Diana Palmer

Tenkrát v Texasu 01. Jen jedinkrát

PROLOG

Křtiny, to je vždycky radostná událost. Zdálo se, že všichni obyvatelé Jacobsville v Texasu chtějí gratulovat doktoru Jebediahu Coltrainovi a jeho ženě, doktorce Louise Coltrainové, k narození jejich syna Johna Daniela.

Po obřadu následovala hostina a šampaňské teklo proudem. Byl nádherný teplý den uprostřed června.

Doktor Drew Morris s přáteli postával u mísy s punčem. V té skupince byl Teď Regan a Tedův předák, Jobe Dodd, a také Tedova sestra Šandy. Šandy vrhla na Jobea nevraživý pohled, který Jobe opětoval s nelíčeným zájmem. Kromě nich dělal doktorovi společnost také Tom Walker, muž, který se přistěhoval do města teprve nedávno a založil si tu investiční firmu.

„Musím se s vámi příští týden sejít, Tome, a poradit se, do čeho bych měl investovat,“ řekl mu Drew s úsměvem. „Minulý rok byl docela dobrý, takže mám nějaké volné peníze, které potřebuju dobře uložit.“

„S radostí se toho ujmu, doktore Morrisi,“ řekl Tom. I jeho tmavou, pohlednou tvář prozářil úsměv.

„Mimochodem,“ dodal Drew, „pokud vás zajímá také trh s počítačovou technikou, tady Tedova sestra je ta správná osoba, na kterou se obrátit.“ Pokývl Sandy. „Pracuje pro jednu velkou počítačovou firmu a v elektronice se úžasně vyzná.“

„To jistě,“ ucedil mohutný plavovlasý Jobe Dodd posměšně. „Škoda, že se to nedá říct taky o jejím vztahu ke koním. Ani se pořádně neudrží v sedle.“

„To si piš, že udržím!“ odsekla Šandy zuřivě a modré oči jí vzplály vzteky.

„Ale no tak, no tak,“ uklidňoval je Teď. „Jděte se hádat někam jinam. Tady slavíme krtiny, takže se snad nebudeme pouštět do nějakých šarvátek!“

Jobe a Sandy na něj vrhli nevlídný pohled a vyrazili každý do jiného koutu místnosti.

„Hrůza,“ povzdechl si Teď. „A takhle to je u nás pořád! Už jsme si s Coreen říkali, že si sbalíme kufry, popadneme dítě a někam utečeme, než se tihle dva navzájem uškrtí. Už aby to bylo!“

„Zdá se, že si nepadli moc do oka,“ souhlasil Drew a upil doušek punče.

„A co ty a ta tvoje nová asistentka?“ zeptal se Teď. „Vy spolu vycházíte?“

„Neumí se pořádně obléknout, nedokáže projít ordinací, aniž do něčeho vrazí, a nosí tlusté brýle s kovovými obroučkami, ve kterých vypadá jako svoje vlastní babička. Je to úplný postrach.“ Drew rozhodil rukama. „Nejradši bych jí naplácal na zadek. Skoda, že máme zákon, který zakazuje bití podřízených!“

„Ty jsi ale nechutný,“ zamumlal Teď.

Drew na něj vrhl otrávený pohled a zamířil pryč.

Teď se uchechtl. Jeho předčasně prošedivělé vlasy zajiskřily ve světle, když se obrátil k Tomovi, jedinému společníku, který mu zůstal. „Tohle je bezvadný způsob, jak celou skupinku rozehnat a mít tu mísu s punčem sám pro sebe,“ řekl se smíchem a dolil si další skleničku. „Vy mě taky probodnete pohledem a vyrazíte pryč?“

Tom se usmál. „Zatím nemám důvod. A kromě toho, ten punč je doopravdy výtečný.“

„Jak jdou obchody?“

„Skvěle,“ prohlásil Tom a upil doušek punče. „To, že jsem si otevřel pobočku právě tady, byl báječný tah. Možná dokonce jeden z nejlepších za celou mou kariéru. Matt Caldwell měl pravdu. Tady se nabízejí úžasné možnosti. Už teď mám práce nad hlavu, a to jsem si ještě ani nestačil pořádně zařídit kancelář.“

„To jsem rád.“ Teď si mladšího muže prohlížel přes okraj sklenky. „Starý Gallagher povídal, že prý máte psa.“

„Je to taková zubatá koule chlupů, hotový postrach,“ řekl Tom se smíchem. „Našel jsem ho kdysi za bouřky, jak se krčí pod poštovní schránkou v Houstonu. Tehdy to byla jenom docela malá kulička chlupů, a navíc k smrti vyděšená. Tak jsem si Příšeru vzal domů.“ Polkl doušek punče. „Teď váží skoro padesát kilo a je neuvěřitelně nevychovaný. Pořád jsem si říkal, že je to chudáček, který přišel o domov, až jsem málem přišel o domov já. V bytě už mi zbývá jen jediný poslední kousek keramiky.“ Zadíval se na Teda. „Nepotřebujete náhodou hlídacího psa ke stádu?“

Teď se rozesmál. „Ne, díky. Než jsme se s Coreen vzali, daroval jsem jí štěně. Z toho teď vyrostl přiměřeně inteligentní pes, který tu trochu hlídání zvládne.“

„Já bych Příšeru stejně nedal ani zanic,“ přiznal Tom. „Žiju sám a tohle je jediný tvor, který mi dělá společnost.“ Jeho oči na okamžik dostaly posmutnělý, nepřítomný výraz, ale rychle se zase vzpamatoval. „Coltrainovi mají vážně roztomilé miminko.“

„To je pravda,“ souhlasil Teď a zadíval se na lékařský pár s děťátkem. „Říkám si, jestli bude kluk zrzavý po tátovi nebo blondýn po mámě.“

„Těžko říct,“ soudil Tom. „Jak starý je váš syn?“

„Je mu jen pár měsíců,“ řekl Teď s dojatým úsměvem. „Ani se mi nesnilo, že bych se ve svém věku ještě mohl stát otcem. Zatraceně… nesnilo se mi ani, že bych se ještě mohl oženit.“ Jeho oči se pátravě rozhlédly po místnosti, až se setkaly s modrýma očima Coreen. Stála tam a jejich malého synáčka držela v náručí. Coreen a Teď svoje dítě nedali z ruky ani na okamžik, přestože kolem se nabízela spousta přátel, ochotných ho pohlídat. Jejich synáček byl jejich poklad – stejně jako láska, která je spojovala.

Drew Morris zachytil pohled, který si Teď se svou manželkou vyměnil, a zaplavily ho trpké vzpomínky. I on míval ženu, kterou z celého srdce miloval. Po její smrti nikdy neuvažoval, že by si mohl najít nějakou jinou. Ještě pořád ji oplakával. Zadíval se na Torna, který vypadal stejně osaměle, jako se on sám cítil. O kousek dál postával Jobe Dodd a vrhal zuřivé pohledy na Šandy Reganovou, která dělala společnost Coreen. Náhle ho napadlo, jestli všechna ta nevraživost mezi Šandy a Jobem neskrývá nějaký docela jiný cit.

Povzdechl si a zvedl svoji sklenku. Teď a Tom udělali totéž. A také ostatní v místnosti se přidali a pozvedli sklenky a poháry ve společném přípitku lékařskému páru a jejich synáčkovi.

Tohle léto v Jacobsville krásně začíná.

„Na zdraví!“ zvolali všichni v dokonalé shodě.

Tři osamělí muži hleděli na novorozené dítě a v soukromí své mysli si říkali, jestli se i jim někdy poštěstí založit rodinu. A všichni tři si byli takřka jisti, že se to nikdy nestane.

PRVNÍ KAPITOLA

Z obývacího pokoje se ozval tlumený náraz. Tom Walker si unaveně povzdechl a přestal rozbalovat krabice s tou trochou nádobí a kuchyňských potřeb, které si s sebou přivezl z Houstonu.

„Příšero!“ zavrčel. Vstal z podlahy, nechal krabici krabicí a šel se podívat, jakou katastrofu jeho domácí mazlíček zase způsobil.

Všechno to začalo strašlivou bouřkou, před kterou se ta maličká roztřesená chlupatá kulička schovávala pod železnou poštovní schránkou v centru Houstonu. Někdo sem to štěně zavedl a bezohledně ho tady nechal jeho osudu. Tom zjistil, že zkrátka není schopen lhostejně se dívat na to, jak se krčí na okraji rušné ulice před deštěm. Co nevidět by ho přejelo auto.

Jenže akt milosrdenství se brzy obrátil proti němu. Jak se říká – každý dobrý skutek je po zásluze potrestán. Následky byly značné a přírůstek obrovský. To maličké roztomilé štěně vyrostlo v nádherného, ale taky pěkně velkého křížence německého ovčáka s něčím neurčitým. Tom mu zpočátku dobrácky říkal Pískle, ale pak ho naprosto neodvratně překřtil na Příšeru.

Když teď jenom nevěřícně zíral na obrovské zvíře, jak šlape ve střepech kdysi elegantní starožitné mísy, kterou neprozřetelně na chvíli odložil na servírovací stolek, než ji uklidí někam do bezpečí horních polic, říkal si, že to jméno sedí. Příšera prováděl příšerné věci. Choval se doslova a do písmene jako slon v porcelánu.

„Tohle ti Kate nikdy neodpustí,“ řekl káravě. Dobře si vzpomínal, s jakým nadšením mu jeho čerstvě vdaná sestra Kate dala dotyčnou mísu k Vánocům. „Byl to dárek! Ruční práce slavného indiánského hrnčíře z minulého století!“

„Haf,“ odpověděl Příšera hlubokým chraplavým psím hlasem. Nic víc.

Veterinář tvrdil, že Příšera je duševně pořád ještě na úrovni štěněte a prožívá cosi jako psí pubertu.

„A vyroste z toho?“ ptal se Tom posmutněle.

Svého obrovského psa odvlekl k veterináři poté, co Příšera skočil sousedovi do bazénku se zlatými rybičkami.

„Ale jistě!“ ujišťoval ho veterinář bodře. A ve chvíli, kdy Tom už vydechoval úlevou, dodal s potměšilým úsměvem: „Počkejte tak čtyři nebo pět let, a uvidíte, že bude klidný jako beránek!“

Tom rezignovaně odvedl Příšeru zpátky domů a doufal, že si časem zvykne na pomyšlení, že je odsouzen strávit několik následujících let mezi střepy, poškrábaným nábytkem a rozkousaným čalouněním.

Jeden ze sousedů Tomovi nabízel, že si Příšeru koupí. Příšera byl totiž sice postrach a přírodní katastrofa, ale na druhou stranu vypadal doopravdy nádherně: měl uhlově černou srst, která se na slunci leskla jako hedvábí, bílou náprsenku a tlapky a kolem očí a tlamy skvrnky ve středně hnědém tónu.

Tom sousedovi odpověděl, že k němu nechová takovou zášť, aby mu Příšeru nasadil do domu.

Vrhl poslední pohled na servírovací stolek, potřásl hlavou a vyrazil do kuchyně, aby si uvařil kávu. Zatímco zapínal kávovar, za jeho zády se ozvaly podezřelé chroupavé zvuky. Když se otočil, viděl, že zatímco ztrácel čas kávou, Příšera času naopak využil. Vloupal se do odpadkového koše, vysypal ho a jeho obsah roztahal po linoleu. Spokojeně očichával ohryzky z jablek, banánové slupky a obaly od všemožných polotovarů, konzerv a polévek z pytlíků, což byly Tomovy obvyklé staromládenecké večeře.

„Panebože,“ úpěl Tom tiše. Sebral Příšerovi ohryzky, znovu postavil koš a začal hledat koště. Ještě že neuvažuje o tom, že by se mohl oženit! Žádná žena, která je jen trochu příčetná, by jeho psího společníka nesnesla.

Bylo mu třicet čtyři. Už měl být dávno ženatý, ale on a jeho sestra Kate měli strašlivé, šokující zkušenosti z dětství, které ovlivnily celý jejich sexuální život.

Jejich otec je krutě bil, kdykoliv se třeba jen usmáli na kohokoliv, kdo byl opačného pohlaví. Nepřestával jim opakovat, že sex je tím největším hříchem na světě. Byl knězem, takže mu věřili.

Co ale nevěděli, bylo, že tou dobou už měl nádor na mozku, který změnil jeho osobnost. Z laskavosti se stala krutost, a to dávno předtím, než otce jeho nemoc zabila.

O své matce dlouhá léta nic nevěděli. Vypátral ji až Jacob Čade, muž, který si vzal za ženu Tomovu sestru Kate. Jejich matku přivedl před šesti lety přímo na svatbu, a tam ji Tomovi a Kate představil. Bylo to dojemné a bolestné setkání.

Teprve teď se dověděli, že matka je nikdy nechtěla opustit, přestože otec jim to celé dětství tvrdil. Ve skutečnosti to byl otec, kdo je unesl a postaral se, aby se s matkou už nesetkali. Půl života a většinu svého nevelkého platu věnovala na to, že se je marně pokoušela najít. Přestože žila v Missouri, teď, když se konečně nalezli, se často navštěvovali. Zvlášť poté, co se Kate narodil syn, za ní matka pravidelně jezdila.

Tom pochyboval, že on sám se někdy ožení. Kate se podařilo založit rodinu, ale Jacob Čade byl její láskou už od školy. Jen díky tomu, že se znali tak dlouho a dobře, se jim zřejmě podařilo překonat Katin strach z fyzického sblížení. Ona a Jacob měli syna, kterému teď bylo pět let. Ale přestože se pokoušeli o druhé dítě, zatím jim to nevycházelo.

Tom měl děti rád. Přál si je mít, ale jeho jediná sexuální zkušenost v životě v něm zanechala nesmírný pocit viny. Stalo se to krátce po Katině svatbě, protože právě během té si víc než kdy předtím uvědomil, jak nesmírně je osamělý. Bylo to o víkendu. Šel do kanceláře reklamní agentury, ve které byl tehdy zaměstnaný, protože mu připadalo, že když se zabere do práce, podaří se mu zahnat truchlivé myšlenky. Ale nedokázal se na nic soustředit, a tak se nakonec uchýlil k něčemu, co normálně nedělal: vyrazil do baru, kam obvykle chodívali jeho kolegové, aby tam svůj žal zapil.

Ona tam byla také – na večírku jedné kolegyně z kanceláře. Elysia Craigová, dívka, která mu už dva roky dělala sekretářku. Byla to drobná, pohledná blondýna s šedýma očima. Kolegové ji vždycky škádlili, že je moc chladná a prudérní. Tom myslel, že je to jenom vtip. Vůbec si neuvědomil, že je stejně nezkušená jako on sám. Když mu to došlo, bylo už příliš pozdě.

Jeho nejživější vzpomínka na Elysii byla právě z té noci. Vzpomínka, jak leží schoulená na obrovské posteli v jeho bytě, tiskne si pokrývku k ňadrům a z očí se jí valí slzy jako hrachy. Přestože nechtěl, ublížil jí svou nešikovností, a ty slzy byly poslední kapka. Zatímco se oblékala a prchala do taxíku, který jí objednal, nezmohl se na jediné slovo. Byl tak zahanbený, tak zoufalý, že vůbec nevěděl, co si počít.

Neměl ponětí, jak se jí omluvit nebo jak to vůbec vysvětlit. Styděl se za svoje chování. Dalšího dne v kanceláři se na ni neodvážil ani podívat. Vyhýbal se jí a skoro s ní nepromluvil. Většina dívek ve firmě, kde pracoval, byla protřelá a zkušená, ale Elysia ne. Zatímco ony by si s podobným nedorozuměním nejspíš nelámaly hlavu, Elysia to nedokázala jen tak přejít. Když viděla, jak rozpačitě se k ní Tom chová, ještě ten den dala výpověď a vrátila se domů do Texasu.

Byl natolik zahanbený, že se ji vůbec nepokusil znovu najít. Bojoval s pocity viny, které v něm přežívaly z dětství a které bolestná touha po Elysii ještě umocňovala.

Její milá a jemná povaha ho přitahovala od samého počátku, ale kromě té jediné noci, kdy se proti všem svým zvykům opil, se k ní nikdy neodvážil přiblížit. Své city k ní choval v tajnosti. Ani se mu nesnilo o tom, že by s ní mohl jednoho dne skončit v posteli. Byl to neúžasnější zážitek v celém jeho životě, ale provázely ho nesnesitelné výčitky svědomí. Pocit viny způsobil, že celou tu událost pohřbil na dně své mysli a pokoušel se na ni zapomenout.

Krátce poté, co Elysia odjela, dal v reklamní kanceláři výpověď i on a začal studovat finančnictví. Nejdřív si našel práci v renomované investiční firmě, a pak se odstěhoval do Houstonu v Texasu, kde společně s přítelem Loganem Deverellem založil vlastní podnik. A znovu naplno pocítil svou osamělost, když se Logan oženil s dívkou, která ho léta milovala. Při první příležitosti se odstěhoval.

Do Jacobsville přijel před třemi týdny opět díky dalšímu příteli, Mattu Caldwellovi, který byl majitelem farmy kousek za městem. Matt se přátelil s bratry Ballengerovými, Calhounem a Justinem, kterým patřily nemovitosti po celém Texasu. Ti všichni hledali investičního poradce. Než si Tom vůbec stihl rozbalit věci, měl víc práce, než dokázal zvládnout.

Ve městě žádná investiční firma nebyla. Jediná zdejší investiční poradkyně se přednedávnem znovu provdala za svého bývalého manžela, pilota, a odstěhovala se s ním do Atlanty. Nejbližší další investiční firma sídlila v městečku Victoria, takže Tom v této chvíli široko daleko neměl žádnou konkurenci. Takhle příznivá situace, to byl sen všech poradců!

Byl by doopravdy na vrcholu blaha… nebýt události, která ho zasáhla jako blesk z čistého nebe.

Včera se zničehožnic objevil v jeho kanceláři nový klient, jistý Luke Craig, a obrátil Tomův život vzhůru nohama. Luke měl sestru. Nedávno ovdověla a zůstala sama s malou dcerkou.

Ta sestra se jmenovala Elysia.

Tom si nalil šálek kávy a posadil se na pohovku. Příšera vyskočil k němu a opřel si oddaně tlamu o páníčkovo stehno. Tom ho nepřítomně začal drbat za ušima.

„Nemysli si, že ti zapomenu tu rozbitou mísu a roztahané odpadky,“ zavrčel.

Příšera zavrčel taky a vrhl na něj nevlídný pohled.

Tom upil doušek kávy a přemítal, co si má počít. Zvláštním řízením osudu se ocitl v tom jediném městě v celé Americe, kde nemohl žít. Pochopitelně, že mu všechno tak báječně vycházelo! Pochopitelně, že se všechno zdálo tak dokonalé, že tomu ani nemohl uvěřit! Osud si s ním ošklivě zahrával. Bylo to jako špatný vtip: žena, kterou před léty svedl, žila právě zde. Zjevně se po návratu domů šťastně vdala a měla dítě. V první chvíli si říkal, že si ho po takové době dost možná ani nepamatuje, ale pak si spílal za svou hloupost. Samozřejmě, že si ho pamatuje! Byl její první muž, tak jako ona byla jeho první žena. A první zkušenost se nezapomíná.

Ona samozřejmě netušila, že se před ní ještě nikdy s žádnou nemiloval. V životě by to nepřiznal. Jistě věřila, že ji bezcitně svedl a pak ji opustil. Tak to přece dělávají plejbojové z velkého města. Ti nemají žádné svědomí!

To je ale ironie osudu.

Odložil šálek s kávou. Příšera si tiše odfrkl. Tom ho hladil po obrovské hlavě a říkal si, jaké je to pěkné, když má člověk nějakou spřízněnou duši, i když je to jenom pes.

Neměl ponětí, jak tuhle strašnou situaci zvládne, ale věděl, že nakonec se to poddá. Jacobsville je sice malé město, ale ne zas tak malé, aby se tam neustále všichni potkávali. Dost možná na Elysii nikdy ani nenarazí. Je předčasné dělat si starosti už teď. Člověk má hledat most, až když je na břehu řeky. Pokud se oni dva setkají, bude to zkrátka na místě nějak řešit.

Teď má dost jiných starostí. Musí rozbalit všechny svoje krabice, což je povinnost, kterou odkládá už skoro měsíc. A pak se vrhne do práce, protože té má víc než dost. Nemá smysl, aby se trápil obavami a předem se děsil situace, která dost možná nikdy nenastane. Možná by tu ženu už ani nepoznal, i kdyby se nakrásně ocitli tváří v tvář. Koneckonců je to už spousta let.

Osud se v jeho případě musel opravdu královsky bavit. Dalšího dne ráno nic netušící Tom odjel do práce, zaparkoval před kanceláří a zamířil ke vchodu. Hned vedle byla pobočka pojišťovny. A právě k té mířila plavovlasá žena v džínách, vysokých kovbojských botách, tričkem pod flanelovou košilí a vlasy svázanými do ohonu. Elysia.

Když se ocitla tak blízko, že ho poznala, zarazila se, jako kdyby do ní udeřil blesk.

Také on doslova zkameněl.

Vypadala docela jinak. Už nenosila ty brýle s širokými obroučkami, které jí hyzdily obličej v dobách, kdy mu dělávala sekretářku. Také už nebyla tak hubená jako kdysi. Štíhlá byla pořád, ale zaoblila se na těch správných místech, takže působila neuvěřitelně žensky. Nedalo se říct, že je klasicky krásná. Ale byla úžasně přitažlivá. Tom jenom stál a zíral na ni. Nemohl si pomoct.

Došla až k němu. I tohle se změnilo: nebyla zdaleka tak plachá a váhavá jako dřív. A dívala se přímo na něj.

„Slyšela jsem, že jsi přijel do města a otevřel si tady pobočku. Bratr mi říkal, že ses tvářil divně, když zmínil moje jméno. Řekla jsem mu, že jsem pro tebe kdysi pracovala. Nic víc.“ Trpce se zasmála.

„Takže se nemusíš bát, že by tě tady někdo pomlouval nebo že by tě oběsili na lucerně. Už se cítíte líp, vážený pane Walkere?“

Její nečekaný výpad ho zaskočil. Jazyk mu úplně zdřevěněl. Ne, tahle Elysia doopravdy vůbec nepřipomínala dívku, kterou kdysi znával.

Jeho temně zelené oči se vpily do jejích. „Změnila jste se, slečno Craigová.“

„Paní Nashová,“ opravila ho.

Nadzdvihl obočí. „Paní Nashová,“ opakoval.

Okamžitě mu připadala o poznání méně sebejistá. „Můj manžel zemřel loni. Měl rakovinu,“ řekla.„To je mi líto.“

„Byl dlouho nemocný,“ zamumlala. „Je hrozné takhle to říct, ale takhle je to pro něj lepší.“

„Chápu.“

„Ty ještě nejsi ženatý?“

Hleděl do jejího jemného, oválného obličeje, v němž se neodrážely vůbec žádné emoce, žádný výraz. „Já, a ženatý?“ opakoval. „To se hned tak nestane.“

„Jasně, vzpomínám si. Ty jsi přece zarytý starý mládenec. Chvíli se pomuchlovat, a rychle pryč.“ Do jejího hlasu se znovu vkradla trpkost. „Určitě se pořád máš co ohánět, abys vyhodil ze dveří všechny ty ženské, které se ti pokoušejí vlézt do postele…“

Udělal krok k ní. Oči mu vzplály vzteky. „Do mého milostného života ti vůbec nic není!“ Nijak nezvýšil hlas, ale jeho poznámka ji přesto musela zasáhnout, protože viditelně zaváhala.

„Ne… ne, to… to samozřejmě ne,“ vypravila ze sebe. Bezděky začala couvat.

Tom si v duchu spílal. Tohle v plánu neměl. Nechtěl jí ublížit.

„Omlouvám se,“ řekl krátce. „Ty si zřejmě myslíš, že jsi byla jenom jedna v řadě. To je tedy vtip století!“

„Pro… promiň…? Nechápu…“ Náhle se ho zmocnila tíseň. Podíval se na hodinky, aby zamaskoval nejistotu.

