, jak jsi?“ zeptal se poťouchle.

Když si všimla jeho pohledu, založila si ruce v bok a zamračila se na něj. „No co koukáš? Je to jenom tělo. Lorna má určitě to samé! Určitě jsi se o tom ujišťoval celou noc!“

„Žárlíš?“ zasmál se.

„Na Lornu? Cha! Proč bych na ni měla žárlit? Já tě přece nechci!“

„Včera večer jsi mě chtěla,“ připomněl jí.

„Na tohle nemá cenu odpovídat. A nechtěla jsem té! Jak jsi na to vůbec přišel?“

Otočila se a odešla do ložnice. Dveře zůstaly ne-dovřené. Shodila ze sebe noční košili a zůstala stát před zrcadlem v růžové podprsence a krajkových kalhotkách.

Dveře se pootevřely. Langův pohled ji přikoval k zemi.

SEDMÁ KAPITOLA

Kirry se zatajil dech. Langův pohled v ní probudil nový, neznámý pocit. Cítila, jak se jí zmocňuje vzrušení, se kterým se nikdy dříve nesetkala.

„Hlavně nezačni panikařit a hledat šaty,“ řekl tiše. Vrazil ruce do kapes a opřel se o dveře. „Nemůžu si pomoct, jsi tak neuvěřitelně krásná… Ale slibuju ti, že se tě ani nedotknu, dokud nebudeš chtít sama.“

Cítila, jak jí tělem vzlíná vlna touhy a příjemného, vzrušujícího mrazení. Už jednou něco podobného zažila. Tehdy, když se s Langem pomalu a něžně téměř pomilovali. Ale teď to bylo něco daleko hlubšího, intenzivnějšího…

Měla bych se obléct a rychle odsud vypadnout, radil jí rozum. Kolena se jí roztřásla. Věděla, že teď už je pozdě.

Langův pohled ji spoutával. Stála tu a nechala ho, aby si ji prohlížel jako otevřenou knihu. Cítila jeho pohled na své horké napjaté kůži a měla pocit, jako by se právě ocitla u bran zahrady zapovězených rozkoší.

Lang si nemohl nevšimnout touhy, která se objevila v jejích očích. Viděl, jak se jí třesou kolena a uslyšel její zrychlený dech. Odlepil se ode dveří a pomalu se k ní začal přibližovat.

Utíkej, radil jí poslední zbytek rozvahy, ale nedokázala se ani pohnout.

Zatím se jí stále ještě ani nedotkl. Tiše si ji prohlížel a na jeho tváři se objevil měkký úsměv. Jeho ruce povolily uzel na kravatě a nechaly ji spadnout na zem. Vyklouzl ze saka a odhodil jej na židli. Když se mu Kirry podívala do tváře, zachvěla se.

„Já… to… nechci,“ zašeptala sevřeným hrdlem, když rozepnul první knoflík na košili.

„Ani já,“ řekl tiše. „Ale asi je to osud.“

Košile spadla na zem a odhalila tak jeho mohutnou, do bronzová opálenou hruď, hustě porostlou černými kudrnatými chlupy. Vzal ji za ruku a položil její dlaň na přezku svého opasku.

„Sundej to,“ vyzval ji šeptem.

Její ruka se roztřásla. Hledala jeho oči, jako by se chtěla ujistit, že to, co dělá, je správné.

„Dám si pozor, nemusíš se ničeho bát,“ řekl, když pochopil, z čeho má strach.

Viděl, jak se jí ulevilo, ale i teď zbyla v jejích očích stopa strachu. Něžně, naléhavě ji políbil na obočí.

„Nebudu pospíchat,“ zašeptal. „Víš přece, že ti nechci ublížit.“

Přitiskla se k němu a ucítila na svých ňadrech hrubý a přece tak něžný porost na jeho hrudi. Přitahovala ji k němu mocná, neodolatelná síla. Cítila, jak se její ňadra proměňují ve dva tvrdé hroty. Objala ho.

„Věřím ti,“ vydechla.

Prudce se nadechl. Vzpomněl si na ta léta, kdy po ní toužil, kdy na ni čekal… A teď se mu bez jediného protestu oddávala.

V pokoji zavládlo ticho, přerušované jen Kirryi-ným přerývaným dechem. Cítil jeho žár všude, kde se ho dotýkaly její žhavé rty.

„Budeš mě za to nenávidět?“ zeptal se náhle.

„Budeš si myslet, že jsem děvče na jednu noc?“ odpověděla mu stejným tónem.

„Ty?“ řekl a něžně se usmál.

Vší silou se k němu přitiskla a opřela hlavu o jeho zarostlý hrudník. Když si uvědomila neodvolatel-nost toho, co bude následovat, zachvěla se a objala ho ještě těsněji. Jeho silné paže se spojily na jejích útlých zádech. Začal ji hladit.

„Ale mám jednu podmínku,“ zašeptal. „Až bude po všem, začneš znovu nosit ten prsten, co jsem ti tehdy dal.“

Udiveně vzhlédla. „Jak to myslíš?“

„Napadlo mě, že by to třeba mohl být náš snubní prsten,“ vypravil sevřeným hrdlem a jeho ústa se žádostivě zabořila do jejích vlasů.

„Och, Langu…“

Jeho objetí zesílilo a jeho ústa si rychle našla cestu k jejím rtům. Vyložil si její reakci jako souhlas. Věděl, že teď už ho nic na světě nedokáže zastavit.

Zvedl ji do náruče a něžně ji uložil do rozestlané postele.

Nejisté k němu vzhlédla. „Nezavřel bys dveře… prosím?“

Usmál se. „Kdo by nás mohl vidět?“ zašeptal. „Leda nějaká zvědavá sýkorka. A sýkorky tomu stejně nerozumějí.“

Vklouzl vedle ní a polaskal pohledem její plná ňadra. Potom je jeho ústa něžně proměnila ve dva pevné horské vrcholy.

Cítila, jak jí celým tělem probíhá příboj vášně. Nechal ji, aby odstranila tu poslední překážku, která oddělovala jejich těla.

Když se svlékal, pozorovala ho jako něco, co má velkou, penězi nevyčíslitelnou cenu. Nikdy ho úplně nahého neviděla, a tak mohla teprve teď vychutnávat dokonalost a sílu jeho těla. Jeho široká ramena, stehna s vystupujícími svaly…

Sklonil se k ní a když si všiml výrazu v jejích očíchj lehce se pousmál.

„Teď už mezi námi nesmějí být žádná další tajenr siví, nemám pravdu?“ zašeptal.

Jejich rty se setkaly. Doteky jeho rukou a žár jeho| těla ji začaly uvádět do extáze. Jeho dlaně něžně přejížděly po jejím těle, cítily její zrychlující se puls, na-hmatávaly její nejintimnější místa, kterých se nikdo před ním nikdy nedotkl…

Nikdy si nedokázala představit, že by se mohla s někým milovat za světla. Teď se jí to však zdálo být naprosto přirozené a krásné. Pomalu ho vedla tam, kam ji chtěl následovat a když konečně ucítila celou tíhu jeho silného těla, zachvěla se a vydechla. Cítila, jak jeho tělo pomalu a dlouze proniká do jejího. Její nehty se zaryly do jeho zad a jejím tělem projela vlna strachu z toho, co bude následovat. Neucítila však sebemenší bolest, protože Lang splnil svůj slib, nepospíchal.

Cítila v uchu jeho dech, horký a zrychlený. Špička jeho jazyka pronikla hlouběji a donutila její tělo, aby se vzepjalo do očekávajícího oblouku. Jeho ruka pomalu přejela po jejím bříšku a její boky mu vyšly vstříc.

„Langu,“ vykřikla.

„Ano, je to krásné,“ vydechl. „Krásné a šokující a…“

Zabořil se hlouběji, něžně a přece naléhavě. Z jejího hrdla se vydral sten, hluboký, vášnivý sten.

„A teď už víš, o co jde,“ zašeptal. „Znáš mě, celého mě znáš, a já… znám… tebe…“

Jeho tělo se zvolna začalo pohybovat. Cítila ho všude kolem sebe, v sobě, cítila napětí, které ji donutilo vycházet mu vstříc, hledat tu správnou polohu, správnou sílu, správný rytmus…

Cítila jeho přerývaný dech, sílu jeho těla, velikost jeho vášně, cítila, jak se s ní zatočil celý svět…

Vykřikla, ale její hlas jako by přicházel odněkud zdaleka. Měla pocit, že se s Langem vznáší v oblacích zlatého, něžného a přece tak spalujícího žáru. Na několik chvil pro ni neexistovalo nic jiného než Lang. Cítila, jak se jejich těla proměnila v jedno jediné, žhavé a pulsující.

Slyšela jeho vzrušený, stále se zrychlující dech, cítila drtivou tíhu jeho těla a obrovskou sílu jeho mužství.

Otevřela oči. Záclony lehce povlávaly v průvanu a oknem se dovnitř dralo ranní slunce. Zkusila pohnout rukou a přejela dlaní po Langově zarostlé hrudi.

Ztuhnul. Nepatrně se nadzvedl, jenom tak, aby se jí mohl podívat do očí. V jeho očích uviděla totéž –hluboké, nekonečné uspokojení.

Její tělo se znovu roztřáslo. Zvedla nohu a dotkla se ho na tom nejintimnějším místě. Jeho oči se znovu zamžily touhou, stejně jako její.

Vyšla mu vstříc a on její vyzvání přijal. Bylo to tak snadné, až ji to překvapilo. Jeho dech se začal zrychlovat.

„To přece není možné,“ zašeptala. „Četla jsem v jedné knížce…“

„Kterou určitě napsala nějaká panna,“ vydechl do jejích úst a jeho tělo se začalo znovu pohybovat v nezaměnitelném rytmu lásky.

„Langu… není to… moc… riskantní?“

Znehybněl. „Je,“ zašeptal. „Proboha, jak je to riskantní…“ V jeho očích se objevila nejasná obava. Zvedl se a pomalu se položil vedle ní. Poznala, že zápasí sám se sebou a se svojí touhou.

Přitiskla se k němu a viděla, jak nechce dovolit své žádostivosti, aby zvítězila nad rozumem. Snažil se ovládnout svůj zrychlený dech a bušící srdce. Jejich oči se na okamžik setkaly a jeho oči sklouzly na její plná, vzrušená ňadra. Přitáhl si ji blíž a hladově ji políbil.

„Chci to dělat znovu a znovu a znovu…“ zašeptala, když ucítila jeho horké rty na svém těle.

„Já taky,“ zašeptal. „Ale nechci dítě.“

Objal ji. Kouzlo předchozích chvil zvolna přestávalo působit. Zase se z něj stával ten rozumný, racionálně myslící Lang, kterého znala. Zavřela oči a přitiskla se k němu ještě pevněji. „Opravdu si mě chceš vzít?“ zeptala se.

„Ano,“ odpověděl.

Přitiskla tvář k jeho zarostlé hrudi a ucítila svěží, zdravou vůni jeho těla. „A kdy?“

„O tom si můžeme promluvit později,“ zamumlal nejisté. Pohladil ji po vlasech. „Musíme už jít do práce.“

Podívala se na hodinky. „To snad ne!“ vykřikla. „Už jsem se zpozdila o půl hodiny!“

„No, snad se kvůli tomu nezboří svět,“ zabručel.

„To si jenom myslíš! Za půl hodiny mám obchodní schůzku! Nemůžu si dovolit přijít pozdě!“

„Klid,“ řekl a usmál se.

Jeho pohled ji trochu uklidnil.

„Hlavně nezačni panikařit. Hodím tě tam autem. Uvidíš, že to v pohodě stinném.“ Něžně ji políbil a vystrčil ji z postele. Když vstával, pomalu a líně se protáhl. „Myslím, že máme ještě trochu času na sprchu.“

Odvedl ji do koupelny. Zdrželo je to déle než jindy, protože nejdříve umyl on ji a potom se sám nechal namydlit jejími dlouhými, štíhlými prsty. Když se dotýkala jeho těla, objevila se v jejích očích touha.

„Teď to už nepůjde,“ zasmál se.

„Nevadí, stejně už musíme běžet,“ řekla a osprchovala ho.

„Langu… Skočím k doktorovi, abychom si mohli být jistí, že se… nic nestane, dokud to nebudeme oba chtít.“

Tiše se na ni podíval. „Tvoje kariéra je pro tebe to nejdůležitější, co?“ zeptal se zamyšleně. „A hlavně teď, kdy máš konečně šanci něco dokázat…“

Věděla, o čem přemýšlí. „A co ty,“ zeptala se. „Ty bys dítě chtěl?“

Usmál se, ale výraz v jeho očích se nezměnil. „Samozřejmě. Ale teď už musíme jít do práce. A večer musíme zajet do Floresville a oznámit naše zasnoubení Bobovi a Connii.“

Chtěla, aby se vrátil k věci. Když se zmínil o dítěti, objevilo se v jeho očích něco, čemu nerozuměla. Byl to snad záblesk strachu?

Otočil kohoutkem a vypnul sprchu. „Teď se tím ale nebudeme zatěžovat. Jdi se obléct, musíme už jít. A podívej se, co jsi udělala! Svedla jsi mě!“ řekl a zasmál se.

„Na něco jsem se tě ptala,“ připomněla mu.

Sklonil se k ní a bezstarostně ji políbil. „Popovídáme si o tom někdy příště, platí?“

Zatím co Lang hledal svoje šaty, vytáhla ze skříně čisté kalhotky a podprsenku a začala se oblékat. Teď se najednou začala trochu stydět, a proto se k Langovi otočila zády. Vzala si zelenou halenku a bílou úpletovou sukni a když se obrátila, Lang po ní přejel pohledem.

„Zelená ti sluší,“ poznamenal.

