Diana Palmer

Tenkrát v Texasu 02. Milovat teď a tady

PRVNÍ KAPITOLA

„Tak jakpak se dnes cítíte?“ zeptal se Drew Morris a zadíval se na prvního dnešního pacienta. Nasadil svůj obvyklý profesionální úsměv odtažitý, ale přitom dostatečně laskavý. „Pane…“ Zadíval se do pacientovy karty, a pak zpátky na muže. S velkým úsilím spolkl kletbu. Jeho úsměv byl náhle trochu křečovitý. „Omluvte mě na okamžik. Hned jsem zpátky.“

Než se pacient zmohl na slovo, Drew se vyřítil ze dveří a vyrazil přes halu ke stolu své asistentky a recepční. S neskrývaným podrážděním praštil kartou o stůl.

„Říkal jsem Bili Hayes, ne William Haynie,“

vyštěkl.

Zelené oči Kitty Carsonové se pod tlustými skly ve velkých kovových obroučkách rozšířily leknutím. Vzápětí Kitty nasadila zkroušený výraz.

„Omlouvám se, doktore Morrisi,“ vypravila ze sebe. Vyskočila, vrhla se ke kartotéce a začala se probírat záznamy o pacientech. Konečně našla správnou složku, vytáhla ji ven a podala ji svému šéfovi. „Kdyby tu byla paní Turnérova, tak by se mi to nestalo, ale když jsem na všechno sama „ bránila se chabě. Paní Turnérova, jejich zdravotní sestra, dnes zůstala doma, protože jí nebylo dobře. „To nám ten den pěkně začíná, slečno Carsonová,“ ušklíbl se Drew Morris znechuceně a vyrazil zpátky do ordinace ke svému pacientovi.

Kitty se sesula zpátky do židle a konečně vydechla. Celou dobu zadržovala dech. Předchozí asistentka, paní Alice Martinova, odešla před dvěma týdny do důchodu. Personální agentura v Jacobsville vybrala Kitty jako vhodnou kandidátku na uvolněné místo. Když se Kitty rozhodovala, jestli se bude o toto zaměstnání ucházet, ještě se s Drewem Morrisem neznala, což bylo rozhodně jenom dobře. Kdyby se s ním setkala předem, zaručeně by tady nepracovala.

Na druhou stranu bylo příjemné, že s ní konečně někdo zachází jako s normálním zaměstnancem. Měla astma a na místě, kde pracovala dřív, to její šéf bral až příliš vážně. Myslel to samozřejmě dobře, ale natolik ho děsila představa, že jí něčím přivodí astmatický záchvat, že měl radši v kanceláři k ruce ještě jedno děvče a tomu zadával všechny úkoly, které spěchaly a při kterých člověku hrozil stres. Nic ho nedokázalo přesvědčit, že její astmatické záchvaty způsobují pyly, prach a kouř, nikoliv běžná kancelářská práce. Kitty si nejdřív říkala, že je to od něj opravdu milé… ale postupem času jí jeho starostlivost začala příšerně lézt na nervy.

Doktor Morris k tomu přistupoval docela jinak. Jeho pacienty byly i děti, a díky pediatrické praxi o astmatu rozhodně věděl víc než běžný zaměstnavatel. Touto chronickou nemocí poslední dobou trpělo čím dál větší procento dětí.

Odhodila si z čela pramen černých vlasů, který se uvolnil z velkého uzlu v jejím týle, a zadívala se na kartu, kterou jí její šéf vrátil. Právě chtěla znovu vstát a vrátit ji do kartotéky, když začaly zase zvonit telefony samozřejmě obě linky současně.

Bylo jí z toho nanic. Doktora Morrise neustále někdo sháněl.

Nešlo o to, že by snad nezvládala práci, která ji v téhle ordinaci od prvního dne doslova zavalila. Jen si přála, aby si doktor Morris našel nějakého společníka, se kterým by se ve službě mohl střídat. Vždyť ten člověk neměl vůbec žádný soukromý život! Vysedával v ordinaci od rána do noci, a to denně včetně soboty. Dokonce i v neděli měl odpolední ordinaci pro děti. Během týdne dělal sám menší chirurgické operace, jako bylo třeba odstraňování krčních nebo nosních mandlí, a v neděli byl vždy ochoten vypomáhat svým kolegům a vzít si službu na pohotovosti v místní nemocnici. Nebylo divu, že paní Turnérova z toho byla nemocná. Dostala chřipku, ale určitě za to mohlo především vyčerpání. A Kitty nepřekvapovalo ani to, že doktor Morris není ženatý. Kde by na podobné věci našel čas?

I když bývaly doby, kdy manželku měl. O tom manželství se dodnes vyprávěly úplné legendy. Ve městě se všichni shodli na tom, jak nekonečně byl Drew Morris oddán své ženě Evě. Strávili spolu dvanáct let, než Eva v poměrně mladém věku zemřela na rakovinu. V celém Jacobsville se nenašla žena, která by se po Evině smrti odvážila o doktora Morrise ucházet. Byl by to nerovný boj, protože Eva zkrátka neměla konkurenci. To manželství bylo jedním z těch vzácných, požehnaných svazků, ve kterých vládne bezmezná láska a dokonalá harmonie. A dokonce se říkalo, že Drew radši nadosmrti bude žít ve svých vzpomínkách, než aby se pokoušel o nějaký nejistý nový vztah.

Ne že by snad o něj Kitty měla zájem tohoto druhu. Líbil se jí jeden z místních kovbojů, mladík jménem Guy Fenton. Byl sice tak trochu záletník, ale to mu se při jeho vzhledu těžko mohl někdo divit. Děvčatům se zkrátka líbil. A navíc byl sympatický a milý, pokud se zrovna neopil.

Právě ten den, kdy Kitty začala u Drewa pracovat, si Guy zlomil ruku, takže se ocitl v doktorově ordinaci. On a Kitty se znali už léta, ale vypadalo to, že Guy si teprve teď všiml, že Kitty už není dítě. Zdálo se, že se mu docela líbí, protože ji škádlil a nepokrytě s ní koketoval. Od té doby si zvykl chodit v polední přestávce za Kitty do ordinace na kus řeči. Teď ji dokonce pozval, aby s ním šla v sobotu večer do kina. Tak ji to vyvedlo z míry, že skoro nevěděla, co dělá. To, že si spletla dvě jména, bylo ještě to nejmenší. Ovšem jak se zdálo, doktor Drew Morris neměl pro opravdovou lásku žádné pochopení.

Moc dobře si to uvědomovala, takže se snažila, jak jen mohla, aby se rychle zase vzpamatovala. Vyřídila telefonáty a zařadila špatně vyndanou kartu zase zpátky. Než nadešel čas oběda, klidně a s rozvahou se vypořádala se dvěma naléhavými případy, které musel Drew vyřídit přednostně. Také dokázala udržet pořádek v čekárně plné vzteklých, otrávených a netrpělivých pacientů. Její konejšivý hlas a uklidňující úsměv šťastně zažehnal všechny nepokoje, které už hrozily přerůst v otevřenou vzpouru.

Pokud šlo o problémové jedince a špatnou náladu, byla zvyklá se s podobnými věcmi vypořádat. Její otec byl bývalý poručík od zelených baretů, veterán z Vietnamu na penzi. Během své vojenské kariéry si zvykl vydávat rozkazy a vyžadovat absolutní poslušnost, což bylo v běžném životě poněkud nesnesitelné. Ovšem Kitty, jeho jediné dítě, se brzy naučila dobře s ním vycházet. Nebylo to zrovna snadné, ale v jednom ohledu byl úplně stejný jako Drew Morris: nepřeceňoval její astmatické záchvaty a nijak to nepřeháněl s ohleduplností. Přijímal je s naprostým klidem, čímž se mu je občas podařilo odvrátit. Ale když už k tomu přece jen došlo a Kitty musela na pohotovost, projevoval opravdový soucit a porozumění.

Její matka zemřela už dávno, takže dlouho žili s otcem jen sami dva. To skončilo teprve před šesti měsíci, kdy otec zemřel. Kitty se po něm stýskalo. Ještě i teď ho nesmírně postrádala. Dala výpověď v zaměstnání, protože tam jí ho všechno až příliš připomínalo. Místo toho nastoupila v Drewově ordinaci. Tu s žádnými vzpomínkami spojenou neměla. Její otec se s Drewem sice znal, ale jen letmo, takže nehrozilo, že by ji nějaké příliš živé vzpomínky zaskočily i tady.

„Přestaňte tady jen tak zbůhdarma snít, když máte pracovat!“ ozval se ode dveří drsný hlas.

Nadskočila a podívala se na Drewa. Jeho tmavé oči byly plné nelibosti.

„Teď… teď mám polední přestávku, doktore Morrisi,“ vypravila ze sebe.

„Tak proč ji zatraceně marníte tím, že jenom sedíte a zíráte? Běžte se najíst.“

Rychle začala vstávat. Ale jak se zvedala, rukáv se jí zachytil za kování zásuvky psacího stolu. Látka se napjala a vzápětí strhla Kitty zpátky do židle.

„Proboha, co to vyvádíte?“ vyštěkl Drew. Vrhl se k ní a zachytil ji právě ve chvíli, kdy Kittina otočná židle přepadla dozadu a narazila na podlahu. Zuřivě si odfrkl a vztekle zvedl Kitty zase na nohy. Zároveň si také všiml, že beztvarou šedou pletenou vestu, kterou má na sobě, má špatně zapnutou.

„Tohle mi byl čert dlužen,“ zavrčel. K jejímu naprostému úžasu a zděšení jí rychle začal knoflíky rozepínat. Než se zmohla na slovo, zase je zapnul rychle, efektivně a především správně. „Tak, teď to máte dobře. Nestačím žasnout, jak mi mohla agentura poslat asistentku, která si ani nedokáže správně zapnout svetr!“

„Obvykle se mi to povede,“ vypravila ze sebe nervózně. „Já jen dneska… to jen že mě Guy pozval na rande. Já… prostě jsem trochu mimo. Promiňte.“

Jeho temné oči se zabodly do jejích. Zdály se jí nesnesitelně pronikavé, zvlášť takhle zblízka. Měl husté obočí, v tuto chvíli svraštěné nesouhlasem.

„Guy?“ zeptal se krátce.

„Guy Fenton,“ vysvětlovala s nejistým úsměvem.

Oči se mu zúžily. „Levá paže, jednoduchá fraktura,“ vybavil si a zamračil se. „Pracuje pro bratry Ballengerovy v jejich výkrmně dobytka. A o víkendech si rád trochu přihne,“ dodal stroze.

„Já vím. Ale sliboval mi, že nebude pít, až si spolu vyjdeme. Chceme jenom jít do kina,“ přiznala plaše. Najednou si připadala, jako by se vrátil její otec. Ten ji vždycky vyslýchal jako válečného zajatce, když chtěla někam jít. Drew Morris jí sice žádnou vtíravou otázku nepoložil, ale přesto měla pocit, že se mu musí zodpovídat. V duchu si za to spílala.

Nadzdvihl obočí. „Vy na rande moc často nechodíte, co?“ prohodil.

Zrudla. Ale dalo by moc práce sáhodlouze mu vysvětlovat, že nikdy nesměla a proč. Její otec, ať odpočívá v pokoji, dokázal vyděsit a zahnat drtivou většinu těch plachých mladíků, které si kdy odvážila přivést domů. Nakonec je vodit přestala. Proti její vůli jí hlavou bleskla jedna velmi nevítaná myšlenka: kdyby se tehdy odvážila objevit ve společnosti někoho takového, jako je Guy Fenton, její otec by z něj nadělal karbanátky. To byla celkem jasná věc. Takže by nakonec bylo mnohem zajímavější sledovat, co by asi řekl, kdyby se ocitl tváří v tvář Drewu Morrisovi.

Troufl by si chtít i po něm, aby srazil podpatky a zmizel? Drew Morris je bídný had a škorpion, ale těžko si představit, že by vzal nohy na ramena.

Když si tu scénku představila, málem vyprskla smíchy. Tak tak se ovládla a v poslední chvíli to zamaskovala kašlem.

„Dávejte na sebe pozor,“ řekl Drew. „S Fentonem se snadno dostanete do průšvihu. Ať se na to díváte z jakéhokoliv úhlu, nic dobrého z toho nekouká. Jestli se srazíte s jeho bývalou přítelkyní, s chutí si vás dá k snídani.“

„Bývalá přátelkyně?“

Netrpělivě se podíval na hodinky. „Mám spoustu práce. Musím jet na vizitu do nemocnice a stihnout to, než začne odpolední ordinace. Nemám čas se tady vybavovat… No dobrá, tak jen krátce: jeho bývalá přítelkyně se s ním rozešla, protože moc pil, ale pořád ještě ho považuje tak trochu za svůj majetek. Nelíbí se jí, že se schází s jinými ženami.“

„Och.“

„Vrátím se ve dvě,“ dodal a dlouhými kroky vyrazil do své ordinace. Cestou ze sebe setřásl bílý lékařský plášť a hodil ho na věšák. „Kolik pacientů mám mít odpoledne?“ zeptal se, aniž se ohlédl.

Popadla desky se záznamy a vyrazila za ním. Pokud mu měla stačit, musela skoro utíkat. Nahlas mu četla seznam pacientů.

Vtrhl do ordinace, popadl kufřík a kabát a vrátil se zpátky do haly tak rychle, že Kitty, která klopýtala za ním, ani nestihla změnit směr, takže se jí povedlo naplno do něj vrazit.

Znovu si netrpělivě odfrkl a pročísl si rukou husté černé vlasy, čímž si trochu pocuchal účes. I tak ale vypadal v šedém obleku s vestou a červené proužkované kravatě impozantně a důstojně.

„Musíte do mě vrážet pokaždé, když potřebujete přejít z jednoho konce haly na druhý?“ zavrčel.

„Promiňte. Mám nové brýle,“ vypravila ze sebe. Nasadila úsměv a rázně si posunula obroučky brýlí na nose.

Ani se neobtěžoval zastavit.

„Kdybych se trochu zdržel, něco si vymyslete, nějaké ty běžné omluvy.“ S rukou na klice se ještě obrátil. „A snažte se, aby záznamy v kartách byly přesné a správné, buďte tak hodná! Nemám nic proti čisté a opravdové lásce, ale nerad bych, aby mi zničila praxi.“

Vyšel ven. Než se Kitty podařilo vymyslet vhodnou odpověď, byl dávno ten tam.

Nasedl do svého nového černého mercedesu a netrpělivě zabouchl dveře. Tahle holka bude muset pryč, to je úplně jasné. Někoho tak nemožného si soudný doktor v ordinaci nechat zkrátka nemůže. Kitty je pravá pohroma. Zkazí, na co sáhne, což i předtím byla hotová katastrofa. Natožpak teď, když má plnou hlavu té své lásky. Drew neměl nic proti vážným vztahům, ale když šlo o Fentona, bylo mu úplně jasné, že nějaká nehoda je doslova na spadnutí.

Nastartoval motor, vyjel na silnici a zařadil se do proudu aut. Ne, doopravdy i když ještě Kitty žádnou známost neměla, bylo to s ní dost zlé. Potřebovala, aby na ni neustále někdo dohlížel. Když se na ni zlobil, byla samá omluva a slzy měla málem na krajíčku, ale k žádnému zlepšení to nevedlo. Naopak: čím byla nervóznější, tím víc jí všechno padalo z rukou. A kromě toho taky pila moc kávy. Zdálo se, že naprosto není schopná si zodpovědně a kompetentně zapnout knoflíky od blůzy, vesty či šatů. Jednou přišla do práce v podkolenkách tělové barvy, z nichž každá měla jiný odstín, takže vypadala, jako by uprchla ze solária s jednou nohou opálenou víc.

Jeho tvrdé rty zvlnil slabý úsměv. Na druhou stranu… muselo se jí přičíst k dobru, že pacienti ji mají rádi. Zvlášť děti ji doslova zbožňovaly. Když bylo někomu doopravdy zle, nepropadala panice a dokázala se s tím vypořádat nejspíš proto, že i sama byla zvyklá na astmatické záchvaty.