„Už je pozdě. Musím jít do práce.“ Jeho chování ji zaskočilo. Celé roky strávila tím, že ho v duchu obviňovala a spílala mu za to, co jí udělal. Celé roky ho nenáviděla! Jenže teď, když se mu zničehožnic ocitla tváří v tvář, si náhle zdaleka nebyla tak jistá. Vůbec nevypadal jako sukničkář, jako bezcitný svůdce, jak si ho v duchu vykreslila. No jistě, ušklíbla se v duchu. Většina vrahů, kteří ubíjejí stařenky sekyrou, na to nejspíš taky vůbec nevypadá! Ustoupila, aby mohl projít. Ale místo aby okamžitě vyrazil ke své kanceláři, viditelně zaváhal. Vítr mu čechral tmavé vlasy. Jeden pramínek mu spadl do čela. Měl snědou tvář, jeho pleť měla olivový nádech, což mu dodávalo drsný, nespoutaný, divoký vzhled. Pořád ještě to byl velmi pohledný muž, přestože si byla jistá, že už dávno překročil třicítku. Jeho tělo vypadalo mladě. Byl štíhlý a svalnatý.

„Ty máš nějaké indiánské předky, že ano?“ zeptala se bezděky.

„Můj prapradědeček byl Sioux,“ přiznal.

„Jak se vůbec daří tvé sestře?“ Ani na tohle se vlastně zeptat nechtěla. Jen si zkrátka nedokázala pomoct.

„Dobře. Ona a Jacob mají syna. Teď je mu pět let.“

„To ráda slyším! Určitě je šťastná.“

„Ano. Já jsem taky rád, že jí to vyšlo. Vůbec bych se nedivil, kdyby se Kate taky nikdy nevdala.“

V jeho tajemné poznámce se skrýval nějaký hlubší význam jako by měl na mysli cosi, co nechtěl prozradit. Litovala, že tyhle náznaky nedokáže rozluštit. Zvědavě si ho prohlížela. Panebože! Kdyby ho jen dokázala nenávidět.

Také on se na ni díval – upřeně, bez pohnutí. V jeho zelených očích neprobleskl žádný výraz.

„Oba jsme starší. Oba jsme se změnili. Jsem rád, že jsi našla někoho, koho jsi mohla milovat. Doufám, že jsi měla pěkné manželství.“

Zrudla. „Ano. Byl ke mně… moc milý.“

„Zatímco já ne.“ Jeho štíhlá ruka se zvedla, jako by měla svou vlastní vůli, a téměř se dotkla jejích vlasů. Ale stáhla se dřív, než k tomu došlo. Smutně se usmál. „Nedovedeš si představit, jak je mi to všechno líto, Elysie,“ řekl strnule. „Bál jsem se. Možná se bojím pořád.“Odvrátil se a vykročil ke své kanceláři.Stála tam a nedokázala se pohnout. Jen za ním nevěřícně zírala.

Když se před léty vrátila do Jacobsville, tolik ho nenáviděla! Nedokázala se vzpamatovat z jeho chladného odmítnutí. Měla na to všechno jen mlhavé vzpomínky, a nebylo jich moc.

Ta noc, kterou strávila v jeho náručí, byla krátká jako mžik. Utekla až příliš rychle. Zmocnil se jí s divokou, neovladatelnou touhou. Byl žhavý, a přitom podivně nejistý, jako kdyby celou dobu váhal. Když zjistil, že byla panna a že ji zranil, chtěl se stáhnout, ale to už nebylo možné. Po celé ty roky jí zněl v uších chraplavý výkřik, který se mu vydral z hrdla, když se poddal své touze. Znělo to, jako by sám sebe nenáviděl za to, že ji tolik chce. Jako kdyby jí to kladl za vinu. Neřekl jí vůbec nic, ani jedno jediné slovo. Ani předtím, ani při tom, ani pak.

Pomyšlení na to, jak šíleně do něj byla tehdy zamilovaná, ji bolelo ještě teď. Vsadila úplně všechno na jedinou kartu. Úplně všechno obětovala, když se mu vzdala. Ale místo aby se díky tomu sblížili, zničilo to i to málo, co mezi nimi bylo. Křehké nitky počínajícího přátelství se přetrhly. Kvůli té jediné noci se oni dva dokonale odcizili.

Zřejmě se bál, že po něm bude něco chtít nebo si na něj činit nároky. A tak jí dal jasně najevo, že o ni nestojí.

Vrátila se domů do Texasu. Doufala, že ji třeba začne hledat, až se mu to rozleží v hlavě, ale nikdy se o to nepokusil. Nepátral po ní. Nenapsal jí. A možná to tak bylo nejlepší.

Za takových okolností vlastně ani nechtěla, aby se někdy dověděl o Crissy. Teď, když žije ve stejném městě, se s její dcerou možná setká – ale to nemusí nic znamenat. Samozřejmě si může všimnout, že její dítě má rysy, které až příliš připomínají ty jeho, ale koneckonců neví, jak její manžel vypadal, takže nebezpečí, že její tajemství vyjde najevo, není zas tak velké.

Co by asi řekl, kdyby věděl, že jejich jediné intimní sblížení přineslo své plody a vyústilo v malý zázrak, jakým je její milovaná dcera? Jenže tohle mu Elysia nikdy nesmí říct. Celé město si myslí, že otcem dítěte je její bývalý manžel, a při tom také zůstane.

Přestože se brali před šesti lety krátce po jejím příjezdu do Jacobsville, ve skutečnosti byl ubohý Fred příliš nemocný, než aby mezi nimi mohlo dojít k jakýmkoliv skutečným manželským důvěrnostem. Jeho nemoc se vlekla dlouhá léta a postupně se zhoršovala. Občas došlo k náhlému zlepšení, ale tyhle světlé okamžiky byly čím dál kratší a vzácnější. Přesto se k ní i k jejímu dítěti choval Fred laskavě a mile, a ona ho měla doopravdy ráda. Sám měl smutný osud: právě v době, kdy lékaři odhalili jeho nemoc, se s ním jeho žena rozvedla a vdala se za někoho bohatšího.

V tomto ohledu na tom byl on a Elysia podobně: oba zůstali opuštěni lidmi, které nade všechno milovali. Manželství bylo citlivé řešení a přineslo úlevu oběma. Fred neumíral v osamění a její dítě dostalo jméno.

V životě jí ani nepřišlo na mysl, že by Tomu Walkerovi mohla o jeho dceři říct. To, jak chladně se k ní zachoval poté, co mu dala svoje panenství, jí o něm prozradilo všechno, co potřebovala vědět. Bylo jí jasné, že už ji nechce. A když nestojí o ni, tím méně bude stát o dítě.

Vešla do budovy pojišťovny, kam měla původně namířeno, a už se ani neohlédla. Tom Walker je vyřízená záležitost. Jejich románek skončil dřív, než vůbec stihl pořádně začít, ale její vina to není. Za daných okolností má plné právo nechat si své tajemství pro sebe. Tom se o Crissy nikdy nedoví. A pokud on dokáže žít tady, ve městě, kde bude mít na očích svou dávnou opuštěnou milenku jako neustálou připomínku minulosti, pak to zvládne i ona. Je přece úspěšná obchodnice. Má luxusní módní butik, který navštěvují ty nejbohatší zákaznice z celého okolí. Spolupracuje s místními návrháři a dodává modely v indiánském stylu do celého světa. Má úžasné dítě a zářnou budoucnost. K tomu, aby byl její život úplný, žádného Torna Walkera nepotřebuje.

Je pravda, že i pouhý pohled do jeho tváře jí dokázal vyrazit dech stejně jako kdysi. Ale to není nic, co by se nedalo zvládnout. Musí se zkrátka lépe ovládat. Protože podle toho, jak se k ní choval, ji během těch uplynulých let zjevně nijak nepostrádal.

Kéž by o sobě mohla říct totéž!

Tom otřeseně dopadl do křesla za svým psacím stolem.

Elysia mu připadala stejně půvabná a žádoucí jako kdykoliv předtím. Ba ne, naopak – byla zralejší a ještě mnohem přitažlivější než dřív. Když na ni myslel, všechno se v něm svíralo pocitem viny.

A k výčitkám se přidávala i lítost. Vdala se a měla dítě s jiným mužem, takže on v jejím srdci zjevně nijak velké místo nezabíral. Ne že by si po tom, co jí provedl, nějaké zasloužil.

Škoda, že se to mezi nimi dvěma nevyvíjelo jinak. Proč jen nedokázal dát najevo, co cítí? Kdyby byl jen trochu otevřenější… kdyby mu hrdost nebránila mluvit o vlastní minulosti… kdyby jí dokázal aspoň naznačit cokoliv z toho, co ho tížilo… kdo ví, co se mohlo stát? Jenže on zahodil svou šanci. Pohřbil všechny naděje, že někdy bude šťastný. Choval se tak nemožně, až z toho získala dojem, že mu připadá nepřitažlivá a nezajímavá. Jak by jí mohl vyčítat, že zatrpkla?

Telefon zazvonil. Tom se natáhl po sluchátku a rychle ho zvedl. Volal mu další potenciální zákazník.

Tom se vzpamatoval, nasadil profesionální tón a Elysii urychleně vyhnal z hlavy.

Alespoň na chvíli.

Bylo naprosto nevyhnutelné, že na Craigovy dříve či později někde narazí. Když se to stalo, nejdřív spatřil Lukea. Vzápětí si uvědomil, že Luke má s sebou Elysiinu dceru.

Když Tom to dítě uviděl, zůstal jako omráčený. V děvčátku bylo cosi, co mu živě připomnělo jeho sestru Kate. Dívenka měla snědou pleť s olivovým nádechem a světlé zelené oči. Její vlasy byly dlouhé, rovné a černé jako uhel. Jako by Kate z oka vypadla!

Bezděky se usmál.

To je ale krásné dítě!

„Ahoj, Tome!“ vítal ho Luke se svou obvyklou bezprostředností a vstřícností. Malé děvčátko držel za ruku a teď je postrčil kupředu. „Jdu se svou neteří do kina. Crissy, zlatíčko, tohle je pan Walker. Radí strýčkovi Lukeovi, jak investovat penízky!“

„Dobrý den,“ řeklo děvčátko zdvořile. Zvědavě si Torna prohlíželo. „Vypadáte jako indián.“

Tom nadzdvihl obočí a slabě se usmál. Pak zopakoval přesně totéž, co řekl i Elysii: „Můj prapradědeček byl Sioux.“

„Chtěla bych nosit copy jako indiáni. Máma mě jednou vzala na indiánský sraz. Tam se všichni sešli a ukazovali, jak dělají šperky a šijí šaty a tak. Bylo to prima.“

Torna to bezděky zaujalo. Kdyby se v okolí konala další podobná akce, i on by se tam s radostí vypravil. Předtím neměl moc příležitostí dovědět se něco o životě a kultuře svých indiánských předků.

Ale než se mohl Crissy na cokoliv zeptat, vložil se do toho Luke.

„To už stačí, Crissy! Nech taky pana Walkera vydechnout!“ Zasmál se a mrkl na Torna. „Pusa se jí celý den nezastaví! Povídá a povídá, až z toho člověka brní uši.“

„Strýček Luke si myslí, že moc mluvím,“ řekla holčička smutně.

„Ale ne, to ne,“ chlácholil ji Luke. „Je to roztomilé, jak povídáš, ale všeho moc škodí.“ Vzhlédl k Tomovi. „Chce vidět nějaký film o prasátku.“ Povzdechl si. „Ne že by to byl můj oblíbený žánr, ale na druhou stranu… dnes zrovna na ranči není žádná neodkladná práce, takže mám vlastně volno. Kromě toho, Elysia je doma a šílí, takže je lepší někam utéct. Vytahala všechny hrnce, co v kuchyni máme, a vaří tuny rajčatové omáčky. Myslím, že se nás pokouší otrávit kečupem. Panebože, udělala té omáčky tolik, že bychom se v ní všichni mohli vykoupat a ještě si tam pouštět lodičky!“ Zadíval se na Torna. „Máte rád špagety? Protože jestli ano, můžu vám na Vánoce darovat dvacet nebo třicet sklenic omáčky.“

„Panečku, to by byl ale dárek!“ smál se Tom. „Náhodou, já špagety miluju. Ale proč toho vlastně vaří tolik?“

„Nevím, co přesně se jí stalo – ale jen tak mezi námi, muselo ji to pěkně vykolejit,“ prohlásil Luke. „Už ji to drží pár dní. Napřed se pustila do velkého úklidu a dvakrát vydrhla celý dům od sklepa až po půdu. Pak umyla obě auta. A teď zase dělá všechno pro to, aby se zhroutil trh s rajčatovou omáčkou.“

„Máma vždycky takhle uklízí, když je smutná,vložila se do toho Crissy. „Naposled to dělala, když jí pan Henry řekl, že jsem Marka shodila ze schodů.“

Tom nadzdvihl obočí. „A to jsi vážně udělala?“

Crissy vzpurně našpulila ret.

„Říkal o mně, že jsem padavka!“ prohlásila bojovně. „A to jenom proto, že jsem chtěla, aby na tu rosničku přestal házet kamení.“ Rozzářila se. „Ale pak jsem to řekla jeho mámě, jak ubližuje zvířátkům, a dostal na zadek! Jeho máma má doma akvárium, kde je spousta různých žab. Vzala mě tam a mohla jsem se na ně podívat!“

„Chudák Mark,“ mumlal si Luke pod fousy.

„To muselo být zajímavé,“ řekl Tom děvčátku.

„Máte rád krávy?“ zeptala se Crissy. „My jich máme doma spousta. Strýček Luke by vám určitě nějakou dal, kdybyste chtěl! Nebo by vás aspoň nechal, abyste si ji mohl pohladit.“

„Radši než krávy vám svěřím jejich výnosy,“ smál se Luke. „O ty se jistě postaráte skvěle.“ V modrých očích mu jiskřilo veselostí.

„Jsem městský člověk,“ povzdechl si Tom a vrazil ruce do kapes. „Upřímně řečeno, dobytku moc nerozumím. Ale třeba tady časem něco pochytím.“

„Přijel jste z Houstonu, že ano?“ zeptal se Luke.

„Ve skutečnosti pocházím z Jižní Dakoty,“ odpověděl Tom. „Vyrůstal jsem poblíž Blairsville nedaleko ranče Jacoba Cadea. Když jsme byli děti, Jacob mě a moji sestru Kate učil jezdit na koni. Sám to umí skvěle. On a Kate se před časem vzali.“

„Já se s ním znám,“ řekl Luke. „Před několika lety jsme se potkali na jedné dražbě dobytka v Montaně, a pak jsme se ještě párkrát viděli. Takže on je váš švagr? No vida, no vida. Musím říct, že na mě udělal dojem. V dobytku se doopravdy vyzná.“

„Kate taky. Farmaření ji vždycky zajímalo. Já jsem z celé rodiny jediný odpadlík, který se drží spíš čísel než sedla.“

„Zase se vyznáte v tom, jak investovat peníze,“ prohlásil Luke s gustem. „A na to je potřeba pořádný talent!“

Tom se usmál. „Díky.“

Luke se zamračil. „Jacob o vás něco vyprávěl… Jo, už si vzpomínám!“ dodal s úsměvem. „Že jste prý vyrazil ze dveří nějakého zákazníka, protože měl neuctivé poznámky o vaší sekretářce! Jasně, přesně takhle to bylo!“

„Ten chlap byl –“ začal Tom. Stačila pouhá vzpomínka na tu scénu, aby ho zachvátila zuřivost. Ale pak se podíval na malé děvčátko, které ho se zájmem poslouchalo, a zmírnil nepříliš slušný výraz, který se mu už dral na jazyk. „Byl to zkrátka šovinista,“ dokončil. „Člověk si má samozřejmě svých klientů vážit, ale jsou zkrátka věci, které nedokážu jen tak přejít. Možná jsme přišli o zakázku, ale tak velká ztráta to zase nebyla. Prostě nemám rád lidi, kteří obtěžují moje zaměstnance.“

„Prý se to stalo ještě v dobách, kdy jste byl u nějaké té reklamní agentury v New Yorku. Nepracovala pro vás náhodou zrovna Elysia?“ zeptal se Luke náhle. V očích mu potměšile zajiskřilo.

Tomův obličej neprozrazoval vůbec nic, ale v jeho nitru se všechno sevřelo. Co všechno z jeho minulosti ještě vyjde najevo? „Ale ano. Dělala mi sekretářku. Bylo mi to moc líto, když pak odjela z New Yorku. Jako sekretářka byla doopravdy skvělá.“

„Říkala, že ji život ve velkém městě už unavoval,“ prohodil Luke bezstarostně. „Ani se jí nedivím – když si člověk představí všechen ten beton a mrakodrapy a smog… Kromě toho, asi to bylo štěstí, že se zrovna vrátila domů, protože jinak by se nikdy neprovdala za Freda a neměla by Crissy. Je to skvělé, když je rodina pohromadě, a já jsem moc rád, že je Elysia tady. Ale myslím, že vám možná docela chyběla.“

„Mnohem víc, než si vůbec dokáže představit,“ odpověděl Tom nepřítomně. Jeho oči dostaly zasněný výraz.

Vzápětí se vzpamatoval. V duchu si spílal. Jak se mohl takhle zapomenout? „Už musím jít,“ řekl chvatně. „Rád jsem se s vámi seznámil, slečno Nashová,“ řekl Crissy a podal jí svou štíhlou ruku.

Vřele mu rukou potřásla. „Ráda jsem vás poznala, pane Walkere,“ řekla. Měla to dokonale nacvičené.

„To je ale zdvořilá holčička,“ prohodil Tom k Lukeovi.

„No, Elysia je v tomhle přísná! Miluje Crissy z celého srdce, ale rozhodně jí nic neodpustí. Nedá se říct, že by neměla dost disciplíny!“

„Kde teď vlastně Elysia pracuje?“

„Ve své vlastní firmě. Otevřela si módní butik s luxusním zbožím a docela se jí daří,“ řekl Luke. „Když se Crissy narodila, ještě se vrátila na univerzitu a studovala obchod a marketing. Spolupracuje s celou řadou návrhářů a krejčích a při výběru modelů má doopravdy šťastnou ruku. I když začínala tady na malém městě, její firma už má mezinárodní renomé. Dostává objednávky z celého světa. Sama občas taky něco navrhuje. Odmalička ráda kreslila a taky byla vždycky dobrá v počtech, ale vůbec svůj talent nedokázala využít, dokud se neprovdala za Freda. Ten měl nějaké kontakty ve světě módy a vyznal se v obchodu. Myslím, že ji trochu postrčil – samozřejmě jemně a nenápadně! A sotva se do toho pořádně dala, skrytý talent vyplul na povrch. Věnuje se tomu jenom pár let, ale už teď její firma vydělává víc než celý můj ranč s dobytkem. Upřímně řečeno, pěkně tím ranila moje ego!“ Luke se naoko rozčiloval, ale oči mu zářily pýchou.

„To si dovedu představit,“ usmíval se Tom.

„Ona a Crissy žijí se mnou. Já žádné plány na ženění nemám, takže je jen dobře, že náš starý rodinný dům nezůstane prázdný. Je to jedna z těch obrovských viktoriánských vil, co se v nich vždycky odehrávají horory, to si jistě dovedete představit!

Samozřejmě, navěky u mě asi Elysia nezůstane. Matt Caldwell má na ni zálusk, to je mi úplně jasné! Jednou si děvče třeba dá říct a provdá se za něj, a pak se nejspíš odstěhuje. Moc bych jí přál novou rodinu.“

Z nějakého zvláštního důvodu na Torna tahle Lukeova lehkovážně pronesená poznámka zapůsobila. Po celý zbytek dne mu nešla z hlavy… a upřímně řečeno, pronásledovala ho i v noci.

Když s Mattem on sám mluvil a plánoval, že se do Jacobsville přestěhuje, Matt se o Elysii vůbec nezmínil. Tomovi připadalo, že tohle opomenutí nemohlo být náhodné. Možná si Matt až příliš dobře uvědomoval, že mezi Tomem a Elysií kdysi něco bylo, a snažil se chránit to, co už pokládal za svůj revír. Bylo to doopravdy zvláštní, že o ní nemluvil.

Když se Tom vrátil domů, Příšera už na něj netrpělivě čekal. Ten pes je vážně obrovský, říkal si, zatímco se pokoušel zbavit mamutích tlap, které mu drtily hruď, a vyhýbal se mokrému horkému jazyku o velikosti hadru na podlahu, kterým se mu Příšera ze všech sil snažil láskyplně olíznout obličej.

„Dolů, ty Příšero!“ okřikl psa se smíchem a poplácal ho po krku. „Máš hlad jako vlk, co? Nebo by sis radši strčil do krku hasičskou stříkačku? No tak pojď, chlapče, bude jídlo i pití!“Došel k zadním dveřím a otevřel je. Zahrádka, která patřila k domu, byla oplocená a plot měl bytelnou podezdívku, což bylo štěstí, protože Příšera se k smrti rád hrabal v hlíně. Takhle nehrozilo, že by se dokázal podhrabat a utéct. Místní zahrádkáři by se asi zbláznili, kdyby je Tomův domácí mazlíček navštívil.

Tom počkal, až se Příšera vyvenčí, a zase ho pustil dovnitř. Dal mu čerstvou vodu a do misky mu nasypal žrádlo, takže se jeho obrovské zvíře mohlo pustit do večeře.

Pak začal prohledávat kuchyňské skříňky a pátrat po nějaké večeři pro lidi. Konečně usoudil, že si dá misku vloček. To byla ta nejméně hrozná ze všech možností.

Ne že by měl chuť k jídlu. Na to mu leželo v hlavě příliš mnoho tíživých otázek.

DRUHÁ KAPITOLA

Nová Elysia byla úplně jiná než žena, kterou Tom kdysi znával. Pořád se nemohl rozhodnout, jestli se mu její proměna líbí.

Během následujících několika týdnů prošel jeho názor na ni celou sérií změn. Doneslo se k němu leccos. V Jacobsville se o ní pořád ještě dost mluvilo, a on se ten příběh dovídal postupně z různých náznaků a útržků rozhovorů. Občas někomu uklouzla nějaká poznámka, když se Elysia objevila na dohled nebo naopak vyšla z místnosti. Někdo ji pomlouval. Někdo zase chválil.

Mezi Tomovými známými zazněl názor, že si vzala Freda Nashe jenom pro peníze a že jen díky jmění, které po něm zdědila, si mohla otevřít takový luxusní butik. Říkalo se, že jejich svazek se zakládal spíš na přátelství než na kdovíjaké žhavé vášni. Rozhodně bylo jisté, že byl mezi nimi velký věkový rozdíl. A že Fred byl velmi, velmi bohatý.

Tomovi se napřed nechtělo těm nepříjemným poznámkám věřit, ale nemohl si nevšimnout, že se jí výborně daří. Vložila peníze do dobytčí farmy svého bratra, takže jí teď zpoloviny patřila. Také udělala několik zajímavých investic a měla cenné akcie ropných společností. Svou dceru na následující podzim zapsala do prominentní dívčí školy v Houstonu a jezdila ve sportovním mercedesu. Chudá tedy rozhodně nebyla.

O svém portfoliu se radila s investičním poradcem ve Victorii. Bylo by samozřejmě pohodlnější, kdyby přešla k Tomově firmě, ale zatím se nezdálo, že se k tomu chystá.

Byl zvědavý, jestli se k tomu kroku někdy odhodlá.

Ten návrh zazněl naprosto nevyhnutelně. Luke a Elysia právě seděli u večeře, když s tím Luke vyrukoval.

„Nepřipadá mi to jako dobrý nápad,“ prohlásila Elysia.

„Proč ne?“ zeptal se Luke. „Tom je ve svém oboru naprosto skvělý. Všem široko daleko výborně poradil. Bratři Ballengerovi si ho nemohou vynachválit. Jen se jich zeptej a uvidíš!“

„Já vím, že je dobrý,“ souhlasila Elysia s povzdechem. „Vždycky dokáže najít akcie, které vzápětí začnou stoupat. Ale je to inteligentní muž a není slepý. Nechci, aby měl Crissy na očích.“

Luke se pohodlně opřel a tiše si povzdechl. Jeho modré oči byly plné soucitu. „Už je jí skoro šest let,“ prohodil. „Chodí do školky, o všechno se zajímá a vůbec, je to moc chytré dítě. A přitom vyrůstá bez táty. Nemyslíš, že je načase, aby se Tom dověděl, že je to jeho dcera?“

Elysia se zachmuřila. Naklonila se kupředu a opřela si ruce o kolena. „Nemám ponětí, jak by na to zareagoval,“ přiznala. „Když jsem tehdy v kanceláři dala ze dne na den výpověď, vůbec nic neudělal. Nepokoušel se mě zastavit. Tvářil se, že je mu to úplně jedno, a to… to nebylo moc povzbudivé.“ Zaváhala. „Myslím, že se mu ulevilo, když si uvědomil, že mu zmizím z očí.“ Pokrčila rameny. „Pochybuju, že by si mohl stěžovat na nedostatek jiné dámské společnosti.“

„Pokud si myslíš, že je to sukničkář, nepřipadá ti zvláštní, že za celou dobu, co je tady, si vůbec nikoho nenašel?“ zeptal se její bratr kousavě. „A v Houstonu to bylo totéž. Já se na něj ptal! Nepovídá se nic o tom, že pan Walker by snad byl na chlapečky. V tom to nebude. Pravděpodobnější se mi zdá, že je hrozně vybíravý, pokud jde o tu takzvanou dámskou společnost. Nezačne si jen tak s někým, což znamená, že to bere doopravdy vážně. Místo aby měl šest ženských za rok, má naopak jednu za šest let. To není tak strašné, ne…?“

Elysia zrudla. „Tehdy byl opilý. To jsem ti přece všechno vyprávěla.“

Její bratr se naklonil k ní. Na tváři měl vážný výraz.