„Díky.“ Zaváhala a vzpomněla si, jak brzo se tu dnes objevil. „Proč jsi vůbec přišel?“

„Chtěl jsem tě odvézt do práce a zeptat se, jestli jsi měla nějaké telefonáty od Eriksona.“

Usmála se a potřásla hlavou. „Na záznamníku nic nebylo a ani v noci mě nikdo neotravoval. Možná, že zvolil jinou taktiku.“ Zamyslela se. „Možná, že zkouší dělat přestávky. A myslí si, že se z toho zblázním.“

„To by byl dobrý psychologický trik,“ souhlasil. „Prostě chce, abys na něj nezapomněla. Ale ta dýmovnice mohla být nebezpečná. Občas se stává, že tyhle hračky vybuchují. A kdyby byla pod sedadlem…“

„Prostě se mi chtěl připomenout,“ řekla a začala se líčit.

Jejich oči se setkaly v zrcadle. „Zřejmě z toho ještě nejsme venku.“ Přikývl.

Odložila rtěnku a začala si natahovat punčochy. Lang ji při tom pozoroval a oceňoval její štíhlé, krásné nohy.

„A co je s mým autem,“ zeptala se. „Už jsi ho dal vyčistit?“

Potřásl hlavou. „Nedostal jsem se k tomu. Ale zařídím to ještě dnes dopoledne.“

Otočila se a podívala se mu přímo do očí. „Byl jsi dnes v noci u Lorny?“ zeptala se pomalu.

Udiveně zvedl obočí. „Myslíš, že bych tě tak moc chtěl, kdybych spal u Lorny?“

Začervenala se. „No…“

Přitáhl si ji. „Ještě pořád o tom nic nevíš. Někteří muži se možná vydrží milovat celou noc, ale já ne. Kdybych se s někým tuhle noc vyspal, nemohl bych se milovat s tebou. Stačí?“

„Ano,“ řekla a rozpačitě se usmála. „Promiň, nechtěla jsem být nepříjemná.“

Pokrčil rameny. „Kirry, věřila jsi mi natolik, aby ses se mnou dokázala pomilovat. A to ti dává právo vědět o mně úplně všechno. Nespal jsem s Lornou a ani s ní nikdy spát nebudu. Chci si tě vzít.“

Ano, to asi chtěl. Ale proč se vyhnul odpovědi, když se ho zeptala na datum jejich svatby? A proč ho tak vyděsila myšlenka na to, že by mohli mít dítě? Zatím se tedy musela smířit s tím, že chce alespoň ji. Zatím jí to stačilo, ale co se stane, až vyprchá kouzlo těch několika chvil?

Něžně a pomalu ho políbila. Snažila se nevšímat si nerozhodnosti, která se objevila v jeho očích.

„Tak půjdem, ne?“

Odvezl ji do práce. Po celou cestu nikdo z nich nepromluvil.

Lang věděl, že teď za sebou spálil všechny mosty. Teď už nemohl ustoupit. Svedl ji, a jakkoliv by se to mohlo někomu zdát staromódní, věděl, že jediná správná věc, kterou teď může udělat, je oženit se. Ano, miloval ji, ale vadil mu pocit, že se dostal do pasti. Nebylo to zdaleka tak příjemné, jak si to představoval. A navíc, Kirry chtěla dítě.

Samozřejmě, Mickyho měl rád, ale to bylo něco jiného. Nedokázal si představit, že by měl nést zodpovědnost za své vlastní dítě. A Kirry byla pracující žena. Chtěla ve svém oboru něčeho dosáhnout. Ale vyspala se s ním, a teď tedy definitivně mizely jeho mládenecké časy.

Tolik po Kirry toužil! A když se s ní ocitl v posteli, nedokázal jejímu kouzlu odolat. Ne že by to za to nestálo, ale věděl, že bude nějaký čas trvat, než se dokáže vyrovnat se svou novou zodpovědností. Snad to nebude tak hrozné, pokoušel se uklidnit sám sebe. Zvykl si nosit zbraň a zvykl si žít po hotelích. A naučil se vyrovnávat s daleko horšími věcmi. A co se týká dětí… Možná, že se z toho také nějak vyvleče.

Možná, že se Langovi podařilo oklamat sama sebe. Kirry ale přesně věděla, co se odehrává v jeho nitru. Poznala, že ho mrzí to, co se stalo. Věděla, že se snaží vyrovnat se s tím, jak nejlépe umí, ale co to bylo platné! Jak by mohla žít s někým, kdo se musí do manželství nutit! Dříve nebo později by se z takového vztahu stala noční můra.

Jedinou světlou stránkou toho rána bylo to, že se nikde neobjevil Erikson. Ale to už se stalo tolikrát, že ji to nijak neuklidnilo. Mohl číhat kdekoliv. Možná ji chtěl jenom uklidnit, aby byl jeho další úder ještě nečekanější.

Lang zaparkoval a otočil se k ní. „Dej na sebe pozor. Neviděli jsme ho, ale to ještě neznamená, že tu někde není.“

„Právě jsem myslela na to samé,“ řekla. „A promiň,“ dodala tiše.

Pokrčil rameny. „Co ti mám prominout?“

Zaváhala a usmála se. „Ještě pořád na to nejsi připravený. Myslel sis, že už ano, ale nebyla to pravda. A na tom, co se dnes ráno stalo, neseme stejnou vinu oba dva. Nemusíš si kvůli tomu dělat žádné výčitky svědomí. A nemusíš si myslet, že tě to zavazuje k tomu, aby sis mě vzal. A dali jsme si pozor, takže to nebude mít žádné… následky.“

Upřeně se na ni podíval. „Ty si mě tedy nechceš vzít, Kirry?“ zeptal se tiše.

Způsob, jakým to řekl, ho prozradil. Věděla, že nesmí vypadat zklamaně a že se nesmí rozplakat. „Líbilo se mi to, co jsme spolu dělali,“ řekla. „Ale až by vyprchalo kouzlo nového, asi by nám to neklapalo. Máš svoji práci a já taky. Svatba sice neznamená konec života, ale asi jsme si o tom měli popovídat před tím, než… Víš, co myslím.“

„Já to vidím stejně,“ řekl a viděla, jak se mu ulevilo. „Ale než si to rozmyslíme, můžeme snad zůstat zasnoubení, ne?“

„No jasně,“ řekla a sama na sebe se v duchu zašklebila.

„A večer si můžeme zajet k Bobovi a Connii na večeři. Zavolám jim.“

„Docela ráda bych je zase viděla.“

„Tak fajn. Vyzvednu tě z práce. A dej na sebe pozor.“

Přikývla a zaváhala.

Jeho oči znejistěly. „Chceš, abych tě políbil?“

Nejdříve ho chtěla odmítnout, ale nakonec ji celá situace rozesmála. „Ano,“ řekla.

Usmál se. „Tvoje štědrost se mi líbí. Asi tě taky chci políbit.“

Nastavila mu tvář. Vzal ji do dlaní a když ucítila jeho polibek, bylo to zase něco nového. Ale jejich vztah byl tak křehký, že v něm právě teď něžnosti neměly místo. Cítila, jak jí jeho polibky berou dech, ale odtáhla se od něj a rychle se z okouzlení probrala.

„Tak tohle mi nepatří,“ řekl s šibeničním humorem, vytáhl kapesník a otřel si z tváře její rtěnku. „Zastavím se u tebe a vezmu tě na oběd.“

„Z toho asi nic nebude,“ řekla mrzutě. „Mám dneska u oběda schůzku s někým z Lorniny společnosti.“

Pokrčil rameny. „Dobře, tak tedy někdy jindy.“ Přikývla a vzala za kliku.

Vzal ji za ruku a zadržel ji. „A kdyby ti Lorna zase chtěla vyřizovat nějaké vzkazy ode mě, neber ji vážně. Slibuješ?“

Ohlédla se a řekla: „To víš že jo.“

„Tak se měj.“

Vystoupila a vykročila k budově. Musela se přemáhat, aby se neohlédla. Hodil ji do vody a ona se musela začít učit plavat.

„Jdeš pozdě,“ uvítal ji Mack. „Hledá tě Lorna McLaneová. Volala už aspoň desetkrát. A taky nemůže dohonit toho našeho nového bezpečnostního šéfa.“ Podezíravě se na Kirry podíval. „Nevíš náhodou, kde by mohl být?“

„Byl u mě,“ řekla a začervenala se.

Mack zaváhal. „Aha…“

„Nemusíš se tvářit tak pohoršené. Zasnoubili jsme se.“

Jeho tvář se uvolnila a udivený výraz ustoupil zářivému úsměvu. „Tak to abych ti poblahopřál, ne?“

„To by asi bylo předčasné. Svatbu zatím neplánujeme.“

„Nikdy nevíš, co se může stát. A Lang mi přijde dost impulzivní.“

„To nejsi sám. Ale ve skutečnosti vždycky nejdřív přemýšlí, než něco udělá.“

Znovu si to uvědomila o něco později, když se usadila ve své kanceláři. Lang byl opravdu výjimečně opatrný. Nikdy se nenechával ovládat svými city. Tak proč se s ní dnes ráno pomiloval? Samozřejmě, dali si pozor, ale bylo možné, aby si neuvědomil, co by mohlo následovat? A musel přece vědět, že od něj bude Kirry očekávat sňatek. Určitě to věděl. Opravdu jenom ztratil hlavu. Nebo se za ta léta, co ho neviděla, dokázal změnit natolik, aby si ji chtěl vzít?

Neměla čas najít na svoje otázky odpověď. Lorna znovu zavolala a z jejího hlasu odkapával jed.

„Kdepak jste byla, slečno Campbellová,“ zeptala se. „Nemůžu si dovolit strávit celé dopoledne tím, že po vás budu pátrat. Tak chcete tu zakázku nebo ne?“

Kirry se kousla do jazyka, aby jí nemusela říci pravdu. „Samozřejmě že ano, slečno McLaneová,“ řekla. „Omlouvám se vám. Něco mě ráno zdrželo.“

„Ale! A nebyl to náhodou Lang?“ zeptala se Lor-na jedovatě.

Kirry sevřela sluchátko. „Když to tedy musíte vědět… Ano, Lang,“ řekla klidně.

„Ty štětko!“ zasyčela Lorna.

„Lang a já jsme se zasnoubili, slečno McLaneová,“ řekla Kirry. „A myslím, že to, co děláme ve svém osobním životě není vaše věc!“

Na druhém konci zavládlo ticho, přerušované pouze hlasitým, rozzuřeným dechem. „Lang by nikdy… Není to typ, co by se chtěl ženit! Lžeš!“

„Když myslíte… Můžete se ho na to kdykoliv zeptat.“

„Několikrát jsem mu volala. Nikdy nebyl doma. To byl asi s tebou, co?“

„Měla jsem nějaké problémy. Učil mě sebeobranu.“

„A pár dalších triků, vsadila bych se! Je to bezvadná hračka do postele, nebo snad ne?“ vyprskla Lorna jako podrážděná kočka. „Ale počkej s oslavami, dokud si ho nedovedeš k oltáři. Se mnou se taky jednou zasnoubil. Nechce děti, copak to nevíš?“ dodala jedovatě. „Chce mít možnost odejít, kdy se mu zlíbí, takže děti nepřipadají v úvahu!“

„Chce děti. My oba chceme děti,“ řekla a zaváhala.

„Opravdu? Zkus ho k tomu přinutit! Hodně štěstí!“

„Slečno McLaneová, to snad…“

„Čekám, že se objevíte na tom obědě,“ pokračovala Lorna, teď už klidně. „Požádala jsem Lancaste-rovy, aby se tam zastavili. Budu s nimi muset projednat pár věcí, které souvisejí s mojí zakázkou.

A musím říct, že v budoucnu bych raději spolupracovala s vaším nadřízeným, Mackem Dunlapem. Zjišťuju, že muži jsou daleko přístupnější mým požadavkům.“

To mě nepřekvapuje, pomyslela si Kirry, ale raději si to nechala pro sebe. Pokusila se představit si Lomu obalenou od hlavy k patě v pytlovině, sepnuté spínacími špendlíky a ta představa ji skoro rozesmála.

„Jsem si jistá, že Mack se o vaši zakázku postará tak, abyste s námi byla spokojená,“ řekla Kirry a věděla, že za tohle jí Mack nepoděkuje. Měl k Lomě nepřekonatelnou averzi.

„Výborně, jsem ráda, že jsme se dohodly.“

„Uvidíme se tedy u oběda.“

„To si piš,“ zavrčela Lorna. Znělo to skoro jako výhrůžka.

OSMA KAPITOLA

Lorna připravila Kirry u oběda nepříjemné překvapení. Kromě manželů Lancasterových tu byl i Lang. Vypadal překvapeně a zaraženě.

„Doufám, že ti nevadí, že jsem pozvala i Langa,“ řekla jí Lorna po straně.! Napadlo mě, jestli byste se o radost ze svého zasnoubení nechtěli podělit s Lancasterovými.“

Dříve, než Kirry stihla jakkoliv zareagovat, obrátila se a nechala po sobě oblak drahého parfému.

„Doufám, že neprozradím žádné tajemství, když řeknu, že se Lang a slečna Campbellová budou brát,“ prohodila Lorna s úsměvem směrem k Lancasterovým.

Kirry se zastavilo srdce. Takovou špinavost od Lomy nečekala. V první chvíli chtěla vybuchnout a dát své rozhořčení najevo, ale naštěstí se včas ovládla. Místo toho, aby řekla Lorně, co si o ní myslí se přinutila k úsměvu.

„Ale to je výborné,“ rozplývala se paní Lancasterová. „Je to pravda?“

Lang se ošil a probodl Lornu zuřivým pohledem. Přisedl si blíž ke Kirry a vzal ji za ruku.

„Ano, je to tak,“ řekl, ale nijak šťastně to neznělo.