Jednou, když byla jeho sestřička nemocná stejně je to legrační, jak často je poslední dobou paní Turnérova doma, říkal si vešel do čekárny, aby do ordinace zavolal jednoho malého pacienta, a zjistil, že dítě sedí Kitty na klíně, zatímco ta jakoby nic vyplňuje formuláře. Dítě mělo vymknuté zápěstí a plakalo. Babička, která ho přivedla, se o to nijak zvlášť nestarala. Zato Kitty se starala až moc.

Tahle vzpomínka v něm vyvolala záchvěv něhy, který se mu ani trochu nelíbil. Jeho bývalá žena, Eva, byla podobně vnímavá a laskavá. Také milovala děti, ale to jediné, které spolu počali, Eva potratila. Ale přestože jim osud nedopřál potomky, jejich manželství bylo nádherné. Pořád ještě mu Eva nesmírně chyběla. Dovolenou vždy trávil s její rodinou, protože při tom měl pocit, jako by v jistém smyslu byl zase s ní.

S jinými ženami se nescházel. Nechodil na schůzky a netoužil po žádném vztahu, přestože se ho místní lidé s nechutnou vytrvalostí neustále pokoušeli dát dohromady s různými vhodnými mladými dívkami. Těch dvanáct let, které strávil s Evou, pro něj bylo jako vzácný poklad. A byl vzácný natolik, že mu vystačí až do konce života.

Kitty se všemi svými nectnostmi těžko mohla ohrozit klid a mír v jeho duši. Taky se o ni ani v nejmenším nezajímal. Ovšem pokud se zaplete s některým z jeho pacientů, mohla by ohrozit jeho praxi.

Na druhou stranu… pokud o ni Fenton doopravdy stojí, mohlo by to být i k něčemu dobré. Když se muž zamiluje, často bývá ochoten vzdát se kvůli tomu některých svých špatných návyků. Ve městě všichni věděli, že Fenton trochu moc pije; nikdo ovšem netušil, proč vlastně. Drew se to z něj pokoušel vypáčit, zatímco mu dával ruku do sádry, ale nepřiměl ho k tomu, aby se rozpovídal. Fenton ho zkrátka ignoroval.

Ale stejně to bylo zvláštní. Drewovi nepřipadalo, že tenhle vysoký hubený kovboj je přesně ten typ, který může Kitty přitahovat. Vůbec se k sobě nehodili. Děvče jako ona se mu možná líbí, ale sám má zase špatnou pověst a schází se s pěknou řádkou žen. Kitty je naivní. Jestli si s ní Fenton jen tak pohrává, může se dostat do opravdových potíží.

A pak je tu ještě její astma. Fenton nevypadá jako člověk, který by byl ochoten kdovíjak o ni pečovat. Samozřejmě, Drew sám se taky tvářil, že její nemoci nepřikládá žádnou velkou důležitost, ale potají ji bedlivě sledoval a byl připravený zasáhnout, kdyby to bylo zapotřebí. Mluvil s jejím lékařem a zjistil, že v minulosti ji během záchvatů už několikrát musela odvézt sanitka na jednotku intenzivní péče. Stávalo se jí to hlavně na jaře, kdy bylo ve vzduchu větší množství pylu.

Z šedé mlhy zářijového deště se vynořila budova nemocnice a Drew pustil Kitty a její problémy z hlavy.

Guyi Fentonovi bylo dvacet devět let, měl tmavé vlasy, šedé oči a štíhlou postavu. Nebyl vysloveně hezký, ale Kitty připadal úžasně přitažlivý. Také jí trochu lichotilo, že se o ni zajímá. Když byla mladší, jakákoliv mužská pozornost představovala luxus,který si nemohla dovolit. Teď měla pocit, že musí urychleně dohnat všechno, co zameškala.

Koupila si nové stíny a sadu líčidel a naučila se, jak se správně namalovat. Přestala nosit decentní halenky upnuté ke krku a obstarala si věci trochu uvolněnější a vyzývavější. Vlasy si poslední dobou zaplétala do copu ovinutého kolem hlavy, místo aby je měla stažené do pevného uzlu jako dřív. A zřejmě to skutečně mělo nějaké účinky, protože Guy Fenton si jí všiml a pozval ji do kina.

Věc ovšem měla jeden háček: na film se dívala jen ona, zatímco Guy se nakláněl do řady před nimi a povídal si s Millií Bradyovou, rozkošnou drobnou rusovláskou, která pracovala v místní bance, kde měl Guy účet.

Kitty si připadala odstrčená a bylo jí čím dál hůř.

A to jí to přitom tak slušelo! Měla nádhernou vlněnou růžovošedou sukni a růžový svetřík ve stejném tónu. Vlasy si natočila a sponkami sepnula do zajímavého účesu. I s brýlemi vypadala moc hezky. Ale tohle všechno stejně nestačilo, protože to nemohlo vyvážit ono nakažlivé veselí, které kolem sebe šířila Millie. Millie byla vyzývavá a koketní a smíchu měla na rozdávání. Zjevně nevyrůstala ve vojenském prostředí, které tak trochu připomínalo výcvikový tábor a kde byl život plný zákazů a příkazů spíš než kdovíjakých citů.

Dokonce i teď, když byla dospělá, bylo pro Kitty obtížné sblížit se s lidmi. Chyběly jí ty správné sociální dovednosti. Nedokázala vést konverzaci o ničem. Nedokázala s lehkým srdcem předstírat něco, co necítí. Když studovala obchodní akademii, chodila na přednášky o komunikaci a mezilidských vztazích, ale to jí těžko mohlo pomoci navázat vztah na celý život. Neznala žádný návod, jak to zařídit, aby ji někdo miloval a chtěl. Poručík Carson byl sice všemi uznávaný válečný hrdina, ale pokud šlo o láskyplné projevy rodičovských citů, žalostně selhával. Svým způsobem svou dceru doopravdy miloval a ona o tom nikdy nepochybovala. Jenže místo ve skutečném světě žil v minulosti, v oparu dávno vyhaslé válečné slávy, což se ještě znásobilo po smrti jeho ženy.

Bezděky si povzdechla. Náhle začala z duše litovat, že je tady. Kdyby zůstala doma, nejspíš by se dívala na televizi – na svůj oblíbený seriál o dvojici detektivů, kteří se snaží odhalit příčiny různých tajemných, vzrušujících jevů, obvykle mimozemského původu. Místo toho seděla v kině vedle muže, který s ní skoro ani nepromluvil, a měla nedobrovolné rande s Millií Bradyovou.

Poklepala Guyovi na rameno. „Půjdu si koupit popcorn,“ oznámila mu.

Nenapadlo ho, že by mohl vyskočit a pro tu kukuřici dojít. Nenapadlo ho ani, že by mohl Kitty alespoň doprovodit. A tím spíš mu samozřejmě nedošlo, že Kitty vlastně o žádnou kukuřici nestojí.

Ani se jejím směrem nepodíval. „No jasně, klidně si běž,“ utrousil jenom. „No, Millie, a teď ti povím, jak se chytá do lasa. Je to pekelně těžký, ale já jsem v tom fakt dobrej. To vezmeš “

Mlel a mlel pořád dál o tom, jak správně nasednout na koně a honit sem a tam po pastvině nějaký ubohý dobytek. Kitty ho sice měla ráda, ale nudnější téma si těžko dokázala představit. Byla městské dítě a tyhle kovbojské záležitosti jí vůbec nic neříkaly. Z celé duše doufala, že nikdy v životě nebude muset sedět na koni.

Zvedla se a vyšla ze sálu. Zamířila k pultu, kde se dalo koupit rychlé občerstvení, ale náhle si to rozmyslela, otočila se na podpatku a vyrazila rovnou k východu. Bydlela jen kousek od kina, sotva několik bloků. Zamířila domů pěšky. Byla nádherná, jasná noc na sklonku léta a vzduch sladce voněl.

Došla stěží na první křižovatku, když u chodníku zastavilo auto plné znuděných výrostků. Kluci měli stažená okénka, vykláněli se ven a začali na ni pokřikovat.

Snažila se nevšímat si jich, ale vedlo to jen k tomu, že začali povykovat víc nahlas. Auto se rozjelo a pomalu ji sledovalo. Nebyla nijak zvlášť vyděšená. Spíš ji to znechutilo. Pokud ji začnou skutečně obtěžovat a ona bude muset utéct zpátky do kina, bude to doopravdy k vzteku.

Skvělá tečka za skvěle zpackanou schůzkou.

To pomyšlení ji rozzuřilo. Prudce se otočila a chlapci na sedadle spolujezdce se zadívala přímo do očí. „Jestli chcete mít pořádné problémy, tak jste si vybrali moc dobře,“ prohlásila. Sáhla do kabelky, kde vždycky nosila tužku a notýsek, rychle obešla auto a začala si opisovat poznávací značku.

Když výrostkům došlo, co dělá, urychleně se stáhli. Tohle byla jedna z výhod života na malém městě: skutečnost, že místní zkrátka věděli, komu které auto patří. Zdejší policie dokázala celou řadu aut identifikovat na první pohled, a také samozřejmě věděla, kde jejich majitelé bydlí. Když se k tomu přidá navíc i poznávací značka, pátrání bude ještě jednodušší.

Ovšem výrostci zjevně také nestáli o to, aby je někdo vypátral. Se zakvílením pneumatik se auto prudce rozjelo a zmizelo za rohem.

Kitty se za ním dívala s nadzdviženým obočím. Hrot její tužky stále ještě výhružně mířil na prázdnou franku. „No dobrá, dobrá,“ zamumlala sama pro sebe a udělala si poznámku. „Řekla bych, že tohle je bod pro mě. Otočila se a rázně vykročila původním směrem. Přešla ulici a zabočila do aleje, která vedla přímo k domu, kde bydlela. Vešla dovnitř, vystoupala po schodech a vpadla do svého malého bytu. Zabouchla za sebou. Byla bez sebe zuřivostí.

„To byla panečku schůzka!“ vztekala se. „To mi byl opravdu čert dlužen!“ Nejen že ji její společník dokonale ignoroval, ale ještě na ni na ulici pokřikovali drzí výrostci jako na nějakou šlapku.

„Vůbec se nedivím, že Amazonky využívaly muže jenom k zachování rodu, a pak se jich okamžitě zbavily!“ řekla svým dveřím, když je za sebou zamykala. „Chlapi si nic lepšího nezaslouží.“

Kromě toho, že se tak pečlivě zamkla, ještě taky vytáhla ze zdi telefon. Vypila jenom malou skleničku mléka a šla spát. Bylo sice teprve půl desáté, ale připadala si tak unavená, jako by celý den kopala uhlí.

Někdy kolem jedenácté slyšela klepání na dveře, ale jenom se v posteli obrátila na druhý bok a přetáhla si polštář přes hlavu.

Jen ať si tam Guy Fenton stojí třeba až do soudného dne! Jí to bylo srdečně jedno.

Další den byla neděle a Kitty vyrazila do kostela. Překvapilo ji, že tam vidí i Drewa Morrise. Chodíval do téhož kostela jako ona, ale nijak zvlášť pravidelně. Měl tak nabitý program, že se na mši dostal málokdy. A pak mu stejně většinou uprostřed obřadu zapípal operátor, načež se musel sebrat a odejít dávno před koncem. Doktor si nikdy nemůže být jistý, že si v klidu užije nějakou společenskou událost – zvlášť když je to doktor rodinný a má i pediatrickou praxi. Kitty usoudila, že takový život vyžaduje pevné nervy a o víkendech musí být docela k vzteku.

Ovšem tentokrát měl zjevně neskutečné štěstí, protože se mu podařilo přečkat celou mši bez jakéhokoliv vyrušení.

Když bylo po obřadu, prodral se k ní uličkou a vklouzl do její řady, takže se mu nemohla jen tak vyhnout. Tvář měl zachmuřenou.

„Co se to včera večer stalo?“ zeptal se nečekaně.

Nadzdvihla obočí.

„Cože?“ vypravila ze sebe šokované.

„Viděl jsem vás,“ řekl netrpělivě. „Šla jste ne, skoro jste utíkala alejí, úplně sama, kolem půl desáté večer. Kde byl Fenton?“

„Užíval si rande. Škoda, že ne se mnou.“

„Promiňte…?“

„Líbí se mu Millie,“ vysvětlovala. „Seděla přímo před námi. Ta je jistě mnohem zábavnější společnice než já. Dokonce má ráda koně a rodeo.“

Když slyšel její tón, bezděky se pousmál. „No to snad ne! Takový skandál!“

„Vám to nepřipadá divné, já vím,“ povzdechla si Kitty. „Tady má rád koně a kovboje úplně každý. Ale jestli mám být upřímná já dobytek nenávidím.“

„Kdyby tady bylo víc lidí jako vy a na farmách se přestaly pěstovat krávy, místní ekonomika by to nejspíš nepřežila,“ prohlásil Drew jedovatě.

„Já vím,“ řekla Kitty rezignovaně. „Jenže včera jsem si zkrátka myslela, že se jdeme pobavit do kina, a místo toho jsem poslouchala, jak Guy s Millií probírají chytání krav do lasa.“ Znovu si povzdechla. „Byl to fantasy film se spoustou úžasných trikových záběrů, a především tam byl nádherný drak, celý animovaný na počítači. Vypadal úplně jako živý…“ ^udla, když viděla Drewův pobavený výraz. „Náhodou, já mám draky ráda! Mnohem víc než krávy,“ Prohlásila bojovně.‘

„Já si na ně taky potrpím.“Pokrčila rameny.

„No, nevadí. Třeba to uvidím někdy jindy,“ zamumlala. „Vlastně to není tak důležité.“

Skoro nevnímal, co říká. S úžasem si uvědomil, že je do hloubi duše pobouřený pobouřený tím, že nějaký muž mohl být tak hloupý, že ji jednoduše nechal odejít z kina. To si Kitty nezasloužila. A kromě toho… vůbec nevypadala špatně. Měla pěkné nohy a drobnou postavu, která působila přímo rozkošně. Byla inteligentní, vnímavá a citlivá. To bylo příjemně osvěžující.

Millie byla její pravý opak: koketa jako stvořená k tomu, aby muže sváděla. Taky byla dost povrchní, přelétavá, nestálá. Soudný muž se jí vyhnul obloukem, protože dobře věděl, že by ho sežrala zaživa. Říkalo se o ní, že bez jakýchkoliv skrupulí přebrala chlapce různým svým kamarádkám, a pak je zase odkopla. Ona a Guy Fenton se hledali, až se našli. Hodili se k sobě přímo báječně. Chudák Kitty.

„Budu muset jít,“ řekla nesměle a usmála se.

Ustoupil a nechal ji projít. Vyšla z kostela a zamířila ke svému malému autu z bazaru. Než nastoupila a nastartovala, láskyplně ho poplácala po bílé kapotě.

Doktor Morris je moc hodný, říkala si v duchu. Usmála se a sledovala ho, jak nasedá do svého mercedesu. A nejen hodný; navíc to byl také velice pohledný muž. Přestože byl občas trochu netrpělivý nebo míval nečekané záchvaty vzteku a špatné nálady, měla ho docela ráda. Kdyby si nedávala pozor, mohlo by jí na něm začít záležet až příliš. A to by byla zásadní chyba. Nesmí dopustit, aby pro ni začal být příliš důležitý. Vždyť stále ještě žil v manželství s překrásným a skrz naskrz dokonalým přízrakem. Žádná živá žena se jeho Evě nikdy nemohla vyrovnat.

Zbytek dne uplynul bez jakýchkoliv příhod. Kitty strávila nudné nedělní odpoledne tím, že se dívala v televizi na staré filmy. Pak šla brzy spát.

Guy Fenton jí nezavolal. Ve skutečnosti to ani neočekávala. Usoudila, že nejlepší bude celou tuhle záležitost odepsat, říct si, že je to zkrátka špatná životní zkušenost, ze které je třeba vzít si poučení, a nadále se radši starat o budoucnost.