„Něco ti povím,“ ozval se. „Tomovi jsem tvrdil, že se s Jacobem Čadem znám jen tak od vidění, ale ve skutečnosti jsme se my dva za ta léta doopravdy dobře spřátelili. Ne že by mi Jacob kdovíjak podrobně vyprávěl o minulosti své ženy, ale z různých náznaků jsem pochopil, že Tom a Kate měli neuvěřitelně kruté dětství. Jejich otec měl nádor na mozku a před smrtí se natolik zbláznil, že se k nim začal chovat příšerně. Kate například brutálně zbil jenom proto, že se odvážila usmát na nějakého mladíka.“

„Co… cože?!“

Luke přikývl. „Přesně tak. Začal být naprosto nepříčetný. Tvrdil, že sex je zlo a ďáblovo dílo, a chtěl, aby tomu jeho děti věřily. Pokud šlo o vztah k opačnému pohlaví, Kate měla obrovské zábrany. A její bratr na tom jistě nebyl o nic líp. Nijak se to nezměnilo ani po otcově smrti. Ten člověk dokonale pokřivil jejich názory, Ellie. Jen si představ, jaké by to bylo, mít otce, který tě celá léta zastrašuje a trestá za každý projev sexuality! Naučili se potlačovat všechny svoje touhy. A teď si také představ, jaké to musí být potom – když vyrosteš a dospěješ bez sebemenších zkušeností s opačným pohlavím! Děvče to má trochu snazší. Spousta mužů to vítá, když je žena naprosto nevinná! Ale pro muže je strašlivě těžké přiznat takovou nezkušenost. Myslíš, že je pro něj úplná legrace, prostě sebrat odvahu a něco si začít s nějakou ženou?“

Elysia skoro ani nedýchala. „Snažíš se mi naznačit, že… že Tom byl… byl…“

Luke přikývl. „Přesně to si myslím. On a Kate si byli velmi blízcí. Když se Kate provdala za Jacoba, Tom najednou neměl nikoho. Zůstal úplně sám. Nemyslím, že by jí to snad nepřál, to v žádném případě… ale muselo to být těžké. Stalo se to přece těsně po té svatbě. Tomovi zřejmě připadalo, že dát si skleničku může být dobrý lék na všechny potlačené touhy. Nejspíš neměl z mládí žádné zkušenosti nejen se sexem, ale ani s alkoholem. Každý se aspoň jednou v životě zkusí opít, ale pochybuju, že on by to pak ještě někdy zopakoval.“

Elysia se s povzdechem opřela o židli. Takhle o tom nikdy nepřemýšlela. Ale vlastně to dávalo docela dobrý smysl.

Stačilo, když si vybavila tu jedinou noc, kterou s Tomem strávila, a srdce se jí divoce rozbušilo. V kanceláři se vždycky vyhýbal jakýmkoliv flirtům s kolegyněmi. S ní mu zřejmě bylo dobře, protože jako jedna z mála na něj nevrhala svůdné pohledy a nepokoušela se ho uhánět. Na rozdíl od většiny městských žen vůbec nebyla agresivní. Naopak – chovala se odtažitě a plaše. Zřejmě v ní neviděl tak velké nebezpečí jako v těch ostatních. A proto se odvážil alespoň trochu jí otevřít svou duši. Jen nepatrně. Váhavě. Ale přece.

A pak, těsně po Katině svatbě, se trochu víc napil a Elysia byla po ruce. Na okamžik podlehl citům, které by za jiných okolností nikdy nedal najevo. Jak strašlivě si to musel vzápětí vyčítat! Nejspíš byl zahanbený a trápil se pocity viny, protože přesně tak ho to v dětství učili.

Při tom pomyšlení se jí srdce rozbušilo. Copak je vůbec možné, aby byla první a jedinou Tomovou ženou? Rty se jí pootevřely.

„Myslíš, že je to možné?“ zeptala se váhavě.

„Ze pro něj to bylo poprvé?“ Luke přikývl. „Není to žádný záletník. Nikdo o něm nemůže tvrdit, že by se choval jako plejboj. K ženám je zdvořilý a pozorný, ale zároveň si udržuje odstup. Je natolik chladný, že je to odradí od jakéhokoliv koketování.“ Usmál se. „Co se týče Crissy, myslím, že na něj udělala velký dojem. Ty jsi jeho sestru Kate nikdy neviděla, viď?“

„Ne.“

Luke se tiše zasmál. „Hm, já tedy ano. Crissy by klidně mohla být její dcera. Vsadím se, že ta podoba Tomovi neunikla. Jenom si zřejmě zatím neuvědomil možné příčiny. Ale časem mu to dojde.“

„Co myslíš, že bych měla dělat, Lukeu?“ zeptala se.

„Co třeba za ním zajít a na rovinu si s ním promluvit?“

„To je hrozná představa. Bude to těžké.“

„Samozřejmě. Dělat správné věci je vždycky těžké.“

„Zítra za ním jít nemůžu. Mám schůzku s jedním nákupčím z Evropy. Je to skvělá šance, jak proniknout na nový trh.“

„Zítra nebo pozítří, to je celkem jedno. Hlavně když to uděláš.“

Povzdechla si. „Myslím, že jsem celou dobu tušila,ze jednou mu to budu muset říct. Ale nebude se mu to líbit.“

„Bude. Uvidíš.“

Usmála se. „Ty jsi doopravdy milý, brácho. Proč ses vlastně nikdy neoženil?“

„Pozor na jazyk, ženská!“ Rozesmál se. „Já do toho chomoutu krk hned tak nestrčím. Na světě je taková spousta pěkných holek, které potřebují společnost, že by byla věčná škoda omezovat se jen na jednu,“ dodal a vstal.

„Jen počkej! Jednoho dne i na tebe dojde. Narazíš na nějakou, bez které prostě nebudeš moct žít.“

„Chudák holka! Sice ji ještě neznám, ale už teď ji ze srdce lituju,“ prohlásil Luke se smíchem.

„Ty jsi beznadějný případ.“

„Přinejmenším nic nepředstírám,“ ohradil se. „Zarytý starý mládenec se musí pořádně ohánět, aby si ubránil svoji svobodu, když je kolem tolik zkažených ženských!“

Elysia popadla nejbližší polštář z pohovky a hodila ho po něm.

Měla v plánu zastavit se v Tomově kanceláři následujícího dne po schůzce s evropským nákupčím, ale dotyčná schůzka měla bohužel nešťastnou dohru a ještě nešťastnější následky.

Ten nákupčí, mladý a sebevědomý Francouz, zjevně vůbec nepochyboval, že je pro ženy neodolatelný. Elysia mu padla do oka a podle všeho byl odhodlaný něco si s ní začít. Nic ho nedokázalo přesvědčit, že ne každá mladá vdova na světě nutně potřebuje muže. Bylo ještě poměrně brzy dopoledne, když ho Elysia vyprovázela ze své kanceláře. S chladným úsměvem se s ním loučila na chodníku a přála mu příjemnou cestu.

„Příjemnou? Žádná příjemná cesta mě nečeká,“ povzdechl si teatrálně pohledný Francouz. „Když nemám v posteli tebe, chérie, nediv se, že si připadám osamělý! Doufám, že všechny ty obchody, které jsme uzavřeli, ti aspoň trochu vynahradí to, že ti odjíždím!“

Už mu bylo jasné, že neuspěje, a Elysiin hrozivý výraz to jen potvrzoval. A tak si alespoň neodpustil trochu jedovatosti.

„Koneckonců, Elysie,“ dodal posměšně, „pro tebe jsou peníze jistě důležitější než pouhý milenec, n’est pas?“

Ovšem tahle zatrpklá poznámka, kterou odmítnutý nápadník nahlas vykřikl na celou ulici, bohužel k Elysiině smůle dolétla právě k uším Toma Walkera. Byl zrovna sotva tři metry daleko a slyšel každé slovo.

Než Elysia stihla usadit Francouze nějakou zuřivou odpovědí, zabouchl za sebou dvířka svého sportovního auta a vyřítil se pryč.

Tahle schůzka nevyšla, to jí bylo jasné. Sice toužila proniknout na zámořské trhy, ale pokud to znamenalo, že bude muset poslouchat všemožné hrubosti a dotěrné poznámky, cena byla příliš vysoká. Nehodlala jeho nabídku přijmout. Bylo lepší zaměřit se na obchody doma v Americe, než jednat s podobnými chlapy!

„Tak takhle získáváš zákazníky?“ ozvalo se v tu chvíli za ní. Tom se na ni zblízka díval a v jeho štíhlém snědém obličeji zuřivě planuly zelené oči. „Tím, že se s nimi vyspíš?“

Vrhla na něj bezvýrazný pohled. „Získávám zákazníky tím, že jim dodávám kvalitní zboží a poskytuj u dokonalé služby –“

„Služby? Vážně?“ uchechtl se. Jeho pohled přejížděl po celém jejím těle v jednoduchém hedvábném kostýmku až k vlasům, vyčesaným do elegantního uzlu. Vypadala chladně a odtažitě a byla neuvěřitelně žádoucí.

A taky byla pěkně vzteklá.

V tu chvíli ji téměř nenáviděl – za to, jak neodolatelně na něho působí.

Nasadil výraz plný opovržení. To ji ranilo, a zároveň také rozzuřilo. Jak ji může tak lehce odsoudit? A tak nespravedlivě?

Napřímila se.

„Mysli si o mně, co chceš,“ řekla chladně. „O tvůj názor tady nikdo nestojí. Přinejmenším mně je úplně ukradený!“

Odfrkl si a vrazil ruce do kapes. „Tak to vyklop!“ pobídl ji. „Jaký byl v posteli?“

Zrudla vzteky. A vzápětí se její ruka vymrštila a s plesknutím přistála na jeho tváři. Ne, neměla v plánu ho uhodit! Ale když už se to stalo, pocit zadostiučinění byl báječný. Otočila se na podpatku a vyrazila ke svému sportovnímu mercedesu.

Několik lidí se na ulici zastavilo a zíralo na ni. Samozřejmě, všichni viděli, co udělala, ale Elysii na tom ani za mák nezáleželo. Věděla, že ji stejně budou pomlouvat. O lidech, kterým se přiměřeně dobře daří, se vždycky mluví. Drbny na ní stejně nenechají nit suchou, i kdyby se rozkrájela. A teď už jí to může být jedno. Svou dceru přihlásila do soukromé školy v jiném městě, kde nebude muset poslouchat všemožné dohady a být terčem nesnášenlivosti sousedů. A co se týče jí samé – o ní ať si lidé říkají, co chtějí.

Včetně Torna Walkera!

Tom spěchal do bezpečí své kanceláře a za chůze si třel zarudlou tvář. Původně měl v plánu zastavit se v pekařství a koupit si k snídani sladký loupák, ale za daných okolností se toho potěšení radši vzdal. Nechtěl být na očích dalším lidem a udělat z nich svědky svého ponížení.

Nikdy v životě se mu nestalo, že by ho nějaká žena uhodila. A nebyla to zrovna radostná zkušenost.

Prošel kolem své zvědavé sekretářky, dámy ve středních letech, a zavřel za sebou dveře kanceláře. Nevzpomínal si, že by se Elysia za starých dobrých časů chovala takhle temperamentně. Možná bylo její manželství tak strašné, že zatrpkla.

Ale na druhou stranu – když si připomněl, co jí vlastně řekl, musel si přiznat, že se jí není co divit. Byl to on sám, kdo ji takhle vyprovokoval. Proboha, vždyť ji příšerně urazil! A přitom to vůbec neměl v úmyslu. Tu svoji poznámku ani nemyslel doopravdy vážně, ale v tu chvíli si zkrátka nemohl pomoct. Pomyšlení, že si třeba skutečně něco začala s oním Francouzem – s mužem, který vypadal na to, že zatáhl do postele doslova stovky žen – v něm probudilo pravý záchvat žárlivosti.

Sám tím byl zaskočený stejně jako ona. Netušil, že k Elysii i po takové době chová takhle silné city. Zjevně v jeho nitru zapustily kořeny natolik hluboko, že se nedaly jen tak vymýtit.

Cítila jeho sestra Kate něco podobného k Jacobu Cadeovi? Pokud věděl, byla do něho zamilovaná po většinu života. Všude měla jeho fotografie a neustále o něm mluvila. Ale teprve když se coby novinářka připletla k vyjednávání s teroristy a zasáhla ji kulka, pohnulo to Jacoba k tomu, aby i on dal najevo city, které k ní choval. Divoká, vášnivá známost, která propukla za takových dramatických okolností, nakonec vyústila ve šťastné a trvalé manželství. Kate si tuhle životní změnu nemohla vynachválit.

Ale na rozdíl od Kate, která při každé zmínce o Jacobovi doslova pookřála, se Tomovi nikdy nestalo, že by propadal záchvatům nadšení a radosti při pouhém pohledu na nějakou ženu. Jedinou výjimkou byla právě Elysia – a přitom právě v jejím případě proti veškerým citům bojoval, jak se dalo.

Během mládí a dospívání si často říkal, jaké by to asi bylo, kdyby svůj život a srdce – a nakonec i postel – sdílel s nějakou ženou. Upřímně řečeno si to ani nedokázal představit. Vždycky si byl jistý, že s jeho naprostou nezkušeností a věčnými pocity viny by se žádná žena nedokázala smířit. Elysii jeho nezkušenost nevadila, ale koneckonců jí nikdy otevřeně neřekl, že právě ona byla jeho první. Byl příliš pyšný, než aby přiznal, že je dokonale nevinný. A teď, dodatečně, byl z duše rád, že o tom nemluvil. Nechtěl s ní sdílet víc, než je nutné, protože ona zjevně nijak netoužila po tom, aby se stal součástí jejího života.

Zasedl ke stolu a pustil se do vyřizování obrovské hory pošty, která se před ním vršila. Měl tolik práce, že na bolavou tvář za chvíli zapomněl. Všechno, co souvisí s Elysií, je minulost. A bylo by záhodno se toho držet.

Jen kdyby se to dalo zařídit tak jednoduše!

Jacobsville bylo natolik malé město, že lidé ze stejné sociální vrstvy se neustále všude potkávali. Ti majetnější byli zváni na nejrůznější společenské akce, které následovaly v nekonečném sledu jedna za druhou. Zahrnovaly schůze obchodní komory, charitativní akce všeho druhu, obchodní schůzky a všemožná shromáždění. Tom coby jediný investiční poradce ve městě se tomu všemu těžko mohl vyhnout. Nemohl donekonečna odmítat všechna pozvání – a navíc tam i ve svém vlastním zájmu potřeboval být, protože právě na podobných společenských setkáních měl příležitost seznámit se s potenciálními klienty.

A Elysia na tom byla zrovna tak.

Chladná, prkenná zdvořilost, se kterou se jeden ke druhému chovali, nemohla zůstat bez povšimnutí. Lidé si moc dobře pamatovali, že Elysia kdysi žila v New Yorku a pro Torna tam pracovala, než se vrátila domů a provdala se za Freda Nashe. Začali si říkat, co se asi stalo mezi těmi dvěma, že mezi nimi panuje taková nevraživost.

Pomluvám zkrátka nikdo neunikne.

A zrovna tak intrikám, které mají pomlouvačům dodat nějaké to šťavnaté sousto.

Na pravidelném měsíčním setkání podnikatelů Tom kupříkladu zjistil, že podle předem daného zasedacího pořádku má zaujmout místo přímo naproti Elysii.

Byl to pracovní oběd, podávaný v salonku největší místní restaurace. Tom se dostavil v tmavém obleku a Elysia v elegantním šedém kalhotovém kostýmku. Vlasy měla svázané do uzlu. Ve svazu podnikatelů dělala jednatelku, a v té funkci se Tomovi dost těžko mohla vyhnout. Kdyby se pokoušela okázale ho ignorovat, pomluvy by byly ještě horší.

Ale i těm z hostů, kteří zrovna nevynikali postřehem a bystrostí, muselo být jasné, že ti dva jsou jen stěží schopni se navzájem vystát. Když Elysia posílala kolovat čistopisy finanční zprávy, které na toto setkání připravila, dávala si náramně dobrý pozor, aby její ruka ani omylem nezavadila o Tomovu. Když mu podávala košíček s cukrem a sušenou smetanou do kávy, byla zrovna tak obezřetná. V žádném případě se ho nehodlala dotknout.

Tom si až příliš dobře uvědomoval, s jakou zatrpklostí se mu vyhýbá. Dokázal to pochopit, ale nebylo to pro něj díky tomu o nic snazší. Po pravdě řečeno ho překvapovalo, že taková prodejná žena má pořád ještě nějaké city, které je možné ranit.

Po schůzi vyrazila přímo ke svému autu.

Tom šel těsně za ní. Moc dobře si uvědomoval, že jeho cestu k autu sleduje pěkná řádka zvědavých očí, ale pokud šlo o volbu trasy, neměl zrovna na vybranou. Jeho tmavý elegantní lincoln parkoval hned za Elysiiným mercedesem.

Elysia chvatně vytahovala klíče. Spěchala, jak mohla, aby se dostala pryč, dřív než Tom dorazí ke svému autu. A v tom spěchu je taky upustila. Tiše klela a spílala dveřím auta, že jí odmítají poslušnost.

„Jen žádné obavy,“ zavrčel na ni chladně přes střechu jejího auta. „I když se mi vyhýbáš jako moru, ujišťuju tě, že na vzdálenost celé délky auta nejsem nakažlivý.“

Zrudla a vrhla na něj zuřivý pohled. „To platí oboustranně,“ odsekla.

„Poslyš, mně je úplně jedno, do kolika postelí vlezeš, aby sis ve světě módy vybudovala tu správnou pozici! To není moje starost,“ ucedil s ledovou záští.

Spolkla zuřivou odpověď, kterou měla už na jazyku, protože kolem nich právě procházel prezident obchodní komory. Vrhl na ně zvědavý pohled.

„Byla to zajímavá schůzka, pane Jaksi, že?“ procedila skrz zaťaté zuby a vyloudila na tváři úsměv.

„To rozhodně! A také jsme všichni rádi, že jste se k nám připojil vy, pane Wolkere,“ dodal pan Jamek a obrátil se k Romovi. Zastavil se a potřásl mu rukou. „Chovejte se k němu pěkně, paní Nachová, ať ho hned neodradíme! Tenhle spolek potřebuje mladou krev!“ dodal s potměšilým úsměvem. Mávl jim na pozdrav a vyrazil ke svému autu.

„Jo! Já bych mu dala tvoji krev!“ ucedila Elysia záštiplně. Probodávala Torna pohledem.

„Myslím, že se na to díváš špatně. Měla bys změnit tenhle svůj negativní postoj,“ uchechtá se. „Zdá se, že tě úplně opustil takt a smysl pro diplomacii.“

„Jen když mluvím s tebou!“ odsekla. „S kýmkoliv jiným dokážu bez potíží vyjít.“

„Zvlášť s francouzskými nákupčími, co?“

„Jdi se vycpat!“

Nadzdvihl obočí a zůstal na ni nevěřícně zírat, protože vzápětí si zula svou lodičku s vysokým podpatkem a mrštila ji po něm. Tak se mu podařilo uhnout.

„A ještě se netrefím, sakra!“ zaklela. „Vrať mi moji botu!“

„Tak sem pojď a vezmi si ji,“ popíchl ji.

„Ale kdepak, ty nejsi můj typ,“ zavrkala. „Ty přece neumíš francouzsky!“

Jeho oči dostaly ledový výraz. Hodil botu na střechu jejího auta, nasedl do svého Lincolnu, vycouval a odjel, aniž se jejím směrem znovu podíval.

„Já tě taky miluju, cukroušku!“ zařvala za ním zuřivě.

„Můžu tě citovat v záhlaví článku?“ zašeptal jí do ucha redaktor z místních novin.

Vyjekla. „Johne, proboha, nemůžeš se k lidem takhle plížit zezadu! Mohla jsem z toho mít smrt!“

Potměšile se usmál. „Dovedeš si představit ten titulek? MAJITELKA LUXUSNÍHO BUTIKU Z PLNÝCH PLIC KŘIČÍ NA FINANČNÍHO PORADCE, ŽE HO MILUJE…“

„Chceš dostat botou přes hlavu?“ zeptala se Elysia a výhružně napřáhla svoji lodičku.

John si odkašlal. „Díky, není to moje velikost,“ prohlásil.

Dal se na kvapný ústup. Rozmrzele se za ním dívala. Tohle se jí začínalo pěkně vymykat z rukou.

Tom měl až do konce týdne práce nad hlavu. Záležitost s Elysií se mu dařilo odsunout na vedlejší kolej a koneckonců ani neměl jinou možnost, protože na srdeční záležitosti teď doopravdy neměl čas. Musel řešit jednu finanční krizi za druhou.

V sobotu už byl tak vyčerpaný, že se rozhodl, že si zaslouží trochu odpočinku a rekreace. Usoudil, že vhodný způsob, jak relaxovat, je rybaření. Domluvil se s majitelem jednoho soukromého rybníku, který za malý denní poplatek pronajímal místa k lovu. Dal se tam vypůjčit i rybářský prut a koupit návnada.

Tom si natáhl džíny a vyrazil. Doufal, že ryby budou brát, protože dostal obrovskou chuť na pečeného okouna. Tohle mu připomínalo jeho mládí v Jižní Dakotě. On a Kate chodívali rybařit s Jakobem Čadem, na jehož rozlehlém ranči bylo vhodných míst víc než dost.

Jeho kovbojské boty byly odřené, ale pořád ještě mu dobře sloužily – a podobně i starý béžový stetson, který měl už dlouhá léta. Když se takhle oblékl, vypadal jako opravdový kovboj. Kate se vždycky divila, proč si její jediný bratr vybral život ve městě. Nikdy si neuvědomila, že to, co ho na tom nejvíc láká, je anonymita velkoměsta. Ta byla pravým lékem pro jeho ego. Ve velkoměstě byl nenápadný a splýval s davem. Zato v malém městě byla jeho osamělost na první pohled zřejmá. Nedala se utajit.

Ve skutečnosti se to projevilo už i tady, a trochu mu to dělalo starosti. Předtím si ani neuvědomil, jak zvědaví dokážou být obyvatelé maloměsta a jak moc je zajímá soukromí jejich sousedů – a obzvláště těch, kteří přišli odjinud a jsou tu cizí. Nedovedl si ani představit, jakých obludných rozměrů mohou nabývat pomluvy a drny. Přitom za tím často ani nebyl zlý úmysl. Zdaleka ne všechno, co si někdo o někom šeptal, bylo míněno špatně. Některé z těch řečí byly docela vlídné a laskavé. Člověk jako by se zkrátka na jednou stal členem velké rodiny, kde se všechno 0 všech ví. Uklidňující na tom bylo, že podobně jako v rodině, i tady lidé dokázali přijímat toho druhého s jeho slabostmi a chybami.

Kupříkladu každý věděl, že starý Harry je alkoholik a že Jeff byl ve vězení, protože zabil milence své ženy. Dále se vědělo, že jedna místní stará panna si kupuje nechvalně známý časopis, kde jsou fotografie nahých pánů, a že jistá sociální pracovnice žije s mužem, se kterým není oddána. To všechno byla veřejná tajemství. Nikdo se kvůli tomu dotyčným lidem nevysmíval, nikdo se jich nestranil. I oni přece byli členy zdejší velké rodiny.

Tom postupně začal chápat, že ani drny o Elysiích neprovází žádná opravdová zášť ani nenávist.

Upřímně řečeno, čím víc času strávil s místními lidmi a čím víc si toho o ní vyslechl, tím mu bylo jasnější, že zdejší obyvatelé pohlížejí na Elysiino manželství spíš jako na akt milosrdenství z její strany, než aby v tom viděli čirou vypočítavost – a to i přesto, že její manžel byl tak bohatý.