„No tak to vám budeme muset pomoci s přípravami na svatbu,“ pokračovala paní Lancasterová a její manžel souhlasně pokýval hlavou.

„A kdy to bude?“ zeptal se.

„Zatím ještě definitivní datum neznáme,“ řekl Lang a snažil se, aby jeho odpověď zněla bezstarostně.

„Ale určitě to bude co nejdřív, že mám pravdu?“ nepřestávala Lorna dorážet.

„Nemáme důvod ke spěchu,“ řekla Kirry.

Lorna ji probodla nenávistným pohledem. Znovu se obrátila k Langovi a medově se zeptala: „A co děti? Kolik jich budete chtít? Dvě nebo tři?“

Lang se zamračil. „O tom jsme zatím nemluvili,“ odsekl.

„Ale určitě budeš chtít syna, že ano? Doufám, že mě pozvete na krtiny.“

Kirry viděla, jak Langovi tvrdne tvář. Nesnášel, když se ho někdo snažil do něčeho nutit. Bylo jasné, že se ho Lorna snaží zahnat do kouta.

„To je zatím předčasné,“ zasáhla do jejich rozhovoru. „Plánujeme dlouhé zásnuby. Se svatbou zatím nemusíme pospíchat.“

„Jenom jestli,“ neodpustila si Lorna jedovatou poznámku.

„Aha, takhle to tedy je,“ řekl Lancaster a ve tváři se mu objevil výraz krajní nevole.

Langův pohled sklouzl na hodinky. „Promiňte, ale jestli je tohle všechno, o čem máme mluvit…“

„Máme všichni spoustu práce. Pan Patton má pravdu. Co kdybychom nechali svatbu svatbou a přešli k tomu, proč jsme se tu sešli?“ souhlasil pan Lancaster. „Takže jak to tedy vypadá s tou vaší zakázkou, slečno McLaneová?“ zeptal se.

„Osobně proti slečně Campbellové nic nemám, ale myslím, že do budoucna bych raději spolupracovala s Mackem,“ řekla Lorna. „Myslím, že Mack by byl trochu… přístupnější mým požadavkům. A navíc, jsem hrozně zaneprázdněná. A slečna Campbellová slaví svoje zasnoubení trochu moc, jak bych to řekla, vášnivě. Celé dopoledne jsem ji sháněla a povedlo se mi to až kolem jedenácté. A všichni víme, jak to vypadá s prací, když někdo chodí s hlavou v oblacích.“

Kirry se zatmělo před očima. Jedinou větou z ní Lorna udělala neschopnou husu.

„Je to pravda, slečno Campbellová?“ zeptal se Lancaster mrazivě.

„Ano, dnes jsem zaspala, ale to neznamená, že bych svoji práci nebrala vážně. Příště…“

„Příště bych raději spolupracovala s Mackem,“ přerušila ji Lorna neurvale.

„Ale já…“

„Slečno Campbellová,“ řekla ostře paní Lancasterová a významně se usmála. „Nechceme přece přijít o přízeň slečny McLaneové, nebo snad ano?“

„Ne, to jistě ne, jenom jsem chtěla vysvětlit, že svou zodpovědnost nepodceňuji a že se to, co se stalo dnes, nebude už nikdy opakovat,“ řekla Kirry. Cítila, jak ztrácí půdu pod nohama a nevěděla, jak ji znovu získat. Všichni se k ní chovali, jako by byla ne-svéprávná.

„Tím jsem si jistá, když teď budu spolupracovat s Mackem,“ řekla Lorna a významně se usmála. „Jsem si jistá, že s ním budu vycházet bez problémů. A tahle přehlídka je tak důležitá, že si nemohu dovolit riskovat nějaká opomenutí.“

Nejvíce Kirry zamrzelo, že jí Lancasterovi nedali šanci celou záležitost vysvětlit. Jejich přátelství zřejmě stačilo k tomu, aby věřili všemu, co jim Lorna řekne.

„Ta zakázka slečny McLaneové je pro nás velice důležitá, slečno Campbellová, a my musíme dělat všechno proto, aby naši zákazníci byli maximálně spokojeni. Doufám, že chápete…“

„Ano, jistě,“ vzdala to Kirry. „Myslím, že nebudu mít nic proti tomu, když se toho ujme Mack. Zřejmě to tak bude lepší. Musíme udělat vše, aby byla slečna McLaneová s naší prací spokojená.“

„Věděla jsem, ze budete rozumná,“ usmála se Lorna. „A znovu opakuji, že v tom není vůbec nic osobního.“ Její pohled ji ale usvědčoval ze lži. Bylo možné, aby si toho Lancasterovi nevšimli?

Pan Lancaster si Kirry prohlédl, jako by ji viděl poprvé. „Předpokládám, že máte dost jiné práce,“ řekl.

„Právě jsem dokončila reklamní kampaň na novou síť snack barů. Dnes večer se v televizi objeví první reklamy.“

„Určitě se budeme dívat,“ řekl Lancaster a v jeho hlase zazněla hrozba.

Kirry si byla jistá, že její kampaň bude mít úspěch, ale přesto ji Lancasterova poznámka zneklidnila. Dokážou výsledky její práce, že si Lorna vymýšlela? Věděla, že se právě díky Lornině špinavé práci dostala na černou listinu, ale rozhodla se, že si to nebude připouštět. Po celý zbytek oběda se snažila chovat tak, jako jindy.

„Doufám, že mě taky pozvete na svatbu,“ sekla Lorna drápkem, když se rozcházeli.

Lang ji zadržel. „Tohle jsi dělat nemusela. Je to od tebe pěkně sprosté. Možná, že máš se mnou nějaké nevyřízené účty, ale nechci, abys do toho zatahovala i Kirry. Nikdy ti nijak neublížila.“

„Že ne?“ ušklíbla se Lorna a v očích se jí zableskl „Copak jsi zapomněl, že mi tě přebrala?“

„Žádná žena si nemůže natrvalo připoutat muže, který ji nechce,“ odsekl Lang.

„Bývaly doby, kdy jsi mě chtěl,“ řekla a pohodila hlavou.

„Ty a já jsme jako pes a kočka. Neklapalo by nám to.“

„Tak proč sis se mnou vůbec něco začínal?“

„Byly doby, kdy jsi byla důležitá část mého života, a doufám, že stejně důležitý jsem byl i já pro tebe. Ale ty doby už jsou dávno pryč a nic je nevrátí. Je zbytečné vyřizovat si teď účty. A navíc sama dobře víš, že jsem ti nikdy nic trvalého nesliboval.“

Bylo vidět, že se Lorna jen stěží ovládá. Podívala se na Kirry, která právě cosi vysvětlovala paní Lancasterové a řekla: „Víš ty vůbec, co jsou Lancasterovi zač? Jsou to zapřísáhlí puritáni. Stačí, abych se před nimi zmínila o Kirry jako o někom, kdo se každou noc vyspí s někým jiným. A co myslíš, že potom udělají? Na hodinu ji vyrazí. A bez doporučení. Takže si rozumíme, ne?“

Lang ztuhl. Uvědomoval si, jak je pro Kirry její práce důležitá. A ani na chvíli nezapochyboval, že Lorna své výhrůžky myslí naprosto vážně. Věděl, čeho je schopná, když někdo urazí její ješitnost. Myslel si, že Lornu zná, ale tohle mu vyrazilo dech.

Obnovil svoje styky s ní jenom proto, aby donutil Kirry žárlit, ale ona to zřejmě vzala smrtelně vážně. Brala to jako obnovení jejich dávno mrtvého vztahu. A urazilo ji, když se s ní Lang odmítl vyspat. Ne že by ho milovala, ale nedokázala přenést přes srdce, že ji, špičkovou modelku, někdo dokázal odmítnout.

Lang měl pocit, jako by vypustil džina z láhve. Události se začaly vyvíjet nezávisle na jeho vůli, a to se mu vůbec nelíbilo. Měl dvě možnosti. Buďto si Kirry vezme, nebo ji znovu ztratí, tentokrát už navždy.

Když se Lorna obrátila a vykročila k východu, měl v očích vraždu. Vrazil ruce do kapes, a když nastupoval do auta, byla jeho tvář jako vytesaná ze žuly.

„Proč nic neříkáš?“ zeptala se ho Kirry, když vyjeli z města a otevřela se před nimi krajina, za kterou zapadalo rudé slunce. „Něco není v pořádku?“

Pokrčil rameny. „Jen mě tak něco napadlo. Viděla jsi dneska Eriksona?“

Potřásla hlavou, zachvěla se a několikrát si rychle přejela dlaněmi po pažích. „Je tu zima. Mohl bys zapnout topení?“

„Jasně. Nejsi nastydlá?“

„Ale ne, jenom hrozně utahaná. Je toho na mě v poslední době trochu moc. A navíc dneska ta Lor-na… Co když si teď Lancasterovi budou myslet, že na svoji práci nestačím?“

„Já myslel, že svoji práci zvládáš,“ poznamenal Lang povzbudivě.

„To ano, ale takových, jako jsem já, vychází každý rok z univerzit strašná spousta. A to, v čem se od nich liším nikoho nezajímá.“

„A co to je?“ zeptal se zvědavě.

„Umím navazovat kontakty. Mám nápady a dokážu je dotáhnout do konce. Jenže moje nápady Lornu nezajímají. Chce mít všechno tak, jak si to vymyslela. I když jsou to leckdy nesmysly.“

„A co jsi místo těch nesmyslů vymyslela ty?“ zeptal se.

„Chtěla jsem. aby se na té přehlídce objevilo pár lidí z horních deseti tisíc. Prostě lidé, kteří si její modely nejen prohlédnou, ale i koupí. A otec jedné z těch mladých modelek má síť butiků po celých Státech. Má vliv, o kterém se Lomě ani nesní. Není to zkrátka žádná místní veličina, jako ti, co je zná Lorna.“

„No tak proč nezkusíš ty svoje nápady uplatnit někde jinde?“

„Langu, to přece nemyslíš vážně, to by nebylo fér,“ zasmála se udiveně.

„Proč myslíš? Copak Lorna nemá žádnou konkurenci?“ podivil se Lang.

„To ano, jenže ti zadávají reklamu a propagaci jiným společnostem. A ke konkurenční reklamní agentuře jít nemůžu, to by mě Lancaster okamžitě vyrazil.“

Lang se zasmál. „A co kdybys ho předběhla. Co kdyby sis našla zaměstnání u jiné agentury,“ navrhl.

Jeho návrh jí vyrazil dech. Překvapeně se zasmála a potřásla hlavou. „To nejde, musím platit spoustu účtů. Něco takového nemůžu riskovat. Nejsem hazardní hráč.“

„Já taky ne, ale občas je potřeba něco risknout. A jestli jsi dobrá, tak bys neměla v nové práci žádné problémy.“

„Ty přece nikdy nic neriskuješ,“ poznamenala.

„Jak to, že ne? Vždyť jsem tě požádal o ruku,“ řekl a zasmál se. Když si ale všiml, jak se Kirry kousla do rtu, zarazil se.

„Kirry, já vím, že to nebyl moc dobrý vtip, ale prostě jsem se tě snažil trochu rozveselit. Promiň.“

„To nic,“ řekla a trpce dodala: „Lorna tě dneska prokoukla, co? Málem tě donutila, aby ses přiznal, že si mě vzít nechceš.“

Když si Lang znovu vzpomněl na Lorniny výhrůžky, jeho oči potemněly. Kirry si to však vyložila jinak.

O tom, co se mezi Langem a Lornou stalo, nevěděla, a Lang se rozhodl, že bude lepší, když jí o jejich rozhovoru nic neřekne. Už tak měla Kirry problémů až nad hlavu a nebylo třeba ji zatěžovat něčím, co mohly být jen plané žvásty uražené Lor-ny.

„Nic takového jsem nepřiznal,“ řekl po chvíli.

Kirry se usadila tak pohodlně, jak jen jí to dovoloval zapnutý bezpečnostní pás a unaveně se na něj podívala. „Ještě pořád nejsi na manželství připravený,“ řekla a smutně se usmála. „Pořád se na to díváš jako na kriminál a místo dětí vidíš okovy, které tě v něm mají udržet.“

„Kirry…“

Dotkla se jeho rukávu a skrz tenkou látku jeho košile ucítila jeho mohutný biceps.

„Můžeme ještě nějakou dobu zůstat zasnoubení, dokud si nerozmyslím, jestli zůstanu u agentury nebo si najdu něco nového. Ale nebudu naše zasnoubení brát vážně a chci, aby ses na to díval stejně jako já. Možná tě bude chvíli mrzet to, co se mezi námi stalo, ale nechci, aby sis kvůli tomu dělal nějaké výčitky svědomí. Nic tak strašného se nestalo. Prostě jsme se pomilovali. Lidi to dělají každý den. Nic to neznamená.“

„Pro mě to znamenalo dost,“ řekl tiše Lang a podíval se na ni. „A když to podle tebe nic neznamená, proč jsi to nedělala už dřív s někým jiným?“

Podívala se přímo do zapadajícího slunce. „Copak to nevíš?“ zeptala se. „Vždycky jsem chtěla jenom tebe.“

Zatmělo se mu před očima. Stal se zajatcem v pasti, kterou sám na sebe nastražil. Nestál o další výčitky svědomí.

Kirry odtáhla ruku a snažila se nedat najevo své city. Viděla, že ho uvedla do rozpaků a že mu to, co řekla, nebylo zrovna příjemné.

„Netrap se tím,“ řekla. „Nic od tebe nežádám.“

„Já vím,“ odsekl prudce.

Zavřela oči. Tiché šumění motoru ji postupně ukolébávalo do sladké dřímoty. Pomyslela si, jak by to bylo krásné, kdyby mohli celý život ujíždět vstříc zapadajícímu slunci a nemuseli se nikdy vracet ke všem svým problémům…

Když usnula, zdál se jí sen. Leželi pod rozkvetlým stromem uprostřed louky. Nedaleko šuměl horský potok a Lang jí do ucha tiše šeptal, jak ji miluje…

„Vstávat,“ zavolal Lang a zatřásl s ní. „Už jsme tady.“

„Co… cože?“ zeptala se zmateně.