Než skončilo léto a začal podzim, pomalu, ale jistě si osvojila nezbytné znalosti a naučila se všechno, co při práci asistentky potřebovala. V recepci už se dokonale vyznala. Jak ubíhaly další týdny, získala značnou praxi ve vyhledávání karet a správném vedení záznamů o pacientech. I její schopnosti jednat s lidmi se zlepšily. Už si pamatovala všechny pacienty, kteří do ordinace chodili pravidelně, a dobře si s nimi rozuměla. Jak se blížily svátky, snesla se na její hlavu celá záplava přátelských rad a zaručeně nejlepších receptů na pečeného krocana, omáčku, koláče a vůbec dobroty všeho druhu.

Neuniklo jí, že Guy Fenton se v ordinaci neobjevil, přestože už bylo načase, aby si nechal sundat sádru. Když se o tom zmínila sestře Turnérové, dověděla se, že místo do ordinace zašel za doktorem Morrisem do nemocnice, když tam měl službu na pohotovosti. Usoudila, že je to zřejmě kvůli ní. Guy se podle všeho stydí za to, že jejich rande skončilo takovou katastrofou a nebo se nestydí vůbec a jenom se bojí, že by mu třeba udělala scénu. V tom se rozhodně mýlí.‘, Protože nic podobného v plánu neměla. Celá ta záležitost už jí byla dokonale lhostejná. Guy Fenton byl pro ni dávno zapomenutá minulost. Kromě receptů jí některé pacientky donesly i zavařeniny a kompoty. Za to byla doopravdy vděčná, protože domácí kompoty milovala. Na druhou stranu je v létě ani netoužila sama dělat, protože stejně neměla nikoho, komu by je mohla nabízet. Využila je rozhodně víc než ty recepty. Vařila sice ráda, ale vařit jen pro sebe bylo doopravdy deprimující, takže se ani neobtěžovala. Přišel Den díkůvzdání a po něm i Vánoce, a ona oba ty svátky strávila úplně sama tím, že seděla doma a jedla kompoty. Neměla žádné příbuzné, na které by mohla myslet nebo kterým by mohla chystat dárky. A neměla vlastně ani známé. Doktor Morris, jak bylo jeho zvykem, v obou případech odjel k rodině své zesnulé ženy a strávil svátky tam.

Zima zvolna přešla v předjaří a Kitty už si v ordinaci začala připadat jako součást inventáře v tom nejlepším možném slova smyslu. Dřív se neustále strachovala, že ji doktor Morris vyhodí, protože každou chvíli něco zkazila a všechno jí padalo z ruky, ale teď už měla to nejhorší období za sebou a začalo jí připadat, že její šéf si na ni celkem zvykl.

Vůbec bylo úžasné, jak se jeho postoj k ní změnil. Choval se k ní doopravdy skvěle. Zatímco zpočátku byl často netrpělivý a podrážděný, když se jí něco nedařilo, teď s ní jednal vlídně a uvolněně. Jejich vztah se vyvinul v opravdové přátelství.

Na druhou stranu hranice pouhého přátelství nepřekročil nikdy.

Zdálo se, že Drew jí bude až do skonání věků upravovat oblečení a starat se, aby nepůsobila příliš nepořádně. Už ji vůbec nepřekvapovalo, že k ní ráno zkrátka přijde, rozepne jí knoflíčky a zase je zapne správně, že jí narovná sponky ve vlasech a uhladí účes nebo že obrátí oči v sloup, když vidí, že si vzala jednu ponožku tmavě modrou a jednu tmavě zelenou, protože v podobných nevýrazných tmavých odstínech zkrátka nevidí žádný rozdíl.

„Je to tím, že prostě nedokážu včas vstát,“ vrčela si pod fousy jednoho rána, kdy jí Drew podle svého zvyku zase upravoval knoflíčky na blůze. „Odcházím z domova v hrozném spěchu a dooblékám se ještě na schodech.“

„Tak choďte spát dřív,“ radil jí.

„A jak bych mohla? Sousedi v bytě pode mnou mají stereo s obrovskými reproduktory a pouštějí si hudbu dlouho do noci. Každou chvíli na ně zvoním, ale je to k ničemu. Vůbec jim nevadí, že je půlnoc pryč. Pouštějí tu hudbu tak nahlas, že se mi třese podlaha.“

„Stěžujte si majiteli domu,“ navrhl.

„Majitel bydlí v Kansas City,“ řekla podrážděně. „Je mu úplně jedno, co se v domě děje, hlavně když všichni zaplatí včas nájem.“

Zapnul poslední knoflíček, vrazil ruce do kapes a potměšile se zasmál. „Tak víte co? Kupte si bicí. Chce to pořádný buben, a každou noc trénovat. I když ba ne, teď mě napadá ještě něco lepšího! Pořiďte si dudy.“

Vyprskla smíchy. Vzápětí se jí oči rozzářily. „Já doma jedny dudy mám!“ prohlásila. Když viděla jeho úžas, rozesmála se ještě víc. „Patřily bratranci mého otce a po jeho smrti jsme je zdědili.

V životě mě nenapadlo, že bych se na ně mohla učit hrát, ale za těchto okolností to možná stojí za úvahu.“

„Nikdy není pozdě začít. Budete mít výbornou motivaci.“

Nepřestávala se usmívat. Musela přiznat, že Drew ji překvapil. Nikdy by nečekala, že její chladny a málomluvný šéf má tolik smyslu pro humor. „jen počkejte! Dneska večer je vytáhnu ze skříně a podívám se jestli je nesežrali moli. A pak začne ta Pravá mela.“„Máte nějaké skotské předky?“ zeptal se náhle.

„Ano. Patřili ke klanu Stuartů.“

„Rodina mé matky taky přišla ze Skotska, ale byli to Maxwellové,“ prohodil, jako by jen přemýšlel nahlas. „Odešli do Ameriky krátce po válce o nezávislost.“

„Já o své rodinné historii, bohužel, skoro nic nevím,“ přiznala. „Tátu podobné záležitosti vůbec nezajímaly. Vlastně… nezajímalo ho skoro nic kromě války a bojových umění. Byl to veterán z Vietnamu a vysloužilý poručík od zelených baretů.“

Tiše se na ni díval. „Ubohé dítě!“ prohodil.

„Cože?“ Kitty zrudla. „Co to povídáte?“

„Kdysi jste se zmiňovala, že vaše matka zemřela, když jste byla ještě na střední škole, ne?“

Kitty přikývla.

„Takže jste zůstala jenom vy, poručík a válka,“ přemítal nahlas. Oči se mu zúžily. „Vsadím se, že váš otec dokázal všechny případné nápadníky vyděsit k smrti.“

Obrátila oči v sloup. „V tomto ohledu to bylo ještě mnohem horší, než si dovedete představit.“ Moc dobře si vybavovala některé obzvláště vydařené stresové situace, ve kterých se pravidelně ocitala, když se otec setkal s některým z mladíků, kteří o ni neuváženě projevili třeba jen letmý zájem. Povzdechla si. „Například si vzpomínám, jak se jednoho mladíka, který se mnou chtěl jít na rande, pokoušel naučit jeden nebezpečný hmat, kterým člověk může tiše zneškodnit nepřítele. Dopadlo to tak, že chudák kluk vyletěl ven oknem. Naštěstí bylo to okno otevřené a jenom v přízemí. Můj rádoby nápadník utíkal pryč tak rychle, že si u nás před domem zapomněl auto.“

Drew ze všech sil potlačoval smích. „Myslím, že jsem si udělal jistou představu.“

„Táta mě měl doopravdy rád… svým způsobem,“dodala a v její tváři se mihl stín smutku. „A já měla ráda jeho. Ale upřímně řečeno… občas se mi nelíbilo, že mám vyrůstat jako voják.“

„Vsadím se, že vás naučil všechno, co sám uměl.“

„Pokud jde o střelbu na cíl nebo karate, nejspíš bych strhla rekordy,“ souhlasila bez nadšení. „Ale bylo by o tolik hezčí, kdybych se mohla učit něco užitečného nebo aspoň pěkného, jako třeba vařit nebo šít. Vždycky jsem měla tyhle holčičí záliby, ale on to nemohl vystát. Proboha, musela jsem se potají plížit k jedné své kamarádce, abych se od ní a její mámy naučila plést!“

„Ale i tak se vám po něm stýská, že?“

„To ano,“ přiznala Kitty. „Vzpomínám na něj každý den. Jako otec byl úplně nemožný, ale stejně… zkrátka jsem ho měla ráda.“

„To mě nepřekvapuje.“ Podíval se na hodinky a povzdechl si. „Budu muset jít. Přijdu pozdě na vizitu, a to je ještě dnes večer v nemocnici schůze vedení.“

„Jednou tam budete primářem,“ řekla s netajenou pýchou.

Rozesmál se. „To jistě! Zaručeně mi dají spoustu funkcí, když začnu chodit pozdě na schůze.“

Slyšel, jak si povzdechla. A slyšel i hvízdavý zvuk, který ten nádech provázel.

Oči se mu zúžily. „Berete si prášky?“ zeptal se.

Nechápavě se na něj zadívala. „Cože?“

„Svoje léky na astma,“ vysvětlil. „Máte je brát preventivně, ne?“

Léky jí předepisoval její lékař, ke kterému chodila odmalička. S Drewem otázku své nemoci nijak podrobně neprobírala, ale samozřejmě měl přesnou představu o tom, co asi musí brát.

,Ano,“ odpověděla krátce. „Dávám si dobrý pozor abych nezapomínala. Nechci skončit v nemocnici.“

„To je dobře. Tak na to myslete. Zdá se mi, že se vám špatně dýchá.“

„To dělá tohle jarní počasí,“ řekla rezignovaně. „Celý týden jsou studené noci a horké dny.“

Pokrčil rameny. „Jasně. Všiml jsem si, jak v ordinaci přibylo astmatických dětí. Už začíná sezona.“ Sáhl pro své sako. „Myslíte, že vám ty léky stačí? Jestli máte větší potíže než jindy, možná by to chtělo udělat vyšetření a zvýšit dávku.“

Jeho starostlivost ji dojala, ale nehodlala ho při všech jeho povinnostech zatěžovat ještě i svými problémy. Nemocných lidí, kteří spoléhají na jeho radu a pomoc, má kolem sebe až dost. „Teď na jaře jsem samozřejmě opatrná, ale v zásadě je to v pořádku,“ prohlásila.

„Dobře.“ Znovu se podíval na hodinky, kývl jí na pozdrav, nechal ji stát uprostřed čekárny a vyrazil k zadnímu vchodu. Nastoupil do auta a odjel.

I ona měla spoustu práce a věděla, že by se do ní měla okamžitě pustit. Vrátila se ke svému stolu a otevřela první z hromádky karet pacientů, do které měla založit výsledky laboratorních testů. Přesto však ještě dlouho poté, co Drew odešel, cítila, jak ji doznívající vzpomínka na jejich rozhovor hřeje u srdce.

Samozřejmě, oni dva spolu vycházeli dobře. Ovšem takhle upřímně a přátelsky spolu ještě nikdy nemluvili. Bylo to neuvěřitelně příjemné. Neuvěřitelně osvěžující. A taky zvláštní, protože až do této chvíle v jejich vztahu nebylo vůbec nic osobního.

A teď snad je? zeptala se sama sebe.

Náhle si s leknutím uvědomila, jakým směrem se ubírají její myšlenky. Kdepak, na tohle musí okamžitě zapomenout! Musela by být úplně šílená, kdyby dopustila, aby se jí doktor Morris dostal pod kůži.Ještě mnohem šílenější než v dobách, kdy ji napadlo jít na rande s Guyem Fentonem.

Doktor Morris je zkrátka ideální šéf, a jako takový dbá o blaho svých zaměstnanců. To je pochopitelné. A není v tom nic víc.

Měla by se raději soustředit na svoji práci a na to, jak si správně zapnout knoflíčky, aby mu nedávala další důvody k přehnané péči. V tom, že se zajímal o její zdraví a pronesl na toto téma několik neosobních poznámek, nesmí hledat nic kdovíjak intimního. Koneckonců je to doktor. Starat se o zdraví lidí kolem je pro něj naprosto přirozené.

DRUHÁ KAPITOLA

Během měsíců, které uplynuly od jejich katastrofální schůzky, Kitty pustila Guye Fentona z hlavy. Doneslo se jí, že on a Millie spolu krátce chodili, ale jak se zdálo, moc dlouho to nevydrželo. Rozešli se bez jakýchkoliv zřejmých příčin. Rozhodně se nezdálo, že by v tom měla prsty bývalá Guyova přítelkyně. O té se naopak povídalo, že se teď schází s někým jiným.

Kitty neočekávala, že by se Guy někdy omluvil za své chování během jejich první a poslední schůzky. K jejímu překvapení k tomu však došlo.

Guy měl jít k Drewovi na rutinní prohlídku kvůli zdravotnímu pojištění; bylo to dávno poté, co mu z ruky sundali sádru. Kitty si vzpomínala, že s tou sádrou tehdy zašel raději do nemocnice než do Drewovy ordinace, a říkala si, že i prohlídku si možná zařídí někde jinde, aby se s ní nemusel vidět. Ale bylo už to všechno tak dávno, že mu možná nepřipadalo tak důležité usilovně se jí vyhýbat.

A tak se tedy objevil. A vůbec se netvářil, že ji nezná.

„Bylo to ode mě pěkně odporné, že jsem tě tehdy nechal z toho kina jen tak odejít! Skoro jsem si nevšiml, že jsi pryč. Je mi to moc líto,“ řekl jí. „Já koně miluju a moc rád o nich mluvím. Millie hltala každé moje slovo a to pak člověk vykládá a vykládá…“„To si dovedu představit,“ řekla Kitty.

„A navíc se mi už dávno líbila,“ přiznal. „Ale už jsem si uvědomil, že to není žádná omluva pro to, že jsem si tě nevšímal, když jsem tě tam pozval. Nakonec ses musela sebrat a jít domů sama. Je mi to vážně moc líto, Kitty. Takže se omlouvám… i když s několikaměsíčním zpožděním,“ dodal s provinilým úsměvem. „Jestli mám být upřímný, dodatečně jsem se za to tak styděl, že jsem se ti neodvažoval zavolat.“

„Nic se nestalo,“ řekla.

„Což je mé jediné štěstí, že se ti nic nestalo!“ prohlásil Guy. „Jinak by mi tvůj šéf nejspíš utrhnul hlavu.“

Šokovalo ji to. „Cože? Doktor Morris?“

„Přesně ten. Dalšího dne dopoledne, zřejmě už poté, co s tebou mluvil, za mnou přijel na ranč. Upřímně řečeno… vytáhl mě z postele, protože jsem měl volno a dospával a… No, zkrátka, dobrých deset minut mi tam spílal před všemi chlapy z ubytovny.“ Guy se ušklíbl a nadzdvihl obočí. „Kohokoliv jiného bych poslal do háje, ale od něj jsem to bral. Protože v něčem měl taky pravdu. Když jsi nepřišla zpátky s tou kukuřicí, měl jsem se sebrat a jít tě hledat. Člověk nikdy neví. Snadno se ti mohlo něco stát.“

Kitty zaváhala. Vzpomněla si na ty výrostky, kteří na ni cestou domů pokřikovali z auta. Kdyby se místo triku s poznávací značkou jednoduše dala na útěk, kdo ví, jak by to dopadlo? Ani v tak malém městě jako Jacobsville nebylo v noci na ulicích úplně bezpečno.

Guy vrazil ruce do kapes kalhot a rozpačitě pokrčil rameny. „Kromě toho…“ začal váhavě. „Byl tu ještě jeden důvod, proč jsem se radši držel stranou. Říkal jsem si, že… zkrátka, že když se tvůj šéf obtěžoval jet mi na ranč vynadat, možná má o tebe zájem.“ Všiml si, jak Kitty zrudla, a pousmál se. „Jasně, je to úplná hloupost. Pak mi taky došlo, co je to za nesmysl. Možná mu prostě připadalo, že je za tebe tak trochu zodpovědný, když pro něj pracuješ.“

„To… to je možné,“ vypravila ze sebe. Zatočila se jí hlava. „Tím to asi bude.“

Pobaveně se na ni zadíval.