„Starala se o něj úžasně obětavě! Jako zdravotní sestra, nebo spíš jako jeptiška,“ vykládal starý Gallagher a pokyvoval hlavou, zatímco Tomovi vypisoval objednávku na kancelářský nábytek, který si Tom přišel koupit do jeho velkoobchodu. Na Elysii přišla řeč právě v souvislosti s nábytkem – jak pan Gallagher poznamenal, zařídila si svůj butik v podobném stylu jako Tom svoji kancelář. „Vždycky se k němu chovala hezky, jaktěživa na něj nekřičela – ani pak ke konci, když už nemohl vstávat z postele a potřeboval u sebe někoho ve dne v noci. Najala si ošetřovatelku, a’e sama u něj vysedávala taky. Udělala, co se dalo, aby mu ty poslední týdny ulehčila.“ Usmál se. „Možná zdědila hodné peněz, to je pravda, ale většina lidí si stejně myslí, že si to do posledního centu zasloužila za to, jak se o starého Freda starala. Měla ho moc ráda. A to dítě na něm taky doslova viselo, to vám povím.“ Povzdechl si. „Opravdu po něm truchlila, a dítě taky. Je to milá holka, a taky to neměla jednoduché. Spousta lidí si ještě moc dobře pamatuje, co byl její táta zač!“ Oči se mu zúžily a potemněly.

Tom se zamračil. „Jak to myslíte?“ zeptal se. Z Gallagherova zachmuřeného výrazu mu bylo jasné, že nejspíš neuslyší nic pěkného.

„Starý Craig pil jako duha a mlátil svoji ženu, mámu Elysie a Lukea. I děti nějakou slízly. Jednoho krásného dne už byl Luke dost starý, aby mu došlo, že s tím musí něco udělat. Zavolal policii, i když jeho máma nechtěla. Ta by si to nechala líbit donekonečna. Starý Craig se dostal do vězení, a pak tam umřel na infarkt. Myslím, že si všichni oddechli. Kdyby ho zase pustili, on by ji zaručeně bít nepřestal. Všechno by bylo zase při starém. Asi jim to všem bylo jasné.“

Ten příběh Tomovi bolestně připomněl jeho vlastní dětství. On sám na tom byl podobně. Jeho a Katin otec se alkoholu nikdy nedotkl, ale jeho nemoc z něj udělala zvíře. Choval se nevypočitatelně a míval záchvaty vzteku. Své dvě děti „vychovával“ bitím každou chvíli, zvlášť když projevili sebemenší zájem o osoby opačného pohlaví.

Tom nahodil udici, usadil se na břehu a pohodlně se opřel o kmen starého dubu. Povzdechl si. Upřímně řečeno, rybaření ho nijak zvlášť nebavilo, ale přinejmenším to byla nějaká činnost, která mu pomohla ubít čas. Nenáviděl víkendy, protože během nich si zdaleka nejsilněji uvědomoval, jak prázdný je jeho život. A prázdný byl už dlouho. Ve městě se pokaždé dalo najít nějaké rozptýlení. Mohl se skrýt v anonymitě davu a někam vyrazit i sám. Ale tady nebylo kam se vrtnout. Mohl buď sedět doma a dívat se na filmy z půjčovny, nebo jít chytat ryby. Rybaření dával přednost, protože bylo přece jen o trochu lepší než nic. „Ahoj!“

Radostný pozdrav upoutal jeho pozornost. Otočil hlavu a uviděl Lukea a Crissy, jak se k němu blíží s krabicí s rybářskými potřebami a s pruty.

„V životě bych nečekal, že takového městského člověka, jako jsi ty, potkám právě tady!“ prohodil Luke suše. „To se vážně nudíš k smrti, nebo jsi jenom dostal zálusk na levné ryby?“

„Tohle nejsou levné ryby,“ prohlásil Tom se smíchem. „Deset dolarů na den a ještě něco za pronájem prutu. Plus dolar za každé kilo váhy úlovku, když nedejbože něco chytíš! To se pěkně prodraží, to ti povím.“

„Bobby Turner se okrást nenechá,“ řekl Luke s úšklebkem. „Ten to každému spočítá. Už mu došlo, že lidi si rádi připlatí, aby si mohli ulovit čerstvou zdravou čistou rybu na pěkném zdravém čistém místě. Myslím, že mu tady obchody jen kvetou.“

Tom se rozhlédl. Na březích velkého jezera byly doslova desítky lidí. Když je takhle pěkné počasí, není divu, že se sem rybáři jen hrnou.

„Nebude ti vadit, když si přisedneme?“ zeptal se Luke. „Nejlepší místečka už jsou stejně obsazená.“

„A stojí tohle aspoň za něco?“ vyzvídal Tom.

„No jasně,“ pípla Crissy. „Já jsem tady minule chytila hodně velikou rybu, viď, strýčku Lukeu?“

„Chytila dvoukilového okouna,“ přisvědčil Luke a usadil se vedle Torna. „Ale vytáhnout jsem ho musela já . Crissy je ještě moc malá, než aby dokázala navinout vlasec s dvoukilovou rybou, která se navíc zuřivě brání,“ dodal se smíchem.

„Málem jsem kvůli ní spadla do vody,“ vysvětlovala Crissy. Pak se usmála. „Ale pak jsme si ji upekli k večeři a snědli jsme ji. Byla moc dobrá.“

Tom se proti své vůli rozesmál. Tohle děvčátko všechno líčilo s úžasným nadšením a vyprávění doprovázelo úchvatnou mimikou.

Crissy ho pozorovala. Jak čas utíkal, obličejíček jí zvážněl a dostal zadumaný výraz. „Máš zelené oči a černé vlasy,“ poznamenala. „Úplně jako já!“

Tom přikývl. „To je pravda.“ Zarazil se. Ohlédl se po Lukeovi, ale ten právě vyrazil k malému stánku, kde se prodávala návnada. „Tvůj táta měl asi taky zelené oči, co?“

Holčička se zamračila. „Ne,“ řekla a zavrtěla hlavou. „A navíc měl zrzavé vlasy!“

Tom cítil, jak se mu rozbušilo srdce. Náhle ho měl až v krku. Hlavou mu vířily ty nejneuvěřitelnější dohady. Zadíval se na děvčátko a prohlížel si ho ještě pečlivěji než dřív. Měla stejnou snědou pleť s olivovým nádechem jako on sám. Měla jeho oči, jeho vlasy. Chodí do školky a na podzim je zapsaná do školy, takže už jí rozhodně muselo být pět let a šest jí bude co nevidět. Nepřestával se na ni dívat, zatímco ta strašlivá a šokující myšlenka v jeho hlavě dostávala čím dál určitější tvar.

Luke se vrátil s návnadou. „Tak, Crissy, vezmi si tohle a jdi si to nabodnout na udici,“ řekl holčičce. „Sedni si o kus dál, ať nejsme všichni na jednom místě. A dávej si pozor, ať se nepřehneš do prstu, jako se to stalo tuhle chudákovi panu Hullovi, když byl rybařit s námi.“

„Rozkaz, pane!“ řekla dívenka s dokonale vážným výrazem. „Nechci mít v prstě díru!“

Vzala si od strýčka návnadu, popadla prut a rozběhla se podél břehu.

„Crissy rybaření prostě miluje,“ řekl Luke. „Měl jsem mít dneska rande, ale zrušil jsem to.“ Udělal smutný obličej. „Co se dá dělat? Další slečna, se kterou mi to nevyjde! Jenže jak se ukazuje, nemá ráda rybaření ani jiné brutální sporty, při kterých dochází k násilí a teče krev.“

„Co je na rybaření tak brutálního?“ podivil se Tom.

„Vraždění zvířat,“ odpověděl Luke. „Jíst jakékoliv maso jí připadá amorální.“ Povzdechl si. „A protože se nehodlám vzdát svého stáda a skoncovat s chovem dobytka, myslím, že tuhle slečnu co nevidět potká osud všech předchozích a dostane kopačky. Je to věčná škoda. Byla to opravdová kráska.“

Tom nepřítomně kývl. Očima sledoval Crissy. Když si byl jistý, že je nemůže slyšet, naklonil se k Lukeovi.

„Crissy říkala, že její otec byl zrzavý.“

Luke slyšitelně zadržel dech. Ale okamžitě se vzpamatoval. „Vážně to říkala? Vždyť byla úplně maličká, když zemřel.“

„Barvy pozná i docela malé dítě. A červená zůstane červenou bez ohledu na věk,“ řekl Tom zarputile. Jeho zelené oči se zabodly do Lukeových modrých. „Je to moje dítě.“

Luke tiše zaklel. Elysia ho zabije.

„Je to moje dítě,“ opakoval Tom ochraptěle. Jeho oči žádaly potvrzení.

Luke sklonil hlavu. „Ano, máš pravdu. Je tvoje,“ vypravil ze sebe ztěžka.

Tom se znovu zadíval na děvčátko. Byl bledý jako stěna a oči mu plály. Nikdy moc nepřemýšlel o tom, Ze by se mohl oženit, a tím méně o dětech. Připadalo mu krajně nepravděpodobné, že by je mohl mít. A teď zčistajasna zjistil, že je otcem. Bylo to otřesné Pomyšlení.

„Panebože,“ vydechl.

Luke mu položil ruku na rameno. Postřehl však okamžitě, jak se Tom celý napjal, a rychle ruku stáhl. Tom zjevně nemá rád, aby se ho někdo dotýkal.

„Myslela si o tobě, že jsi velkoměstský plejboj a že bys stejně neměl chuť se vázat,“ vysvětloval. „Nikdy neuvažovala, že by se tě měla pokusit najít, protože, jaksi… z toho, jak ses k ní choval, než odjela, usoudila, že… že by ti byla jenom na obtíž.“

Tom se zachmuřil.

„Jestli je to pro tebe alespoň nějaká útěcha, můžu ti říct, že Fred měl leukémii, když se brali, a tou dobou už byl nemohoucí. Žili spolu jako přátelé, nic víc. Měla ho ráda a opravdu ukázkově se o něj starala. Potřebovala, aby dal Crissy jméno, a on s tím byl naprosto srozuměn. V takovém malém městě, jako je tohle, se o každém všechno ví. Ne že by lidé nebyli tolerantní, ale Elysia zkrátka nesnesla pomyšlení, že se naše rodina dostane do řečí ještě víc, než už se to stalo.“ Zadíval se Tomovi do očí. „Dovedu si představit, že už se k tobě něco doneslo… o našem otci a tak.“

Tom přikývl. Pomalu vydechl. „Můj otec sice nepil, ale zato byl blázen,“ řekl tiše. „Pokud jde o bití, taky jsem dostal svůj díl.“ Jejich oči se nakrátko setkaly. Pak Tom zase odvrátil pohled. „Rozdíl je v tom, že můj táta měl nádor na mozku. Měl určité… utkvělé představy. Zemřel rozčílením ve chvíli, kdy bil moji sestru za to, že se usmála na mladíka, který se jí líbil. Křičel na ni, že je courá – jestli si dokážeš představit, že takhle může někdo nazvat svou dceru jenom kvůli jedinému úsměvu.“

Luke si povzdechl. „Panebože, a to jsem si myslel, že jsem měl hrozné dětství!“

Tom se chladně zasmál. Jeho oči se zastavily na je ho dítěti. „Jenom jednou,“ zamumlal napůl sám pro sebe, „jenom jednou za celý život, a hned dítě.“

Luke sklopil oči. „Elysia… byla tvoje první?“ zeptal se váhavě.

I Tom na chvíli zaváhal, ale to, co se právě dověděl, ho natolik vyvedlo z míry, že v tu chvíli nebyl schopen něco předstírat nebo si vymýšlet lži. „Jo,“ řekl otupěle. „První – a poslední. S žádnou jinou ženou jsem nic neměl. Nikdy.“

Luke vzhlédl. Zadíval se na něj s tichým porozuměním.

„U ní je to zrovna tak,“ řekl. „Sice byla vdaná, ale jak jsem tak to manželství sledoval, mezi ní a Fredem k ničemu fyzickému nedošlo.“

„To nemyslíš vážně.“

„Samozřejmě, že myslím!“ prohlásil Luke. „K ničemu dojít ani nemohlo. On už toho nebyl schopen. Ke konci už byl příliš nemocný – a kromě toho, jejich vztah byl úplně jiný. Byli zkrátka dobří přátelé. Nic před ním nepředstírala, řekla mu na rovinu, v jaké je situaci. Pak, když se Crissy narodila, z toho měl upřímnou radost. Oba to dítě chtěli a oba ho milovali. Teď Elysia žije jenom pro Crissy. Kdyby si od té doby někoho našla, nejspíš by mi to neuniklo. Ale v životě jsem ji neviděl jít na rande.“

Tom se zamyšleně díval na svou dceru.

„Dobrá, takže teď to vím,“ řekl tiše. „To mi tedy pověz, co si s tím mám zatraceně počít.“

TŘETÍ KAPITOLA

„Co se toho týče,“ poznamenal Luke, „musím tě ujistit, že já jsem taky v pěkném průšvihu. Elysia si nepřála, aby ses pravdu o Crissy někdy dověděl. A teď je to na mně, že jsem ti to vyzvonil.“

Tom zavrtěl hlavou. „To vůbec ne. Prozradila to Crissy,“ prohlásil. „To ona mi řekla, že její otec byl zrzavý. Sice se mi doneslo, že existuje něco jako recesivní geny a dítě nemusí vysloveně připomínat své rodiče, ale všechno má své meze. Crissy jako by z oka vypadla mé sestře Kate, když byla malá.“

„Já se s Kate znám,“ ujistil ho Luke. „Taky jsem si toho všiml.“

„Proboha, co si počnu?“ zaúpěl Tom a s výrazem naprostého zoufalství zabořil ruce do vlasů. „Přece nemůžu po všech těch letech jen tak přijít k Elysii a dožadovat se práva na svoje dítě! Nechal jsem ji odjet z New Yorku těhotnou, přestože přísahám, že mě ani ve snu nenapadlo, že by k tomu mohlo dojít po jedné jediné noci. Dokonce jsem se ji ani nikdy nepokusil najít. Ona stejně nikdy nepochopí, jak je možné, že jsem to neudělal.“

„A mně bys ten důvod prozradil?“

Tom se trpce zasmál. „Je úplně prostý,“ řekl. „Docela obyčejně jsem se styděl. Opil jsem se a svedl jsem ji. K tomu se nedá nic víc říct. Ničím se to nedá omluvit.“ Zavřel oči. „Nedovedeš si představit, jak jsem si to vyčítal. Panebože… být naživu můj otec, zaručeně by začal vykřikovat, že za něco takového se dostanu rovnou do pekla. I já jsem tomu napřed věřil. Pak jsem pochopil, že v pekle už jsem – tady na zemi, když musím po něčem takovém sám se sebou žít!“ Zaváhal. „Moc mi chyběla,“ přiznal pak. „Dva roky jsme se denně vídali. Když jsem ji ztratil, bylo to, jako bych přišel o část sebe sama. Ale kdykoliv jsem si třeba jen připomněl, co jsem udělal, byl jsem příliš zahanbený, než abych se pokusil ji vyhledat. Vůbec mě nenapadlo, že by mohla mít dítě,“ dodal ochraptěle. Potřásl hlavou. „Na to, že už mi tehdy bylo osmadvacet let, jsem zřejmě neměl moc realistické představy o životě, co? A Elysia si myslela, že jsem kdovíjaký protřelý plejboj! Není to ironie osudu?“

„Měl bys jí říct pravdu,“ ozval se Luke. „Nemusíš se bát, že by si tě kvůli tomu přestala vážit. Není takový typ. Spíš bych čekal, že to na ni naopak udělá dojem.“

„Jak bych jí mohl říct něco takového? Teď je mi třicet čtyři, ale i tehdy v osmadvaceti jsem byl starý až dost. Kolik znáš mužů, kteří by se dožili takového věku bez sebemenších zkušeností?“ zeptal se Tom a vrhl na něj podrážděný pohled.

Luke se usmál. „Jednoho.“

Tom se rozesmál. Najednou už mu nepřipadalo tak neuvěřitelné, že z jeho jediného sblížení se ženou ihned vzešlo dítě. Upřímně řečeno… čím víc o tom přemýšlel, tím větší z toho začínal mít radost. Navíc mu Pomohlo i to, že se Elysiinu bratru svěřil. Výčitky svědomí, které ho léta pronásledovaly, náhle polevily.

Přesto byl v problémech až po uši a na obzoru se nerýsoval ani náznak nějakého řešení. A Elysia byla Jeho potíží ten největší.

Napětí, které mezi nimi poslední dobou panovalo, jen tak nepoleví. Moc dobře si vzpomínal, jaké strašné věci jí vmetl do tváře. Když si uvědomil, jak k ní byl nespravedlivý, málem si rval vlasy.

Zkazil, co se dalo, a svoji pozici ještě zhoršil. I kdyby předtím Elysia souhlasila s tím, aby se s Crissy vídal, po tom, jak se k ní choval, mu to jaktěživa nedovolí. Spálil za sebou mosty, když ji obvinil, že všech svých obchodních úspěchů dosáhla jenom přes postel. Zaúpěl. Vždyť bylo úplně zjevné, že ona by ničeho tak podlého nebyla schopná! Jak mohl být tak slepý?

„Víš co? Třeba bys k nám dnes mohl zajít na večeři,“ ozval se Luke.

Tom nadzdvihl obočí. „Cože? Stáhne mě z kůže a k té večeři si dá mě, jen co se objevím ve dveřích! Nebo mi přinejmenším vychrstne na hlavu všechnu tu rajčatovou omáčku, kterou navařila.“

„No a? Kdo se bojí, neobstojí,“ zasmál se Luke. „Když se neodvážíš vlézt do jámy lvové, žádnou slávu nezískáš.“ Zadíval se na Crissy, která k nim právě přiběhla zpátky. „Crissy, chceš, aby k nám pan Wal-ker přišel dneska na večeři?“

„To by se mi líbilo!“ prohlásila dívenka vážně a usmála se na Torně. „Budeš mi povídat o indiánech?“

Tom si povzdechl. „Já toho o nich moc nevím,“ přiznal. „Znám jenom naši rodinnou historii, a ani toho moc není. Kate a já jsme žili u své babičky, a ta tu indiánskou větev rodiny neměla moc ráda. Nikdy se o tom s námi nechtěla bavit.“

„To od ní bylo pěkně ošklivé,“ mínila Crissy.

„To máš vlastně pravdu,“ připustil Tom. Teprve teď si uvědomil, že nesnášenlivá stará matka jejich otce se úmyslně snažila různé věci před nimi zatajit. Možná to byl jistý druh diskriminace. „Ale naštěstí

jsme se pak leccos dověděli odjinud. Manžel mé sestry se zná s některými potomky indiánů, kteří žijí v rezervaci Siouxů, a vypátral jednu ženu, příbuznou našeho prapradědečka. Tím pádem je to i naše příbuzná. Poprosil ji, jestli by mu nemohla říct všechno, co ví o naší rodině. On a Kate ji navštívili, a Kate si to všechno zapsala.“

Crissy ho napjatě poslouchala. Hleděl do její tvářičky, která tolik připomínala jeho vlastní.

„Jeden z našich předků bojoval v bitvě u Little Big Hornu, a také máme vzdálené příbuzné mezi Siouxy v Kanadě a Jižní Dakotě.“

„A byl jsi je navštívit?“ zeptala se Crissy. Oči jí jiskřily nadšením.

„Zatím ne,“ přiznal Tom. „Ale říkám si, že bych asi měl,“ dodal. Usmál se. „Možná byste ty a tvoje máma mohly jet taky.“

„Můžeš se jí zeptat,“ řekla Crissy pochybovačně. „Ale nevím, jestli bude chtít. Máma hrozně nerada někam jezdí.“

„Říkala jsi, že tě vzala na indiánský sraz,“ připomněl jí Tom. Při té vzpomínce se usmál.

„Tam se jí líbilo,“ souhlasila Crissy. „Vyprávěla mi o zdejších indiánech a o tom, jak bojovali s generálem Custerem.“

„S plukovníkem Custerem,“ opravil ji Tom. „Za občanské války ho v poli povýšili na brigádního generála, ale to bylo jen dočasné. Když bojoval se sedmou kavalerií, byl to jenom plukovník.“

„Citlivé téma, co?“ škládlil ho Luke.

„To rozhodně,“ souhlasil Tom. „A nemělo by snad být, zatraceně? Předtím jsem se o své předky moc nezajímal. Teprve teď mi to najednou připadá důležité.“ Zadíval se na Crissy. „Vědět, odkud se berou tyhle geny.“

„Chci chytit pořádně velkou rybu, abys ji u nás doma mohl mít k večeři,“ prohlásila Crissy. Návnadu nabodla na háček přímo ukázkově, ale do vody ji zatím nespustila. Teď si přinesla prut a zkusila nahodit, ale byla tak malá, že se jí nepodařilo vymrštit udici dostatečně daleko.

Tom došel k ní, vzal ji za malou ručku a pomohl jí švihnout prutem. „Takhle, zlatíčko,“ řekl jemně.

Přes rameno se na něj usmála. „Děkuju. Ty ale pěkně voníš!“ dodala.

Rozesmálo ho to. Přitiskl ji k sobě těsněji. „Ty taky, skřítku!“

Zase se zvedl na nohy a nechal ji, ať sama oběma rukama drží prut. Nebyl zvyklý vycházet s dětmi ani jim říkat něžnosti, ale když šlo o jeho dceru, samo mu to přišlo na jazyk. Díval se na ni s výrazem plným pýchy. Ani si neuvědomil, že Luke si toho určitě všimne.

„Je ti hodně podobná,“ poznamenal Luke tiše.

„Ano,“ připustil Tom. Vrátil se ke svému prutu, napíchl návnadu na háček a nahodil. Hlavou mu táhly samé pochmurné myšlenky.

Večer ho nic dobrého nečeká. Je úplně jasné, že Elysia nebude chtít, aby do jejího domu vůbec vkročil. Ovšem na druhou stranu se s ní musí zkusit usmířit.

Když se díval na svou dceru, věděl, že tohle stojí za jakékoliv úsilí.

Dohromady chytili pět velkých okounů. Luke se sám dobrovolně nabídl, že je očistí. „Přijď k nám kolem šesté,“ řekl Tomovi.

Tom klouzal očima z nadšeného Crissina obličeje na Tomův. „Já nevím…“

„Musíš!“ žebronila Crissy. „Já a strýček Luke a máma tyhle velikánské ryby sami nesníme. Prosím tě! Řekni, že k nám přijdeš!“

„Dobře,“ souhlasil. „Zkusím zjistit, jestli je ve městě nějaká půjčovna brnění nebo neprůstřelných vest,“ mumlal si pod fousy. „Tu tedy budu rozhodně potřebovat!“

Vyrazil domů, aby se umyl a převlékl, a v duchu si říkal, jak asi Luke pořídí, až své sestře oznámí, co si na večer domluvili. Jestlipak to přežije ve zdraví?

„Co že jsi udělal?!“ vybuchla Elysia.

Luke zvedl ruku. „Jdi nahoru a koukej se umýt, brambůrko,“ řekl Crissy.

Holčička zaváhala. „Mami, že sem může přijít, viď?“ ozvala se. „Já jsem sem pana Torna pozvala, aby nám pomohl sníst všechny ty ryby. Pomáhal nám je chytat, tak je taky musí sníst! A navíc ho mám ráda,“ dodala bojovně. „Sliboval mi, že mi bude vyprávět o indiánech.“

„No tak, utíkej konečně nahoru!“ pobídl ji Luke s úsměvem. „Dopadne to dobře, uvidíš.“

Crissy poslechla. Cestou se zářivě usmála na svoji matku, která tam stála bledá jako stěna.

„To nemůžeš!“ vykřikla Elysia, sotva její dcera zmizela za dveřmi. „Nemůžeš ho sem přivést! Když se s ní bude vídat moc často, nakonec si uvědomí –“

„Už se stalo,“ řekl Luke.

Vzápětí vyskočil a rychle usadil Elysii na židli, protože vypadala, že každou chvíli omdlí.

„Tys mu to prozradil,“ obvinila ho ochraptěle.