„To by mě tedy zajímalo, co se tu děje,“ zamračil se Lang, když vystoupili a vykročili ke starému viktoriánskému domu. Z otevřených oken se ozývala hádka. Zdálo se, že se Bob pokouší něco vysvětlovat a občas zazněla i měkká španělština.

„Hospodyně! To snad nemyslíš vážně,“ křičela Connie. „Copak jsem neviděla, jak ji líbáš?“

„Jenom jsem ji objal a pokoušel jsem se ji utěšit. Nemusíš na ni být tak sprostá, nic ti neudělala,“ bránil se Bob.

„Jak to!? Copak nestačí, že mi svádí manžela? To se mám dívat, jak mi rozbíjí rodinu?“

„Connie…“

„Copak to nevidíš? Mickyho už si kolem prstu omotala. Chce, aby mu Tereza četla pohádky. Chce, aby ho vodila do školy, chce, aby vedle něj seděla u večeře… Krucifix, je to snad můj syn!“ zuřila Connie.

„A jak to asi má poznat, když jeho vlastní matka vypadá a páchne jako konev vyjetého oleje? Jak to má asi poznat, když se celé dni a noci hrabeš v těch zatracených křápech?“

„Ty…“ nabrala Connie dech. Lang diskrétně zakašlal. Connie ho uslyšela a pokusila se trochu uhladit svoje zašpiněné montérky. Bob sjel pohledem z Connie na ty dva a rozzářil se.

„No ne, Lang! Co tak najednou, brácho,“ zeptal se. Bylo vidět, že se mu ulevilo. „Ahoj Kirry,“ dodal.

„Právě jsme se zasnoubili, tak jsme vám to přijeli říct,“ řekl Lang a rozpačitě dodal: „Asi jsme si nevybrali zrovna nejlepší den na návštěvu, co?“

„Zasnoubení?“ podivila se Connie. „Ale já myslela, že už jste zasnoubení byli?“

„Tenkrát to nebyly opravdové zásnuby,“ vysvětlil Lang netrpělivě. „Tenkrát jsme byli jenom skoro zasnoubení.“

„No to je ale prima,“ rozzářila se Connie. „A kdy bude svatba?“

„Copak se na to musí každý hned ptát!“ řekl Lang rozčileně a prohrábl si rukou vlasy.

„Zatím jsme ještě o svatbě nemluvili,“ vysvětlila Kirry rychle. „Přišlo to jako blesk z čistého nebe. Zatím jsme neměli čas to probrat. Máme oba spoustu práce.“

• „Jasně že nemají čas,“ zavrčel Bob směrem ke Connii. „Ani jsi je nepozvala dál a místo toho je tady zpovídáš, jako kdyby něco provedli. Pojďte dovnitř. Terezo,“ zavolal na mladou hospodyni. „Udělej nám prosím kafe a zkus někde sehnat nějaké zákusky, ano?“

„Si, seňor Bob,“ špitla Tereza a odběhla.

„Je to holka k nezaplacení,“ usmál se Bob, ale vzápětí se zamračil. „Connie si to ovšem nemyslí. Vůbec neoceňuje tu spoustu práce, co tu musí Tereza udělat za ni, aby se ona mohla hrabat v těch svých pitomých mašinách.“

„Já myslím, že to Connie určitě umí ocenit,“ snažila se je Kirry usmířit. „Nepůjdeme dovnitř? Je mi tu zima.“

„Neblázni, Kirry, vždyť je polovina června,“ podivila se Connie. „Ukaž, nemáš horečku?“ sáhla jí na čelo. „No horečku naštěstí nemáš. No to jsem tedy blázen,“ řekla a polohlasně zabručela: „Když byl Micky na cestě, tak mi taky byla pořád zima.“

„Kirry určitě těhotná není,“ odsekl Lang podrážděně.

„Ale jo, já vím, jenom mě to tak napadlo…“ zamumlala Connie.

Lang se zachvěl, ale kromě Kirry si toho nikdo nevšiml. Sklopila oči. Dávali si pozor, a koneckonců to bylo jenom jednou… Ne, těhotná určitě není! Ale někdy jenom opatrnost nestačí… Teď na to nesměla myslet.

„Tohle je Tereza,“ představil jim Bob s úsměvem mladou Mexičanku. Když se na ni díval, jeho oči zářily.

„Ninita, es mi hermano,“ řekl.

„Mucho gusto enconcerlo, seňor,“ řekla Tereza a usmála se. Měla dokonalou postavu. Do čela jí spadaly neposlušné pramínky vlnitých, lesklých černých vlasů. Byla opravdu krásná. Nebylo divu, že se Connie tak vzteká.

„Y mi,“ odpověděl Lang a usmál se. „Se alegro trabajar aguí, seňorita?“ zeptal se jí.

„Oh sí,“ řekla, ale moc nadšeně to neznělo. Zdálo se, že ji něco trápí. „Esté familia muy simpática, especialmente el ninito.“ O tom, že by se jí líbila i Connie se však nezmínila.

„Ať kouká mluvit anglicky,“ štěkla Connie. Nerozuměla jim a to ji přivádělo k nepříčetnosti.

„Učí se. Nikdo učený z nebe nespadl. Bude jí to chvíli trvat. Co kdybys zkusila být trochu milejší, Connie,“ odsekl Bob.

Connie si založila ruce v bok a probodla manžela pohledem. „Už se s ní vidíš v posteli, co?“

Bob zrudl. „Krucinál, Connie…“

„No dělej, ty zbabělce,“ dorážela Connie. „Jen se přiznej.“

„Je to hodná, příjemná bytost, která má ráda domov a děti,“ řekl Bob hlasem, který prozrazoval, jak moc se musí ovládat, aby nevybudil. „Jak si myslíš, že se k ní mám chovat, když moje vlastní žena vypadá a páchne jako konev vyjetého oleje a nikdy nemá čas na mě ani na mého syna?“ dodal jedovatě.

Connie zalapala po dechu, vyrazila k ložnici a vztekle za sebou práskla dveřmi.

Bob se smutně zašklebil. „A je to,“ povzdechl si.

Lang s Kirry si vyměnili pohledy.

„Asi jsme měli přijet jindy…“ začal.

„Ale kdepak, tohle je tu teď na denním pořádku,“ přerušil ho Bob a když si všiml, že má Tereza v očích slzy, lehce ji objal.

„No se trista, amada, todo es bien,“ řekl tiše.

„Ne, nic není v pořádku,“ zamumlal Lang temně. „Jsi ženatý, Bobe, tak by ses podle toho taky mohl chovat. Teď potřebuje útěchu tvoje žena a ne hospodyně.“

Bob zrudl a odtáhl ruku od Terezy. „Nemusíš mi radit, jak mám zacházet se svým manželstvím,“ řekl a v očí se mu zablesklo.

„Ne?“ řekl Lang a ohlédl se.

Connie právě vycházela z ložnice. V jedné ruce držela velký kufr a druhou vedla Mickyho. Byl rozespalý a nechápal, co se děje. „Kam to jdeme, mami,“ ptal se.

„Odjíždím k sestře,“ řekla tak, aby to všichni slyšeli. Podívala se na Boba. „Až budeš zase při smyslech – jestli vůbec někdy – najdeš mě u Louisy. A radši by sis měl pospíšit. Už mi moc trpělivosti nezbývá.“

„A co tvoje veledůležitá dílna?“ zeptal se Bob uštěpačně.

„Vraž tam ceduli Zavřeno. Nemusím ti snad říkat, jak se to píše,“ odsekla Connie jedovatě. „Najdu si místo v garáži Teda Steela. Nedávno mi říkal, že potřebuje automechanika. Přijme mě v okamžiku, kdy ho o to místo požádám.“

„Cože? U Teda Steela?“ vybuchl Bob. „To teda ne! Nedovolím ti, abys pracovala u svého bývalého milence, který se navíc právě rozvedl!“

„Cha! Zkus mi to zakázat!“ vyzvala ho Connie a bojovně vysunula bradu. „A co se týká rozvodu, zdá se, že Ted nebude jediný, kdo si to prodělal!“

„Connie…“ začal Bob o poznání klidněji.

„Mami, proč na sebe s tátou křičíte?“ zeptal se Micky nechápavě a protřel si oči.

„Protože tvůj otec se chová, jako by byl hluchý! Nerozumí, když mu říkám, aby tu zmiji vyhodil!“ vysvětlila mu Connie vztekle. Micky se zarazil. Pořád ještě napůl spal a nedokázal pochopit, co se vůbec děje.

„Nebudeš mi přikazovat, co mám a co nemám dělat ve svém vlastním domě,“ ohradil se Bob mrazivě.

„Jestli jsi na to už dávno nezapomněl, býval to i můj a Mickyho dům,“ vyčetla mu Connie. „Zdá se, že teď patří Tereze!“

Zdálo se, že teprve teď si Bob začíná uvědomovat, jak daleko zašli. „Neblázni, Connie, vždyť je to jenom hospodyně,“ začal.

„Jo, to je pravda. Tak proč se k ní podle toho taky nechováš?“

„Ty se ke mně taky nechováš jako k manželovi.“

Connie přešla jeho výčitku mlčením. „Řekni všem dobrou noc, Micky,“ přikázala synovi. „Dobrou noc,“ řekl Micky nechápavě.

Connie se omluvně usmála na Langa a Kirry, zvedla ze země kufr a vykročila ke dveřím. O pár minut později uslyšeli zvuk motoru a její auto se protáhlo kolem Langova.

Bob posmutněl, ale vzápětí se jeho oči naplnily vzdorem.

„Connie není ženská, je to automechanik posedlý svou prací,“ zamumlal temně. „Žili jsme tu s Mic-kym jako bezdomovci. Nikdy nechtěla ani rodinu, ani děti. Chtěla jenom tu svoji zatracenou dílnu. Jediné, co chce, je někam to dotáhnout. Chudák kluk,“ povzdechl si.

Kirry se podívala na Langa a v jejích očích se objevil nepřekonatelný děs. Co kdyby její manželství s Langem vypadalo stejně, jenom s tím rozdílem, že by to byl on, pro koho by byla práce důležitější než rodina?

Langovy myšlenky se ale ubíraly stejným směrem. Věděl, jak je pro Kirry její práce důležitá. Co když je jako Connie? Co když bude všechen čas věnovat své práci? Jistě, je možné, že dokáže zvládnout obojí. Ale je to vůbec možné? Na tuto otázku neznal odpověď. Znovu si uvědomil všechny problémy, které může manželství přinést. Uměli by se s nimi vyrovnat? Nevypadalo by to u nich stejně jako tady? To, čeho byli svědky, mu doslova vyrazilo dech. Jestliže se mu předtím manželství protivilo, teď z něj dostal panický strach.

„Tak to vidíš,“ přetrhl Bob proud jeho neveselých myšlenek. „Říkala, že chce děti a rodinu, a ve skutečnosti nechtěla nic než místo, na kterém by si mohla postavit dílnu. Nechci vám radit, ale asi byste si to měli pořádně rozmyslet, než do toho praštíte. Měli byste si uvědomit, co vlastně chcete.“

„A zkoušel jsi si o tom někdy s Connií promluvit?“ zeptala se Kirry po chvíli rozpačitého ticha.

„Aspoň tisíckrát,“ řekl Bob trpce. „Nikdy mě ale neposlouchala. A nakonec si stejně vždycky musela prosadit svoje.“

Podíval se na Terezu. Vešla do pokoje s cestovní taškou, tichá a stydlivá.

„Ty taky odcházíš?“ zeptal se. Tereza španělsky vysvětlila, že by se ráda vrátila ke svému bratrovi do San Antonia a poprosila Langa, aby ji tam vzal, až se budou vracet.

„Samozřejmě, Terezo. Svezeme tě tam. Za chvilku pojedeme,“ slíbil jí Lang.

„Muchas gracias,“ poděkovala a upřela na Boba smutný pohled. „Lo siento. No te puse furioso a mi, por favor,“ zašeptala.

Bob se shovívavě usmál. „Jasně že se na tebe nezlobím. To co se stalo, není tvoje vina. Dřív nebo později by k tomu stejně došlo,“ řekl a povzbudivě jí sevřel ruku.

Usmála se. „Hasta luego. Nos vamos?“

Lang přikývl. „Půjdem. Někdy se zase ozvu, Bobe.“

Jeho bratr zaváhal. „Nechci, aby sis myslel… Mrzí mě, co se dnes stalo,“ řekl utrápeně.

Lang se zasmál a poplácal ho po rameni. „Nechci nic, než abys byl šťastný, ty troubo!“

DEVÁTÁ KAPITOLA

Vysadili Terezu před domem její rodiny na předměstí San Antonia. Lang ji doprovodil ke dveřím a vysvětlil situaci jejímu bratrovi. Řekl mu, že jeho švagrová odešla na noc k sestře a že by asi nebylo slušné chtít po Tereze, aby zůstala přes noc v Bobově domě sama. Terezin bratr, vysoký sympatický muž s nevyslovitelným jménem, vše pochopil, aniž nutil Langa zbytečně zacházet do detailů.

Když se Lang vrátil do auta, měl o poznání lepší náladu.

„Má sympatického bratra,“ prohodil, když se jejich auto odlepilo od chodníku.

„Tvůj bratr je do ní opravdu zblázněný, stačí se na něj podívat,“ poznamenala Kirry. „Musím Connii litovat. Myslím, že by Bob moc dlouho odolávat nevydržel.“

„Prosím tě, nezačínej s tím,“ řekl Lang mrzutě. Bylo na něm vidět, že o těch dvou nechce mluvit. „Vypadáš ustaraně,“ poznamenal.