„Tak mě napadá… nechceš si to rande zopakovat znovu a líp? Dám ti čestné slovo, že se s nikým na vedlejším sedadle nebudu vybavovat o koních ani o rodeu!“

Jenom to tak zkoušel, to jí bylo jasné. Ve skutečnosti ani nedoufal, že by mohla souhlasit.

Potěšené se usmála. „Ne, díky.“ Zadívala se na in-terkom a viděla, že na něm bliká zelené světlo. „Už můžeš jít dovnitř.“

Guy zaváhal, ale pak na ni jenom vrhl žalostný úsměv a vyrazil přes halu k ordinaci.

I Kitty se usmívala. Možná ten chlapík přece jen nebyl tak špatný, jak myslela. Ale jít s ním znovu na rande nijak zvlášť netoužila, a on zřejmě taky ne. Měli toho tak málo společného, že by z toho stejně nic nebylo.

Mnohem víc jí vrtalo hlavou, co mu asi doktor Morris tehdy řekl, že to Guye tak sebralo. Později toho dne se konečně odhodlala, že se ho zkrátka zeptá.

Když mu tu otázku položila, vrhl na ni netečný pohled. „Nic tak zvláštního,“ prohodil. „Mladá žena jako vy by neměla v noci chodit sama po městě, i když je tak malé jako Jacobsville.

Někdo vás mohl přepadnout. On zkrátka neměl dopustit, abyste se ocitla v takovém nebezpečí. A když mu to nedošlo automaticky, někdo mu to musel vysvětlit a došlápnout si na něj.“

„Vy jste úplně jako můj táta,“ zavrčela.

V jeho výrazu se něco změnilo. Díval se na ni mnohem déle než předtím. Byl to upřený, zamyšlený pohled. Konečně pokrčil rameny a odvrátil se.

„Na tohle vám můžu říct jedině totéž, co kdysi. Prostě si v budoucnu pečlivěji vybírejte, s kým půjdete na rande. Dovedu si představit mnohem zábavnější způsoby, jak trávit čas, než dělat vám chůvu.“

„Jako například?“ vyhrkla.

Bezvýrazně se na ni díval.

„Jaké způsoby?“ pokračovala neústupně. „Jakou vy si dopřejete zábavu? Jste v práci celý den, a pak si ještě berete službu na pohotovosti pokud zrovna nemáte ordinaci až pozdě do večera, což máte většinou. Během víkendů zaskakujete za kolegy, kteří mají dovolenou nebo tráví čas s rodinami. Pochybuju, že během posledních pěti let jste někdy zašel do restaurace, do kina nebo si třeba zahrát kuželky!“

Zamračil se. Doslova viděla, jak se stahují mračna jak se schyluje k bouři, která se co nevidět snese na její hlavu.

„Pokud jde o můj osobní život, musím vás upozornit, že to naprosto není vaše starost!“ vyštěkl. „Buďte tak laskavá a věnujte se radši své práci.“

Tiše se dívala do jeho tváře. Už dávno si všimla, že jsou v ní hluboké vrásky a že na spáncích se v jeho vlasech tu a tam najde nějaký ten šedivý. Když poprvé přišla do jeho ordinace, zdálo se jí, že má trochu nadváhu, ale teď byl pohublý a vypadal unaveně. Zřejmě za to mohlo to obrovské množství práce, které se snažil zvládnout.

„Tam venku je celý svět, a vy to vůbec nevidíte,“ prohodila, jako by jen přemýšlela nahlas. „Děti tam nemají baseball, stařečkové vysedávají v parku a vzpomínají na staré časy, zahrádkáři tlachají přes plot a chlubí se, jakou zrovna zasadili vzácnou růži.

A vy se kolem toho všeho jenom řítíte ve spěchu a nevidíte z toho vůbec nic.“ Viděla, jak se v jeho tváři objevuje napjatý výraz, ale nezastavila se. „Abyste to dovedl k dokonalosti, doktore Morrisi, zbývá vám už jenom lehnout si do hrobu rovnou vedle své ženy!“

„Nechte toho!“

Jeho hlas ji práskl do uší jako bič. Kitty se zarazila. Ale nepřestala ani teď.

„Je mi líto,“ prohlásila. „Ale jak to vypadá, nikdo jiný se vám neodváží nic říct. Klidně se budou dívat, jak se udřete k smrti! Je to prima, když člověk miluje svoji práci, a chvíli se to dá přežít, když nemá nic kromě ní. Ale nakonec vás to zničí. Kdo jiný než vy už by měl vědět, že takovým životním stylem si přímo koledujete o infarkt? A nebo to víte a honíte se tolik právě proto?“ dodala jemně. „Je bez ní život tak nesnesitelný, že se radši chcete zemřít?

„Řekl jsem nechte toho!“

Tentokrát byla hrozba v jeho hlase tak zjevná, že o ní nemohlo být pochyb. Kitty si moc dobře uvědomovala, že v dalším okamžiku se snadno může ocitnout na dlažbě. Bude to škoda, přijít o takhle skvělou práci!

V duchu zařadila zpátečku. Rychle zvedla ruce, jako by se bránila. „No dobrá, prosím, už mlčím!“ prohlásila a rty se jí zkřivily. „Od téhle chvíle budu zase ukázková asistentka a recepční! Budu vidět, ale ne slyšet.“

„Výborný nápad, jestli máte v plánu tady i nadále pracovat,“ utrousil. Ale ani se nemusel obtěžovat říkat to nahlas, aby bylo Kitty jasné, co si myslí a jakou má náladu. Temná hrozba v jeho očích byla sama o sobě dostatečně děsivá. „Jestli přemýšlíte, čemu byste se měla věnovat, laskavě se pokuste najít někoho, kdo by vám srovnal ponožky, abyste si mohla občas vzít dvě stejné!“Ukázal na její nohy. Podívala se dolů a zarazila se. Zpod jejích tmavě šedých kalhot vykukovaly ponožky, které byly tak zřetelně každá jiná, že se Kitty začervenala.

Vzhlédla a pohodila hlavou. „Já to dělám schválně,“ prohlásila vítězoslavně. „Pokouším se zavést novou módu.“

Odfrkl si. V očích mu zajiskřilo pobavením, ale rychle se odvrátil, než se proti své vůli bude muset usmát.

„Koukejte se zase pustit do práce,“ zavrčel.

„Ano, pane!“ vyštěkla jako správný voják. Otočila se na podpatku a vypochodovala z ordinace.

Když spěchala ke svému stolu, tváře měla tak zrudlé, že ji sestra Turnérova zastavila a položila jí ruku na čelo. „Kitty, holka zlatá, nemáte horečku?“ zeptala se s účastí.

„Kdepak. Jsem úplně v pořádku,“ ujistila Kitty bodrou postarší sestru. „Jenom mám hrozně moc práce.“

Sestra Turnérova vrhla zachmuřený pohled ke dveřím Drewovy kanceláře. „Dostala jste workholi-tidu!“ prohlásila hodně nahlas, aby měla jistotu, že ji šéf slyší. „To je strašně nakažlivá choroba.“

„Strhnu vám oběma prémie ke Dni nezávislosti!“ křikl na ni Drew Morris od svého stolu.

Sestra Turnérova obrátila oči v sloup.

„Já to viděl!“ zavolal na ni znovu.

Sestra Turnérova se zachichotala. „A máme to,“ povzdechla si a spiklenecky na Kitty mrkla. „Chápete, Kitty? V tomhle se nedá vyhrát.“

„Všimla jsem si.“

Později, když Drew odešel do nemocnice na vizitu, zašla sestra Turnérova za Kitty do recepce. Ujistila se, ze v čekárně není žádný pacient, a ještě za sebou Pečlivě zavřela dveře.

„Poslyšte, o jeho ženě se radši už nikdy nezmiňujte,“ varovala Kitty přátelsky. „A zvlášť ne v době, kdy se blíží výročí její smrti, protože tou dobou o tom náš doktor nejvíc přemýšlí a je z toho pěkně naměkko. Když se o tom mluví, je to pro něj ještě horší.“

„Kdy zemřela?“

„Právě zítra to bude šest let,“ řekla sestra tiše. „V tom prvním roce poté, co se to stalo, narazil autem do stromu. Naštěstí neměl žádné vážnější zranění. Od té doby na něj dává doktor Coltrain pozor. Ti dva jsou dobří přátelé, to asi víte. Doktorka Louise Blakelyová si s ním jednou dvakrát vyšla a lidi už si začínali říkat, že je to na dobré cestě a že už se možná přenesl přes smrt své ženy, ale nakonec to nevyšlo a Louise se provdala za doktora Coltraina. Doktor Morris od té doby žije jako poustevník.

„Samozřejmě, je to jeho věc a jeho život,“ prohlásila Kitty. „Ale stejně mi připadá, že je to obrovská škoda. Je to hodný člověk. Copak jeho žena by si přála, aby po ní nadosmrti truchlil?“

Sestra Turnérova zavrtěla hlavou. „To jistě ne! Byla to laskavá, milá paní. Rozhodně by nechtěla, aby žil takhle. Ale jemu se po ní hrozně stýská. Pořád. Škoda, že nemohli mít dítě.“

„To rozhodně,“ souhlasila Kitty s povzdechem.

Drewovi pak už o jeho ženě či životě neřekla ani slovo, ale jak se následujícího dne zřetelně ukázalo, i tak už toho řekla příliš. To první, co udělal dalšího dne ráno, bylo, že ji sjel nevlídným pohledem a začal ji peskovat za to, jak to vypadá v čekárně.

„Ty časopisy jsou dva roky staré!“ vztekal se. „Proč se to tady ještě povaluje? Všechny je vyházejte a zařiďte předplatné na nové! A než přijdou, skočte do trafiky a prozatím tam nějaké nakupte!“

„Ano, pane!“ vyhrkla Kitty. Jen tak tak potlačila nutkání zasalutovat.

Zuřivě si odfrkl. „A taky laskavě něco udělejte s tím příšerným fíkusem tam v rohu. Vždyť je úplně zvadlý!“

„Vy byste byl taky úplně zvadlý, kdyby na vás malí kluci lili vyčichlou limonádu a házeli staré žvýkačky!“ zavrčela.

„Tak na tu věc buď pořiďte nějaké hnojivo a zalívejte ji, zatraceně, nebo ji vyhoďte!“ zuřil. „A co se týče toho příšerného nepořádku na vašem stole…“

„Můj stůl vypadá podstatně lépe než váš,“ odsekla. Právě jí došla trpělivost. „Rozhodně si z něj nedělám skladiště rok starých letáků z různých obchodů a složenek za špatné parkování, které nehodlám platit!“

Otevřel ústa, aby něco řekl, ale pak je zase zavřel a vyrazil přes halu do ordinace. Při chůzi dupal a pak za sebou práskl dveřmi tak hlasitě, že za ním sestra Turnérova zůstala nevěřícně zírat.

Od toho okamžiku to bylo jako noční můra. Dospělí, kteří do ordinace přišli kvůli nějakým drobným problémům, si museli vyslechnout přednášku o tom, jak jsou nezodpovědní a jak hazardují se svým zdravím. Děti utíkaly z ordinace s fňukáním či řevem.

Sestra Turnérova každou chvíli ztratila nervy a utíkala se schovat na záchod a Kitty vážně uvažovala o tom, že zaleze pod stůl a tam zůstane, dokud neskončí pracovní doba.

Telefon zařinčel. Už měla tak zničené nervy, že přitom hlasitém zvuku doslova nadskočila. Rychle sáhla Po sluchátku. Když se ohlásila, uvědomila si s téměř jistou přesností, že doktor Morris vyšel z ordinace a to kousek od ní. Viditelně se těšil na to, že na druhéi konci linky narazí na další bezmocnou oběť, kterou si bude moct vychutnat.„Tady Coltrain,“ ozval se ze sluchátka hluboký hlas. „Jestlipak už jsou všechny skříně plné?“ zeptal se s neveselým smíchem.

„Do posledního místečka,“ odpověděla Kitty. „O toaletách ani nemluvě.“

„Tak mi ho dejte, ať si s ním promluvím, dokud je ještě čas.“

Kitty chvatně napřáhla ruku se sluchátkem. Drew došel až k ní a vzal si ho. Stál těsně u ní možná až příliš blízko. S doktorem Coltrainem mluvil stroze a ostře. Jednu ruku měl vraženou v kapse a pohrával si s klíčky od auta a hrstkou drobných. Při tom pohybu se jeho paže v bílém plášti otírala o Kitty. Ten dotyk v celém jejím těle vyvolával zvláštní rozechvění.

Vadilo jí to. Zneklidňovalo. Pokoušela se odtáhnout, ale nebylo kam uhnout. Už i tak byla doslova namačkaná na desku stolu.

Drew se doktora Coltraina na něco zeptal, a pak chvíli naslouchal. Při tom se náhodou zadíval na Kitty. Jeho temné oči se srazily s jejím pátravým, neklidným pohledem.

Doslova jí to vyrazilo dech. Připadala si málem, jako by měla lehký astmatický záchvat; vzduch se jí doslova vzpříčil v plicích, takže nedokázala vydechnout.

Neodvrátil oči, a ani ona neuhnula pohledem. Náhlé napětí bylo téměř hmatatelné. Kitty viděla, jak se na jeho čelisti napínají svaly. Zatínal zuby a oči se mu zaleskly. Najednou z něj dostala strach: mnohem větší strach než kdy předtím.

„Cože?“ zavrčel do telefonu. Nevnímal ani slovo z toho, co mu Coltrain povídal. Zamrkal a pokoušel se odtrhnout pohled od Kittiných očí.

Zvláštní… v její blízkosti si připadal, jako by strčil prsty do elektrické zásuvky. A to ho rozčilovalo. Probůh, jak mohl něco takového cítit zrovna dnes? Právě tento konkrétní den? „Ano, takže se uvidíme v restauraci,“ řekl do telefonu. Znovu se odmlčel a naslouchal Coltrainově odpovědi. Zadíval se na Kitty a na tváři se mu náhle objevil výraz, který nejvíc ze všeho připomínal nenávist. „Ne, nikoho si s sebou přivést nechci,“ prohlásil odhodlaně.

Kitty odvrátila oči, ale nedokázala se ani pohnout. Drew byl pořád až příliš blízko. Neodvažovala se ani promluvit, protože nedůvěřovala svému hlasu. A přitom nejvíc ze všeho toužila zkrátka se zvednout a utéct někam daleko.

„Ano, jak myslíš. To víš, že to udělám,“ uzavřel Drew. Praštil sluchátkem. Vypadalo to, že v další vteřině vyrazí pryč, ale místo toho se náhle prudce sklonil a chytil Kitty za bradu. „Vy jste o mně mluvila s Lou?“

Dech se jí zastavil.

„S… s doktorkou Lou?“ vypravila ze sebe. „Já… já se s ní neviděla od Vánoc.“

„Nemám zapotřebí, aby se Coltrainovi pletli do mých záležitostí a hráli si na dohazovače!“ vyštěkl. „A zrovna tak s vámi nehodlám chodit na večeři.“ Vztekle si ji měřil. Jak si ji prohlížel, neuniklo mu, v jakém rytmu se zdvíhají a zase klesají její drobná ňadra. Dech se jí zrychlil. Měla z něj strach, to bylo jasné. Moc dobře to věděl. A rozčilovalo ho to.

„Nechci si s vámi nic začít,“ pokračoval zuřivě. „Pro mě jste jen zaměstnanec. Nic víc. Tak to laskavě vysvětlete Coltrainovým.“

„To si pište, že to udělám,“ vyštěkla. I ona už pomalu ztrácela nervy. „A jestli chcete něco vědět, já se o Vás v žádném případě nezajímám v žádném smyslu slova! V životě bych s vámi nikam nešla. Nehodlám

chodit na rande s lidmi, kteří žijí v manželství s duchem!“Zadíval se na ni s ještě větší zuřivostí než předtím, ale než stihl něco říct, vyrušil je zvuk kroků, blížících se přes halu k nim. Teprve teď si Drew uvědomil, že stále ještě svírá Kittinu jemnou bradu. Prudce stáhl ruku a napřímil se těsně předtím, než sestra Turnérova vešla do recepce.