„Já ne. To Crissy.“

„Crissy? Vždyť Crissy to neví!“

„Řekla mu, že její otec byl zrzavý,“ vysvětloval Luke. „Pak už to ani nevyžadovalo kdovíjak bystrý úsudek, aby si domyslel, že to mohlo být úplně jinak. Není slepý. Sám si všiml, jak Crissy připomíná jeho sestru o něm samém ani nemluvě.“

„Panebože,“ zašeptala Elysia a zavřela oči. „Panebože… co na to řekl? Co s tím hodlá dělat?“

„Nic, soudě podle toho, jak se choval po zbytek odpoledne,“ prohlásil Luke. Poklekl vedle její židle a položil jí ruku na koleno. „Poslouchej mě chvíli. On v žádném případě není pomstychtivý. Mohl by vykřikovat, že měl právo to vědět a žes mu to zatajila a kdesi cosi… ale on ti to nijak nedává za vinu. Má svá vlastní tajemství,“ dodal, protože doufal, že takový náznak upoutá její pozornost.

A to se taky stalo. Elysia zamrkala a upřela na něj uslzené oči. „Jaká?“

„Vzpomínáš si, o čem jsme mluvili, když přijel do města? Jak jsem ti říkal různé své domněnky o jeho dětství?“ zeptal se. „No, tak to jsem trefil hřebík na hlavičku. Jejich otec obě děti bil, kdykoliv projevily sebemenší zájem o opačné pohlaví. Tom se mi svěřil, jaké měl výčitky svědomí kvůli tomu, že s tebou strávil tu jednu noc.“

Zalapala po dechu. „Panebože!“

„Trvalo mu celé ty roky, než se s tím vůbec dokázal vyrovnat,“ pokračoval její bratr tiše. „A co je nejdůležitější – měl kvůli tomu vztek na sebe, ne na tebe. Mohlo za to jen zahanbení a pocit viny, že tě beze slova nechal odejít. Prostě už s tebou nedokázal ani promluvit, a pak se tě vůbec neodvažoval hledat. Ani ve snu ho nenapadlo, že bys mohla být těhotná. Jeho otec mu léta vtloukal do hlavy, že jakákoliv touha je hříšná a odporná.“

Zavřela oči. Otřásla se. „Proboha, jak se asi musel cítit,“ zašeptala s hrůzou.

„On je zkrátka zvláštní případ,“ souhlasil Luke. „Pochybuju, že se kromě tebe našla další dostatečně kurážná žena, aby se odvážila si s ním něco začít. Ta jeho chladná rezervovanost a odstup odrazuje každého. I muži z něj mají respekt, to ti povím.“

„Já si na to vzpomínám,“ připustila, když si vybavila Torna, jak na ni působil před šesti lety. „Nikdo se s ním nedokázal sblížit. Ale mně se právě ta jeho nedostupnost líbila.“ Povzdechla si a pokrčila rameny. „No, byla jsem hloupá. Proč k nám prosím tě přijde na tu večeři?“

„Protože jsem ho pozval.“ Luke zvedl ruku. „Takhle to dál nejde,“ prohlásil. „Půlka města poslední dobou nepřetřásá nic jiného než to, jak se vy dva jeden druhému vyhýbáte a jak se navzájem nesnášíte. Když už tady všichni musíme žít, měli bychom s tím něco udělat. Je načase konečně se smířit. Nebo, přinejmenším… předstírat to na veřejnosti. Tohle je první krok.“

„Bude mít velké štěstí, když odsud vyjde se zdravou kůží,“ odsekla chladně. „Máš ponětí, co mi řekl, když jsme se posledně setkali?“

„Ne,“ připustil Luke ostražitě.

„Obvinil mě, že jsem se vyspala s tím zatraceným francouzským nákupčím, abych mu vnutila modely ze svého butiku!“ vykřikla Elysia zuřivě. „Myslí si, že jsem courá!“

„Ne, on si…“

„Nedovedeš si představit ty věčné poznámky, které má, kdykoliv se setkáme při nějaké oficiální příležitosti!“ dodala. „A tuhle jsme na sebe narazili dole ve městě v Rose’s Café, kam jsme šli zrovna náhodou oba na oběd. Stál ve frontě a už byl skoro na řadě, ale když mě viděl, jak vcházím do dveří, prostě se sebral a odešel.“

Luke sevřel rty. „O tom se nezmínil.“

„Pravděpodobně byl příliš zaujatý plánováním,jak mi ukrást moje dítě!“ soptila. „Ale on ji nedostane. Dnes večer ať sem přijde, ale opovaž se ho ještě někdy pozvat do tohoto domu, dokud tady bydlím já, Luku! Nenechám se od něj obtěžovat, i kdyby třeba tvrdil, že to dělá kvůli mé malé holčičce!“

„On se ti nechce mstít,“ připomněl jí její bratr. „Nezapomínej, že za sebou má krušné dětství. Možná ještě horší, než bylo to naše. Měla by ses snažit aspoň trochu slušně s ním vycházet, víš? Crissy se moc líbí.“ Zadíval se do její unavené tváře. „Vždyť jsi ho kdysi milovala.“

„To už je pěkně dávno,“ odsekla. „A on sám ke mně stejně nikdy nic podobného necítil. Mluvil se mnou, přátelil se mnou, ale nic víc. Dokud se neopil, nic si se mnou nezačal. Nemiloval mě. Chtěl mě jenom jednou, a teď už to stejně neplatí. Myslí si, že mě zajímají jenom peníze. Přesně tak mi to řekl. Bylo to asi týden před schůzí obchodní komory.“

„Tom tě takhle obvinil?“ zeptal se Luke překvapeně. O tomhle se mu Tom rozhodně nezmínil.

„Potkali jsme se na ulici. Měl tak odporné poznámky, že jsem se neudržela a vlepila jsem mu facku.“ Když viděla, jak se její bratr zatvářil, zrudla. „To si piš, že si to zasloužil! Dával mi najevo, že jsem lehká holka, a to jenom proto, že slyšel nějaké sprosté poznámky, které o mně měl ten francouzský nákupčí. Celé město to muselo slyšet!“ Oči jí vzplály. „Ani mě nenapadne s tím Francouzem uzavřít smlouvu a dodat mu třebas jen jediný model! Až naprší a uschne!“ dodala vztekle. „Choval se ke mně tak odporně jenom proto, že jsem naopak odmítla do té postele s ním vlézt!“

„A tohle jsi Tomovi řekla?“

„On mi nedal šanci, abych mu mohla cokoliv vysvětlovat!“ odsekla. „Rovnou na mě vychrlil spoustu nechutných obvinění, načež jsem ho uhodila. A to jsem vážně ráda!“ dodala. „Zato na schůzi obchodní komory jsem po něm jenom hodila botu, a ještě ke všemu jsem netrefila. Ale budu trénovat,“ prohlásila zarytě. „Příště ho trefím rovnou do hlavy a vyrazím mu z ní mozek!“

Luke měl co dělat, aby potlačil smích. „S ním se nevychází zrovna snadno,“ prohodil. „Žena, která s ním hodlá mít něco společného, musí mít pořádnou kuráž. Už jenom odvléct ho k oltáři bude vyžadovat značnou odvahu. Pod vlivem jeho otce v něm všechny city zmrzly málem na kost.“

„Škoda, že jsem to nevěděla tehdy v New Yorku. Teď už je to stejně jedno. V jeho věku už se člověk nedokáže jen tak změnit.“ Zadívala se z okna a tvář jí posmutněla. „Ale je mi líto, že musel zažít takové hrozné věci.“ Znovu pohlédla na svého bratra a trpce se usmála. „Asi měl podobné dětství jako my.“

Opětoval smutný úsměv. „Řekl bych, že ano,“ souhlasil. „Svět je plný dětí, kterým někdo ubližuje, a pak z nich vyrostou dospělí s jizvami na duši. Někdy mají štěstí, najdou si někoho sobě podobného, kdo pro to má pochopení, a navzájem si poskytnou útěchu.“

„A někdy se naopak stáhnou do sebe a útočí na každého, kdo se odváží příliš blízko,“ odpověděla. Nevesele se zasmál.

„Jo. To je výstižný popis našeho milého pana Walkera. Jenže on má jednu slabost, a tím pádem je v jeho hradbách velká díra. A to je Crissy. Ta už si ho stihla dokonale omotat kolem prstu.“

„Myslíš, že ji má doopravdy rád?“ zeptala se.

„Úplně se do ní zbláznil,“ prohlásil Luke. „A ona ho má taky ráda, to je vidět. Jestli máš trochu rozumu, nebudeš jim bránit, aby se vídali. Dalo by ti to obrovskou práci – a navíc by to zřejmě ani nebylo správné. Už teď se mezi nimi začíná vytvářet pouto. A to je přínosem pro oba.“

„Stejně mu to nemůžu zakázat,“ řekla s povzdechem. „Ale zkomplikuje mi to život, to je jasné. Možná má rád Crissy, ale mě ani omylem – a ta nesnášenlivost je vzájemná.“

„Vždyť on tě vůbec nezná, Ellie. Dej mu šanci.“

„I kdybych mu ji dala já, on mně ji nedá,“ prohlásila.

Lukeovi bylo jasné, že když se s ní bude přít, nic tím nevyřeší. A tak na ni jenom mrkl a povzbudivě se usmál. „Víš co? Jdu vykuchat ty ryby.“

V půl šesté už byla Elysia tak nervózní, že si připadala jako uzlíček nervů. Crissy už seděla u stolu, oblečená v blůzičce a roztomilé růžové sukni. Pozorovala svoji matku s pobavením a vědoucím výrazem, který by u tak malého dítěte nikdo nečekal. Elysia si na sebe vzala jednoduché, usedlé džínové šaty. Její vlasy, svázané do úhledného uzlu, se leskly ve slunečním světle, které oknem pronikalo do místnosti. Neklidně přecházela sem tam.

Luke sešel dolů do haly. Na jeho pohledné tváři se objevil úsměv.

„Tak už nech toho chození, nebo vyšlapeš do parket díry,“ prohlásil. „Stejně ti to nepomůže!“

„A co mám dělat? Než bude šest, tak se tady zblázním,“ zaúpěla. „Ach, Luke, cos mi to proboha udělal? To jsi ho sem musel…“ Hlas se jí vytratil a ze slov se stalo jenom tiché zalapání po dechu, protože právě v tu chvíli venku na štěrkové příjezdové cestě zaskřípaly pneumatiky auta. Elysia vyhlédla z okna.

Stál tam šedý lincoln.

„Už… je tady,“ vypravila ze sebe.

„Je to vážně on?“ zavýskla Crissy. Sjela ze židle a vyřítila se do haly. Tam už ho viděla prosklenými dveřmi. „Jo, je to on!“ volala. Otevřela dveře a rozběhla se k němu. „Ahoj, pane Tome!“

Pohled na dítě, které ho běží uvítat, probudil v Tomovi Walkerovi nezvyklý a krásný pocit. Rozpřáhl paže a popadl Crissy do náručí. Zvedl ji vysoko do vzduchu. Oči mu jiskřily radostí, kterou přetékalo jeho srdce. Tak tohle je jeho dítě, jeho vlastní dcera, jeho krev! Nestačil žasnout nad tím, jak k ní během té krátké doby přilnul. Se smíchem ji k sobě přivinul.

I ona ho nadšeně objala. Vzápětí spustila doslova opřekot. Vykládala mu, jak strýček kuchal ryby a jak vařili a jaká to bude dobrota, a mezitím ji Tom bez námahy nesl do domu.

„No páni, vy jste ale silný, pane Tome!“ řekla se smíchem. „Určitě byste unesl taky mého poníka!“

„To asi ne,“ usmíval se. Postavil ji zpátky na nohy potřásl si rukou s Lukem a obrátil se k Elysii.

Tvářila se ustaraně. Vypadalo to, že je nervózní, a možná dokonce trochu vyděšená.

„To je v pořádku,“ řekl chlácholivě – spíš kvůli jejímu výrazu než v odpověď na její chladné uvítání. Pohlédl jí do očí. „Na dnešní večer můžeme uzavřít příměří.“

Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila. Jeho poznámku ignorovala. „Večeře je hotová,“ oznámila. „Rovnou můžeme jít ke stolu.“

„Pojď se mnou do kuchyně, Crissy, pomůžeš mi nosit jídlo,“ řekl Luke dítěti a zamířil ke dveřím.

Tom slyšel, jak za sebou zavírá. Luke jim zjevně chtěl dopřát prostor k rozhovoru… ale Tom stejně neměl ani ponětí, co Elysii říct.

Dlouho se díval do její tváře plné obav. „Já to moc dobře neumím,“ začal váhavě.

„Co?“ zeptala se stroze.

Pokrčil rameny. „Omlouvat se. Máloco mi v životě stálo za to, abych se o nějakou omluvu snažil. Ale… pokud jde o tebe, je mi doopravdy líto, co jsem ti tuhle řekl.“

„Nemusíš si to u mě žehlit jenom proto, že se ti zamlouvá Crissy,“ řekla chladně. „Ať už si o mně myslíš cokoliv, nejsem nijak pomstychtivá.“

Podíval se jí do očí. „Crissy je úžasná mladá dáma. Skvěle jsi ji vychovala.“

Rozpačitě přešlápla. „Děkuju.“

S povzdechem vrazil ruce do kapes. Zdálo se, jako by se odhodlával nakousnout nějakou ožehavou záležitost. „Ty a Luke jste si hodně blízcí?“ zeptal se náhle.

Taková otázka by se mohla zdát zvláštní, ale ve skutečnosti ji nijak zvlášť nepřekvapila. „Ano,“ řekla. „S naším otcem to nebylo jednoduché… a děti z takových rodin se vždycky semknou a drží při sobě. Ještě i teď k sobě máme mnohem blíž, než sourozenci většinou mívají.“

Tvář mu ztvrdla.

„Pro některé děti je svět hotové peklo, co? Bez ohledu na všechny zákony, které je mají chránit, se stejně spousta násilí odehrává za zamčenými dveřmi a nikdo se o něm nedoví. Pro dítě je dost těžké obvinit některého ze svých rodičů, i když je to třeba případ, který by si zasloužil, aby se dostal před soud.“

„To je pravda.“ Vrhla na něj zkoumavý pohled. „Já vím, kam míříš,“ prohodila. „Chceš zjistit, jestli mi Luke prozradil, s čím ses mu svěřil, co?“

„Takže to udělal. Samozřejmě,“ povzdechl si Tom.

Přikývla. „Myslel si, že… že to třeba něčemu pomůže, když budu vědět všechno.“

„A pomohlo?“

Sklopila oči. Teď je místo na jeho obličej upírala na jeho hruď. Tváře jí zrudly.

S tímto mužem se kdysi sblížila víc než s kýmkoliv jiným za celý svůj život. Předtím jí to pomyšlení nevadilo, ale teď najednou začalo být nesnesitelné. Náhle ji doslova zaplavily živé vzpomínky na tu noc, kterou s ním strávila. Byly zahanbující a vzrušující zároveň.

„Nebudu ti bránit, aby ses vídal s Crissy – jestli ti jde o tohle,“ prohlásila, čímž se vyhnula přímé odpovědi. Její hlas byl chladný, ale přece jen se zachvěl a prozradil její vnitřní napětí.

„Díky,“ odpověděl Tom.

Pak už oba mlčeli, protože ani jeden z nich nebyl schopen nalézt ta správná slova.

Když se Luke a Crissy vrátili, dva páry očí se na ně upřely s neskrývanou úlevou.

„Tak co, můžeme jít ke stolu?“ zeptal se Luke.

Crissy se vrhla k Tomovi a popadla ho za ruku. „Vy musíte sedět vedle mě, pane Tome, abyste mi mohl vyprávět o indiánech!“

Tom se podvolil. Během jídla se sblížili ještě víc. Tom byl děvčátkem čím dál víc okouzlen – a Crissy mu přestala vykat a chovala se, jako by se znali odjakživa. Koneckonců, ten pocit začínal mít i on sám.

Jak večeře pokračovala, zabral se do výkladu o jednotlivých kmenech Siouxů. „Největší byly kmeny Lakotu, Nakotů a Dakotů,“ řekl, „což se vztahuje k tomu, jak se v jednotlivých jazycích používaly hlásky 1, n a d. Pak existoval kmen Bruleů, Siouxů, Nez Perceů, Černonožců a Sans Arců.“ Vysvětloval, že název Sans Are znamená bez luků a kmeni se tak začalo říkat po jedné neblahé události. Šaman poradil válečníkům, aby naskládali všechny své luky a šípy na jednu hromadu. Vzápětí kmen nečekaně napadli nepřátelé, a protože bojovníci neměli po ruce zbraně, mělo to tragické následky.

„A co tvůj prapradědeček?“ vyptávala se Crissy. „Ten taky střílel z luku?“

„To se ví! Byl jedním z nižších náčelníků,“ vykládal Tom. „Bojoval ve slavné bitvě u Little Big Hornu a byl raněn.“

„To byl ten hrozný masakr,“ řekla Crissy s vážným výrazem.

Tom se na ni zadíval. „Masakr je, když někdo pozabíjí neozbrojené a bezbranné lidi. Custer a jeho vojáci měli zbraní spoustu.“

„No páni!“ řekla Crissy s obdivem.

„Stopaři v těch dobách dokázali už jen z pouhého tvaru stopy indiánského mokasínu poznat, ke kterému kmeni dotyčný indián patřil. Také šípy měl každý kmen své vlastní, a někdy i každý jednotlivý válečník.“

„No teda!“ nadchla se Crissy. „A ty taky umíš hledat stopy?“

Rozesmál se. „Dokážu bezpečně vystopovat nejbližší stánek s rychlým občerstvením,“ škádlil ji. „Ale kdybych měl hledat stopy někde v lese, myslím, že by mi to moc nešlo. Ovšem manžel mé sestry Kate je opravdový zálesák. A taky má indiánskou krev. Jejich chlapeček je asi tak starý jako ty. A dokonce se ti i trochu podobá,“ prohlásil a zadíval se na Crissy. „Taky má zelené oči, přestože jinak má snědou pleť a černé vlasy.“

„Viděl ses poslední dobou s Cadeovými?“ zeptal se Luke.

Tom zavrtěl hlavou. „Měl jsem moc práce se stěhováním do Jacobsville, takže na nic nebyl čas. Ale myslím, že příští měsíc už to nevydržím a na pár dní za nimi zajedu. Ovšem… nemám ponětí, co si počnu s Příšerou,“ povzdechl si. „Nemám ho kam dát.“

„Ty máš doma příšeru?“ zeptala se Crissy a oči se jí rozšířily úžasem.

„To je jméno,“ vysvětlil Tom s úsměvem. „Příšera je pes. Říkám mu takhle, protože každou chvíli způsobí nějakou katastrofu. Doma jsme vždycky mívali psy, takže vím, co od nich čekat, ale Příšera, to je prostě něco nepředstavitelného. Kate ho viděla jenom jednou, a prohlásila, že to zvíře jí jaktěživo nesmí do domu. Mohl bych se ještě zeptat veterináře, jestli neví o nějakém psím útulku, kde bych ho mohl pár dní nechat.“

„My ti ho pohlídáme,“ nabídla se Crissy.

„Ne, to nejde,“ odmítl to Tom, ještě než Elysia nebo Luke stihli promluvit. „Příšera by rozbil každou trochu křehčí věc, kterou má tvá matka a strýček doma, a museli byste kupovat nový koberec. Příšera moc rád hrabe. A když se jeho packy nemůžou hrabat v hlíně, tak se prohrabává pod koberec. U mě doma je všechno polité citrónovou šťávou, aby to Příšera nechal na pokoji. Chuť citronu totiž doopravdy nenávidí.“

„Proč si ho necháváš?“ zeptal se Luke.

Tom pokrčil rameny. „Sám nevím. Prostě ho mám rád. Bylo to zatoulané štěně. Ze začátku jsem ho litoval… i když teď lituju spíš sám sebe. Ale on z toho vyroste. Jednou.“

„My zase máme dvě toulavé kočky,“ prohodil Luke a vrhl výmluvný pohled na svou sestru. „Napřed jsem je chtěl utopit, ale ona –“ ukázal palcem na Elysii, „– o tom nechtěla ani slyšet. Místo k rybníku jsem je vzal k veterináři na očkování. Ještě že Elysiin butik něco vydělá, protože ty potvory jsou hrozně žravé. Nedovedeš si představit, co toho spotřebují.“

„Sežerou toho spoustu,“ souhlasila Crissy. „Hlavně Zima.“

„Zima?“ podivil se Tom.

„Podle toho, že jsme ji našli v zimě,“ vysvětlovala holčička. „A té druhé se říká prostě zatracená –“

„Crissy!“ okřikla ji Elysia.

„Náhodou, strýček Luke jí tak říká!“ bránila se Crissy.

„Správně se jmenuje Petúnie,“ řekla Elysia. „Jenže doslova miluje vůni vody po holení, takže vždycky ráno, když se Luke holí, k němu Petúnie přiběhne, začne na něj skákat a pokouší se ho olízat.“

Tom se rozesmál. „Upřímně řečeno, Příšera má taky několik dalších jmen, ale ty bych se neodvažoval vyslovit ve společnosti.“

Luke se dal do smíchu.

„Chceš se podívat na naše kočičky?“ zeptala se Crissy, když dojedli moučník. „Mají svůj koutek ve stodole.“

„Klidně tam zajděte,“ souhlasila Elysia. „Já aspoň zatím uklidím nádobí.“

Tom zaváhal, ale Crissy ho chytila za ruku a už ho táhla k zadním dveřím.

Luke vyrazil za nimi, ale pak se ještě zarazil. „Tak co? Jak to zvládáš?“ zeptal se své sestry.

Vyloudila na tváři úsměv. „Ujde to. Nedá se říct, že bychom se vysloveně shodli, ale přinejmenším si navzájem nespíláme, což je co říct. Nemám nic proti tomu, že je s Crissy. Jestli se s ní bude chtít vídat, tak prosím.“

„Zdá se, že si doopravdy padli do oka.“

„Všimla jsem si.“ Elysia si povzdechla. „Lukeu, co myslíš… nebude se snažit mi ji vzít?“ zeptala se s obavami.

„Toho bych se nebál,“ prohlásil Luke. „On není ten typ.“

„Doufám, že máš pravdu. Kdybychom tehdy měli víc času –“

Nedokončila. Zvenčí se ozval zvuk, který upoutal jejich pozornost: skřípání pneumatik na štěrkové příjezdové cestě. Před domem zastavilo červené sportovní auto a z něj vystoupil vysoký tmavovlasý muž.

„Proboha, to je Matt!“ vyrazila ze sebe Elysia. „Co ten tady dělá?“

ČTVRTÁ KAPITOLA

Matt Caldwell byl zatraceně pěkný chlap. Měl tmavé oči a řasy a pohledný, štíhlý obličej. Pohyboval se s úžasnou sebejistotou a grácií. Mezi svobodnými ženami v Jacobsville měl mnoho obdivovatelek. Byl námětem ke snění a předmětem touhy. Ne že by toho Matt zneužíval. Nezdálo se, že o kteroukoliv z těch žen stojí – snad s výjimkou Elysie, a i k té se choval spíš jako přítel. Celé jeho jméno znělo Mater Gilbert Caldwell. Ale všichni mu říkali Matt.

Když se přiblížil k sourozencům Craigovým, kteří mu vyšli naproti na verandu, nasadil zářivý úsměv. V jeho tváři probleskly dokonalé bílé zuby.

„Vy jste uvítací delegace?“ prohodil se smíchem.

„Buď rád, že nejsme popravčí četa!“ odpověděl Luke vesele. „Co tu děláš, prosím tě?“

„Potřebuju mluvit s vaším hostem. Kdepak ho máte? Musím mu vyřídit vzkaz od jeho sestry.“

„To musí být skutečně důležitá věc, když jsi kvůli tomu jel takovou dálku,“ řekla Elysia. „Jak vůbec víš, že je tady?“

„Zeptal jsem se starého Gallaghera, jak jinak? Ten ví vždycky všechno.“ Elysia zaúpěla.

„To se ví, staříkovi nic neuteče. No, je támhle ve stodole s Crissy.“

„Nebude ti vadit, když za ním zajdu a ten vzkaz mu předám?“

„Samozřejmě, že ne,“ pokrčila rameny Elysia. Vzal ji za ruku a táhl ji s sebou. „Ty tam pojď taky.“

Elysia vrhla na svého bratra znepokojený pohled, ale nechala se odvést.

„Jsou to nějaké špatné zprávy?“ zeptala se, když se přiblížili ke stodole.

„Vůbec ne.“ Zadíval se na ni. „Proč je tvůj host s Crissy ve stodole?“

„Crissy mu ukazuje naše kočky.“

„Slyšel jsem, že Crissy s Lukem se s Tomem potkali u Turnérova rybníka a celý den tam rybařili.“

„To je pravda.“

„Je to spíš Lukeův přítel, nebo tvůj?“ zeptal se Matt. Zastavil se a upřeně si ji prohlížel.