„Věřím v manželství,“ řekla Kirry náhle. „Lidi dnes mají sklony od sebe utíkat. A moc často mění partnery.“

„Myslíš, že je lepší, když se uvážou ve vztahu, který nemá budoucnost?“

„To ne. Ale…“

„Connie se neměla vdávat,“ přerušil ji. „Měla si otevřít dílnu, dokud byla svobodná a léta pracovat. A teprve potom se měla vdát. Byla by na to lip připravená.“

„V tom máš naprostou pravdu,“ souhlasila.

Hluboce se nadechl a zaváhal. „Ty se ještě nechceš vdávat, co?“ zeptal se. „Chceš teď hlavně kariéru, stejně jako Connie, nemám pravdu?“

Cítila, jak se její srdce proměnilo v kus ledu. Opravdu si myslel, že by pro ni byla práce důležitější než rodina? Nebyla to jen výmluva, způsob jak od ní utéct, stejně jako tehdy? Přemýšlel snad, jak z jejich vztahu vycouvat?

Sevřela kabelku a nervózně poklepala prsty na její zámek.

„Některé ženy asi matkami být neumějí,“ řekla po chvíli. „Myslím, že Connie Mickyho miluje, ale není prostě mateřský typ.“

„Zjistila to trochu pozdě,“ řekl Lang tvrdě.

„Asi neznala sama sebe tak dobře, jak si myslela,“ řekla Kirry.

Lang mlčel. Byl vážný, neobvykle vážný.

„Myslím,“ pokračovala po chvíli napjatého ticha, „že jsou i muži, kteří neumějí být dobrými otci. A asi jich není málo.“

„Myslíš?“ pokrčil rameny.

„Vždycky, když se před tebou někdo zmíní o rodině, ztuhneš jako bys uviděl ducha. Copak sis toho nikdy nevšiml?“

Křečovitě sevřel řadicí páku. „Děti znamenají stálý závazek. Nejsou to žádné hračky na jedno použití.“

„Já vím,“ usmála se. „Pořád na ně ještě nejsi připravený, stejně jako Connie.“

„Ani ty,“ odsekl rozčileně. „Taky chceš hlavně kariéru.“

„Jasně že chci kariéru. Každý to chce někam dotáhnout, pokud není líné budižkničemu. Ale jsem si jistá, že kariéra nevylučuje rodinu. A naopak. Všichni to tak dělají.“

„Jako Connie?“ zeptal se tvrdě.

„Connie jedná trochu zbrkle. Snaží se mezi prací a rodinou proplouvat. Kdyby se místo toho snažila najít nějaké kompromisní řešení…“

Kirry zarazil výraz, který se najednou objevil na jeho tváři. Výraz, vyjadřující zásadní nesouhlas s tím co právě řekla. Věděla, že Lang ani Bob o svém dětství nikdy nemluví. Nikdy nechápala proč.

„Langu,“ řekla tiše.

„Ano?“ střelil po ní pohledem.

„Nikdy jsi nemluvil o své matce.“

„Ani o ní nikdy mluvit nebudu!“ odsekl. Důraz, s jakým to řekl, ji šokoval.

„Ani se mnou?“ zeptala se opatrně.

„No dobrá. Co o ní chceš vědět?“

„Nikdy jsem ji neviděla, a tvůj táta umřel zanedlouho potom, co jsme se poznali. Jaká vůbec byla?“

„Šla tvrdě po kariéře,“ řekl a mrazivě se usmál. „Byla to jedna z těch žen, které by se nikdy neměly vdávat. Nikdy na nás neměla čas. Byla pořád zaneprázdněná tím, jak lítala po celých Státech a prodávala nemovitosti. A jednou sedla do letadla, které bylo zralé tak do šrotu. Nechtěla zmeškat obchodní schůzku někde na Floridě. Letadlo se s ní zřítilo. To, co z ní zbylo, by se vešlo do krabice od bot.“

Kirry se sevřelo hrdlo. „Promiň, Langu, to jsem nevěděla…“

„Ále, na tom nezáleží,“ pokrčil Lang rameny. „Nikdy jsme ji neměli rádi. Ani já, ani Bob. Nikdy si s námi nehrála. Prostě nás nechtěla, a vždycky, když se s tátou začali hádat, vyčítala mu to. Táta ale děti

chtěl, takže mu nakonec ustoupila, aby měla klid. Ale nikdy mu to neodpustila. Byli jsme její největší životní prohra. Nikdy si nepamatovala, kdy máme narozeniny. Nikdy jsme od ní nic nedostali pod stromeček. A když jsem jí jednou při výtvarce uplácal popelník z hlíny a omaloval ho jejíma oblíbenýma barvama, co myslíš, že s ním udělala? Hodila ho do koše na odpadky.“

Proč jen jí Lang tohle nikdy neřekl? Teprve teď pochopila, kde jsou kořeny jeho nechuti k manželství. Za celou dobu, co se znali, se Lang o svém dětství nikdy nezmínil, až teď. A jestli byly jeho vzpomínky tak bolestné…

„A ty si myslíš, že bych byla jako tvoje matka. Myslíš si, že by pro mě byla moje práce důležitější než rodina.“ >

Podíval se do zpětného zrcátka a cynicky se zasmál. „A ne snad? Dnes je doba rodin, kde je rodičem jenom jeden. Vím o tom skoro všechno, sám jsem v takové rodině vyrůstal. Naši byli rodiče jen na papíře. Od šesti jsem vyrůstal pomalu jako sirotek. Znáš přece ty děti s klíčem na krku? Je jich všude spousta. Chceš slyšet další historky z mého dětství?“

„Radši ne, dokážu si to představit,“ řekla. „Ale svět se pořád mění, Langu. To, co včera bylo normální, dnes už neplatí. A nemůžeme se přece pořád ohlížet dozadu. Musíme se zkrátka vyrovnat s tím, že dnes už rodině jeden plat k životu nestačí. Ženy prostě do práce chodit musejí. A jestli se vezmeme –říkám jestli – tak budu muset do práce chodit i kdybych třeba nechtěla, protože z jednoho platu bychom prostě nedokázali dát našim dětem vše, na co mají nárok.“

Lang si příliš dobře uvědomoval, že Kirry má pravdu. Pokud by chtěli svým dětem zajistit slušnou životní úroveň, jeho plat, i když velice dobrý, by pro celou rodinu nestačil. A co kdyby se mu něco stalo? Jak by se potom Kirry mohla o jejich děti postarat, kdyby neměla žádný příjem?

„Co je špatného na tom, když je žena nezávislá?“ zeptala se tiše, když odbočovali na parkoviště.

„Moje matka určitě nezávislá byla,“ řekl Lang a odmlčel se. Vzpomínky na dětství jej vždy zraňovaly. Bylo to, jako by ho bolela stará rána, o které neví, ale která se občas přece jen ozve.

Na svoji matku a její posedlost prací se snažil zapomenout hned, jak zemřela. Jejich otec byl dělník a nevydělával moc peněz, takže jejich životní úroveň po matčině smrti rapidně poklesla. Jejich otec zůstával v zaměstnání až do večera, jenom aby je uživil. Když se s Bobem vraceli ze školy, čekal na ně vždy jen prázdný dům.

Přitom stačilo, aby si jejich matka jinak organizovala své obchody. Pracovní dobu si určovala sama a kdyby chtěla, mohla si na ně čas udělat. Místo toho nečekala nic jiného, že když se vrátí, bude doma uklizeno. Byla vždy unavená, alespoň to tím vysvětlovala, a nikdy se s nimi nemazlila, ani si s nimi nehrála. Jejich otec se jim ji snažil ze všech sil nahradit. Boba i Langa mrzelo, když viděli, jak ho zneužívá. A proto ani jeden z nich neplakal, když jejich matka náhle zemřela.

Jejich otec se jim několikrát pokusil vysvětlit, že je ráda měla, jenom to neuměla dát najevo. Lang s Bobem mu to ale nikdy neuvěřili. Vysvětloval jim, že jejich matka se vdávat nechtěla, že se prostě museli vzít, když otěhotněla. V té době bylo nemyslitelné, aby se na malém městě stala svobodná matka z dívky, která v neděli poslušně chodí do kostela. Museli se proto pro klid jejích rodičů vzít.

„Naši se brát museli,“ zamumlal Lang. „Promiň.“

Vypnul motor a obrátil se k ní. „Proč ti byla taková zima?“ zeptal se náhle, zdánlivě bez souvislosti.

Pokrčila rameny. „Nevím.“

„Myslíš, že s tím těhotenstvím mohla mít Connie pravdu?“

„Dali jsme si přece pozor,“ řekla nesměle.

„To je sice pravda, ale stát se může ledacos,“ řekl znepokojeně. „Tak mi to pověz.“

„Langu, nemůžu ti říct něco, co sama nevím,“ odpověděla hlasem, tichým jako padající sníh. „Je to ještě moc brzo.“

Vzdychl a prohrábl si vlasy. „Kirry, nechci, abys do toho vletěla.“

Zatrnulo jí. Tohle byla rána pod pás.

„Nedokážeš odpustit své matce, takže to mám být já, kdo si odpyká její hříchy, co?“ obvinila jej.

Její obvinění ho vyvedlo z míry. „Kirry, to s tím přece vůbec nesouvisí,“ řekl zaraženě.

„No jistě,“ odsekla a vystoupila. Cítila, jak se jí roztřásla kolena. Cítila, jak se její sebeúcta rozpadla na hromadu střepů.

Následoval ji až do výtahu a zadumaně si ji prohlížel, dokud nevystoupili. Jeho hluboký pohled ji znervózňoval.

„Nemysli si, že na tom budu lip než ty, dokud se to nevyjasní,“ řekl, jako by četl její myšlenky.

Neodpověděla, dokud nedošli ke dveřím jejího bytu. „Lorna říkala, že už tu nechceš bydlet. Když jsme o tom mluvili, řekl jsi, že to není pravda. Teď se tě na to ptám znovu. Jak mi odpovíš teď?“

Po tváři mu přeběhl stín obavy. Vzpomněl si na Lorniny výhrůžky. Věděl, jak se Lorna dokáže mstít a bylo mu jasné, že neblafovala.

„Co bys dělala, kdybys přišla o tuhle práci, Kir-ry?“ zeptal se.

„Našla bych si něco jiného,“ řekla. „Snad nejsem žádné budižkničemu.“

„A co kdybys nedostala doporučení? Myslíš, že bys i tak mohla sehnat něco tak dobrého, jako je tohle?“

„Nenechám se vyhodit,“ odsekla rozzlobeně. „Lorna mě sice nemá ráda, ale Mack ano. Kdyby bylo nejhůř, může mi to u Lancasterových aspoň trochu vyžehlit. Neudělala jsem nic tak hrozného, aby se to nedalo odpustit.“

Vypadal ustaraně a ani se to nepokoušel skrývat. Nevěděl, co má Lorna za lubem a proto nemohl Kir-ry na Lornin útok připravit. Tiše se jí podíval do očí.

„Jseš si jistá, že to… k čemu mezi námi došlo… že to nebude mít žádné, hm, následky?“

„Ty se snad z té pitomé Conniiny poznámky zblázníš! No dobře, když to chceš slyšet! Ne, Langu Pattone, nečekám s tebou dítě! Stačí, nebo to chceš písemně?“

„Stačí,“ řekl a ke svému vlastnímu údivu se dokázal zasmát. „Takže když nejsi těhotná, co kdybychom naše zasnoubení prostě zrušili?“ navrhl. ,Kirry ztvrdly rysy. „Aha. Předpokládám, že to je přesně to, co po tobě Lorna chce.“

Zaváhal. „Ano. Chce, abych naše zasnoubení zrušil.“

Prohlížela si ho, jako by ho právě teď viděla naposled v životě. A vlastně tomu tak bylo.

„Dobře, dej jí, co po tobě chce,“ řekla tiše a cítila, jak jí rozrývají srdce její vlastní slova. „Nebudu obětovat svoji kariéru jenom proto, abych uklidnila tvoje svědomí. Stejně jsi na naše zasnoubení přistoupil jenom proto, abys neměl výčitky svědomí kvůli tomu, co se mezi námi ráno stalo. A to je trochu málo na to, aby spolu dva lidé mohli žít celý život, nemyslíš? Zvlášť když to nemělo žádné následky,“ dodala trpce.

Kdyby byla těhotná, určitě by to poznala, ujišťoval Lang sám sebe. Tohle ženy vždy poznají. A teď bylo nejdůležitější zabránit Lorně, aby začala uskutečňovat svoje výhrůžky. Ať si myslí že vyhrála.

„Tak fajn. Jestli chceš, můžeš od tohoto okamžiku považovat naše zasnoubení za neplatné,“ řekl Lang.

„Ty to chceš,“ řekla s důrazem. „Nikdy jsi mi o své rodině nic nevyprávěl, a proto mi teprve teď došlo, že jsi to se mnou nikdy nemyslel vážně. Prostě jsi se se mnou chtěl vyspat, to je všechno.“

Nezareagoval. V jeho tváři se nepohnul ani jediný sval.

Odvrátila se a odemkla dveře. „Právě toho jsem se bála,“ zašeptala.