„Zatraceně, copak tady dneska nikdo nepracuje?“ vyštěkl, když ji viděl, jak se zastavila kousek za ním.

„Je polední přestávka, doktore,“ vypravila ze sebe sestra Turnérova prkenně.

„Tak proč se sakra vy dvě neseberete a nejdete se najíst?“ vykřikl. Prudce se odvrátil a rychlými kroky vyrazil do ordinace.

Kitty, sestra Turnérova a poslední dopolední pacient za ním zírali s otevřenou pusou.

Po obědě to nebylo o nic lepší. Do ordinace přišli navíc tři pacienti s akutními problémy, takže se ordinační hodiny protáhly. Už bylo po sedmé, když Kitty vyndala kartu poslednímu objednanému pacientovi, který měl dnes přijít na řadu.

„Tak, a teď rychle pryč!“ řekla sestra Turnérova, sotva za oním ubožákem zapadly dveře ordinace. „Na nic nečekejte a vezměte nohy na ramena,“ radila Kitty. Popadla z věšáku svetr a vzala si kabelku. „Až náš pan doktor vystrčí hlavu ven a uvidí, že široko daleko není žádný pacient, který by posloužil jako nárazník, jeho hněv se snese rovnou na naši hlavu. To byste musela mít azbestový štít, abyste to přečkala ve zdraví!“

„Já nemůžu,“ zaúpěla Kitty. „Musím to tu dát všechno do pořádku.“

„V tom případě se za vás budu modlit,“ prohlásila sestra Turnérova soucitně. Vrhla rychlý pohled přes halu k zavřeným dveřím ordinace, zpoza kterých se ozývalo hlasité spílání. Už na nic víc nečekala, vyřítila se z budovy a zabouchla za sebou vstupní dveře.

Chvíli poté se rozletěly dveře ordinace. Pacient, postarší pan James, nejvyšší možnou rychlostí kulhal přes halu k recepci. Nijak nedbal na svou artritidu a bolestivé klouby. V ruce svíral naškrábaný účet.

„No to mě podržte!“ vyrazil ze sebe a hodil ho před Kitty na stůl. Vzápětí se rychle ohlédl přes rameno jako tonoucí, který čeká, že na něj každou vteřinou zezadu zaútočí žralok. „Mám přestat kouřit, zhubnout o patnáct kilo a přestěhovat zdejší budovu o dva metry vlevo,“ oznámil nakvašeně a ušklíbl se. „Mám se objednat zase za tři měsíce. Ten šek vám hned pošlu, ale snažně vás prosím, objednejte mě na nějaký den, kdy bude mít dobrou náladu!“ Znovu se s obavami ohlédl na dveře ordinace. „Nebo víte co, mám lepší nápad! Radši vám zavolám někdy jindy a objednám se po telefonu!“ dodal chvatně a jako o život vyrazil k východu.

Podařilo se mu prchnout právě ve chvíli, kdy Drew vyšel do haly. Tvářil se doopravdy děsivě. Už jenom zbývalo, aby za jeho zády začaly šlehat plameny; to by vhodně dokreslilo atmosféru! Došel ke Kitty a zastavil se u jejího stolu. Tyčil se nad ní a oči mu sršely vzteky, jako kdyby za všechny jeho problémy mohla ona.

Na tohle byla jen jediná odpověď. Kitty vstala, povzdechla si a zvedla ruce nad hlavu, jako kdyby byla uprchlý vězeň, kterého právě dopadla policie a který e ještě rychle pokouší vzdát, dokud je čas. ,Drew se zjevně chystal pronést další kázání, ale když tohle gesto viděl ., zarazil se. A pak náhle vyprskl smíchy.

„Panebože, to je to tak příšerné?“ zeptal se. Sestra Turnerová utíkala, jako by jí za patami hořelo a slibovala, že se za mě bude modlit“ informovala ho. „A co se mě týče, nevsadila bych ani zlámanou grešli na to, že sem pan James ještě někdy přijde. Myslím, že několik pacientů se vám povedlo vyděsit k smrti.“

Unaveně si povzdechl, opřel se o dveře a podíval se na hodinky. „A ještě přijdu pozdě na tu večeři s Coltrainovými.“ Zadíval se na ni téměř provinile přinejmenším do takové míry, do jaké byl člověk jako on schopen rozpaků. „Jděte domů.“

„Hned to bude,“ ujistila ho. Popadla sako a kabelku. Ale ruce se jí zoufale třásly a když se pokoušela zapnout si knoflíky, vůbec se jí to nedařilo. Nemohla popadnout dech, a to nejen proto, že měl Drew tak špatnou náladu. Každý nádech jí dal obrovskou práci. Dnes byla zřejmě hladina pylů v ovzduší obzvláště vysoká.

„Panebože, Kitty, vy jste vážně beznadějný případ,“ řekl netrpělivě. Vyprostil jí kabelku z nervózních prstů a odložil ji na stůl. Pak k sobě Kitty přitáhl blíž. Pomalu zapnul všechny knoflíčky. Jeho rty se vznášely jen několik centimetrů od jejího čela. Cítila na kůži jeho teplý dech… a také cítila doteky kloubů jeho rukou, které se při zapínání knoflíčků co chvíli náhodně otřely o její ňadra. Nohy se jí začaly třást.

Drew prožíval něco podobného. Ze všech sil se bránil těm podivným pocitům, než nad ním získají moc.

Za každou cenu jim musel odolat! Zvláště dnes, ve výročí smrti své milované Evy, si nic podobného nemohl dovolit. Vyčítal si, že ho Kitty tolik přitahuje. Jen proto byl tak podrážděný a popudlivý.

Zadíval se dolů na její jemná ústa a ruce mu ztuhly. Nedokázal se ubránit neodbytným představám. Jaké by to asi bylo, kdyby ji políbil? S žádnou ženou se nelíbal ani se žádné nedotkl celých těch šest let, co nad jeho životem visel stín Eviny smrti. Cítil hladovou touhu… osamělost… zoufalství.

Jeho prsty sklouzly na Kittin obličej. Vzal její tvář do dlaní a zdvihl ji k sobě. Jeho oči doslova visely na jejích rtech. Pořád ještě bojoval se svou touhou.

Ale bylo to nevyhnutelné. Jakoby proti své vůli se sklonil a jeho rty překonaly těch posledních několik centimetrů. Byl jako loutka, kterou vedou na provázku. Slyšel, jak se Kitty prudce nadechla, když se jeho rty jemně dotkly jejích. Jeho sevření zesílilo, jako by se bál, že Kitty odvrátí hlavu. Ale bylo to zbytečné. Ona by se odtáhnout nedokázala, ani kdyby na tom závisel její život.

Z hrdla se mu vydralo zasténání a jeho rty se hladově zmocnily jejích. V tom polibku se skrývala dlouhá léta potlačovaná touha. Nahlas zasténal. Náhle ji objaly jeho paže, pevně ji sevřely a přitiskly ji k celé délce jeho tvrdého, silného těla.

Někde v hloubi duše Kitty věděla, že Drew ji jenom zneužívá. Že bez ohledu na všechnu vášeň a horečnatý žár mu slouží jen jako náhražka za jeho zesnulou ženu. Ale v tu chvíli jí na tom nezáleželo. Ještě ji nikdy nikdo nepolíbil s takovou bezbřehou, zoufalou touhou, tak divoce a hladově.

A ona se vzápětí vzdala. Přemohla ji jeho vřelost a její vlastní touha a zvědavost. Věděla, co to je, když je člověk osamělý. Dokázala pochopit jeho zoufalství a žal. A také jí bylo jasné, že u ní nehledá nic víc než chvilkovou úlevu. Mohla mu ji poskytnout. Proč ne?

Povzdechla si a přitiskla se k němu. V té chvíli nemyslela na ztráty, nemyslela na cenu, kterou za to možná bude muset zaplatit… snažila se nedívat se do budoucnosti ani o vteřinu vzdálené. Její ruce mu sklouzly na záda a přitiskly ho k sobě. Dala mu, co chtěl.

Zdálo se, jako by se čas zastavil.

Líbali se jako dvazoufalí, vyhladovělí trosečníci, kteří konečně ucítili pod nohama pevnou zemi. Byli sami v dokonale prázdné, opuštěné budově, obklopeni naprostým tichem, které rušilo jen tikání obrovských starožitných hodin v čekárně a jejich přerývaný dech. Kitty cítila, jak se Drew pohnul. Opřel se zády o zeď, takže teď ji mohl sevřít v náručí mnohem pohodlněji. Jeho dlaně klouzaly nahoru a dolů po jejích zádech, jako by chtěly, aby k němu dokonale přilnula. Kitty ucítila jeho vzrušení.

Do ticha zaznělo jeho drsné zasténání. Rychle ji otočil, takže náhle to byla ona, kdo se zády tiskl ke zdi. Nalehl na ni celou svou váhou.

S požitkem vnímal, jak se pod ním chvěje vzrušením. Na okamžik odtrhl rty od jejích. Hleděl jí do očí se slepou vášní, zmítaný touhou, jakou nepocítil už celé věky. Věděl, že se celé jeho tělo třese, ale ona na tom byla stejně.

Přesto zaváhal. Ze všech sil se snažil trochu se vzpamatovat… projasnit si mozek natolik, aby se zmohl alespoň na jedinou logickou myšlenku. Ale nedařilo se mu to. Nedokázal vnímat nic kromě ní. Chutnala tak sladce… byla sladší než med. Její ústa se poddávala jeho polibkům, její tělo doslova tálo v jeho objetí. Byla vášnivá stejně jako jeho Eva…

Eva.

Prudce od ní odskočil. Jeho oči byly náhle plné studu a zahanbení. Proboha, co to udělal? Neměl pro své chování sebemenší omluvu. Ztratil hlavu tak dokonale, že ho nenapadalo jediné slovo, které by mohl říct… o tom, že by byl schopen promluvit, ani nemluvě.

K jeho úžasu mu Kitty nezačala spílat. Náhle vztáhla svou jemnou ruku a pohladila ho po tváři. V jejích očích se ani vzdáleně neodráželo zahanbení, údiv nebo posměch. Byly plné porozumění.„To je v pořádku,“ promluvila jemně, než stihl cokoliv říct on. Po tom polibku pořád ještě nemohla popadnout dech. „Já to chápu. Ona… musí vám strašně chybět. Zvlášť dnes.“

Srdce se mu sevřelo. Ani teď nedokázal promluvit.

Udělala krok k němu, tentokrát ostýchavě a váhavě. Zřejmě se bála, aby to celé ještě nezhoršila. Ale pak se odhodlala a lehce ho objala. Bylo to přátelské, konejšivé objetí plné něhy, ve kterém už nezbývala ani stopa hladové vášně. Fascinovaně se na ni díval. I jeho vlastní paže se zvedly a ovinuly se kolem ní, zatímco v duchu usilovně přemáhal touhu.

Po Evině smrti ho nikdo neutěšoval. Nebo přinejmenším ne takhle. Evini rodiče svou dceru také oplakávali, to bylo pochopitelné, ale byli to rezervovaní, odměření lidé, kterým naprosto chyběla spontánní vřelost. Když za nimi Drew jezdil, vítali ho jako dobrého přítele, ale rozhodně se s ním neobjímali. Podobnou něhu dávno nezažil.

S úsměvem se třela tváří o jeho rameno. „Nemáte náhodou jet za Coltrainovými?“ zeptala se jemně. „Budou na vás čekat!“ Bylo snazší mluvit – zakrýt slovy divoké rozechvění, kterým reagovalo její tělo na jeho blízkost.

Dlaní ji lehce pohladil po vlasech. Ruka mu sklouzla až na hladký vrkoč, do kterého je měla stočené. Dovolil si přinejmenším jednu letmou představu: jak by asi její vlasy vypadaly rozpuštěné, kdyby jí vlály kolem obličeje a spadaly na záda…? Byly tak husté a tak dlouhé, že by jí zaručeně sahaly až k pasu…

„Ano, to je pravda,“ odpověděl ochraptěle. Povzdechl si a zavřel oči. Měl by jít, samozřejmě, ale přesto se nedokázal přinutit ke spěchu. Nedokázal se Přinutit k jedinému pohybu. Naopak; sevření jeho paží nepatrně zesílilo. Nechtěl, aby tahle chvíle souznění skončila.

Ani Kitty se nepohnula. Z místa, kde stála, viděla přesně na ty starožitné hodiny v čekárně. Oba dva už by měli jít. Ale předtím tu ještě mohou minutku dvě postát. To byla krásná představa.

Když její otec zemřel, nikdo ji neutěšil. Nikdo ji neobjal. Škoda, že tehdy Drewa neznala.

„Máš nějaké příbuzné?“ zeptal se s ústy těsně u jejího ucha.

Zavrtěla hlavou. „Měla jsem jenom tátu.“

Jeho ruka na okamžik ztuhla. Pak ji znovu začala hladit po vlasech. „Takže teď, když zemřel, nemáš vůbec nikoho.“

„Ne.“ Dobře si vybavovala pocit osamělosti, který ji zachvátil po jeho smrti. Koneckonců… dodnes ji úplně neopustil. „Ty máš přinejmenším rodinu své ženy, ne? Její rodiče a tak.“

„To sice ano, ale začal. Trvalo dobrou minutu, než se odhodlal pokračovat. „Na nějaké objímání si nikdo z nich moc nepotrpí. Vždycky si dávají pozor, aby se jeden druhého nedotkli. Jsou nesmírně rezervovaní… dokonce i Evin mladší bratr.“ Trpce se usmál. „Ani jsem nevěděl, jakou útěchu to člověku může poskytnout, když ho chvíli někdo drží v náručí…“

Zarazil se, jako kdyby si teprve teď uvědomil, že prozrazuje až příliš. Tohle dost možná ani nechtěl nahlas říct.

„Když jsem ztratila tátu, taky mě nikdo neobjal,“ ozvala se, čímž mu pomohla přenést se přes chvilkové rozpaky. „Možná je pravda, co se říká. Snad doopravdy každý tu a tam potřebuje na chvíli obejmout.“

Tiše něco zamumlal na souhlas. Zavřel oči. Vdechl jemnou vůni jejího těla, vůni, která připomínala gardénie. Vždycky hezky voněla a vůbec byla hezká a milá… až na ty knoflíky, které si nikdy nedokázala zapnout správně. Teď ovšem litoval, že on sám to zvládl tak dobře a rychle. Kdyby jí sako nezapnul, teď by ho od jejích ňader dělilo o jednu vrstvu látky méně.

Vyděsilo ho, jakým směrem se ubírají jeho myšlenky. Proboha, tohle musí okamžitě přestat! A on z toho musí urychleně vycouvat, než se z této situace vyvine nějaká ještě horší. Nemůže si dovolit zaplést se se svou asistentkou.

Konečně uvolnil své sevření. Zvedla oči a jejich pohledy se setkaly.

Prohlížela si ho tiše a se zvědavostí. Vypadala spokojeně jako kočka, která se už už chystá začít příst. Ale její dech byl stále ještě přerývaný.

Přemýšlel o té voňavce, kterou používá, a zamračil se. „Nemáš pocit, že ti ta vůně způsobuje dýchací potíže?“ zeptal se náhle.

„Myslíš můj parfém? Proč? Jak by mohl… i když, já vlastně nevím. Nikdy jsem o tom takhle neuvažovala.“

„Zdá se mi, že když dýcháš, slyším šelesty. Mohl by to být náběh na astmatický záchvat.“ Pustil ji a vyrazil zpátky do své ordinace. Během minutky byl zpátky se stetoskopem.

Opřel ji o okraj jejího stolu a ruku se stetoskopem vsunul do její halenky. Naslouchal zvukům dechu v jejích plicích.

Slyšel, jak se prudce nadechla a jak se jí náhle zběsile rozbušilo srdce. Bezděky se pousmál, když si uvědomil, že tahle divoká reakce dost možná souvisí s jeho blízkostí. Pak se zamračil. Jak vydechla, zvuk dechu provázel dobře známý šelest. Bylo to velmi výmluvné.