Ošila se. „To je osobní záležitost. Je mi líto, Matte, ale tobě do toho vůbec nic není.“

„My dva jsme přece kamarádi,“ prohlásil s úsměvem. „A přátelé se jeden o druhého zajímají. Náš pan Walker je osoba chladná, nesnášenlivá a často pěkně protivná. Všichni si všimli, že vy dva jste si nepadli zrovna do oka. A já mám kvůli tomu tak trochu výčitky svědomí, takže jsem sem radši zajel, abych zjistil, proč ho Luke pozval domů.“

S tím, co o Tomovi říkal, musela z celé duše souhlasit. „Crissy ho má ráda,“ povzdechla si.

„Mě má přece Crissy ráda taky!“ řekl vyčítavě.

Nemohla mu říct nic bližšího, pokud nechtěla vyzradit svoje tajemství. Protáhla obličej.

„Matte, poslyš, tohle se mi vůbec nelíbí. Buď tak hodný a přestaň mě tady vyslýchat.“

„Je to důvod, proč jsi tehdy tak nečekaně odjela z New Yorku?“ zeptal se, místo aby jí vyhověl.

„Ale no tak! Tohle už je vážně příliš osobní!“ ohradila se rozzlobeně.

„Samozřejmě, že je! Vždyť jsme se shodli, že jsme přátelé, ne?“ Jeho tmavé oči se zúžily. „Crissy se mu neuvěřitelně podobá, nepřipadá ti?“

„Matte!“

Dlouze si povzdechl. „Ano, je to tak. Nejsem slepý ani hloupý, a o Fredu Nashovi toho vím mnohem víc než většina lidí. Nebyl na tom tak dobře, aby se mohl stát otcem…“

„Panebože! Ještě i ty s tím začínej!“ zaúpěla.

„Právě já,“ ujistil ji. „Proboha, copak ti nedošlo, že Tom nemůže být v Jacobsville náhodou? Jaká je asi pravděpodobnost, že by si z celého Texasu namátkou vybral zrovna město, ve kterém bydlíš?

To já jsem mu tu myšlenku nasadil do hlavy. Doslova jsem ho k tomu navedl. Řekl jsem mu, ať si udělá průzkum trhu v téhle oblasti, a když zvažoval několik možností, kde si svou pobočku zřídit, poradil jsem mu právě Jacobsville.“

Zalapala po dechu. „To nemyslíš vážně! Jak jsi mi to mohl udělat?“

„Docela snadno,“ prohlásil Matt pevně. „Myslím si, že má právo to vědět. Nemusíš se bát, že bych mu něco prozradil přímo o Crissy. To nebylo nutné. Říkal jsem si, že osud už se o to postará sám. A jak to vypadá, přesně to se stalo. Už mu to taky došlo, že ano?“

Vrhla na něj nešťastný pohled.

„Samozřejmě, že to ví,“ odpověděl si sám. „Taky není slepý. Jenže se chová úplně jinak, než bych čekal. Místo aby byl rád a smířil se s tebou, otravuje ti život. To je mi doopravdy líto, Elysie.“

Povzdechla si. „Dovedu pochopit, že jsi mi chtěl pomoct. Ale… když tohle je takový průšvih!“

„Nesmysl! Každý průšvih se dá napravit.“ Vzal ji za bradu, usmál se na ni a vlepil jí pusu na tvář. „Hlavu vzhůru! Tohle není konec světa. Uvidíš, všechno se to krásně urovná. Stačí, když dáš osudu šanci.“

V tu chvíli vrzly otevírající se dveře od stodoly. Matt a Elysia se otočili. Stál tam Tom a vedle něho Crissy. Tom si měřil nově příchozího nevlídným pohledem.

„Tady jsi!“ spustil Matt žoviálně. Pořád ještě pevně svíral Elysiinu ruku. „Mluvil jsem s Kate. Zkoušela zastihnout tebe, ale když jsi nebyl doma, tak zavolala mně. Má novinku.“

Tom se zarazil. „Nějaké špatné zprávy?“

„Vůbec ne!“ prohlásil Matt se smíchem. „Je těhotná. Už z tebe zase bude strýček.“

Tom hvízdl. „No panečku! Léta už se pokoušejí o druhé dítě, a zatím to nevycházelo. Tak se to konečně povedlo!“ Šťastně se rozesmál. „To jim přeju. Určitě jsou na vrcholu blaha.“

„Kate byla bez sebe radostí, když jsem s ní mluvil,“ souhlasil Matt. „Říkala, že Jacob už začal přestavovat jednu místnost, ze které chce udělat další dětský pokoj. Tentokrát by měl rád holčičku. A myslím, že Kate taky.“

„Budou šťastní, ať to bude cokoliv,“ prohlásil Tom. „Oba dva děti doslova milují.“

„Jejich synek bude určitě rád, že si bude mít s kým hrát.“

„A Kate je úžasná matka,“ dodal Tom. „Zavolám jí, hned jak přijdu domů. Proč držíš Elysii za ruku?“ zeptal se zničehožnic. Bylo to tak nečekané, že Matta doopravdy zaskočil.

„Já ji držím?“ protáhl Matt překvapeně. Uvolnil prsty se spokojeným úsměvem, který nikdo z nich nepostřehl.

„Může mě vzít za ruku, kdykoliv chce,“ prohlásila Elysia dotčeně.

„Všiml jsem si,“ prohlásil Tom chladně. „Musíš ho mít doopravdy ráda, když po něm ani nic neházíš! Copak se to s tebou děje? Nejde ti sundat bota?“

„Počkej vteřinku a uvidíš!“ odsekla. Opřela se o Mattovu paži a začala zápolit s řemínkem svých sandálů, ale vzápětí ztratila rovnováhu a málem upadla.

„Nech toho,“ zasyčel na ni Matt.

„Máma po tobě hodila botu, Tome?“ ptala se Crissy. Oči se jí rozšířily úžasem.

„Jo, to přesně udělala,“ řekl krátce. „A navíc to byla lodička s vysokým podpatkem. Kdyby mě trefila, mohla mi prorazit spánek nebo vůbec urazit hlavu!“

„To jsem přesně měla v úmyslu,“ ujistila ho Elysia ostře.

„Ale no tak, no tak!“ Matt se postavil mezi ně. „Tohle není hezká ukázka společenského chování, ze které by si nejmladší členka naší přátelské skupinky měla brát příklad!“

Tom a Elysia se přestali probodávat nenávistnými pohledy a zadívali se na Crissy, která je sledovala s narůstající panikou.

Tom potlačil vztek a nasadil nonšalantní úsměv. „To je jenom takové malé nedorozumění, srdíčko,“ řekl Crissy. „Kvůli tomu si nemusíš dělat starosti. Je to tak, Elysie?“

Odkašlala si.

„Jistě.“

„Tak proč po tobě máma házela tu botu?“ ptala se Crissy neodbytně.

„Protože o mně prohlásil, že jsem –“

„Ellie!“ okřikl ji Matt.

Elysia zaťala zuby a vyloudila na tváři úsměv. „To je jedno. Nebylo to nic zas tak důležitého,“ vypravila ze sebe.

„Vy dva se nemáte rádi?“ vzlykla Crissy žalostně. „Mami, musíš mít Torna ráda, protože je to můj kamarád!“

Upřela na svou matku nešťastné zelené oči. Byl to pohled, že by se kámen ustrnul – a Elysia nebyla z kamene. Sklonila se ke své dcerce. „Já mám Torna ráda,“ řekla jí. „Vážně.“

„A ty máš rád moji mámu?“ zeptala se holčička Torna.

Prudce se nadechl.

„Ale jo. Je to ženská jako lusk.“

Crissy se zatvářila nechápavě.

„Úžasná. Skvělá,“ vysvětloval. Vrhl na Elysii chladný pohled. „Opravdu milá dáma.“

„No tak jo,“ řekla Crissy a s úlevou se usmála. „Takže už na sebe nebudete křičet, že ne?“

Tom a Elysia se na sebe podívali. „Jistěže ne,“ zavrčeli.

„Co takhle dát si kávu?“ ozval se Matt rychle. „Tedy, jestli by ti to nevadilo, Elysie…“

„Vůbec ne.“ Vaření kávy, to byla alespoň nějaká činnost – a navíc záminka, díky které mohla zmizet do kuchyně a vyhnout se tak tomu… tomu zatracenému chlapovi.

Zatracený chlap ji následoval do domu. Crissy se ho držela jako klíště.

Když došli do obývacího pokoje, Elysia už byla zase klidná a chladně přátelská. Na nenáviděného kamaráda své dcery se dokázala společensky usmívat.

Ale když Tom odešel, upřímně si oddechla.

Po této události začal chodit na návštěvy na ranč pravidelně. Někdy přicházel v době, kdy byl doma jenom Luke s Crissy, ale občas se stalo, že se objevil v neděli na večeři nebo na oběd.

Elysia ho přiměřeně dobře snášela, ale nedokázala mu zapomenout všechny ty strašlivé věci, které jí kdysi vmetl do tváře, a jeho chladný odsudek. Teď, když znala jeho dětství, to sice dokázala pochopit, ale to ještě neznamenalo, že ho ve svém domě vítala s otevřenou náručí. Dobře věděla, že Tom její společnost taky snáší jen s největšími obtížemi. Předstíral, že ji dokáže vystát, aby se mohl vídat se svou dcerou.

Pořád ještě si nebyla jistá, co od něj může čekat. Trápily ji obavy, že by se mohl pokusit získat Crissy do opatrovnictví. Byla z toho nervózní čím dál víc. Viděla, jak se na její dítě dívá s jakou něhou a pýchou. A Crissy do něj byla zblázněná zrovna tak. Elysii bylo jasné, že tohle jí může pěkně zkomplikovat život, ale neměla ponětí, co si s tím počít. Tom měl právo vídat se se svým dítětem. Ale z toho, že se s ním vídá i ona, ji pokaždé bodlo u srdce.

Jejich vztah byl možná minulostí, ale to, co k Tomovi kdysi cítila, přetrvávalo ještě teď. Znovu to ožilo s plnou silou, když viděla něhu a laskavost, s jakou se ke své dceři chová. City projevoval zřídka, ale zjevně jich byl schopen. Teprve když byl s Crissy, dokázal se otevřít a uvolnit. V takových chvílích působil velmi lidsky a zranitelně. O to horší byla jeho proměna, sotva do místnosti vstoupila Elysia: okamžitě ztuhl a zase byl chladný jako dřív.

Elysia netušila, že důvodem jeho odmítavého chování je žárlivost. Od toho večera, kdy ji Tom viděl, jak se s Mattem drží za ruku, byl přesvědčen, že mezi nimi dvěma je něco víc. Pochopitelně se pak snažil nedávat najevo sebemenší city.

Jednou v neděli, právě když chystala večeři, vešel Tom do kuchyně a sháněl se po šálcích na kávu.

„Jsou támhle ve skříňce,“ řekla. Právě dělala rohlíčky a ruce měla od těsta, takže jen pokývla tím směrem hlavou.

„Já je vyndám.“

Upřela oči na mísu s nakynutým těstem a snažila se nevnímat, jak skvěle Tom vypadá v tmavém obleku, košili s jemným červeným proužkem a kašmírové kravatě. Vlasy nosil nakrátko ostříhané a hladce sčesané, ale občas snila o tom, jak by asi vypadaly, kdyby mu vlály kolem hlavy a spadaly až na ramena jako jeho indiánským předkům.

„Chtěl jsem se zeptat, jestli bys pustila Crissy ke mně na návštěvu. Chtěl bych jí ukázat Příšeru,“ řekl.

Elysia ztuhla. Věděla, že by se neměla vymlouvat, ale přesto horečnatě přemýšlela, jak se tomu vyhnout.

„Vím, že se ti to moc nezamlouvá,“ řekl tiše. „Ale je to taky moje dítě.“

S obavami se na něj zadívala. Pak zase odvrátila oči. „Nejde o to, že by se mi to nezamlouvalo,“ začala váhavě.

Vyndal šálky ze skříňky a došel až těsně k ní. „Ale byla bys mnohem radši, kdyby si místo se mnou dobře rozuměla s Mattem, co?“ prohlásil.

Prudce se otočila.

„Cože? Co tím chceš říct?“

Zadíval se do jejích rozšířených očí. „Vy dva spolu něco máte, ne?“ vyzvídal.

Zamračila se.

„To tedy ne,“ procedila skrz zuby. „Ale je to velká škoda! Protože on je hezký a sexy a…“

„Zkušený,“ dokončil Tom trpce.

Když slyšela tón jeho hlasu, zarazila se. Mlčky se na něj dívala. Náhle viděla všechny ty jizvy v jeho duši – jizvy, kterých si těžko někdo jiný povšimne. Ale ona je postřehnout dokázala. Koneckonců, sama prožila podobně bezútěšné dětství jako on.

„To, že má někdo tenhle druh zkušeností, z něj ještě neudělá opravdového muže,“ odpověděla. „Jsou mnohem důležitější věci, a na těch záleží mnohem víc.“

„Například?“

„Něha,“ odpověděla okamžitě. „Schopnost domluvit se. Inteligence. A smysl pro humor.“

Zadíval se na ni. „Počítám, že Matt má toho všeho na rozdávání,“ zavrčel.

„Je to můj kamarád,“ řekla mu. „Jenom můj kamarád!“

Zelené oči se mu zúžily.

„A co jsem já?“

Srdce se jí divoce rozbušilo. Neměla sebemenší chuť nechat se od něj takhle vyslýchat! Radši se odvrátila a zase se začala věnovat těstu.

„Kdysi jsme byli přátelé,“ pokračoval. „Vážil jsem si tvých názorů. A moc dobře jsme spolu vycházeli.“

„Ale to se změnilo,“ připomněla mu.

„Ano. Opil jsem se a udělal jsem největší chybu svého života,“ řekl hořce. „Musel jsem s tím žít, ale nebylo to snadné. Pro tebe jistě taky ne,“ dodal s pochopením. „Nejsi zvyklá chovat se takhle nezodpovědně o nic víc než já.“

Oči se jí rozšířily. Zadívala se na něj. „Promiň, ale nezdálo se mi, že bys prosazoval tenhle názor, když jsi slyšel ty sprosté poznámky, které o mně měl na ulici ten francouzský donchuán!“

Tom se zachmuřil. „Prostě jsem žárlil,“ řekl dutě.

Ruce jí ztuhly a klesly do mísy s těstem. „Co že jsi?!“ zeptala se nevěřícně.

Pokrčil rameny. „Rozzuřilo mě, jak drze se ten chlap chová,“ řekl chvatně. „Nedokážu si představit. že by se ti něco takového mohlo líbit, ale… ale při pomyšlení, že se s ním vůbec bavíš, jsem najednou nedokázal rozumně uvažovat. Jsi zkrátka… velmi přitažlivá,“ vypravil ze sebe ztěžka a váhavě. „Těžko se můžu ostatním mužům divit, že po tobě taky touží.“

Užasla, když si uvědomila, co mu právě nechtěně uklouzlo. Váhavě se na něj zadívala.

„Ty… ty snad po mně toužíš?“ zeptala se. Sama nechápala, kde sebrala tu odvahu.

Srdce se mu rozbušilo. A tvář mu ztvrdla.

Elysia se okamžitě pokusila vycouvat. „Promiň. To byla ale… nešťastná otázka –“ vypravila ze sebe.

Nedokončila. Byla to jeho ústa, co jí zabránilo dokončit větu. Stalo se to tak rychle, že si ani nestihla uvědomit, co se vlastně děje. Políbil ji trochu neohrabaně… koneckonců už to bylo hodně dávno. Ale po chvíli, kdy váhavě začala ten polibek opětovat, získal mnohem větší jistotu.

„Samozřejmě, že po tobě toužím!“ zasténal ochraptěle se rty přitisknutými na její.

Přitáhl ji k sobě těsněji. Bylo mu úplně jedno, že Elysia má ruce od mouky, a omotal ji kolem sebe, takže byli propleteni od hlavy až po špičky u nohou. Jeho rty byly vášnivé a žhavé. Tolik let uplynulo a ona byla právě tak jemná a sladká, jak si pamatoval! Tiše zasténal a prohloubil polibek.

Cítila se, jako kdyby zemřela a ocitla se v ráji. Chtěl ji. A ona chtěla jeho. Přitiskla se k němu víc. Kolena se jí podlamovala.

Tom úplně zapomněl, že v domě jsou ještě další lidé. Zvedl ji ze země a líbal ji, jako by nikdy nechtěl přestat. Do této chvíle si vůbec neuvědomil, jak moc ji postrádal. Zato teď se v něm potřeba lásky ozvala s takovou naléhavostí, že nic jiného kolem sebe nevnímal. Celý svět pro něj přestal existovat. Zůstala jen ta jediná žena – jediná, o kterou kdy stál, – a skutečnost, že ji právě svírá v náručí.

Konečně Elysia cítila, jak se Tom nepatrně odtáhl. Její nohy se zase dotkly země. Tom ztěžka oddychoval, ale netvářil se nijak provinile. Něžně se dotkl její tváře a odhrnul jí vlasy z čela.

„Nevypadáš o jediný den starší než tam v New Yorku,“ řekl rozechvěle. „Jsi pořád stejně krásná, jako jsi bývala.“

Hleděla do jeho tváře, prohlížela si ji stejně pozorně jako on tu její. Chtěla mu věřit. Chtěla mu důvěřovat. Ale přece jen… nebyli svoji a on chtěl její dceru.

Zaváhala.

Pomalu vydechl. „Je příliš brzy, viď? A je to příliš rychlé.“ Zaváhal. „Co kdybychom spolu šli někam ven… jen my dva, zítra večer? Vezmu tě na večeři a pak zajdeme někam do klubu, kde se tancuje…“

„Tancuje? Tady v Jacobsville? Tady žádné kluby nejsou.“

„V Houstonu jsou,“ prohlásil. „Ale museli bychom vyrazit tak kolem páté. Můžeš odejít z obchodu dřív?“

„Zařídím si to,“ prohlásila okamžitě.

Usmál se. Náhle se celý jeho obličej dokonale proměnil. „Možná je to přece jen pravda, co se povídá o tom, že člověk může dostat druhou šanci,“ řekl. „Bože můj. Tolik jsi mi chyběla.“

Věděla, že pro něj vůbec nebylo jednoduché něco takového vyslovit.

Opětovala jeho úsměv. Bylo to, jako kdyby slunce znovu vykouklo z mraků po dlouhé bouři.

Ale i stíny nad nimi ještě zůstávaly. Když se té noci vrátil Tom domů, ve spánku ho pronásledovaly samé děsivé sny. Výsměšná, nenávistná slova jeho otce mu znovu a znovu zněla v uších. Chtěl Elysii, ale mezi jeho mozkem a jeho tělem jako by stála vysoká zeď. Láskaje slabost. A sex ještě větší. Jen jedinkrát ochutnal tohle zakázané ovoce, a pak se kvůli tomu celé měsíce trápil. Co se stane tentokrát, pokud té touze podlehne?

Skutečně může Elysii věřit, že se mu nebude mstít za všechna příkoří a za všechna muka, která zažívala po jeho chladném odmítnutí, když ji nechal, aby sama porodila a vychovávala dítě?

Trápily ho pochybnosti a iracionální obavy. Když přišlo ráno, už litoval, že podlehl náhlému popudu a pozval Elysii na večeři. Kdyby si jen dokázal najít nějakou uvěřitelnou, logickou výmluvu, která by mu umožnila celou tuhle akci zrušit! Jenže vůbec ho nenapadalo, jak by z toho ještě mohl vycouvat. Události nabraly spád, řítily se svou vlastní cestou a jemu nezbývalo než se nechat vláčet.

Když pro ni přijel, zjistil, že Elysia si oblékla nádherné černé krajkové šaty s krátkými rukávy a vestou z černého sametu. Vypadala elegantně a na jejím oblečení bylo vidět, že bylo drahé. Když vzal v úvahu jmění, které zdědila, a jistě značnou částku, kterou jí vydělával její exklusivní butik, nebylo divu, že má v šatníku vhodné oblečení pro jakoukoliv příležitost.

Hlavou mu bleskla bolestná vzpomínka na jednoduché pouzdrové šaty z černého krepu, které na sobě měla ten večer v New Yorku, když ji svedl. Tamty šaty byly levné, a taky na to vypadaly. Zato dnešní model pravděpodobně pocházel od nějakého věhlasného návrháře. Když se k tomu ještě připočítaly její nádherné plavé vlasy, vyčesané do elegantního uzlu, a lodičky na vysokém podpatku, výsledek byl úžasný. Mohl na ní nechat oči.

„Tváříš se, jako bych se ti líbila!“ prohodila se smíchem.

Pousmál se. „Taky je to pravda. Vypadáš nádherně.“

„Díky. Ty taky.“

Měl na sobě tmavý oblek, který ještě umocňoval černou barvu jeho vlasů a snědou pleť. Připadal jí vzdálený, elegantní a velice přitažlivý.

Sklopila oči a odhodlala se nahlas říct to, co ji tížilo. „Víš jistě, že to chceš udělat?“

Zaskočilo ho, že vyslovila jeho vlastní pochybnosti a obavy.

Zadívala se mu do očí a neuniklo jí, že se v nich chvěje nejistota. „Říkala jsem si, že toho možná lituješ,“ vypravila ze sebe s nuceným úsměvem. „Možná máš pocit, že se ti to vymklo z rukou a že tě osud vláčí někam, kam nechceš, viď? Tehdy jsi prostě jen potřeboval někoho, s kým bys mohl strávit noc, a teď je z tebe zčistajasna člověk s divokou minulostí a máš dítě, které je toho důkazem.“ Ztěžka si povzdechla. „Je mi to líto. Kdybych byla jen trochu protřelejší, třeba by mě napadlo, kam až to může zajít, a obešli bychom se bez následků –“

„Crissyje vzácný dar,“ přerušil ji. „Ten největší poklad. Nikdy nebudu litovat, že přišla na svět.“

Trochu se uvolnila a na tváři se jí objevil váhavý úsměv. „Vážně?“

I on se usmál. „Vážně.“ Rozhlédl se. „Když už mluvíme o Crissy – kde vlastně je?“

„Ve městě je pouť. Luke ji tam vzal, aby si užila trochy cukrové vaty a houpaček,“ odpověděla. „Možná ji vezme i na horskou dráhu… tedy, pokud mu nebude připadat, že by to mohlo být nebezpečné.“ Pobaveně se zasmála. „Pořád se ji snaží všemožně chránit.“

„Všiml jsem si. Luke je skvělý,“ prohlásil Tom.

„Já si to taky myslím. Mám ho doopravdy ráda. Vždycky byl něco jako můj strážný anděl, dokud byl otec naživu.“ Vzhlédla a setkala se s jeho pohledem plným hořkosti. „Ach, Tome, my jsme si ani jeden dětství zrovna neužili, co?“

Tvář mu ztuhla. „Ne. Můžu si říkat, že otec za to vlastně ani nemohl, ale vzpomínky díky tomu nejsou o nic příjemnější.“ Pomalu zvedl ruku a pohladil ji po hedvábných vlasech. O nepatrný krůček se k ní přiblížil. Rty se mu zkřivily v úsměvu, který byl téměř omluvný. „Nejsem zvyklý se někoho dotýkat… ani nejsem zvyklý, aby se někdo dotýkal mě. Je pro mě dost těžké mluvit o vlastních pocitech, a tím méně je dávat najevo.“

„Já to chápu.“

Přimhouřil oči a zkoumavě si ji prohlížel. „Asi ano,“ připustil. Pátral v jejím obličeji. „Chápat to je jedna věc, ale něco docela jiného je s tím žít. Myslíš, že bys to dokázala – pořád, den za dnem? Nemám žádnou záruku, že někdy budu schopen chovat se jako normální muž.“

„Jestli pojmem normální muž míníš sukničkáře, který se pokouší sbalit a zatáhnout do postele každou ženu, kterou potká, pak jsem doopravdy ráda, že takový nejsi!“ prohlásila. „A naopak doufám, že se tak chovat nezačneš. Nehodlám riskovat život s mužem, který v ženách vidí jenom příjemné rozptýlení.“

Tiše se zasmál. „To je legrační. Přesně tohle si říkám já o ženách, které vidí jenom příjemné rozptýlení v mužích.“

„No vida. Máme toho spoustu společného.“

„To jsme měli vždycky. Víš, ty jsi byla to jediné, díky čemu mi život v New Yorku připadal vůbec snesitelný. Už jen to, že jsem tě každé ráno viděl za psacím stolem, jak se usmíváš a vyzařuje z tebe dobrá nála da, mi stačilo, abych měl radost ze života.“ Povzdechl si. „Samozřejmě… ne že bych si to vůbec uvědomil. Došlo mi to, až když jsi byla pryč,“ dodal s ironií.