„Zůstanu tady,“ ozval se. „Dokud nebude od Eriksona pokoj, potřebuješ strážce. A jestli teď nebudeš chtít cvičit se mnou, můžu ti někoho doporučit. Byla by škoda toho teď nechat.“

„Dělej jak myslíš,“ řekla nevzrušeně. V jeho očích se náhle objevil náznak nejistoty. Zaváhal. „Možná se moc ohlížím do minulosti,“ řekl. „Ale děti prostě nechci. A zrovna tak nechci žádné polovičaté manželství. Promiň. Sex není všechno.“

Cítila, jak bledne, ale přesto se pokusila usmát. „Ne, to opravdu není.“

Kirry většinu noci probděla. Přemýšlela o tom, co Lang řekl, když se loučili. Nedokázala pochopit, jak mohl po tom, co spolu prožili říci, že sex není všechno. Bylo v jeho vztahu k ní něco hlubšího než pouhá tělesná přitažlivost? Asi ano, ale on si to zřejmě nechtěl připustit. A navíc se večer zdál být vyvedený z míry, hlavně když přišla řeč na Lornu. Nevěděla, co se děje, ale byla si jistá, že to má něco společného s její prací. Chystali se jí snad dát výpověď? Ví snad Lang něco víc? O tom, že by si měla najít nové místo, se určitě nezmínil náhodou.

Když se ráno probudila, bylo jí jasné, co musí udělat. Nebude čekat na to, až ji z práce vyhodí kvůli Lorniným pomluvám. Má dost dobrých nápadů a určitě se najde někdo, kdo jí dá šanci ukázat, že není žádná neschopná slepice.

Ještě to ráno podala výpověď, ale dohodla se s Mackem, že ji zatím Lancasterovým nepředá. Souhlasil s tím, protože věděl, že se Kirry ocitla na černé listině jen díky Lorniným špinavým intrikám.

O polední přestávce se Kirry vydala k Reflections Inc. Byla to nová reklamní agentura a zdálo se, že její majitel má s vedením svého podniku potíže. Zaměstnal Kirry v okamžiku, kdy mu vysvětlila své názory a navrhla mu, jak by se dal provoz jeho firmy zlepšit. Zašel dokonce tak daleko, že ji nabídl podíl z každé zakázky, kterou pro jeho firmu získá.

Když od něj Kirry odcházela, cítila, jak jí spadl kámen ze srdce. Samozřejmě, že by jí udělalo větší radost, kdyby si ji Lang chtěl vzít, ale teď bylo nejdůležitější vyřešit problémy se zaměstnáním. Kdyby si dovolila myslet na Langa, zbytečně by ji to stresovalo.

Dokud se neodstěhovala ze své kanceláře, ani si na Eriksona nevzpomněla. Myslela jenom na svou novou práci a když za sebou zavírala dveře, věděla, že se rozhodla správně. Musela Macka litovat. Jeho nápady Lornu neuspokojovaly a ona si na něm právě teď vylévala vztek. Bylo to slyšet až na chodbu.

„To nic, zvládnu to,“ řekl Mack Kirry o něco později. „Až toho bude mít dost, obrátí se na jinou agenturu a nakonec na to doplatí Lancasterovi, ne já.“

Kirry s ním musela souhlasit. Nedokázala se ubránit pocitu zadostiučinění. Snad teď paní Lancasterová konečně pochopí, že pokud má firma prosperovat, není možné míchat osobní přátelství s prací. A pokud se nechá Lornou manipulovat i v budoucnosti, odnesou to i další zakázky.

Přemýšlela o nových zakázkách pro Reflections lne, takže si ani nevšimla, že se mezitím setmělo a že je na parkovišti sama.

Její auto bylo zaparkované na dobře osvětleném místě. Opatrně se rozhlédla, ale žádné další auto tu nestálo. Začínáš být paranoidní, řekla si. Erikson se celý den neobjevil a kdyby si zrovna tenhle večer chtěl něco začít, bylo by to nepříjemné. Sevřela klíče v pěsti jako zbraň. Celou cestu se opatrně rozhlížela a než odemkla dvířka, podívala se na zadní sedadlo. Rychle nastoupila a hned za sebou zamkla. Konečně byla v bezpečí!

V autě nebylo nic podezřelého. Nastartovala a zařadila rychlost. Nikde žádný Erikson. Zbytečně se vyděsila.

Odbočila na ulici a dojela ke svému domu. Vlastně to byl nakonec docela úspěšný den, pomyslela si, když odbočovala na parkoviště. Vzpomněla si na Langa a na Connii s Bobem. Podaří se jim krizi překonat? Rozvodem by nejvíc utrpěl malý Micky. Musela je všechny litovat, ale nejvíce sebe a Langa.

Když zaparkovala a vypnula motor, opatrně se rozhlédla. Nezdálo se, že by tu na ni někdo číhal a to ji trochu uklidnilo. Není čeho se bát, ujišťovala se. Erikson to určitě už dávno vzdal. Cítila se jistá sama sebou.

Vystoupila, zamkla auto a přitáhla si plášť těsněji k tělu. Když si vzpomněla na svoji novou práci, musela se znovu usmát. Vešla do domu a svezla se výtahem spolu s několika dalšími nájemníky. Nikdo z nich ani nepromluvil.

Vystoupila a když procházela chodbou, napadlo ji. jestli je Lang doma. Když se podívala na jeho dveře, zaváhala. Ale co, vyjádřil se přece jasně, řekla si. Jejich životy neměly už nic společného.

Teď už ho tu nic nedrželo. Prostě se musela naučit žít bez něj. Věděla, že jí nic jiného nezbývá, stejně jako před pěti lety.

Odemkla dveře a ani si neuvědomila, jak to bylo snadné. Zamkla za sebou, rozsvítila a vykročila k ložnici, aby se převlékla. Když vešla do pokoje, sevřela jí hrdlo drsná surová ruka.

„Ahoj, kočičko,“ zaskřípal známý hlas. „Myslela sis, že jsem na tebe zapomněl? Ani náhodou, zůstalas mi něco dlužná.“ Cítila, jak se jí srdce proměnilo v kus ledu. Rozklepala se jí kolena. Věděla, že nemá cenu pokoušet se křičet. Musela zachovat chladnou hlavu. Kdyby zpanikařila, byl by to její konec.

„Eriksone, za tohle půjdete do chládku,“ procedila sevřeným hrdlem.

„Myslíš? Bude to moje slovo proti tvýmu. Nikdo ti nebude věřit.“ Cítila jak ji volnou rukou osahává.

„Paráda, je to fakt paráda…“ zasípal.

Teď nebo nikdy, řekla si. Teď nebo nikdy. Srdce se jí rozbušilo.

Vší silou mu vrazila loket přímo do žaludku. Za-hekal a jeho sevření povolilo. Instinktivně se k němu obrátila. Zapomněla na vše, co ji Lang naučil a tvrdě ho nakopla do rozkroku. Zaskučel bolestí. Přikročila k němu a nacvičeným hmatem s ním praštila o podlahu. Vypadni, uslyšela vnitřní hlas, nedělej ze sebe hrdinu.

Rozběhla se ke dveřím a několik drahocenných vteřin zápolila se zámkem. Rozrazila dveře a vletěla do chodby. Zoufale zabušila na Langovy dveře a zaječela. Nebyl doma – a chodba byla prázdná! Slyšela, jak se z jejího bytu ozývá hluk, který nedokázala identifikovat. Rozběhla se k výtahu a cítila, jak se jí zmocňuje panika. Několikrát udeřila do knoflíku, ale dveře výtahu se neotevřely.

Vzpomněla si na varování, týkající se schodiště, ale byl to jediný způsob jak se odtud dostat. Brala schody po čtyřech a zřejmě si podvrtla kotník, ale byla příliš vyděšená, než aby si toho všimla. Přerývaně dýchala a každé nadechnutí jí působilo bolest.

Když se vřítila do haly v přízemí, vydral se jí z hrdla hlasitý výkřik úlevy.

Strážný se zamračil a položil ruku na pistoli.

„Jste v pořádku^ slečno Campbellová?“ zeptal se. „Stalo se něco?“

„V mém bytě… je muž. Napadl mě,“ vydechla.

Strážný se zachmuřil a jeho tvář ztvrdla. Vzal ji do kanceláře a svěřil ji poslíčkovi, který ji opatrně uložil do křesla. Vytrhl z pouzdra pistoli a rozeběhl se ke schodišti.

Kirry věděla, že najde její byt prázdný. Erikson je příliš chytrý, než aby se nechal chytit. Teď už byl určitě dávno pryč. Věděla, že ranila jeho zvrácenou ješitnost. Teď jí půjde po krku. Teď ji bude chtít zabít.

Cítila, jak se jí zvedá žaludek a celá se roztřásla. Naštěstí jí poslíček v poslední chvíli pomohl na toaletu.

Když se vrátila do kanceláře, bílá jak zeď, byl už strážný zpět.

„Věděla jsem, že uteče,“ zašeptala nejisté. „Ale dala jsem mu co proto.“

„Utekl přes balkon. Někdo ho přitom musel vidět,“ řekl strážný. „Tohle si nikdo v domě, který hlídám, dovolovat nebude,“ dodal chladně. „Neznáte někoho, u koho byste mohla zůstat přes noc, slečno Campbellová? Neradil bych vám, abyste teď zůstala sama,“ dodal ustaraně.

Hořce se pousmála. Nikdy před tím si neuvědomila, že nemá jiné přátele než Betty. Neměla žádnou rodinu. Její matka byla bůhví kde a nikdo jiný tu nebyl.

„Ne,“ řekla a cítila, jak se jí do očí derou slzy. „Ne, nemám kam jít.“

Strážný vypadal ustaraně. Mračil se a usilovně přemýšlel.

„Budeme muset zavolat policii,“ řekl.

Neměla sílu mu odporovat. Neměla sílu vůbec k ničemu.

Policie přijela a vyslechla ji. Dala jim Eriksonův popis a odkázala je na kolegy z bývalého zaměstnání a na Langa.

„Dostaneme ho,“ řekl policista temně. „Nemůže být moc daleko.“

„Máte štěstí, že trochu ovládáte karate,“ dodal jeho kolega. „Učím to svoji dceru od kolíbky. Občas se to hodí.“

„Tak jí to můžete znovu potvrdit,“ řekla Kirry chabě.

„Zavolal jsem kolegovi z jiné směny,“ vmísil se do jejich hovoru strážný a povzbudivě se na ni usmál. „Bude celou noc hlídkovat pod vaším oknem. Nemusíte se ničeho bát.“

Cítila, jak jí po tvářích stékají slzy. „To je od vás moc milé…“ zašeptala.

Zdálo se, že to strážného uvedlo do rozpaků. „Jste náš nájemník,“ řekl. „Nemůžeme nikomu dovolit, aby našim nájemníkům ztrpčoval život. Tak to tak berte. To je v pořádku.“

Když se Lang vrátil, nemohl přehlédnout policejní auto před domem a chumel lidí v hale.

Za celý den měl starostí až nad hlavu. Musel vyřídit vstupní pohovory s uchazeči o místo po Eriksonovi a zlikvidovat falešný poplach. Navíc ho trápily výčitky svědomí kvůli tomu, jak se večer zachoval ke Kirry. Zatracená Lorna, neměl jí dovolit, aby se jim míchala do života. Také jí to dnes řekl, a pohrozil jí, že jestli se ještě někdy odváží Kirry před Lancasterovými očerňovat, bude mít co dělat s ním.

Vyrazilo jí to dech. Tohle nečekala. Zbledla a téměř deset minut běsnila jak smyslů zbavená. Nakonec to ale vzdala a neodpustila si poznamenat, že Lang není a nikdy nebyl jediný muž v jejím životě. Řekla, že nemá zapotřebí obnovovat staré vztahy a že už ho nechce nikdy vidět.

Langovi jí nakonec vlastně bylo líto, ale ne natolik, aby ji chtěl začít utěšovat. Věděl moc dobře, jak podle se zachovala ke Kirry.

Začal dokonce znovu přemýšlet o manželství. Uvědomil si, že kvůli své matce reaguje nepřiměřeně. Kirry měla pravdu. Choval se jako hlupák, a teď se vrátil, aby jí navrhl zkusit to znova. A tentokrát to myslel vážně.

Hlouček lidí v hale ho zarazil. Přišel blíž a uviděl bledou a roztřesenou Kirry. Okamžitě si to spojil s policejním autem před domem a vše mu bylo jasné. Erikson!

Prodral se ke Kirry a beze slova ji objal.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se.

Jeho objetí jí nebylo příjemné, ale neměla sílu mu vzdorovat.

„Erikson si na mě počínal v bytě. Jediné, na co jsem si vzpomněla z toho, co jsi mě učil, byl útěk. Ale dostal co proto. Už po něm jdou.“

Lang se jí podíval do očí. Snažila se ovládat, ale v jejích očích byla nekonečná bolest.

„Ten mizera,“ procedil Lang skrz zuby.

„Dostáném ho,“ řekl strážný.

„Krucifix, jděte s tím do háje,“ vybuchl Lang. „Vezmu ji na noc ke své švagrové, tam bude v bezpečí.“

„To je to nejlepší, co můžete udělat,“ vmísil se do jejich hovoru jeden z policistů. „Dostáném ho, ale bude pro ni bezpečnější, když bude někde, kde ji nenajde. Co kdyby ho napadlo se ještě dnes vrátit?“

„Postarám se o ni,“ obrátil se Lang na strážného. „Díky za to co jste pro ni udělal. A nezlobte se, že jsem na vás tak vyjel. Ten mizera ji mohl zabít.“

Strážný se usmál a pokrčil rameny. „To nic. Ale musím říct, že si nevybrala zrovna nejhůř. Nápadník s rameny jako jeřáb… Aspoň na ni dáte pozor.“

DESÁTÁ KAPITOLA

Lang řekl Kirry, aby se převlékla a zavolal Bobovi. Vysvětlil mu, co se stalo a řekl, že k nim s Kirry přijedou na noc.

„Jasně, budu vás čekat,“ řekl Bob a spokojeně dodal: „Connie se dnes vrátila. Sice se mnou nemluví, ale možná, že když přivezeš Kirry, dá si říct.“

„A Tereza?“ zeptal se Lang.

„Byl jsem blázen. Už mě to ale naštěstí přešlo. Tak se zatím měj. Ahoj.“ Zavěsil.