„Dýchej zhluboka. Nadechni se… a zadrž dech,“ dával jí instrukce. „Teď pomalu vydechni. Co nejvíc, tak. Ještě jednou.“

Zvedl hlavu a složil stetoskop. „Jak dlouho už se ti takhle špatně dýchá?“

Pořád ještě se jí nedařilo uklidnit. Cítila, jak jí srdce divoce buší.

„Jenom… jenom dneska,“ vypravila ze sebe.

„A jak dlouho máš tenhle parfém?“

„Je úplně nový,“ přiznala rozechvěle. „Koupila jsem si ho včera. Teď ho mám poprvé… Opravdu myslíš, že to může být tím parfémem?“

„Ano, to si přesně myslím! Radši ho už nepoužívej. Jestli ti do rána nebude lépe, měla bys zajít za svým alergologem, aby si tě poslechl. Mezitím pij víc kávy. Kofein na to pomáhá.“

„Já vím,“ řekla s úsměvem. Už dávno se naučila, že tento jednoduchý prostředek dokáže záchvaty zmírnit.

„Máš moje číslo, abys mi mohla zavolat, kdyby se \ během noci ty potíže zhoršily?“

Jeho starostlivost ji doopravdy dojala. „Ano, mám.“

„Vůbec neváhej a zavolej mi. Nijak se neostýchej, slyšíš?“ Lehce ji pohladil po tváři. Jeho předchozí špatná nálada byla ta tam. Zůstala jenom něha a starostlivost. „Budu muset jít,“ dodal s povzdechem.

Vyloudila na tváři úsměv a ustoupila o krok. „Já koneckonců taky,“ zamumlala.

Zvedl její kabelku a podal jí ji. Marně se pokoušel zapomenout na chuť jejích úst, která mu pořád ještě ulpívala na rtech. Líbila se mu ta chuť stejně jako pocit, který měl, když se jí dotýkal. Potřebuju se něčeho napít, usoudil, když se na ni díval.

„Já tady zamknu,“ řekl. „Klidně běž.“

Přikývla. „Dobrou noc, doktore Morrisi.“

Chytil ji za rukáv. „Drewe.“

Skousla si dolní ret. „Já… to nemůžu. Nemůžeme si tykat. Ani si říkat křestním jménem. Nebylo by to tak docela korektní.“Zamračil se. I jeho samého překvapilo, jak ho její odpor podráždil.

„A co polibek?“ zeptal se škádlivě. „Líbat mě, to bylo korektní?“

Upřeně se dívala do jeho tváře, jako by se z ní pokoušela cosi vyčíst. „Pravděpodobně ne,“ připustila. „Samozřejmě… když se dva lidi políbí, asi by si mohli začít tykat. Ale já se na to vůbec necítím.

Těžko bych tady pak s vámi mohla pracovat. Vypadalo by to… zkrátka… nepatřičně.“ Odvrátila oči. „Občas se stane, že lidé udělají věc, která vůbec neodpovídá jejich povaze,“ dodala neurčitě. „Věc, které hned dalšího dne litují.“

„Myslíš, že já toho litovat budu?“

„Ano,“ řekla s naprostou upřímností. Upřela na něj své zářivé, jasné oči, ve kterých nebyla žádná faleš. „Ale neměl byste. Měl jste za sebou těžký den a vzpomínky musí být čas od času příšerné. Zachoval jste se jako jakákoliv jiná zraněná lidská bytost, která na chvíli potřebuje trochu porozumění. Jak jste sám říkal, je to hezké, když člověka chvíli někdo drží v náručí. I mně se to líbilo a těšilo mě to, ale nemusíte se bát, že bych z toho vyvozovala kdovíco a dělala si nějaké nároky… nebo měla nějaké nemístné představy o tom, že bych ve vašem životě mohla hrát nějakou roli.“

Založil si ruce na hrudi a se zájmem si ji prohlížel. „Vy si tedy rozhodně neberete servítky.“

„Vyrostla jsem v domácnosti vojáka. Otec mě učil, že nikdy nemám lhát. No… upřímně řečeno, nehodlám vykládat sestře Turnérové, že ta oranžová rtěnka jí absolutně nesluší a že když se takhle namaluje, vypadá jako vysušený citron, ale to přísně vzato není žádné lhaní,“ upřesnila.

Rozesmál se. „Já bych jí to taky radši neříkal,“ souhlásil. „Je ozbrojená! Má celou krabici jehel,“ dodal se spikleneckým úsměvem.

Kitty ten úsměv opětovala. Drew si pomyslel, že si vlastně nikdy neuvědomil, jak moc ho těší, když ji vidí se smát. Zdálo se, jako by náhle dosáhli nové úrovně porozumění a jako by ve společnosti toho druhého nalezli potěšení, které jim dříve unikalo.

„Nehledám ani partnerku k nevázanému sexu, ani novou manželku,“ připustil po chvilce váhání se stejnou upřímností, s jakou mluvila i ona. „Ale musím přiznat, že takové milé objetí může být docela návykové.“

„S tím nevázaným sexem jste si jistý?“ zeptala se a v očích jí zajiskřilo. „Protože pokud někdy změníte názor, víte, kde mě hledat.“

„Copak vy jste někdy s nějakým mužem provozovala nevázaný sex?“ škádlil ji.

Pokrčila rameny.

„V životě jsem neměla sex, tečka. A na romantickou první lásku už jsem moc stará. Tak to vidíte,“ prohodila a usmála se. „Ale radši mě pořádně varujte, protože já jsem přímo fanaticky opatrná.“

Vyprskl smíchy. Kitty zrudla.

„Prosím vás, koukejte se sebrat a mazat domů!“ vykřikl a dusil se smíchy. „Proboha, copak se vůbec nestydíte? Dělat nemravné návrhy vlastnímu šéfovi!“

„Jestli nechcete, abych vám dělala návrhy, nedělejte je ani vy mně,“ prohlásila pobaveně a oči jí zajiskřily. „Tak, a já jdu domů.“

„Coltrainovi říkali, že vás můžu přivést s sebou.“

Měla sto chutí souhlasit. Moc ráda by šla s ním, ale donutila se jen nonšalantně zavrtět hlavou. „Díky, ale to nejde.“ Zaváhala. „Díky… za všechno. Že se o mě tak staráte. Ten parfém rovnou zahodím. A příště si dám pozor, jakou voňavku si vybírám. Tak dobrou noc.“Překvapilo ho, že to pozvání odmítla. Proč s ním nechce jít na večeři? Ale jen se usmál, jako by o nic nešlo, vzal si věci a přidržel jí dveře. Zamkl ordinaci a doprovodil ji k autu.

Stál na parkovišti a díval se, jak odjíždí. Viděl, jak šlápla na plyn a řítí se pryč jako šílená. A taky si říkal, jestli se on sám náhodou nezbláznil.

Vždyť je to jenom jeho asistentka!

TŘETÍ KAPITOLA

Coltrainovi si moc dobře všimli, že Drew se chová jinak než obvykle a rozhodně to nebylo tím, že by kdovíjak truchlil. Naopak. Zdál se podivně zamyšlený, ale na tváři mu pohrával úsměv. Pak, když se Jeb náhodou zmínil o Kitty, sebou jeho ruka škubla, jako by pouhý zvuk toho jména stačil, aby zpozorněl.

Jeb a Lou byli oba příliš zdrženliví a opatrní, než aby šli rovnou k věci a začali se ho vyptávat. Zkrátka jen dál udržovali konverzaci, jako by se nic nedělo, a nenápadně sondovali půdu.

Teprve když jim servírka donesla moučník, odvážili se prvního krůčku na tenký led. „Tak co ta tvoje asistentka a recepční? Jestli to dobře počítám, už u tebe pracuje skoro rok. Jak jsi s ní spokojený?“ nadhodil Jeb.

„Zvládá to docela dobře,“ řekl Drew, aniž zvedl oči od svého tvarohového dortu. „Aspoň dokud se vyhýbá parfémům s lesní vůní,“ dodal zamyšleně. Načež se zachránil ústupem na pevnou půdu lékařské profese a pustil se do odborného popisování astmatických potíží, které Kitty měla, když zkoušela svůj nový parfém.

„Hodně našich pacientů si vůbec neuvědomí, že voňavky jsou vlastně chemikálie a mohou snadno vyvolat alergickou reakci,“ prohodila Lou s úsměvem.

„Nijak si je nespojují s astmatickými záchvaty nebo migrénou. Zkrátka o tom takhle nepřemýšlejí.“

„Ona o tom teď rozhodně přemýšlet bude,“ prohlásil Drew. „Třeba jí to ušetří určitý díl potíží.“

„A jak vychází se sestrou Turnérovou?“ sondovala Lou dál. „Shodnou se ty dvě dobře?“

Drew se zasmál. „Víc než dobře, intrikánky jedny! Každou chvíli za mými zády kují pikle a vždycky se spojí proti mně. Dneska losovaly, která bude moct utéct jako první. A Kitty prohrála.“

Povzdechl si a potřásl hlavou. „No, upřímně řečeno, celý den jsem byl úplně nepříčetný. Muselo to být peklo tam se mnou sedět, ale Kitty se musí připočíst k dobru, že neřekla ani slovo.“

„Co udělala?“ zeptal se Jeb zvědavě.

„Zvedla ruce nad hlavu jako válečný zajatec a já se dal do smíchu.“

„Je to milá holka,“ prohlásil Jeb a zasmál se. „Pamatuju si ji jako malou. Vždycky jsem ji potkával na ulici, když šla se svým otcem na nákup. Musela pochodovat jako pravý voják. Vždycky mi jí bylo líto.“

„Její otec musel být pěkný šílenec.“

„Ale ne. Těžce ho ranili ve Vietnamu, rozumíš, načež musel opustit aktivní službu. Nikdy to nedokázal překousnout. Nabízeli mu sice dobré místo v Pentagonu, ale byl příliš hrdý, než aby na to přistoupil. Takže zůstal tady ve městě, vzpomínal na zašlou slávu a dělal své ženě a dceři ze života peklo.“

„Chceš říct, že jim ubližoval?“ zeptal se Drew impulzivně, než se stihl zarazit.

„Vůbec ne,“ ujistil ho Jeb. „Nebyl nijak zlý nebo krutý. Jen si zkrátka navykl vydávat rozkazy a předpokládal, že se všechno bude řídit podle něj. Nenechal ostatním žádný prostor. Kitty v životě s nikým nechodila. Žádný kluk se neodvážil riskovat nějakou rozepři s jejím otcem a to ani později, když dokončila střední školu a začala chodit do různých kurzů obchodu a administrativy. Všechny mladé muže dokázal odradit.“

„To mě vůbec nepřekvapuje,“ zamumlal Drew. V duchu si říkal, že tomu starému lampasákovi se to povedlo víc než dokonale, protože ani teď, po jeho smrti, si Kitty nikoho nenašla. Bylo by načase něco s tím udělat!

Nimral se ve svém tvarohovém dortu, ale na jídlo se vůbec nemohl soustředit. „Určitě musela mít aspoň jednu vážnou známost, ne?“ prohodil.

„Kdepak,“ uchechtl se Jeb. „Ani náhodou. Chtěla jít studovat ekonomiku na univerzitu, ale zrovna ten rok, kdy se tam hlásila, měl její otec infarkt. Musela nechat studia a začít se o něj starat. Taky si našla práci, protože jeho penze na to nestačila.“ Potřásl hlavou. „Kromě toho taky trávila hodiny a hodiny na pohotovosti a občas taky v nemocnici s dýchacími obtížemi. Zřejmě i vlivem všech těch stresů se jí astma zhoršilo.

Chvíli trvalo, než se podařilo zkombinovat odpovídající sadu léků, která její potíže tlumí. Teď je na tom mnohem lépe, ale když začínají kvést trávy, vždycky hrozí, že bude mít záchvat.“

„Budu na ni dávat pozor,“ slíbil Drew.

„To uděláš dobře,“ souhlasil Jeb zachmuřeně. „Zasloužila by si, aby se o ni někdo trochu staral. Kitty nemá nic ze života. Žádnou zábavu, žádnou radost. To je taky důvod, proč jsem navrhoval, abys ji dnes večer vzal s sebou,“ dodal s trpkým úsměvem. „Vůbec jsem se nepokoušel nějak dávat dohromady vás dva! Ale pracuje pro tebe, takže máš dobrou příležitost občas ji někam vytáhnout. Mám ji docela rád a je mi jí líto, to je všechno.“„Omlouvám se,“ zamumlal Drew. V tuto chvíli toho doopravdy trpce litoval. „Kdybych si uvědomil, že…“

„Máme lepší věci na práci než se pokoušet hledat ti nějakou známost,“ ujišťovala ho Lou s úsměvem. „A když už bychom ti někoho dohazovali, Kitty je rozhodně ta poslední, kdo by připadal v úvahu!“

Drew se lehce zamačil. „Proč, proboha? Co je na ní tak špatného?“ nadhodil zvědavě, než se stihl zarazit.

„No… prostě není tvůj typ, ne?“ zeptala se Lou. Vyhnula se jeho pohledu. „Chybí jí jakákoliv rafinovanost a vůbec nemá rozhled,“ dodala. „Je nespolečenská. Má ráda přírodu, miluje svou zahrádku a radši bude plít a přesazovat kytky, než aby šla na nějaký večírek. A i kdyby tam náhodou šla, nemá ani ponětí, jak se správně obléknout.“

Drew chvíli zvažoval, jestli to má chápat tak, že Lou jeho recepční uráží, ale pak usoudil, že zkrátka jen upřímně řekla, co si o Kitty myslí. A nemínila to zle. Zdálo se, že má Kitty doopravdy ráda.

„Kromě toho… dokud vypadá tak, jak vypadá, jaktěživa si žádného přítele nenajde,“ pokračovala Lou smutně. „Poslyš, Drewe, nemohl bys s tím nenápadně zkusit něco udělat? Víš… třeba jí naznačit, jaké šaty by si měla vybírat, nebo ji přimět, aby si došla ke kadeřníkovi? Guy Fenton má o ni zřejmě pořád tak trochu zájem, ale, zkrátka… ona prostě není ten typ, se kterým se muži touží ve společnosti předvádět. Víš, jak to myslím?“

„Snažíš se říct, že se neobléká jako mladá a atraktivní žena, která hledá milence,“ přeložil to.

„Přesně tak.“

„Tak proč si ji nevezmeš do parády ty sama?“ zeptal se Lou. „Vůbec nevím, jak bych jí takové věci měl říkat. Tohle jsou přece všechno takové ženské záležitosti, ne?“

„Vůbec ne,“ namítla Lou. „Jak bych to asi tak mohla navléct, aby si nepřipadala hloupě? Nejsme zas tak dobré kamarádky, abych za ní mohla přijít a říct, že má špatný vkus!“ prohlásila na rovinu. „To by ji leda tak urazilo, a těžko by se jí někdo mohl divit.“

„Ale já se s ní taky nijak dobře neznám,“ namítl Drew. „Jenom pro mě pracuje.“

„Ale považuje tě za autoritu. Vzhlíží k tobě. Rozumíš… jsi pro ni taková otcovská postava,“ pokračovala Lou. Vzápětí rychle sklopila oči, aby nebylo vidět, jak v nich jiskří veselostí a potměšilou radostí. V duchu si gratulovala, protože tahle poznámka zasáhla cíl přesně. Při pomyšlení, že by pro Kitty měl být otcovskou postavou, totiž vypadal Drew doopravdy popuzeně.

„Nejsem přece tak starý, abych mohl být jejím otcem!“ ohradil se stroze.