„Říká se, že člověk si nikdy neváží toho, co má, dokud o to nepřijde.“

„Jo. To se říká.“

Náhle se zachmuřila. „Ptal ses, jestli bych dokázala žít s tím, jaký jsi,“ připomněla mu. „Co tím chceš naznačit?“

Pokrčil rameny a vrazil ruce do kapes. „Možná je příliš brzy na to, abych cokoliv naznačoval. Ale, na druhou stranu… byl bych rád, kdybychom se časem vzali. Doufal jsem, že tobě by to třeba taky… nebylo proti mysli.“

Tiše hvízdla. „No panečku. To by vyžadovalo pořádnou změnu životního stylu.“

„To ano,“ souhlasil. „Crissy nikdy nepoznala jiného otce, než byl tvůj bývalý manžel. A v tomto domě už bydlíte pěkně dlouhou dobu. Je zvyklá na to, že strýček Luke je neustále s ní. Se mnou není jednoduché vyjít, rád si dělám věci po svém… a předpokládám, že ty taky. Vyžadovalo by to spoustu kompromisů.“

„Mám přesnou představu o tom, co chci v životě dokázat,“ poznamenala.

„Já taky.“ Usmál se. „Tak co například?“

„Například se nehodlám vzdát svého butiku.“

Nadzdvihl obočí. „Copak jsem tě o něco takového žádal?“

„Práce mi zabírá spoustu času,“ začala.

„A moje práce zase zabírá spoustu času mně,“ ujistil ji. „Ale máme víkendy, které můžeme trávit společně. Crissy by měla spořádanou rodinu.“

„Ona pořád ještě neví, že jsi její otec,“ řekla Elysia s obavami.

„Jednoho dne to pochopí. Na to je zatím dost času.

Vždyť přece nemusíme všechno vyřešit během následujících pěti hodin, ne?“

Nahlas se rozesmála. „Tome, ty se tváříš, jako by to bylo úplně jednoduché!“

„Život je v zásadě jednoduchý. Lidé si ho jenom neuvěřitelně komplikují, když se jim jejich city vymknou z rukou.“ Zadíval se na ni a oči mu zjihly něžným obdivem. „Ty jsi tak neuvěřitelně krásná.“

Zrudla. „Vůbec ne. Vážím skoro o tři kila víc, než by odpovídalo mé výšce, a už mám vrásky.“

„Já bych měl zaručeně o deset kilo víc, kdybych nemusel neustále honit Příšeru po bytě a zachraňovat před ním věci, které se nesmějí rozbít.“

„To je ten tvůj pes, co?“

„Spíš takový menší kůň. Počkej, až ho uvidíš. Člověku to chvíli trvá, než si na něj zvykne. Ale dá se s ním vyjít, pokud nejsou poblíž nějaké křehké předměty.“

Naklonila hlavu na stranu. „To zní pěkně děsivě.“

„A taky je. Příšera je pořád ještě štěně a nemá žádnou úctu k osobnímu vlastnictví, pokud není jeho.“

„Já mám psy ráda.“

„To jen proto, že jsi ještě neviděla Příšeru.“

„A kdy ho uvidím?“

S obavami si ji prohlížel. „Doufal jsem, že to budu moct odkládat co nejdéle… ale budiž, co se má stát, ať se stane. Tak co třeba hned zítra? Můžeš rovnou vzít Crissy s sebou.“

„Ta bude nadšená.“

Tom se podíval na hodinky. „Asi bychom měli jít. Rezervoval jsem na tu večeři stůl.“

„To vypadá, že jídlo bude stát za to,“ řekla se smíchem, když ji vedl ke svému lincolnu.

„Taky že ano. Doufám, že máš pořád ještě ráda ryby a dary moře.“

Zatajila dech.

„To ano. Jak si to proboha pamatuješ? Vždyť je to tolik let!“

Usadil ji do auta a sám vklouzl za volant. Nastartoval. „Překvapilo by tě, co všechno si o tobě pamatuju,“ prohlásil. „Jsi pro mě zkrátka nezapomenutelná.“

Odvrátila oči. „Ty pro mě taky.“

Několik minut jeli v naprostém tichu. „Vím, že jsem ti hrozně ublížil,“ ozval se konečně.

„To bylo zřejmě nevyhnutelné,“ souhlasila. „Ale předtím…“ Odkašlala si.

„Předtím…?“ pobídl ji.

Nervózně si hrála s řemínkem od kabelky, kterou měla na klíně. „Předtím… to bylo nádherné.“

„Pro mě taky,“ řekl prkenně. „To nejúžasnější poprvé, jaké si člověk vůbec může přát. Předtím jsem se s žádnou ženou… takhle intimně nesblížil.“

Plaše se usmála. „Já vím. A jsem ráda.“

Vrhl na ni nešťastný pohled. „Díkybohu, že jsi taky neměla žádné zkušenosti,“ zamumlal.

„Proč?“

„Protože jinak bys na místě umřela smíchy! Když si vzpomenu na ty svoje neobratné pokusy a chyby a…“

„Neblázni,“ chlácholila ho. „To je přece úplně jedno. I tak to bylo nádherné. Já tě milovala, rozumíš,“ dodala ochraptěle. Neodvažovala se na něj podívat.

„To je pěkné, že to říkáš,“ odpověděl. „Protože já byl do tebe tou dobou taky zamilovaný až po uši.“

PÁTÁ KAPITOLA

Zůstala na něj zírat.

„Cože?“

Upíral oči na silnici před sebou.

„Copak tys to nevěděla?“ zeptal se jemně. „Všem ostatním to bylo úplně jasné. Á to byl taky důvod, proč jsem se na tebe toho dalšího dne ráno nedokázal ani podívat. Byl to ten nejúžasnější zážitek celého mého života. Ale nemohl jsem vědět jistě, jestli jsi předtím neměla přece jen nějaké zkušenosti. Bál jsem se, že se mi vysměješ.“

„Copak bych mohla něco takového udělat?“ zděsila se. „Proč jsi o mně tolik pochyboval? Pracovala jsem pro tebe dva roky. Copak jsi za tu dobu nepoznal, jakou mám povahu?“

„Povahu možná, ale z intimního hlediska jsem tě neznal,“ vysvětloval. „V dnešní době je většina žen hodně zkušená. V posteli očekávají kdovíco. Pochyboval jsem, že bych takovým očekáváním dokázal dostát. To je důvod, proč jsem se nikdy s nikým intimně nesblížil. Přinejmenším do chvíle, než ses objevila ty.“ Zadíval se na ni. „Ale neplánoval jsem to tak, to mi věř. Prostě jsem toho moc vypil a zkrátka se to nějak stalo.“

Já vím. Pro mě to bylo podobné: taky jsem nic podobného neplánovala.“ Zasmála se – což bylo dost možná poprvé, kdy byla schopná se své tehdejší naivitě smát. „Mohl sis všimnout, že mě vůbec nenapadlo starat se o nějakou ochranu. Naprosto mi nedocházelo, co se vlastně děje.“

Potěšené se zasmál. „Nemáme si navzájem co vyčítat,“ prohlásil.

Potřásla hlavou. „Byli jsme pěkně naivní oba.“

„Je mi to líto,“ dodal a posmutněl. „Je mi líto, jak jsem se potom choval… a jak to pak dopadlo s tebou a s Crissy. Ztratil jsem tolik let, které jsem mohl strávit s vámi oběma! Mám toho hodně co dohánět. Pokud mě necháš.“

Poplašeně se na něj podívala.

„A proč bych neměla?“

Jeho široká ramena se zvedla a zase poklesla. „Měla bys plné právo se mi mstít za to, co se v minulosti stalo. Nemohl bych ti nic vyčítat, kdybys prohlásila, že nechceš, abych se stal znovu součástí tvého života.“

Tohle prohlášení ji šokovalo – ale zároveň jí přineslo úlevu. Celou dobu tonula v obavách, že by se s ní mohl začít soudit o opatrovnictví své dcery. Ale zdálo se, že doopravdy netouží po pomstě. Naopak to vypadalo, že ty dávné události v něm zanechaly pocit viny a prázdnoty.

„Rozhodně ti nebudu bránit, aby ses vídal se svou dcerou, Tome,“ řekla upřímně. „To bych nikdy neudělala.“

S úlevou vydechl. Předtím celou dobu zadržoval dech. „Děkuju ti, že to říkáš. Víš… bál jsem se, že se na to budeš dívat jinak.“

„Taky jsem se na to jinak dívala,“ přiznala. „Když jsme na sebe tady v Jacobsville narazili, měla jsem strach, že mi budeš vyčítat, že jsem ti o Crissy nedala vědět už dávno.“

„Muselo to být těžké, viď, čekat dítě a nemít manžela.“

„Díky Fredu Nashovi jsem neztratila tvář,“ připomněla mu. „Byl to hodný člověk, Tome. Určitě by se ti líbil. Byl už hodně nemocný a neměl žádnou rodinu, která by se o něj postarala. Věděl, že umírá. Já potřebovala manžela, on zase potřeboval někoho, kdo by mu dělal společnost a ošetřovatelku. Pomohli jsme jeden druhému. Crissy miloval, jako by byla jeho vlastní.“

Zachmuřil se při představě, že se Elysia provdala za někoho, koho nemilovala, jen aby nepopouzela zdejší lidi. Jenže na malém městě je dobrá pověst důležitá. Dobře si vzpomínal, jaké to bylo, když on a Kate začali bydlet u své babičky. Ta si dávala úzkostlivý pozor, aby se nedostala do řečí. Pokud šlo 0 jejich minulost, byla skoupá na slovo. Elysia měla bratra, který tu žil a podnikal, takže musela myslet 1 na něj a jeho kariéru. Muselo to pro ni být těžké. A to se ještě vrátila do školy, což musela zvládnout zároveň s péčí o dítě a manžela s rakovinou. Srdce se mu sevřelo, když si představil všechen ten stres, v jakém musela žít.

„To musel být příšerný život,“ ozval se.

Krátce mu pohlédla do očí.

„Chvílemi to bylo dost těžké, ale všechny oběti stály za to, protože jsem zase hodně získala. Během té doby jsem doopravdy dospěla.“

„To platí i o mně,“ prohodil zamyšleně. „Dokud jsem nepřijel sem, vlastně jsem si to neuvědomil, ale myslím, že pokud jde o mé dospívání, mělas na něm velkou zásluhu. Trvalo mi to pěkně dlouho.“

„Pozdě, ale přece,“ zasmála se. „Hodně jsem se naučila. Teď jsem nezávislá. Dokážu se postarat o sebe i o Crissy.“

Oči se mu zúžily. Snaží se mu naznačit, že jeho ve svém životě nepotřebuje?

„Tím chci říct,“ navázala rychle, když na jeho snědém obličeji viděla výraz plný nejistoty, „že bych nikdy pro žádného muže nebyla finanční přítěží. A že se mi nestane, že bych nevěděla, co si v životě počít, kdyby mě opustil nebo zemřel.“

„Chápu.“

„Ne že bych si myslela, že se chystáš v dohledné době zemřít,“ ujistila ho rychle.

Jeho zelené oči sklouzly po jejím zrudlém obličeji. Usmál se. „Udělám, co bude v mých silách, abych se toho vyvaroval.“

Když zastavili na červenou, plaše se na něj podívala. Připadalo jí neuvěřitelné, že najednou sedí vedle něj v autě, když po tolik dlouhých let měla jenom vzpomínky. Tehdy v New Yorku, když pro něj pracovala, často chodili společně na oběd. Tehdy si navzájem vyprávěli o místech, která navštívili, a o lidech, se kterými se znali. Na tenhle rozhovor si Tom vždycky udělal čas. Tehdy si nikdy neuvědomila, že pro něho, který byl neustále tak zaměstnaný, nejspíš vůbec nebylo jednoduché najít si na to v nabitém programu prostor. Ale teď si to najednou uvědomila. A začalo to být důležité.

Otočil k ní hlavu a zachytil její pátravý pohled. Usmál se. „Pořád ještě si na to všechno nemůžu zvyknout,“ prohodil zamyšleně. „Ty zkrátka vůbec nevypadáš jako žena, která měla dítě.“

„Díky,“ odpověděla.

„Byl to přirozený porod?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou. „Nešlo to. Mám lehkou srdeční vadu – nic vážného, ale může se to projevit při větší fyzické námaze. Během porodu jsem měla arytmii, takže Crissy musela přijít na svět císařským řezem.

Zůstala mi jizva. Je poměrně nenápadná, ale poznat se to dá.“

„Měl jsem být s tebou,“ řekl tiše a s trpkostí. „Tvůj manžel u toho asi být nemohl, že?“ dodal náhle.

Povzdechla si. „Zrovna byl na chemoterapii, a když se vrátil z nemocnice, bylo mu hrozně zle. Do porodnice mě odvezl Luke a celou dobu tam se mnou zůstal. Nevím, co bych si bez něho počala.“

Tom se zachmuřil. Ponořil se do ticha a nepromluvil skoro celou cestu do Houstonu.

„Při tom porodu jsi snadno mohla umřít,“ vypravil ze sebe konečně.

Zadívala se na jeho ostře řezaný obličej. „Ale neumřela jsem.“

Ztěžka si povzdechl. „Všechno to utrpení, všechna ta osamělost… a jenom proto, že já se styděl říct ti pravdu. To je příšerné pomyšlení.“

„To si dovedu představit.“ A skutečně ho chápala. Jemně se na něj usmála. „Překonat mužskou pýchu je pěkně těžké. Ale přísahám, že kdybys mi to řekl, nikdy bych se ti nesmála. Ve skutečnosti jsem si myslela…“

„Co?“ pobídl ji, když nedopověděla větu.

„Kdybych to věděla, všechno by bylo jednodušší,“ prohlásila. „Byla jsem příšerně nervózní, protože jsem byla nezkušená, a myslela jsem si, že ty jsi přede mnou měl desítky žen. Nevěděla jsem o tom vůbec nic. Vlastně ani to, jak a co mám správně dělat.“ Zrudla a odvrátila oči. Zadívala se do temnoty za oknem, prozářené mihotáním světel blížícího se Houstonu. „Myslela jsem si, že se mnou nechceš mluvit, protože jsem tě zklamala.“

„Já si myslel totéž – o sobě,“ přiznal. Potřásl hlavou. „My jsme byli ale párek hlupáků, to ti povím! Ty se aspoň můžeš vymlouvat na svůj věk. Zato u mě to nebylo nic než přehnaná pýcha. To je mi doopravdy líto.“

„Ty sám jsi přece říkal, že můžeme dostat druhou šanci, Tome,“ odpověděla.

Nahlas si povzdechl. „To je pravda. A musíme jí využít.“ Upřeně se jí zadíval do tváře. „Tentokrát už mi jen tak nezmizíš, paní Nashová,“ prohlásil. „I kdybys utíkala sebevíc.“

„Nemyslím, že bych ještě měla chuť utíkat,“ odpověděla.

„To je dobře. Protože já už jsem moc starý na to, abych si s tebou mohl hrát na honěnou.“

Rozesmála se. „Jen počkej, to tě přejde, až budeš s Crissy trochu častěji. Ta honěnou doslova miluje. Všechny sporty ji baví. Až začne chodit do školy, určitě ji přihlásím do nějakého oddílu. Už se na to těším.“

„To já se těším hlavně na Vánoce,“ přiznal. „Opravdové svátky jsem nezažil od doby, kdy jsme s Kate odešli z domu naší babičky. Chybí mi zdobení stromku a rozbalování dárků.“

„My se postaráme, aby sis toho obojího užil do sytosti,“ přislíbila mu a v šedých očích jí zajiskřilo.

Restaurace, kterou vybral, byla v nejlepší houstonské čtvrti. Působila úžasně elegantním dojmem a na jídelním lístku se vůbec neuváděly ceny. Od stolů u okna byl překrásný výhled na plavební kanál, kterým do města připlouvaly lodě. V dálce se daly zahlédnout obrovské lodi a Elysia si dokázala představit, že během dne se kolem oken musí prohánět celá hejna pokřikujících racků.

„Je to tu moc pěkné,“ prohodila.

„To ano,“ souhlasil. „Když jsem v Houstonu pracoval, chodíval jsem sem s klienty na různé obchod ní večeře. Ale rande jsem tu neměl nikdy… snad s jedinou výjimkou,“ dodal s chladným výrazem.

„Nějaká špatná zkušenost?“ vyzvídala jemně.

„Ta dáma byla jedna z těch agresivních podnikatelek, které si s chutí užijí bokem trochu sexu. Ale já na to nezabral, což mělo smutné následky, protože jsem málem přišel o velký kontrakt.“ S vřelým úsměvem se na ni zadíval. „Kdybys jen viděla, jak se tvářila! Byla úžasně atraktivní a vyzkoušela na mě všechny triky.“

„Copak na tebe to nepůsobilo?“ zeptala se fascinovaně.

„Ani nemohlo,“ odpověděl. Jemně se usmál a zadíval se do jejího nádherného obličeje. „Nikdy jsem žádnou jinou ženu nechtěl. Jenom tebe.“

Zrudla. „Není to… trochu nezvyklé?“

„Nemám ponětí,“ odpověděl po pravdě. „Nemám žádné zkušenosti.“ Bylo zvláštní, jak snadné mu náhle připadalo to před ní přiznat. Pohrával si se svou vidličkou. „Zkrátka jsem k ní vůbec nic necítil. Nezapůsobilo to na mě, ani když jsme pak spolu tancovali a ona se ke mně tiskla jako liána. Byla dost zkušená, aby poznala, že to nemá žádné účinky. Vypochodovala z restaurace bez sebe vzteky. Ani nedojedla jídlo.“

„Určitě to ranilo její pýchu.“

Usmál se.

„To ano. Ale musí se jí přičíst k dobru, že si to sama uvědomila. Následující týden mi volala a omlouvala se,“ dodal.

„Vsadím se, že tě to překvapilo.“

„Doslova šokovalo,“ souhlasil. „Ale ona byla přesvědčená, že uhodla, o co ve skutečnosti šlo. Řekla mi, že jsem byl pěkný idiot, když jsem nechal tu pravou ženu odejít, a že stojím za víc než deset mužů dohromady, se kterými obvykle obchoduje. Takže nakonec jsme tu smlouvu přece jenom uzavřeli.“

„Doufám, že teď už s ní nic společného nemáš!“ řekla chladně.

Nadzdvihl obočí a potěšené se zasmál.

„Ale ano, mám!“ prohlásil. „Pořád ještě jí dělám finančního poradce.“ A pak dodal: „Jí i jejímu novému manželovi.“

Elysia zrudla.

„Och,“ vypravila ze sebe.

„Nepovídej, že žárlíš!“ škádlil ji.

Zadívala se na něj. „Samozřejmě, že žárlím!“ řekla podrážděně. „Ty jsi jediný muž, kterého jsem kdy poznala… v tomto smyslu.“

Místo na ni se radši upřeně zadíval na svou vidličku. „Po té noci jsem si často říkal, jaké by to asi bylo, kdybychom k sobě tehdy byli navzájem naprosto upřímní. Kdybychom si nenechali žádná tajemství.“ Bezděky sevřel vidličku v prstech a tvář mu ztvrdla. „Od té doby jsem přečetl pěkných pár příruček o sexu. Myslím, že teď už bych se dokázal postarat, aby to se mnou bylo… příjemnější.“

Zvedla oči. Na okamžik zatajila dech, když se setkala s jeho planoucím pohledem. „Dnes v noci…?“ vydechla.

Tváře mu zrudly. „Nepočítal jsem, že bychom se… tak brzy dostali tak daleko.“

Neodvrátila oči. „Ale přál by sis to,“ konstatovala.

Zaťal zuby. „Panebože, samozřejmě, že bych si to přál!“ vyrazil ze sebe ochraptěle. „Poslední dobou na nic jiného nedokážu myslet.“

„To jsem ráda,“ odpověděla. „Protože od té doby, co jsi mě políbil u nás v kuchyni, nedokážu na nic jiného myslet ani já.“

Natáhl ruku přes malý stůl a propletl prsty s jejími.

Dlaň měla stejně horkou jako on sám. Hleděl na ni upřeně a nepohnutě.

„Miluju tě,“ řekl ochraptěle.

Její oči byly tak žhavé, že by i led roztál pod tím pohledem. „I já tě miluju, Tome,“ zašeptala.

Začalo jí být tak horko, až se začala potit. Její pohled sklouzl na jeho ústa. Zoufale zatoužila ucítit je na svých rtech, na svém těle.

„Panebože, a to jsme si objednali jídlo!“ zaúpěl s ironickým úsměvem. „Mám pocit, že po tomhle nedokážu spolknout ani sousto!“

„Ani já,“ přiznala se a pomalu se nadechla. „Ale prakticky vzato, noc bude dlouhá… a když už jsme tady…“

„Stejně dobře se můžeme i najíst.“

Rozesmála se a on se k ní přidal. Krátce poté k nim přišla servírka s mísou darů moře. A tak se najedli, ale jen lehce. Moučník vynechali a kávu zrovna tak.

V centru města znal Tom jeden dobrý hotel. Elysia byla celá nesvá při pomyšlení, že tam přijdou jen tak bez zavazadel na jedinou noc, ale touha byla silnější. A jak se zdálo, on cítil stejný divoký hlad jako ona.

Na muže, který nemá žádné zkušenosti a není zvyklý na podobná dobrodružství, zaplatil za pokoj s ukázkově nonšalantním výrazem. Doprovodil ji do plně obsazeného výtahu a pevně svíral její ruku, dokud nedojeli do správného patra.

Odemkl dveře, zavedl ji dovnitř a ani se neobtěžoval rozsvítit světlo. Jeho paže ji objaly a rty se přitiskly na její. Neřekl jediné slovo.

Postel byla obrovská a bytelná. Oknem pronikalo do pokoje kalné světlo pouličních lamp a blikajících neonových nápisů. Bylo tak slabé, že Elysia Torna nijak zvlášť dobře neviděla. V tomto ohledu to bylo stejné jako poprvé. Až na to, že tentokrát už jeden druhého znali a věděli, že to, k čemu má mezi nimi dojít, bude projevem opravdové lásky.

Když ucítila, jak se jeho nahé tělo tiskne na její, tiše zasténala nečekanou slastí. Nevzpomínala si na tenhle nádherný pocit. Teprve teď, když ho zakoušela znovu, si ho vybavila. Vztáhla paže a objala ho kolem krku. Prsty zabořila do jeho černých vlasů, zatímco jeho rty něžně laskaly její hrdlo a pak i ňadra.

Tech příruček, které si přečetl, muselo být víc než jen pár, říkala si v duchu, zatímco bezděky lapala po dechu a bezmocně se chvěla pod náporem jeho tvrdých, a přesto tak něžných úst.

„Tohle se ti líbí?“ zašeptal drsně. „A tohle…?“

„A… ano,“ vypravila ze sebe. Její tělo se prohnulo a vyšlo mu vstříc.

„Panebože, ty jsi tak sladká,“ zašeptal, když se jeho ústa znovu vrátila k jejím rtům. „Tak sladká.“

Dovolila mu, aby se vsunul mezi její stehna. Přitiskla tvář na jeho horké hrdlo. Lehce se zachvěla, když se jí dotkl na tom nejintimnějším místě a zvolna pronikl do jejího těla.

Ale nebylo to stejné jako poprvé.

Na okamžik se zarazil a líbal ji, dokud se její napjaté tělo znovu neuvolnilo a nepoddalo se jeho laskání. Zalapala po dechu, když ucítila jeho žhavá ústa, a nadzdvihla pánev, aby vyšla vstříc pomalému pohybu jeho klesajících stehen.

Trochu to zabolelo, protože už to bylo tolik let a její tělo si dokonale odvyklo. Ale za několik vteřin už se přizpůsobilo. Vklouzl do ní a spočíval tam naprosto nehybně. Jemně ji líbal na zavřená víčka a na tváře. Jeho ruce ji nadzdvihly a přitiskly k sobě. Zachvěla se. A on to udělal znovu. Naslouchal jejímu dechu a tomu, jak se jeho rytmus mění. Pomalu, cit livě se pohnul ze strany na stranu, a pak znovu a znovu. Vykřikla a přitiskla ho k sobě.