Když Lang domluvil, stála Kirry mezi dveřmi ložnice.

„Proč ses nepřevlékla?“ zeptal se tiše.

„Bojím se tam jít sama,“ řekla a rozpačitě se usmála. „Hloupé, co?“

„Vůbec ne. Myslím, že ses zachovala ohromně statečně.“

„Kdepak, byla jsem strachy celá bez sebe.“

„Není divu,“ řekl a povzbudivě se na ni usmál. „Za týden se tomu budeš smát, uvidíš.“

Do ložnice vešli společně.

„Co si chceš vzít na sebe?“ zeptal se.

Vytáhla džíny a halenku. Chtěla se začít svlékat, ale Lang ji předběhl. Dívala se na něj rozšířenýma očima, jako malé vystrašené dítě.

Něžně se na ni usmál. „Zdá se, že se mi to začíná líbit,“ poznamenal, když před ním zůstala stát jen v kalhotkách a podprsence. „Na vás se pánbůh vyřádil, slečno Campbellová.“

„Celá se třesu…“

„Fakt?“ Přitáhl si ji blíž a s nekonečnou něhou ji políbil. Jeho ruce sjely na její boky a jeho palce se vtiskly do jejího oblého bříška. Zvedl hlavu a podíval se jí do očí. „Já taky. Když tě líbám, třesou se mi kolena.“

To ji rozesmálo. „Kecáš.“

Lehce ji políbil. „Jak to můžeš vědět? Dolů se přece nedíváš.“

Pomalu se nadechla a zatvářila se ustaraně. „Je to pravda, že se Connie vrátila k Bobovi?“

„Už bylo na čase. Zdá se, že přišel k rozumu. Možná, že ona taky.“

Zakryla si rukama tvář a náhle cítila, jak se jí do očí derou slzy.

„Co se děje?“ zeptal se tiše.

„Ale nic. Měli bychom jít.“

„Takhle?“ zasmál se. „Vždyť by tě zavřeli jako ex-hibicionistku.“

„Když mě necháš na pokoji, obleču se.“

„To není zrovna ten nejlepší nápad,“ zamumlal. „Oblékat tak krásné tělo by se mělo hodnotit jako zločin.“

Zasmála se. „Ale no tak, Langu…“

Vzal ji za bradu a dlouze, sladce ji políbil. „Než odejdeme, mohli bychom se pomilovat,“ zašeptal. Jeho ruce se něžně dotkly jejích ňader a ona ucítila, jak jí celým tělem proběhla vlna vzrušení. „Chtěla bys?“

„Vždyť jsme se dohodli, že už se nebudeme vídat,“ chabě zaprotestovala.

„Ale to bylo předtím,“ zašeptal. „Před čím?“

„Předtím, než jsem zjistil, že by mi vůbec nevadilo, kdybychom my dva měli dítě.“

Zvedla oči a zachytila jeho pohled, plný žhavých, temných tajemství.

„Co… cože?“

Přitiskl ji k sobě a vzal ji do náruče.

„Budeš dál chodit do práce,“ řekl, když ji pokládal na postel. „Vydělávám sice dost peněz, ale se dvěma platy se nám bude žít lip, a kromě toho se musíš dokázat uživit sama. Nechci, abys měla pocit, že jsi na mně závislá. Najdeme nějaké opravdu dobré jesle, které se nám budou oběma líbit a já se naučím přebalovat a koupat a krmit… Chceš?“ řekl a jeho pohled sklouzl na její plná ňadra. „Ach, Langu… To by bylo krásné…“ zašeptala. „Langu, já tě tak milu-ju,“ vydechla. „Miluju tě víc než svůj život.“

Lehl si vedle ní. Cítila, jak ji jeho mohutné, silné tělo tiskne hlouběji a hlouběji. Jeho rty přikryly její lačná ústa. Cítil, jak se její útlé tělo chvěje sladkým vzrušením, které jako by se přelévalo do jeho laskajících rukou a úst.

„Miluju tě,“ zašeptal. „Pomyšlení na rodinu mě ale odpuzovalo. Teprve dnes jsem si uvědomil, jaký jsem byl hlupák. Nikdy jsem si neuvědomil, jak hluboce mě moje dětství poznamenalo. Myslím, že už jsem se s tím vyrovnal. A ty jsi mi s tím pomohla. Otevřela jsi mi oči. Je jenom jedna věc, kterou v životě nedokážu udělat dvakrát. Odejít od tebe. Budeme s tím zkrátka muset něco udělat. Zvládneme to. Vím, že to zvládneme.“

Když k němu vzhlédla, byly její oči plné lásky. „Langu?“

„Hm?“

„Co kdyby ses zkusil svléknout?“ Zasmál se. „No jasně, chceš se dívat?“

Zalapala po dechu. „Ano,“ zašeptala a její oči se rozšířily.

Nejisté se zasmál. Postavil se a shodil ze sebe vše, co je dosud od sebe oddělovalo. Když se obrátil zpět k posteli, zachvěla se v očekávání rozkoše, kterou jí uměl dát. Vklouzl vedle ní a jeho oči žhnuly očekáváním toho, co mělo následovat.

„Jestli chceš, můžeme se něčím pojistit…“

Sevřela ho v milujícím objetí. „To jseš si tak jistý tím, že nedokážu být současně dobrá matka i manželka? Proč mně nechceš dovolit, abych ti to dokázala?“

„Miláčku,“ zašeptal těsně před tím, než se vpil do jejích otevřených rtů. „Nic jiného nechci.“

Pozvala ho do svých milujících paží a on její pozvání přijal. Přitiskl se k ní a příští minuty, které se jim zdály být nekonečné se rozplynuly v naléhavém, pomalém, sladkém rytmu lásky. V jejich splynutí se objevilo cosi nového, ale okouzlení, které prožívali bylo stejně neodolatelné a nekonečné jako poprvé.

„Ach,“ vydechla, když ji zalehlo jeho mocné tělo.

„Copak se mi to jen zdá?“ zašeptal.

„Doufám, že ne,“ špitla okouzleně.

Sevřela ho a přitiskla se k jeho mohutné hrudi.

„Nádhera, co?“ zasmál se. „Miluju způsob, jakým se se mnou miluješ. Miluju tě. Ukaž mi to ještě jednou,“ vyzval ji.

„A zvládneš to?“ zeptala se nejisté.

„Donuť mě k tomu. Vím, že ty to dokážeš.“

K Bobovi a Connii dorazili o tři hodiny později.

„Už jsme měli strach, že se vám něco stalo,“ řekl Bob, když vystoupili z auta. „Kiny, jsi v pořádku?“

„Jo, je mi fajn,“ ujistila ho a usmála se. „Jsem trochu potlučená, ale to nic není.“

„Sejmula Eriksona,“ řekl Lang hrdě a byl rád, že si Bob nevšiml, jak se přitom začervenal. „Jsem rád, že jsi nás v tom nenechal, brácho.“

„Neblázni, Langu. V rodině si musíme pomáhat. Od čeho jiného by jinak rodina byla? Connie, už jsou tu,“ zavolal.“

Když Connie vyšla před dům, Lang se zarazil. „Connie…?“ vydechl překvapeně.

Probodla ho pohledem. „No co co, ty mě snad nepoznáváš? Nemusím přece věčně věků chodit jenom v montérkách, nebo snad jo?“ ohradila se jízlivě.

Jednoduché bílé šaty jí zatraceně slušely. Vesele se zašklebila, tak, jak to uměla jenom ona.

„No, koneckonců máš pravdu,“ řekl Lang a zasmál se.

Connie sepjala ruce pod hlubokým výstřihem a obrátila se ke Kirry. „Holka, jsi v pořádku?“ zeptala se ustaraně.

„Všechno je v nejlepším pořádku,“ řekla Kirry a rozpačitě se na Langa usmála.

„Zasnoubili jsme se,“ poznamenal Lang.

„To už jste nám přece říkali, nevzpomínáš?“ podivila se Connie.

Bob ani Connie se tedy o jejich rozhodnutí zrušit zasnoubení nedozvěděli. Vyměnili si významné pohledy a oba se zasmáli.

„Z vás dvou by se jeden zbláznil,“ zabručel Bob. „Pojďte dovnitř, Micky už šel spát. Dáme si kafe a kus koláče.“

„Mého koláče, ne jejího,“ loupla Connie očima po Bobovi. „Právě jsem to dopekla. A vařit jsem snad nezapomněla.“

„Miláčku, nikdy jsem neřekl, že neumíš vařit,“ ozval se Bob rozpačitě.

„Huf,“ udělala Connie a zavedla je do domu.

„Takováhle je od okamžiku, co se vrátila,“ řekl

Bob mrzutě. „Chová se ke mně, jako bych jí zabil babičku. Zaplať pánbůh, že jsem se Terezy nikdy ani nedotkl.“

„A řekl jsi to někdy Connii?“ zeptal se Lang.

„Copak mě poslouchá? Dělá, jako bych pro ni byl vzduch,“ zabručel Bob mrzutě.

„Když se jí to pokusíš správně vysvětlit, mohla by to pochopit,“ usoudil Lang.

„Myslíš?“ zeptal se Bob nedůvěřivě.

„Určitě,“ řekl Lang, a když šli za Connií do kuchyně, obdařil Kirry vlahým, milujícím pohledem.

Bob se na něj zvědavě podíval. „Tentokrát to s Kirry myslíš vážně?“ zeptal se.

Lang se zarazil a strčil ruce do kapes. „Naprosto vážně,“ řekl. „Myslím, že naše dětství mě poznamenalo víc než tebe. Nedokázal jsem se smířit s myšlenkou, že bych chtěl přivést dítě na svět, kde by se k němu jeho vlastní matka chovala jako k nějaké nepříjemné přítěži,“ dodal.

„Ale prosím tě, nevěřím, že by Kirry dokázala být stejná jako naše matka. Je to mateřský typ.“

„Asi ano,“ řekl Lang a v jeho očích se objevila hrdost. „Má dost rozumu a ví, jak ho používat. A kromě toho je to jeden z nejlepších žáků, které jsem kdy učil karate,“ řekl a zasmál se. „Erikson ji přepadl a ona mu dala co proto.“

V očích se mu zablýsklo. „Doufám, že teď už se ho zbavíme jednou pro vždy. Kdyby nevěděla, jak se bránit, vyvázla by z toho v nejlepším případě se znásilněním. Ale zrovna tak ji mohl i zabít.“

Bob se zamračil. „Co mu prosím tě provedla?“

„Je to bývalý strážný. Choval se k nijako k prostitutce.“

Bob udiveně zvedl obočí. „Jak to, že si s takovým chováním to místo udržel tak dlouho?“

„Ženy se dřív proti jeho sprosťárnám neohrazovaly. Potom, kdy byl čím dál tím dotěrnější, si na něj začaly stěžovat, ale k ničemu to nevedlo. Víš, co je zajímavé? Na začátku století neměly ženy ani zdaleka tolik práv, jako mají dnes. A přesto si k nim žádný slušný muž nedovoloval to, co dnes někteří muži považují za normální. Muž, který urazil ženu, ať už svobodnou nebo vdanou, musel počítat s tím, že ho slušná společnost vyloučí ze svého středu. A dnes? Divil by ses, jak se někteří muži k ženám chovají a jak se vyjadřují.“

„Hele, slyšel jsi někdy, jak umí Connie nadávat, když se praští kladivem do palce?“ ušklíbl se Bob.

„To ne,“ zachechtal se Lang a poplácal Boba po zádech. „Ale dokážu si to živě představit.“

Celý večer probírali Kirryin zážitek. Pohledy, které si Lang a Kirry vyměňovali, byly pro Boba dostatečně výmluvné.

„Předpokládám, že datum vaší svatby jste ještě nestanovili,“ nadhodil Bob, když dopili kávu.

„Klidně příští týden, pokud ovšem nechceš nic honosného,“ řekl Lang a zasmál se, když viděl, jak to Kirry překvapilo.

„Chci jen tebe,“ řekla Kirry něžně. „Docela mi bude stačit smírčí soudce a jednoduchý prstýnek.“

„Zrovna tak, jako mně a Connii,“ řekl Bob a snažil se zachytit Conniin pohled. „Byly jsme ti nejlepší přátelé, dlouho před tím, než jsme se vzali. A když byl potom na cestě Micky… Bylo to, jako bychom se právě narodili.“

Když si Connie vzpomněla na Mickyho narození, její výraz změkl a v očích se jí objevily plamínky. Když se však podívala na Boba, vystřídala je bolest.

„A ty bys málem zahodil těch deset let života kvůli nějaké putičce, která se tu starala o domácnost,“ řekla vyčítavě.

Bob se zamračil. „Dělala to ráda.“

„Zatím,“ souhlasila Connie. „Byla moc mladá. Jak dlouho by to trvalo, než by zjistila, že vymýšlení nových receptů není program na celý život? Za pár let by si uvědomila, že má svá vlastní práva a že není stroj na uklízení a vaření.“

„Byly doby, kdy výchova dětí a udržování domova v čistotě a pořádku bylo vše, co žena ke štěstí potřebovala,“ řekl Bob rozčileně.

„Samozřejmě,“ řekla Connie a smutně se usmála. „Ale ta doba je už dávno pryč. Svět se prostě změnil. Není to žádná legrace, vystačit s jedním platem. Myslela jsem, že čím víc budu pracovat a čím víc věcí si budeme moci dovolit, tím budeme šťastnější. Tolik jsem se snažila!“ Pokrčila rameny a nejisté se na ně podívala. „A nakonec jsem kvůli tomu málem přišla o rodinu. Ještě že jsem na poslední chvíli zjistila, že sice chci být automechanik, ale že to nechci víc než tebe a Mickyho.“

Bob si zamyšleně prohlížel šálek s kávou. „Nechci si nic začínat s někým jiným,“ ujistil ji. „Ani jsem nikdy nechtěl.“

Connie se usmála. „Můžu si někde najít místo,“ navrhla.