Jeb Coltrain se rozkašlal, aby zamaskoval záchvat smíchu. „Lou to tak nemyslela!“ bránil svou ženu rychle. „Tvrdí jenom, že Kitty k tobě vzhlíží, a to je úplná pravda. Co by ti to udělalo, kdybys toho obdivu využil a pomohl jí, aby změnila image? Součástí její práce je i to, aby dobře působila na pacienty, takže máš jisté právo mluvit jí do jejího šatníku. A až si díky tomu někoho najde, vyděláš na tom. Vdané recepční výpověď nedávají.“

„Může si najít někoho mnohem lepšího, než je Guy Fenton,“ prohlásil Drew. Ještě si živě pamatoval, jak se Fenton ke Kitty choval. „Pokud si vzpomínám, když měla jít na rande s ním, dala si na oblečení velice záležet, a on ji pak klidně nechal odejít z kina v půlce filmu.“

„Jenže její představa o pěkném oblečení to je puntíkovaná sukně s páskem a svetr,“ zavrčela Lou. „A jaktěživa si nenechá rozpuštěné vlasy.“ Drew se usilovně pokoušel na ty vlasy nemyslet. Poslední dobou se mu často stávalo, že při pohledu na Kittin účes cítil neodolatelné nutkání začít vytahovat všechny ty sponky a perka, které tu nádhernou záplavu spoutávaly čistě jen proto, aby viděl, jak by její vlasy vypadaly, kdyby je nic nedrželo.

„Pro Guye Fentona je jí škoda. Potřebuje někoho lepšího,“ poznamenal Jeb chladně. „Nechci Fentonovi sahat do svědomí, ale vsadím se, že úplně bezúhonný není. Má různé pochybné kšefty, a kromě toho moc pije.

Ale tohle město je koneckonců plné vhodných mladých mužů. Co třeba například takový Matt Caldwell? To je partie.“

Matt byl drsný a svérázný, ale neměl žádné závazky a rozhodně netrpěl nouzí. Přesto Drew pocítil obrovskou nechuť při pomyšlení, že by si s ním Kitty něco začala. Upřímně řečeno… cítil nechuť při pomyšlení na jakéhokoliv muže, se kterým by mohla něco mít.

Překvapilo ho, jak mu ta myšlenka vadí. Proč by se Kitty neměla s nikým scházet? On je ten poslední, komu by to mělo být proti mysli. On sám o ni přece žádný zájem nemá!

Ale právě to, že mu to v hloubi duše tolik vadilo, bylo důvodem, proč na Jebův návrh přistoupil. Ne, on se s Kitty rozhodně zaplést nechce. Takže zařídit, aby se zapletla s nějakým jiným mužem, je ideální způsob, jak před tím sám sebe chránit.

„Jeb a já jsme členy správní rady zdejšího dětského domova,“ připomněla Lou. „Pořádáme letní dobročinný ples, jehož výtěžek má posloužit na stavbu nového křídla budovy. Byla bych ráda, kdybys taky přišel, Drewe. Mohl bys s sebou vzít Kitty.

To je nenápadný způsob, jak ji vytáhnout někam do společnosti. Jakmile na tom plese jednou bude, můžu ji představit nějakým vhodným mladým mužům.“Drew se zamračil.

„Nechci snad po tobě nic tak hrozného, ne?“ naléhala Lou. „Nikdo tě nenutí tam s ní tančit! Ani ji, nedejbože, žádat o ruku! Nemusíš se bát, že si lidi budou něco domýšlet, když vás zahlédnou spolu. Každý přece ví, že pro tebe pracuje! A my už se pak postaráme, aby zbytek večera strávila s někým jiným.“

„Proboha, nemusíš z toho dělat takový problém!“ zavrčel Drew. „Mně to přece nevadí, když mě s ní někdo uvidí! A pozvat ji pro mě není žádný problém.“

„Výborně,“ prohlásila Lou a tvář se jí rozzářila úsměvem. „A pokud se ti do té doby povede trochu jí zmodernizovat šatník a nějak jí naznačit, jak mají vypadat plesové šaty, byl by v tom čert, aby se nepovedlo dát ji tam s někým vhodným dohromady!“

„Pokud vím, Matt ji má docela rád,“ prohlásil Jeb svým nejpřesvědčivějším tónem, přestože o tomto tématu nevěděl absolutně nic. „Mají hodně společného… a kromě toho, Matt ví o jejím otci svoje.“

„Copak Matt se jejího otce taky bál?“ zeptal se Drew zvědavě.

„Vůbec ne,“ prohlásil Jeb se smíchem. „Právě naopak. Ti dva se do sebe kdysi pustili kvůli operaci Pouštní bouře. Matt byl v záložní jednotce, kterou během války povolali do akce, takže to zažil na vlastní kůži. A naopak Kittin otec měl spoustu teorií o tom, jak se mělo celé tažení naplánovat lépe. Chvíli se hádali v místním McDonaldu, a pak se porvali. Matt poručíkovi jednu ubalil, složil ho rovnou mezi hamburgery a vylil mu mléčný koktejl na hlavu. Myslím, že poručík mu to nikdy neodpustil.“

Drew vyprskl smíchy. „Co na to říkala Kitty?“

„Nic. To by si v životě netroufla. Ale svého času jenom stačilo říct před ní nahlas slovo mléčný koktejl, a dostala záchvat smíchu.“

Ta představa připadala Drewovi legrační. Říkal si, že to bude muset někdy vyzkoušet.

Pohrával si se svou vidličkou. „No dobrá. Pozvu ji na ten ples. Kdy to má být?“

Lou mu řekla datum. „Oblečení formální,“ dodala. „Smoking a pro dámy malá večerní toaleta.“

„No dobrá, vezmu si sako,“ zasmál se Drew. „A pokusím se přemluvit Kitty, aby si oblékla něco jako šaty.“

„Pomoz jí nějaké vybrat,“ navrhla Lou. „A možná bys jí mohl nenápadně naznačit, že by bylo vhodné zajít na kosmetiku a ke kadeřnici a vzít si kontaktní čočky. Může z ní být moc hezká holka, když si na tom dá trochu záležet.“

Následující pondělí si Drew vyčíhl chvíli, kdy sestra Turnérova odešla na oběd, a požádal Kitty, aby zašla k němu do ordinace.

Kitty za sebou měla neklidný, únavný víkend. Celé dva dny ji pronásledovaly vzpomínky na to, jak se s Drewem objímala. Nedostatek spánku se na jejím vzhledu jasně projevil. Pod očima měla tmavé kruhy.

Povšimla si, že i Drew vypadá unaveně, ale když vzala v úvahu, kolik práce si neustále bere, usoudila, že to nemůže přičítat žádné nervozitě nebo citovým hnutím, ale jen a jen jeho náročnému povolání. Neměla ponětí, že i on si během víkendu užil svůj díl bezesných nocí, když se pokoušel zapomenout na jejich polibek.

„Ještě se vám pořád líbí Guy Fenton?“ zeptal se bez obalu.

Mohla mu říct, že do jejího osobního života mu nic není, ale byla příliš zvědavá, kam tou otázkou míří.

Neklidně poposedla na židli. „Kdysi se mi líbil,“ připustila. „Pořád ještě mi připadá, že je docela hezký,ale k jeho dalším vlastnostem mám výhrady. Je úplně jiný než já. A taky má jiné zájmy. Rozhodně nemám nejmenší chuť ještě někdy s ním někam jít.“

„To vám těžko může někdo vyčítat. Tak co třeba takový Matt Caldwell?“

„Matt si mě jaktěživ ani nevšiml,“ informovala ho. „Ani neměl moc příležitostí. On a můj otec spolu naprosto nedokázali vyjít.“

„Mně se taky stává, že se s Mattem čas od času neshodnu, protože je trochu svérázný,“ připustil Drew, „ale jinak je to skvělý člověk. Určitě půjde na letní dobročinný ples do Společenského klubu. Tak mě napadlo, jestli byste tam vy nechtěla jít se mnou,“ dodal, aniž se na ni podíval.

Kitty zírala do zdi a říkala si, že snad musí mít sluchové halucinace. Zřejmě něco nepochopila, protože ta souvislost jí naprosto unikala. Možná se tak se zpožděním projevuje ta sklenička vína, kterou si dala v sobotu k večeři…

„Můžete mi to prosím vás říct ještě jednou?“ požádala ho. „Nějak mi to nedochází. Možná mám nějaký útlum. Asi jsem to přehnala s pitím.“

„S pitím čeho?“ zeptal se pobaveně. „Kávy?“

„V sobotu večer jsem si dala skleničku vína,“ přiznala snaživě. „To bude určitě ono.“

Rty se mu zvlnily v úsměvu. „Neříkejte, že jsem vás dohnal k pití!“ zděsil se naoko. Vzápětí se začal cítit provinile, když viděl, jak Kitty zrudla. „To je jedno. Nevadí. Ptal jsem se vás, jestli byste se mnou nechtěla jít na letní dobročinný ples. Lou a Jeb jsou v organizačním výboru a zvou tam všechny svobodné dámy a pány ve městě včetně Matta a Guye.“ Sklopil oči na své ruce. „Coltrainovi mi výslovně říkali, že by byli moc rádi, kdybyste přišla.“

Kitty na něj nejisté pohlédla. Snažila se rozluštit výraz jeho obličeje. Když ho tak poslouchala, zdálo se jí, že on sám vůbec není nadšený myšlenkou, že ji má pozvat a že tam s ní bude muset jít. Nepotřebovala žádné další vysvětlování. Bylo jí úplně jasné, že to byli Coltrainovi, kdo ho k tomu přemluvil.

A nejsměšnější na tom bylo, jak strašlivě ji to zklamalo. Přestože dobře věděla, že Drew stále ještě truchlí po své zesnulé ženě a o žádnou živou mít zájem ani nemůže, stejně jí to bylo líto. Zřejmě měla nějaký chvilkový záchvat šílenství, když v první vteřině doufala, že ji třeba doopravdy zve proto, že tam chce být s ní. Je na nejlepší cestě udělat přesně to, o čem mu tvrdila, že v jejím případě nehrozí: totiž vyvozovat kdovíco z jednoho náhodného polibku.

„Nemůžu říct, že by se mi chtělo jít…“ začala zdvořile.

Vzhlédl. Jeho temné oči byly tak pronikavé, že pod tím pohledem úplně ztratila řeč. Nedokázala ani dopovědět větu, protože slova se jí vzpříčila v hrdle.

„Ale já chci, abyste šla,“ prohlásil nesmlouvavě.

Ne, to tedy samozřejmě nechtěl! Ale její zatvrzelost ho popouzela. Proč nechtěla vytáhnout paty z domu? Byla mladá a krásná a měla toho tolik co nabídnout! Matt nebo Guy budou mít velké štěstí, když o ně dívka jako ona projeví zájem! Ale bude to výhodné pro obě strany. Kitty si zaslouží trochu toho štěstí.

Jenže Kitty si jeho rázné prohlášení vyložila špatně. Zadívala se na něj a vřele se usmála. „Opravdu?“ zeptala se bez dechu. V jejích zelených očích se odráželo radostné překvapení.

Odvrátil se. Nedokázal se dívat, jak podléhá takovým iluzím. „Jistě,“ zamumlal.

„V tom případě půjdu ráda.“

„Budete potřebovat šaty,“ pokračoval. Neklidně si pohrával s listem papíru na stole. „Něco hezkého a dlouhého. Oblečení má být formální.“

„Já… to si asi… asi budu muset nějaké koupit,“ vykoktala.

„A taky byste měla něco udělat se svými vlasy.“

V obranném gestu zvedla ruce ke svému účesu. „Mám se nechat ostříhat?“

„Proboha, to ne!“ vyrazil ze sebe zděšeně. Rychle se ovládl, než ze sebe udělá naprostého hlupáka. „Spíš jsem měl na mysli nějaký trochu rafinovanější večerní účes,“ pokračoval konverzačním tónem. „Ostříhat, to rozhodně ne. Byl by to hřích, zbavit se takových nádherných vlasů.“

Jeho oči váhavě zalétly k její hlavě. Vlasy měla jako obvykle stočené do obrovského, těžkého uzlu na temeni. „Když si je rozpustíte, určitě vám sahají až do pasu,“ dodal téměř proti své vůli.

Stydlivě se usmála. „Ještě trochu níž,“ přiznala. „Teď už je nikdy nenosím rozpuštěné.“

„Proč?“

Pokrčila rameny. „Můj táta říkal, že vypadám jako divoženka.“

„Hloupost,“ zavrčel Drew.

„Kromě toho by se mi pletly při práci.“

„Můžete si uplést cop.“

Rozesmála se. „To sama nezvládnu! Zkoušela jsem to, ale vždycky ho zapletu nakřivo.“

Musel se kousnout do rtu, aby potlačil nutkání nabídnout jí pomoc. Už dávno si říkal, jak by asi Kittiny vlasy vypadaly, kdyby si je někdy rozpustila. Měly nádherný tmavě hnědý odstín. Její pleť měla lehce olivový nádech a v jejím jemném oválném obličeji zářily něžné zelené oči. Přestože vytrvale nosila brýle, místo aby někdy vyzkoušela kontaktní čočky, vypadala velmi přitažlivě.Také měla nádhernou postavu. Kéž by jen dokázala své přednosti zdůraznit, místo aby je neustále skrývala! Na druhou stranu, možná je jenom dobře, že to nedělá. Neuměl si představit, že by se dokázal soustředit na svou práci že by byl schopen stanovovat diagnózy a léčit pacienty kdyby se po ordinaci procházela Kitty a vypadala jako víla.

„Nevadí,“ zamumlal. „Udělejte si s vlasy, co uznáte za vhodné. Ale sežeňte si nějaké hezké šaty.“

„Kterému z nich mě hodláte předhodit?“ zeptala se.

Prudce se napřímil.

„Cože? Promiňte, asi jsem nerozuměl.“

„Kdo se má v mém zájmu obětovat, Guy nebo Matt?“ dorážela na něj. „Jestli jsem to dobře pochopila, vy a Coltrainovi jste odhodláni mě zachránit, abych neskončila jako stará panna.“

Tvář mu ztuhla.

„Myslím si, stejně jako Lou a Jeb, že byste si zasloužila trochu zábavy. Nehodláme vás nikomu dohazovat! Jenom… zkrátka… by možná nebylo špatné, kdybyste trochu zdůraznila své přednosti.“

„Chápu.“

„Houby chápete!“ vyrazil ze sebe. Byl podrážděný tím, jakým směrem se ubíraly jeho myšlenky. A zrovna tak ho rozčilovala i ona a její přístup ta zarytost, s jakou brání lidem kolem sebe, aby ji změnili. Vždyť to je pro její vlastní dobro!

„Nechápete vůbec nic,“ spustil vztekle. „Oblékáte se jako bezdomovec, z těch nádherných vlasů děláte příšerný drdol, chodíte po světě jako ve snách a pak se divíte, že o vás žádný mužský ani nezavadí!“

Kitty na něj nevěřícně zírala. Šokovalo ji to. Ne, ještě hůř: doopravdy ji to hluboce ranilo. V životě by ji nenapadlo, že o ní má tak nízké mínění. Zjevně na ní nenacházel naprosto nic přitažlivého. Nechápala, proč by se měl Drew vůbec pokoušet najít jí nějakého muže, ale po tom, co jí právě vmetl do tváře, ji napadlo jisté vysvětlení: třeba by uvítal, aby se vdala a šla se domů starat o děti, protože pak by konečně zmizela z jeho ordinace a on by od ní měl pokoj. Zbavit se jí takhle bylo mnohem elegantnější než ji zkrátka vyhodit.

Sklopila oči. Upřeně zírala do země a doufala, že se jí podaří utajit zuřivost a šok. „Nevěděla jsem, že je to se mnou tak strašné,“ vypravila ze sebe konečně. „Že můžu nabídnout tak málo.“

„Tak to vůbec není!“ zavrčel. „Naopak; máte toho spoustu, co můžete nabídnout! A právě proto mi tak vadí, že s tím takhle plýtváte! Jste velice atraktivní, ale kdybyste o sebe trochu dbala, mohlo by to být ještě mnohem působivější. Váš otec už tu není, aby zahnal na útěk každého potenciálního nápadníka, Kitty. Nemusíte se snažit vypadat nenápadně a skrývat všechny svoje přednosti. Máte plné právo nosit pěkné šaty a zdůraznit, co je na vás hezké!“

Zuřivě si odfrkla. „Výborně,“ řekla prkenně. „Udělat takovou maličkost vůbec není problém.“

Její oči zářily v bledém obličeji jako smaragdy. Bylo mu líto, že jí musel říct takové hrozné věci, ale pokud se díky tomu konečně vzpamatuje a uvědomí si své možnosti, je to to nejlepší, co pro ni mohl udělat.