„Jsme jako děti, které se učí tančit,“ vydechl s ústy na jejích rtech. Cítila, jak se usmál. „Byl bych nejradši, kdyby to trvalo navěky. Nechci vyvrcholení. Chci jen zůstat v tobě, pomalu a pořád, dokud se nám nepodaří dospět.“

„Já… nedokážu…“ vypravila ze sebe. Zajíkla se.

Znovu se pohnul. Naslouchal jejímu výkřiku slasti. „Ale ano, dokážeš to, miláčku,“ vydechl.

Překulil se na záda a přitáhl si ji na sebe. Potěšené se rozesmál, když slyšel, jak vzdychá blahem. Rukama sevřel její zadeček, hnětl ho a tiskl ho na sebe, až ztratila hlavu a zaťala prsty do jeho ramen.

„Udělej to!“ vzlykla se rty přitisknutými k jeho klíční kosti. „Prosím… prosím… teď!“

„Zapomněl jsem, co se píše v návodu dál,“ škádlil ji. Znovu změnil polohu, přetočil Elysii na bok a nadzdvihl její štíhlou nohu, aby si uvolnil cestu. „Tvoje tělo je stvořené k tomu, aby dosáhlo víc než jednoho vyvrcholení. Uvidíš…“

Divoce se pohnul. Nahlas vykřikla a zachvěla se v oslepujícím záblesku slasti. Vzápětí jí hlava klesla na jeho hruď zmáčenou potem. Když se uvolnila, znovu ji políbil na víčka a jemně ji hladil. Ale sám byl ještě stále schopen pokračovat. Nezdálo se, že by ochaboval.

„Ty jsi ještě… ne…?“ zašeptala plaše.

Jeho štíhlá dlaň uhladila její rozcuchané vlasy. „Ještě ne,“ zašeptal s úsměvem. „Je to příliš krásné, než abych to chtěl skoncovat.“ Zaváhal. „Neublížil jsem ti?“

„Ne!“

„Ani tímhle?“ vydechl a znovu do ní divoce vnikl. Zasténala a omotala mu nohy kolem pasu.

„Ne!“ zašeptala.

Rozesmál se. Znovu ji otočil, takže se zase ocitl nad ní, a začal ji líbat po celém těle. „Kdybych tak jenom dokázal zastavit čas,“ zašeptal s ústy přitisknutými k jejím.

A pak pocítil, jak i v něm narůstá žár, a náhle už nedokázal říct jediné souvislé slovo.

„Elysie.“

Slyšela hluboký hlas a otevřela oči. Lampa na nočním stolku vedle postele svítila. Ale postel nebyla její vlastní. A nad její tváří se nakláněla jiná tvář – mužná, nádherná tvář, která docela jistě potřebovala oholit.

Oči se jí rozšířily. „Tome.“

Přikývl. Něžně se dotkl jejích opuchlých rtů. „Jsou dvě hodiny ráno. Probuď se.“

Zadívala se mu do očí. Teď už v nich nebylo ani stopy po nějaké zdrženlivosti, rozpacích, zahanbení nebo pocitech viny. Zato v nich planula láska. A také pýcha.

Usmála se.

Opětoval ten úsměv. Naklonil se a rty se lehce dotkl jejích. „No tak!“ zašeptal. „Vstáváme.“

Pomalu z ní i ze sebe stáhl peřinu. Díval se na ni, a ona zrovna tak hleděla na něho. Tváře jí lehce zrudly, ale oči neodvrátila, dokud ho neuviděla se vším všudy. Pak znovu vzhlédla k jeho tváři.

„Nikdy jsem na vlastní oči neviděla muže bez šatů,“ přiznala. „Dokonce ani tebe… tehdy poprvé.“

„A já zrovna tak neviděl nahou ženu,“ zašeptal. „Na pohled jsi stejně sladká jako na omak.“

Rozesmála se. „Ty taky.“

Nadzdvihl obočí. „Tak já ti připadám sladký?“ zeptal se pobouřeně, ale oči mu jiskřily smíchy.

Znovu zrudla. „No tak! Netrap mě!“ zašeptala.

„Promiň.“ Naklonil se a něžně se dotkl rty hrotu jejího ňadra. „Ani se mi nesnilo, že by to mohlo být tak nádherné,“ přiznal. „Poprvé to bylo taky dobré, ale tohle… tohle bylo nepopsatelné.“

„Vykřikl jsi,“ zašeptala. „A chvěl ses… Skoro mě to vyděsilo.“

„Nejsi sama, koho to vyděsilo,“ vypravil ze sebe ochraptěle. „Žádná z těch knih o sexu, které jsem přečetl, mě nepřipravila na takové pocity.“

„Vím, co tím míníš.“ Dotkla se jeho hrudi a zabořila prsty do hustých černých chloupků. „Nestydíš se za to?“ zeptala se. Tohle musela vědět.

Zavrtěl hlavou. Oči se mu zúžily. „Mimochodem… Jestli nebereš žádné prášky, dost možná jsme počali další dítě,“ zašeptal.

Pomalu vydechla. „Nikdy jsem neuvažovala, že bych něco brala,“ přiznala. „Nebylo proč. A kromě toho… s tebou bych ráda měla další dítě.“

Jeho tvář ji fascinovala. Bylo to, jako když vyjde slunce. Prudce ji k sobě přitáhl a sevřel ji v drsném, vášnivém objetí. „Panebože, jak já tě miluju,“ zašeptal ochraptěle. „Miluju tě celou svou duší. A nikdy nepřestanu… až do konce života.“

„Ani já ne,“ vydechla a přitiskla se k němu. „Ach, Tome… ale nejsme oddáni a já možná zase budu těhotná…“

„Všechny potřebné dokumenty mám tady s sebou,“ řekl ochraptěle. „Což je důvod, proč tě budím a proč musíš vstát a obléknout se.“

Dokonale ji to zmátlo.

„Cože? Ale… ale jak… co… kdy…?“

„Všechno jsem zařídil. Bylo potřeba vyplnit žádost to jsem udělal už před dvěma týdny, – a jít na krevní testy, takže jsem se domluvil s tvým doktorem –“

„Tvrdil mi, že musím jít na krev, protože nějaká zákaznice, která byla v mém obchodě, má zánět mozkových blan, podvodník jeden!“ vyhrkla pobouřeně.

„Doktor Morris je skvělý chlap,“ prohlásil Tom. „Takže když jsem mu vylíčil všechny souvislosti, s radostí mi pomohl.“

„Já ho zastřelím,“ procedila skrz zuby.

Rozesmál se. „Ne, to určitě ne, protože díky tomu se můžeme vzít okamžitě.“ Podíval se na hodinky. „Ale nějaké šaty si na sebe bohužel vzít musíme, protože lidem by to mohlo být divné. Určitě by na nás zírali jako u vytržení – obzvláště na tebe,“ dodal a odtáhl se, aby měl patřičný odstup. „Panečku, to je ale nádherné tělo!“

Rozesmála se. Všechna plachost ji opustila. Vyklouzla z postele, vztyčila se nad ním a prohlížela si ho. „Mohu prohlásit to samé.“

Vstal a přitáhl si ji do náručí. Vzdychl. „Asi bychom měli zavolat Lukeovi a říct mu, kde jsme.“

„Zavolej mu sám! A můžeš mu říct, kde jsme, ale hlavně mu nedávej přesnou adresu.“

„Ty jsi ale zbabělec!“

Usmála se.

„Kde takhle narychlo seženeme kněze?“

„To je zajímavá otázka, a jsem rád, že jsi ji položila!“ prohlásil se smíchem. „Shodou okolností mám zrovna s jedním schůzku dneska ráno v pět.“

Podívala se na hodinky. „To je až za tři hodiny!“

Zadíval se na její tělo, a pak i na své vlastní. Potměšile se usmál. „No, mám několik nápadů, jak bychom mohli zabít čas,“ prohlásil a objal ji. „Koneckonců, když chce být člověk v něčem dobrý, musí trénovat!“

V životě nedokázala pochopit, jak mohl Tom nějakého kněze přesvědčit, aby vstal uprostřed noci a v pět ráno je šel oddat. Ale úplně jí stačilo, že to dokázal zařídit. Své ano řekla v oněch černých koktejIových šatech, ve kterých jela na večeři. Ještě byla rozehřátá po společné koupeli s Tomem a rozechvělá při pomyšlení, že se právě stala tou nejmilovanější, nejvytouženější manželkou.

Políbil ji před oltářem a při pohledu do jeho očí se jí srdce divoce rozbušilo. Díval se na ni docela jinak než dřív. Zašeptal její nové jméno a políbil ji s takovou něhou, že se jí až podlamovala kolena. Nikdy se jí ani nesnilo, že by mohla být takhle šťastná.

Zavolali Lukeovi, aby věděl, kde jsou, a pak mluvili i s nadšenou Crissy a řekli jí, co právě podnikli.

„Za dva dny se vrátíme domů,“ slíbila Elysia Lukeovi. Vzápětí zrudla, když ze sluchátka zazněl jeho vědoucí, potměšilý smích. „Nech toho!“ okřikla ho.

Odkašlal si.

„Promiň. No, každopádně… nemusíš si s ničím dělat starosti. O Crissy se s radostí postarám, a vy dva nijak nespěchejte. Přijeďte, až budete chtít, a pak to spolu oslavíme.“

Také Tom mluvil jak s Lukeem, tak s Crissy, a srdce mu zjihlo, když mu Crissy řekla tati. Zdálo se mu, že takhle šťastný v životě nebyl. A když se podíval na svou novou ženu, nebylo to zdání, nýbrž jistota.

Strávili dva dny a dvě noci v mlze romantického opojení. Stěží si našli čas na jídlo. Povídali si a povídali a milovali se a zase si povídali. Než z Houstonu odjeli, byli si bližší než kdy dřív.

Když o dva dny později dorazili zpátky do Jacobsville, čekalo je překvapení: Luke a doktor Drew Morris na jejich počest uspořádali svatební hostinu. Sešla se tam dobrá polovina města. Všichni jim chtěli popřát všechno nejlepší.

Crissy, oblečená v rozkošných svátečních šatech s krajkami, doslova zářila. A největším překvapením bylo, že dorazila i Tomova sestra Kate i se svým manželem Jacobem Čadem a malým synkem Hunterem.

Tom svoji sestru vřele objal a s Jacobem si potřásl rukou. Pak popadl do náručí malého Huntera.

„Vypadáte přesně jako váš otec, mladý pane,“ řekl chlapci, „až na ty zelené oči.“

„Oči mám po mamce,“ prohlásil Hunter vážně. „Ty máš taky zelené oči, strýčku Tome.“

„A tady je moje rodinka,“ prohlásil Tom, který právě spatřil Crissy s Elysií, jak si k nim razí cestu. Crissy se rozběhla rovnou k němu.

Zvědavě se zadívala na Huntera. „No teda, ty vypadáš úplně jako já!“ prohlásila. „Samozřejmě až na to, že jsi kluk.“

„To se ví, že jsem kluk,“ odsekl Hunter bojovně. Zatvářil se přezíravě. „A taky umím lovit a chytat ryby jako můj táta!“

„To já umím taky,“ prohlásila Crissy zrovna tak ostře. „Náhodou, chytila jsem dvoukilového okouna! Že je to tak, tati?“ Obrátila se k Tomovi, aby její slova potvrdil.

„No jasně, zlatíčko,“ prohlásil Tom. Když se na ni díval, srdce mu v hrudi poskočilo radostí.

Kate se zahleděla na svého bratra s neskrývanou zvědavostí.

„Nechceš Hunterovi ukázat svůj rybářský prut, Crissy?“ navrhla Elysia.

Crissy nadšeně souhlasila a mávla na Huntera, ať jde s ní. Sotva se ocitli mimo doslech, Kate sklouzla očima ze zarudlého Elysiina obličeje na bezvýraznou Tomovu tvář.

„Jako by ti z oka vypadla,“ řekla na rovinu.

„Kate léta pracovala v Chicagu jako novinářka,“ ozval se Jacob s ironickým úsměvem. „V životě se mi nepodařilo něco před ní zatlouct. Člověk vůbec nemůže mít tajemství. Klidně jí to vyklopte rovnou. Bude to mnohem jednodušší.“

Elysia se usmála. „No dobře. Je to Tomova dcera,“ přiznala plaše. „Předtím to nevěděl,“ dodala rychle, aby někdo nemohl jejího pohledného manžela vinit z nezodpovědnosti. Stiskla jeho ruku.

„Neměl jsem ani stín podezření,“ dodal Tom suše a vrhl na svou sestru rozpačitý pohled.

Kate se na něj usmála s čistou, nepředstíranou láskou. „Ale teď se zdá, že bez ohledu na překážky nakonec přece jenom všechno dobře dopadlo.“

„To tedy ano,“ prohlásil Tom a přitáhl si svou novou ženu těsněji k sobě. „Mnohem lépe, než jsem se vůbec odvažoval doufat.“

Elysia se k němu s povzdechem přitiskla. „To je pravda,“ vydechla dojatě.

I Jacob položil své ženě ruku kolem ramen. Usmál se na ni. „Takže teď už se přestaneš bát?“ zeptal se. „Jestli nedokážeš poznat šťastné manželství, když ho máš před očima, budu muset říct Hankovi, aby ti uvařil nějaký bylinný lektvar na mozek.“

„Hank je jeho otec,“ vysvětlovala Kate Elysii. „Koupil si příručku o léčivých rostlinách, a teď mi vždycky podstrčí do skleníku nějakou Adélu a pak se z ní pokouší vyrábět odvary na všechny možné nemoci. Teď naposled udělal mast na nohy ze škumpy jedovaté.“ Odkašlala si. „A tak podobně.“

Jakob se rozesmál. „Jen do toho! Jen si dělej legraci! Ale počkej, až budeš v zimě potřebovat bylinky do čaje! Kromě toho – přinejmenším jeden z jeho lektvarů v poslední době zabral docela dobře, ne?“

dodal a pohlédl na její zatím ploché břicho se směsí pýchy a potěšení.

Kate zrudla a plácla ho. „Jacobe! No tak! Dávej si pozor na pusu.“

„Jestli budete chtít, řeknu mu, aby vám ho taky uvařil,“ prohlásil Jacob poťouchle. „Ten náš měl zaručit, že to bude holčička, ale protože vy už jednu máte…“

„Myslím, že už jsme si to zařídili,“ zasmál se Tom. „Ale stejně díky, Jacobe.“

Jejich pozornost náhle upoutal nějaký zmatek. Davem se prodírala Crissy a v těsném závěsu za ní Hunter.

„Ona má opravdický naviják!“ spustil Hunter ublíženě, sotva se dostal na doslech ke svým rodičům. „A vy jste mi dali jenom starý prut z kusu klacku a plovák z korku a háček.“

„To je můj starý prut, kterým jsem jako malý lovil,“ prohlásil Jacob. „Je to rodinná památka!“

„Ale já chci taky opravdický naviják!“ zavrčel Hunter. „Ona je holka, a už ho má!“

„Je to tvoje sestřenice,“ odpověděla Kate. „A koukej se chovat zdvořile a slušně, mladý muži! Takovéhle manýry ti nikdo trpět nebude.“

„No dobře,“ zamumlal Hunter neochotně. Vrhl na svou domýšlivou sestřenici vražedný pohled. „Náhodou, kdybych měl opravdický naviják, dvoukilového okouna bych dokázal chytit taky!“ prohlásil. Zadíval se na svého otce, jako by u něj hledal podporu.

Jacob si povzdechl. „No dobrá, chlapče,“ řekl rezignovaně. „Až se vrátíme domů, zajdeme do obchodu se sportovními potřebami a koupíme pořádný prut.“

Hunter se rozzářil. „Díky, tati!“

„Můžu tam s tebou zajet já,“ nabídla se Kate. „Já taky ráda chytám ryby, to přece víš.“

„Díky, mami!“ opakoval Hunter a chytil se za ruku svého táty. „Ale tohle je chlapská záležitost, rozumíš?“

Kate tak tak potlačovala smích. Vyměnila si s Elysií vědoucí pohled. „Hunter většinou nepovažuje ženy za slabší pohlaví, to opravdu ne,“ vysvětlovala. „Ale každou chvíli si hraje s Buckem, což je chlapec ze sousedního ranče. Buckův otec je… ehm, jak to jenom říct slušně?“

„Taková živá vykopávka z dob primitivních předků člověka?“ nadhodil Jacob snaživě.

Kate se k němu naklonila. „Díky, miláčku. Ano, to jsi přesně vystihl.“ Zadívala se na Huntera. „Je tvoje matka slabší pohlaví, zlatíčko?“

„To teda ne!“ prohlásil Hunter rázně. „Moje máma umí střílet z pušky!“ dodal s pýchou. „A měli byste ji vidět, jak jezdí na koni!“

Kate udělala vítězné gesto. Všichni dospělí vyprskli smíchy.

Později, když už se hosté rozešli domů a Luke vezl Kate, Jacoba a Huntera na letiště, Crissy přiběhla k Tomovi a oddaně se na něj usmála.

„Takže teď už jsme všichni jedna rodina, viď?“ řekla s upřímnou radostí. „Teď budeš můj tatínek a já budu tvoje dcera, a tak mi budeš moct vyprávět o indiánech.“

„Povím ti všechno, co vím, zlatíčko,“ ujistil ji s láskyplným úsměvem. Přitiskl ji k sobě a povzdechl si. „A jsem moc šťastný, že jsi moje vlastní holčička. Slibuju ti, že tě budu milovat stejně jako tvou krásnou maminku.“

>Já tě mám tak ráda… tatínku,“ zašeptala a objala ho tak pevně, jak jen dokázala.

Oči se mu zalily slzami. Rychle zamrkal, než si toho někdo všimne. Jenže v tu chvíli se ve dveřích objevila Elysia. Zachytila jeho oddaný a roztoužený pohled, který na ni vrhl přes rameno jejich dcery.

Kdyby ještě měla sebemenší pochybnosti o důvodech, proč si ji vzal za ženu, rozptýlily by se právě v tuto chvíli. Nával lásky smetl všechnu nejistotu. Žádný muž by se na svou ženu takhle nedíval, kdyby ji vášnivě nemiloval.

ŠESTÁ KAPITOLA

Pokud šlo o Příšeru, Tom se dohodl s Lukem, který byl vždy ochotný každému pomoci, aby ho na dobu, kdy on a Elysia budou trávit líbánky v Houstonu, zavedl k veterináři. Tam byl útulek, kde člověk mohl krátkodobě svého domácího mazlíčka zanechat, když potřeboval odjet. Ovšem teď, když se Elysia a Crissy nastěhovaly do jeho domu, začal mít Tom vážné pochybnosti o tom, jak jejich soužití bude vypadat. Ještě neměl příležitost Příšeru představit své nové rodině. Při pomyšlení, že možná bude muset dát svého psího kamaráda pryč, mu bylo těžko u srdce. Ale moc dobře věděl, že dvěma novým členům domácnosti zřejmě bude tak obrovské zvíře na obtíž.

Ale musel to alespoň vyzkoušet. A tak přivedl Příšeru domů a zavřel ho na zahrádce za domem.

„Můžu si s ním jít hrát?“ dožadovala se Crissy nadšeně, sotva psa uviděla.

Tom zaváhal. Příšera byl hravé a přátelské štěně, ale ve srovnání s malým děvčátkem byl obrovský jako slon.

„Jen utíkej,“ prohlásila Elysia a vyřešila tím Tomovo dilema. „Ale buď opatrná.“

„Dobře, mami.“

Tom se díval, jak vychází ze zadních dveří. „Měli bychom tam jít taky a dávat na ni pozor,“ řekl. „Myslim si, že nehrozí, že by jí Příšera úmyslně ublížil, ale přece jen –“

Nedokončil. Zvenčí se náhle ozval pronikavý dětský výkřik, při kterém jim ztuhla krev v žilách, a vzápětí psí vrčení. Tom se vrhl k zadním dveřím. V duchu se proklínal, že nešel ven okamžitě zároveň s Crissy.

Ale scéna, která se mu vzápětí naskytla před očima, byla docela jiná, než očekával. Crissy stála vedle schodů, které vedly na zahradu, celá se třásla a tiskla si ruku k ústům. Jen několik metrů od ní se tyčil Příšera a vesele vrtěl ocasem. V tlamě měl obrovského zakousnutého chřestýše.

Crissy se vrhla k Tomovi a Elysii. „Tati, tati… já ho toho hada v trávě vůbec neviděla!“ vzlykla. Drkotaly jí zuby. „Vůbec jsem ho neviděla, jenom jsem slyšela, jak chřestí. A pak tam najednou skočil Příšera a chytil ho! Zachránil mě!“

Elysia popadla svou dcerku do náručí a rozplakala se úlevou. Zadívala se na Příšeru, který si hrál s mrtvým hadem.

„Jestli se někdy pokusíš se toho psa zbavit,“ řekla Tomovi, „okamžitě se s tebou rozvedu!“

Potěšené se rozesmál. „To ti budu často připomínat! Vždycky, když někde něco shodí nebo zničí!“ prohlásil. Pocítil vlnu hrdosti, že má tak skvělého psa, a vzápětí celý příval úlevy, že se Crissy nic nestalo.

Tohle byl opravdový důvod k radosti.

O několik týdnů později, když se Tom díval, jak Příšera přivlekl do pokoje nějaké cáry, položil je Elysii k nohám a provinile položil hlavu na její klín, zatímco Elysii se rozšířily oči zděšením a vzteky, byl za toho hada z duše vděčný osudu.

„Jen si vzpomeň, jak jsi prohlásila, že se ho nesmím zbavit, protože jinak se se mnou rozvedeš!“ ozval se rychle, než měla šanci cokoliv říct.

Elysia vzhlédla a zůstala na něj zírat s otevřenou pusou. Pak se vzpamatovala, zase pusu zavřela a zatvářila se krajně znechuceně. S povzdechem podrbala Příšeru na obrovité hlavě.

Vedle na koberci ležely smutné zbytky kdysi nádherné krajkové černé podprsenky. Teď už z ní zbývaly jen elegantní vlhké cáry.

„Má tě moc rád,“ ujistil ji Tom. „Oblečení rozkouše jenom lidem, které doopravdy miluje.“

„To je pravda, mami,“ prohlásila Crissy nadšeně. „Mně rozkousal ty staré oranžové ponožky, a dokonce obě! Musí mě mít hrozně rád.“

Elysia a Tom si vyměnili rezignovaný pohled.

„Zabíjí jedovaté hady,“ připomněl jí Tom.

Nepřestávala se na něj dívat.

Nadzdvihl obočí. „Jestli mě miluješ, jistě miluješ i mého psa!“ prohlásil.

Vyprskla smíchy. „Jo. To přesně sedí!“ povzdychla si. „No tak dobře.“ Objala Příšeru, a pak vstala a šla obejmout ještě taky svého manžela. Vřele ho políbila, načež vyrazila ke koši a rezignovaně vyhodila zbytky svého luxusního krajkového prádla. „Ale jestli mi rozkouše i moje nové těhotenské šaty, má to zpečetěné, to ti povídám!“

„Tvoje nové… cože?!“ zajíkl se Tom.

Potměšile se ušklíbla. „Vzpomínáš si na ty bylinky, které nám poslal Hank Čade z Jižní Dakoty?“ Nadzdvihla obočí. „Jen hádej, k čemu asi byly!“

Tom vykřikl radostí tak nahlas, že přehlušil i veselé Příšerovo štěkání. Rozběhl se ke své ženě a strhl ji do náruče. Líbal ji a líbal, jako by nikdy nechtěl přestat.

Crissy poplácala Příšeru po obrovské hlavě a povzdechla si.

„A tak je to pořád,“ konstatovala a zadívala se na oba své rodiče. „Tohle dělají v jednom kuse, vždyť to vidíš,“ stěžovala si Příšerovi. „Připadá mi to hrozně legrační. Dospělí jsou vážně blázniví. Myslíš si to taky?“

„Haf,“ odpověděl Příšera.

„Tak pojď, Příšero, nech je. Tohle ty dva hned tak bavit nepřestane. Dám ti zatím aspoň psí suchar, co říkáš? No vážně, dospělí jsou nejbláznivější lidi na světě…“

Ani jeden z bláznivých dospělých její proslov neslyšel. Dokonce si ani jeden nevšiml, že Crissy s Příšerou odešli. Ti dva zůstali uzavřeni ve svém vlastním světě. Přinejmenším v té krátké chvíli pro ně nic kromě něho neexistovalo.

Ten svět byl tak krásný, že na to slova nestačí.