Bob nesouhlasně zamlaskal. „Ale prosím tě, můžeš klidně mít dál svoji vlastní dílnu, ale snad můžeš mít aspoň o sobotách a nedělích zavřeno. A těch pár dní můžeme trávit jako normální rodina. A mimochodem, myslím, že není špatný nápad najít někoho, kdo by se staral o domácnost.“

Než se Connie stačila nadechnout, Bob pokračoval: „Znám jednoho kluka, co rád vaří a nevadí mu uklízení. Je to syn paní Jonesové. Až skončí školu, chce jet do Francie studovat do jedné z těch jejich škol pro šéf-kuchaře, takže si myslím, že si rád něco přivydělá.“

„Ale já myslela, že moji práci nenávidíš,“ vyhrkla Connie překvapeně.

„Žárlil jsem na ni,“ přiznal Bob s úsměvem a podíval se na svého bratra. „Myslím, že jsme s Langem nikdy moc nemluvili o našem dětství. Naše rodina nefungovala. Teď jsme ale oba přišli na to, že manželství je takové, jaké si ho člověk udělá.“

Connie se rozzářila, a když se na ni Bob usmál, začervenala se.

„A mít automechanika v rodině, to je docela výhra. To moje auto už zase nějak zlobí,“ dodal.

„Podívám se ti na to,“ hlesla Connie.

„Já vím,“ řekl Bob a zasmál se.

Kirry cítila, jak ji Lang bere pod stolem za ruku. Podívala se na něj a její pohled byl plný lásky.

„Kde budete žít, až se vezmete?“ zeptal se Bob.

„Mně se líbí tam, kde bydlíme teď,“ řekl Lang. „A jestli to bude můj nebo její byt, na tom přece nezáleží. Žil bych s ní klidně na severním pólu,“ dodal zasněně.

„Já s tebou taky,“ řekla Kirry něžně.

„Ale až budeme mít děti,“ dodal Lang pomalu a podíval se jí přímo do očí, „měli bychom si pořídit dům s hodně velkým dvorem, abychom mohli mít psa.“

V jejích očích se objevily slzy štěstí. „Kirry, zůstaneš u Lancaster Inc.?“ zeptala se Connie.

Kirry se nadechla: „Á, ještě že jsi mi připomněla.“ Řekla jim co se stalo a že si našla novou práci.

Lang se rozesmál. „A já myslel, že mě neposloucháš, když jsem ti to navrhoval.“

„Ale ano, poslouchala jsem tě. Mack říká, že to paní Lancasterovou bude mrzet, protože se Lorna rozhodla zakázku stáhnout.“

„To mě vůbec nepřekvapuje. Mrzí mě, že ti takhle zavařila. Doufám, že mi věříš, že mezi námi nic nebylo.“

„To víš, že ano,“ ujistila ho. Nemohla odpovědět jinak, když viděla, jak se v jeho tváři odráží upřímná láska.

„Co s tím chlapem provedou, až ho chytí?“ zeptala se Connie znepokojeně. „Bude dost důkazů, aby ho odsoudili?“

Lang se zachmuřil. Erikson byl na útěku. „Doufám, že ano,“ řekl.

Kirry doufala v totéž. Sevřela Langovu ruku a pokoušela se na to nemyslet. Napadlo ji, že proces se může táhnout velmi dlouho.

„S ním se nezatěžuj,“ řekl Lang něžně. Zlehka ji políbil na čelo. „Zvládneme to, máš na to moje slovo.“

Zůstali u Pattonových přes noc. Kirry spala v pokoji pro hosty a Lang si ustlal v hale. Ani ve spánku se od něj nechtěla odloučit. A on zřejmě cítil totéž, protože ještě než vyšlo slunce, si pro ni do ložnice přišel. Odnesl ji k sobě na gauč a až do rána ji svíral v náručí. A tak je také ráno našel Bob a Connie.

Bob svoji ženu objal. Oba se na ně podívali a shovívavě se usmáli.

„Pamatuješ, Connie?“ zeptal se Bob tiše. „Pamatuješ, jaké to je, když se dva milují tolik, že se nedokážou smířit s tím, že by je mělo něco odloučit, i když jen na pár hodin?“

„Ale ano.“ Connie se vzepjala na špičky a políbila ho. „To víš, že se na to pamatuj u. Proč myslíš, že jsem se vrátila domů?“

Usmál se a ještě pevněji ji objal. „Já taky. Jsem rád, že jsme se oba dokázali včas probrat, Connie. V manželství musíme nacházet kompromisy, jinak by nevydrželo. Naštěstí pro nás a pro Mickeyho máme oba dost rozumu.“

Zasmál se. „Po téhle noci si nejsem jistý, že jsem dost rozumný. Vlastně si myslím, že jsme pěkní cvoci,“ zašeptal jí do ucha. „Opravdu se to stalo, nebo se mi to jenom zdálo?“

Zrudla až ke kořínkům vlasů. „Ale no tak, Bobe.“

Její výkřik Kirry a Langa probudil. Probrali se a rozpačitě se podívali na své hostitele. Lang se nejisté zasmál.

„Hele já vím, ono to vypadá…“

„Ono to vypadá jako dva lidé, kteří se milují,“ zachechtal se Bob. „Pojďte se nasnídat, vy blázni.“

O něco později se Kirry a Lang vraceli zpátky do San Antonia. Oba byli zvědaví, jaký směr nabrala záležitost s Eriksonem. A to, co zjistili, jim vyrazilo dech.

„Buď jak buď, skončilo to tragicky,“ řekl jim mladý policejní důstojník. „Jel moc rychle a narval to rovnou do svodidla. Našli jsme ho o pár hodin později. Pokoušeli jsme vám volat, ale nikdo nebyl doma.“

„Byli jsme oba u mého bratra ve Floresville,“ řekl Lang a přitáhl si Kirry blíž. „Těch posledních pár týdnů to bylo opravdové peklo.“

„Jo, já vím, tohle není jediný případ, který jsme tu měli. Mluvil jsem z jedním z našich právníků, který chce sestavit návrh zákona, který by něčemu takovému měl do budoucna zabránit. Rád by si s vámi promluvil, slečno Campbellová.“

„I já bych si s ním ráda promluvila,“ řekla Kirry tiše.

„Teď už jste každopádně v bezpečí,“ řekl jí policista. „A neberte si to tak. Tenhle svět je plný lidí, kteří rádi ubližují druhým. A to, jak skončil, přece není vaše vina.“

„Díky.“

Vyšli ven, na slunce, a Kirry se do Langa zavěsila. „Tohle je důvod, proč se to ženy snaží zamlčovat,“ řekla.

„Co?“ zeptal se Lang.

„Když je někdo obtěžuje v práci,“ odpověděla. „Bojí se, že by se jim mohlo stát něco podobného jako se stalo mně. Bojí se, že by se na ně ostatní zaměstnanci začali dívat skrz prsty, bojí se, že by mohly přijít o práci. A i když si udržíš místo, lidi ti to stejně budou mít za zlé. Spousta žen si ještě pořád myslí, že se nehodí stěžovat si na mužskou sprostotu a sexistické poznámky.“

Otočil se k ní. „Život není snadný Někdy je těžké dělat to, o čem si myslíš, že je správné. Ale to nic nemění na tom, že každý má právo pracovat bez toho, aby se musel bát nějakých úchyláků.“

Po chvíli zaváhání přikývla. „Když se nad tím tak zamyslím, nevím, jestli bych měla dost odvahy něco takového udělat znova po tom, co se mi stalo…“

Zasmál se. „Fakt? Já myslím, že jsi ohromně odvážná.“

„Ale nepovídej.“

„Miluju, když mi odmlouváš,“ řekl prostě. „Copak to není vidět?“

Podívala se na něj a v očích se jí pobaveně zablýsklo. „Ty mizero,“ řekla a zasmála se.

„Kdy odcházíš od Lancaster lne?“

„Příští pondělí. A už jsem si dokonce našla novou práci u Reflections Inc.“

Zasmál se. „Výborně. Doufám, že nebudeš na služebních cestách tak často jako teď.“

„Ne,“ odpověděla a rozzářila se. „Řekla jsem šéfovi, že chci být každý večer doma a on to vzal. Má naštěstí dva svobodné zaměstnance, kteří rádi cestují, takže to asi většinou zvládnou sami. Možná, že budu muset někdy odjet, ale nebude to každý týden.“

„S tím se snad nějak vyrovnám,“ řekl a políbil ji. „Moje práce mě naštěstí z města odvádět nebude, takže až budeš pryč, budu se o děti moct starat já.“

„Děti? Opravdu jsi řekl děti? Ne dítě?“

Upřeně se na ni podíval, s něžnou touhou a napjatým očekáváním. „Napadlo mě, že by bylo fajn, kdybychom měli kluka a holku.“

„Myslíš? Ve vaší rodině jsou samí kluci, a já jsem byla druhá dcera. Vypadá to spíš na holku.“

Nadechl se, ale Kirry mu s úsměvem položila prst na ústa.

„Miluju baseball, copak se na to nepamatuješ? A s panenkama jsem si nikdy nehrála.“

Lang se zasmál. „Tak fajn, necháme se překvapit.“

„Proč nejdeme domů, když dneska nemusíme do práce?“ zeptala se a významně se na něj podívala.

Udiveně zahvízdal. „Teda… Už teď se mi podlamují kolena.“

„Mně taky.“

Když vykročili k autu, přitiskla se k němu a nechala se obejmout kolem pasu.

„On ale neměl žádnou rodinu, že ne?“ zeptala se.

Věděl, o kom mluví. „Ne, neměl.“

„Chudák, byl vlastně nemocný, duševně nemocný. Je mi ho vlastně tak trochu líto.“

„Mně taky, svým způsobem, ale nikdo z nás za to, co se s ním stalo, nemůže. Jsem rád, že už jsi konečně v bezpečí a teď už nikomu nedovolím, aby ti ubližoval.“

Milovala jeho schopnost pomáhat druhým. Přitiskla se k němu a zašeptala: „A já se postarám o tebe.“

Lehce ji políbil na čelo. „Co kdybychom se cestou stavili na radnici a vyzvedli si svatební formuláře. A potom,“ dodal tiše, „uvidíme jak rozumní dokážeme být za zavřenými dveřmi.“

Proti tomu se nedalo nic namítnout.

Vzali se o necelý týden později. Za svědky jim šli Bob a Connie. Hned po svatbě se vydali na krátkou svatební cestu na Jamajku. Když se vrátili, Kirry nastoupila do nového zaměstnání a velmi se jí tam líbilo. Lancasterovi ztratili Lorninu zakázku a s ní několik dalších. A když si uvědomili, jak špatně se ke Kirry zachovali, uvědomili si svoji chybu a omluvili se. Kirry jejich omluvu přijala, ale rozhodla se, že se do jejich podniku už nevrátí. Lang u nich však zůstal. Rozešla se s Lancasterovými bez hořkosti a Lancasterovi jim navíc dali jako svatební dar nádherný stříbrný servis.

„To bylo od nich hezké,“ poznamenala Kirry, když leželi s Langem v ložnici.

„Taky si myslím,“ zabručel Lang.

Když se kolem něj protáhla, otevřel jedno oko a podíval se na hodinky.

„Dnes ráno jsi zvracela, snědla jsi něco zkaženého?“

Shovívavě se na něj usmála. „Myslím, že to bude spíš něco, co nedá pokoj, dokud to nevyroste.“

Otevřel obě oči a v jeho pohledu se objevil němý úžas. „Jsi si tím jistá?“ zeptal se a šťastně se usmál.

Přikývla. „Dneska ráno jsem zkusila jeden z těch testů, co se prodávají v lékárnách. A pro jistotu jsem ho udělala dvakrát. Zajdu ještě k doktorovi, ale myslím, že tentokrát je to už jisté.“

Stáhl ji zpět na postel a něžně ji políbil. „A jsi si jistá, že to bude kluk?“

Zasmála se. „No jasně, nic jiného to ani být nemůže,“ řekla mazlivě.

O sedm měsíců později stál Lang v porodnici a v náručí držel Cecily Maureen Pattonovou. Jeho pravé obočí se ironicky nadzvedlo, když se podíval na svoji krásnou manželku.

„No tak dělej,“ vyzvala ho. „Vím, co chceš říct.“

Zasmál se. Potom jeho tvář zvážněla, a když se podíval na Kirry, zářila z jeho pohledu čistá ničím ne-zkalená láska.

„Děkuju ti,“ řekl tiše. „Nevěděl jsem, co je to život, dokud si mi ho nepoložila do náručí.“

„Já vím,“ zašeptala. „Langu, nikdy jsem nebyla tak šťastná jako dnes. Je to úžasný pocit, stvořit něco tak krásného.“

„A jak se nám to tvoření líbilo,“ řekl a když viděl, jak se Kirry začervenala, něžně se usmál.

Podíval se na svou dceru. „No řekni, není krásná? Táta miluje malé holčičky,“ řekl mazlivě a něžně políbil drobnou tvářičku, která se na něj dívala z peřinky. „Bude tě brát na pikniky a kupovat ti hračky. A každého, kdo by ti chtěl ublížit, přerazím vejpůl. A naučím tě střílet z pistole a honit špiony a karate a…“

„A máma tě naučí jak se dělají ty nejlepší reklamy“ řekla Kirry a její oči se naplnily slzami štěstí. Jejich dcera bude mít krásný život. Cítila, že teprve teď dostalo jejich manželství ten nejhlubší smysl.

Ohlédla se na kamenitou cestu, která ji k tomuto dni dovedla a věděla, že by to vše bez zaváhání podstoupila znovu.

A když otevřela oči a uviděla v Langově pohledu všechnu jejich lásku, věděla, že teď už je nemůže nic rozdělit. Nikdy.