„Zkuste si vzít něco tmavě zeleného,“ řekl zčistajasna. „Hladké, úzké, dlouhé šaty. Taková barva zvýrazní vaše oči. Jsou nádherné,“ dodal jemně. „Jako živoucí smaragdy.“

Srdce jí poskočilo. „Promiňte…?“

Odkašlal si a rychle pohlédl na hodinky. „Za třicet minut musím být na schůzi vedení nemocnice,“ řekl náhle. „Už delší dobu se snažíme radu přesvědčit, aby zaměstnala dalšího lékaře na noční směny na pohotovosti. Kdyby se nám to teď podařilo prosadit, my ostatní bychom měli po pracovní době konečně trochu klidu.“

„Tak to přeju hodně štěstí,“ řekla. A myslela to upřímně, protože dobře věděla, jaké úsilí navíc to stojí všechny lékaře z okolí, když se mají na pohotovosti střídat a udržet ji v provozu.

„To budeme potřebovat. Velká část rozpočtu padne na péči o sociálně slabší obyvatele, takže nemocnice nemá peníze.“

„Spousta lidí si nemůže dovolit platit vyšší zdravotní pojištění,“ připomněla mu. Byla ráda, že začali mluvit o něčem jiném než o jejích vlastních nedostatcích.

Přikývl. „Žijeme ve smutném světě, že, Kitty?“ zamumlal. „Když se rozhoduje o životě a smrti, nemělo by se hledět na peníze. Tady v Jacobsville je to trochu lepší. Nikoho nenecháme umřít na ulici bez ohledu na rozpočet. Ale nemocnice nemohou fungovat jen na dobré slovo.“

„Já vím.“ Pokrčila rameny. „Řekla bych, že je to mnohem složitější, než se zdá na první pohled laikům.“

Přikývl. „Je to složité i pro odborníky.“

Přisunula se ke svému stolu.

„Tak jak to bude s tím plesem?“ zeptal se stroze. „Půjdete tam se mnou?“

Nedívala se na něj. Radši upřela oči na monitor počítače. „Půjdu,“ řekla beze stopy nadšení. I když to nepřiznal, moc dobře věděla, že ji zve jen proto, aby ji nabídl Guyovi nebo Mattovi. To pomyšlení ji ranilo víc než cokoliv, co zažila během posledních let. A to, že jí na tom tak záleží, bylo k vzteku ještě víc.

„Dobře,“ prohlásil. Nenapadalo ho, co jiného by měl říct, a tak se vrátil do ordinace pro sako a krátce poté odešel.

Kitty jela nakupovat sama. Drew si říkal, že dobré rady už jí koneckonců dal a že by neměl pokoušet své štěstí ještě víc, takže raději ani nenavrhoval, že ji doprovodí. Dal si dobrý pozor, aby už o šatech či účesu neřekl ani slovo.

Kitty obešla několik místních obchodů, ale žádné vhodné šaty nenašla. Nakonec se rozhodla, že zajede rovnou až do Houstonu. Vyrazila ve svém malém autě v sobotu časně ráno. Cesta byla nádherná, přestože jemně pršelo. Silnice se vinula lesy, které doslova zářily stovkami odstínů zelené. Stromy lemovaly břehy potoků a obklopovaly malebné domy v dálce. Na pastvinách byli kromě dobytka i koně s hříbaty, protože právě v této roční době se rodila mláďata. Na začátku léta se vždycky zdá, že celá země doslova kypí životem.

Tyto úvahy ji kupodivu přivedly k myšlenkám na mládí a lásku, což bylo tak absurdní, že se málem nahlas rozesmála. Drew nebyl ani mladý, ani o ni neměl zájem, takže jediné, co mohla dělat, bylo ignorovat podivné pocity, které v ní poslední dobou vyvolával.

Ano, zval ji na ples ale jen proto, že to byla jeho tajná dohoda s Coltrainovými. A také se zajímal o to, jak vypadá, ovšem musela mít na paměti, že se nepokouší vylepšit její vzhled kvůli sobě. Chtěl ji jenom předhodit Guyovi nebo Mattovi.

Dobrá, jen ať si poslouží, říkala si v duchu zarytě. Já mu ještě ukážu!

Pokud si o ní Drew myslí, že má nějaké skryté přednosti, dost možná má pravdu. Vždyť ona se nikdy nepokoušela nikoho okouzlit. Pokud šlo o opačné pohlaví, její otec měl názor naprosto jasný. Nikdy jí nedovolil, aby s nějakým mužem navázala skutečný vztah. Tehdy si nikdy neuvědomila, jak osamělý se její otec zřejmě cítil a jak moc mu záleželo na tom aby zůstala doma s ním. Možná ho děsila představa, že by ji ztratil, kdyby se vdala. Jenže zároveň byl příliš hrdý, než aby to přiznal. To by vysvětlovalo, proč jí tolik bránil s kýmkoliv se scházet nebo třeba jen pomyslet na manželství. Možná se tvářil sebevědomě a panovačně, ale v hloubi duše byl nejistý. A po smrti jeho ženy ta nejistota ještě vzrostla.

Kitty si čas od času na svou matku vzpomněla. Vždycky žasla nad tím, jak ta jemná a křehká, zdánlivě bezmocná ženuška dokázala zvládnout nejrůznější otcovy nálady a požadavky. Jen někdo, kdo ty dva opravdu dobře znal, mohl postřehnout, že Martha je ve skutečnosti z nich dvou ta silnější. Byla pro svého manžela nesmírnou oporou. Když zemřela, Kittin otec se zhroutil… načež vzápětí tutéž oporu a sílu začal hledat v Kitty. Byl na ní čím dál víc závislý. A poté, co dostal infarkt, už byla ta závislost naprostá a dokonalá. Pak už neměl sílu skrývat svůj strach.

Kittiny astmatické záchvaty všechno ještě komplikovaly. Ale nakonec se právě kvůli svému otci naučila svědomitě si brát léky a dbát o své zdraví. Pokud se o něj totiž měla postarat, bylo naprosto nutné, aby sama byla v pořádku. Nechtěla ho znepokojovat, takže mu radši ani neříkala, jak často musí jezdit na pohotovost a kolik různých léků musí brát. Konečně se podařilo najít správnou kombinaci, která na její potíže pomáhala – a protože Kitty brala léky doopravdy pravidelně, cesty sanitkou do nemocnice se pro ni nakonec staly téměř minulostí.

Během několika posledních let poručíkova hrdého života mu Kitty dělala chůvu, ošetřovatelku a matku. Ale úplně na konci, když umíral, byl natolik při vědomí, že ještě jednou zašeptal jméno své ženy naposled…Kitty zamrkala, aby potlačila slzy. Když její matka Martha zemřela, její rodiče byli svoji dobrých třicet let. Možná se i Drew po Evině smrti cítil podobně jako její otec ztracený, osamělý, plný strachu. Jenže on ani neměl dceru, která by ho mohla utěšit. Nebylo divu, že je často netrpělivý a špatně naladěný a přepracovaný. Práce byla zřejmě to jediné, co mu zbylo – a co stálo mezi ním a šíleným žalem, který musel zažívat po předčasné smrti své ženy.

Vpředu už byl vidět Houston. Známé panoráma města přivedlo Kittiny myšlenky zpátky do současnosti. Koneckonců, ona nebyla ochotná žít v minulosti, přestože Drew byl zjevně rozhodnutý právě tohle dělat. Ona hleděla do budoucnosti. Představa, že by se mohla vdát, jí vždycky připadala jako nesplnitelný sen, ale možná to přece jen není tak nemožné. Kdyby doopravdy začala cílevědomě pracovat na svém vzhledu a začala chodit do společnosti, otevíraly by se před ní neuvěřitelné možnosti.

Své astma už měla víceméně pod kontrolou, a kdyby se trochu snažila, mohla by vypadat docela hezky. Kdo ví třeba by nějakého muže dokázala zaujmout natolik, aby si ji vzal. Bylo by to krásné, kdyby měla vlastní domov… kdyby měla někoho, s kým by mohla trávit každou volnou chvilku… a kdyby měla děti.

Povzdechla si. Bohužel, bude to asi chtít mnohem víc než jenom nové šaty, aby v někom probudila touhu si ji vzít. Ale jak se říká, šaty dělají člověka, tak proč nezačít třeba jimi? Za pokus to přece stojí.

Prošla několik obchodů, než narazila na šaty, které vypadaly přesně tak, jak Drew navrhoval. Byly z hladkého tmavě zeleného taftu, měly hluboký výstřih a krátké, nadýchané rukávy ze světle zeleného sifonu. Byly dlouhé po kotníky, a když si je zkusila obléknout, žasla nad tím, jak proměnily její vzhled. Střih zdůrazňoval její pevná ňadra a štíhlý pás. Navíc se k nim dal pořídit i jemný šál ze stejného sifonu, z jakého byly rukávy. Ten si mohla zaplést do vlasů.

Ty šaty byly jako ze čtyřicátých let měly v sobě odlesk tehdejší elegance a zašlé slávy. Doslova jí vyrazily dech. Ve skutečnosti si je nemohla dost dobře dovolit, bylo to vydání, které pořádně zatíží její rozpočet. Ale koupila si je stejně, a k nim ještě bílé saténové lodičky a odpovídající bílou saténovou kabelku.

Kadeřnictví bylo hned naproti, a tak rovnou zašla i tam. Vlasy si nedala zkrátit, nýbrž jen zarovnat, ale nechala si na ně dát trvalou. Kadeřnice byla délkou a kvalitou jejích vlasů doslova nadšená a vlastně ji k trvalé přemluvila s tím, že zvlněné vlasy se teď hodně nosí a v televizi a ve filmech je má skoro každá herečka.

Kitty váhala, ale když jí o několik hodin později kadeřnice sundala natáčky, nemohla věřit svým očím. Ze zrcadla na ni hleděla známá tvář, ale tentokrát byla lemovaná nádhernou záplavou lehce zvlněných vlasů.

Z kadeřnictví Kitty zamířila rovnou do optiky a poprvé v životě vyzkoušela kontaktní čočky. Dávno předtím, než se bude konat ples, si na ně stihne zvyknout.

Až se Kitty na tom plese objeví, žádný z jejích známých ji nepozná. A rozhodně to bude nezapomenutelný večer.

Následující pondělí si jen tak z legrace řekla, že se do práce oblékne co nejlépe. To se od ní přece žádá, ne?

Vzala si krajkové bílé šaty, které si koupila před třemi lety, když byla na výletě v San Antoniu. Byly ve španělském stylu, což dobře ladilo s jejími tmavými vlasy a olivovou pletí. Kolem výstřihu a na lemu dlouhé sukně měly jemnou výšivku.

K šatům si obula boty s vysokými podpatky a vzala si krajkové punčochy. A vůbec poprvé v životě si nechala vlasy rozpuštěné.

Na to, že šla jenom do práce, to bylo až příliš honosné oblečení, ale připadala si jako úplně nová žena. A její šéf po ní přece chtěl, aby vylepšila své ima-ge! Vhodnější chvíli, kdy na něm vyzkoušet nový vzhled, už nenajde.

Když stála před velkým zrcadlem ve své ložnici, byla tím, co vidí, doslova nadšená. Přestože ještě pořád měla nevábné brýle s tlustými kovovými obroučkami, vypadala rozkošně. Dala si neuvěřitelně záležet na make-upu. Když se k tomu připočítal také její nový účes, cítila se neuvěřitelně žensky.

Když si brala kabelku a krajkový šál, přemítala, co tomu asi její šéf řekne.

Byla připravená na všechny možné druhy reakcí od mírného překvapení po netečnou lhostejnost. Ale to, čeho se jí dostalo, byl nevěřícný úžas.

Když přišla, Drew seděl ve své ordinaci, zahloubaný do karty nějakého pacienta. Nebyl oholený, což svědčilo o tom, že byl buď vzhůru celou noc, nebo musel jet k nějakému případu časně ráno a od té doby se nedostal domů.

V první chvíli vůbec nezvedl oči. Slyšel její kroky a zaklepání, ale nenamáhal se na ni podívat.

„Doneste mi kávu,“ zamumlal jenom. „Prosím,“ dodal. Hlavu měl pořád skloněnou.

Kitty pocítila neurčité zklamání, že si ani nenašel čas se na ni podívat, ale mlčky zamířila do kuchyňky a kávu mu nalila. Na podnos narovnala šálek i s podšálkem, ubrousek, lžičku, cukr a smetanu. Pak ještě z náhlého popudu přidala několik mandlových sušenek. Od sestry Turnérové věděla, že Drew obvykle nesnídá, ale jestli byl doopravdy vzhůru celou noc, jistě bude mít hlad.

Vstoupila do ordinace a postavila podnos na jednu z výsuvných desek jeho dubového stolu.

„Díky,“ zamumlal. Pořád ještě byl zabraný do čtení. Pak ale koutkem oka zachytil záblesk čehosi dlouhého a vlajícího. Vzhlédl.

Kitty si později říkala, že na těch několik vteřin nejspíš nadosmrti nezapomene.

Drewovi vypadla složka z rukou. Jeho tmavé oči s výrazem naprostého šoku klouzaly po jejím těle od hlavy až k patám. Nevěřícně, jako u vytržení zíral na nekonečnou záplavu nádherných vlasů, splývajících jí kolem obličeje přes ramena až ke štíhlému pasu.

„Panebože,“ vydechl. Říkal to přímo s nábožnou úctou.

Jeho upřený pohled ji znervózňoval. „Říkal jste, abych… abych s tím účesem něco udělala…“ vypravila ze sebe.

Prudce vstal od stolu. Bylo mu úplně jedno, že celá hromada papírů spadla na zem. Několika kroky se ocitl těsně u ní. Jako náměsíčník, jako zhypnotizovaný pomalu zvedl ruce a zabořil je do jejích dlouhých, hedvábných vlasů. Vychutnával jejich hebkost. Pak jí jeho prsty sklouzly na ramena.

Upřeně se jí díval do očí. Rty měl pevně sevřené. Obklopovalo je naprosté ticho prázdné ordinace. Stisk jeho prstů začal být téměř bolestivý

Jeho blízkost na ni nesmírně zapůsobila. Zdálo se jí, že snad i on musí slyšet, jak jí pod krajkovým živůtkem šatů divoce buší srdce. Bezděky pootevřela rty, protože měla pocit, že se nedokáže nadechnout.

Jeho oči sklouzly na její ústa. Upřeně se na ně díval. Zdálo se jí, že to trvá celou věčnost. A pak byl náhle těsně u ní a jeho tělo se přitisklo k jejímu.„Voníš jako stovky odrůd růží,“ zašeptal, když vdechl její parfém. „Říkám si… budeš také chutnat po růžích?“

Jako v transu se k ní začal sklánět. Ticho kolem nich bylo téměř hmatatelné.

A pak, ve chvíli, kdy se jeho rty téměř dotýkaly jejích… kdy byly tak blízko, že téměř cítila jejich chuť… se náhle rozletěly a s prásknutím zase zavřely vstupní dveře. Sestra Turnérova právě přišla do práce.

Drew ji okamžitě pustil a prudce couvl. Oči se mu zúžily a divoce se v nich zablesklo. „Zatraceně, běžte domů a vezměte si na sebe něco slušného!“ vyštěkl. „Něco, co se hodí do práce!“

Náhle se zdálo, že ho její vzhled do hloubi duše pobouřil, ale možná měl vztek i kvůli tomu, jak prudce na to on sám reagoval. „Okamžitě, slečno Carsonová! To si myslíte, že tady provozuju vykřičený dům?!“

Bolestně ji to ranilo. Nechápala, odkud se bere ta náhlá zuřivost. Copak ho pohled na ni doopravdy tak urazil? Skutečně je oblečená jako šlapka?

„A udělejte něco s tou svou zatracenou hřívou!“ vykřikl ještě zuřivě.

Dívala se na něj a do očí se jí draly slzy. Když odcházela z domova, připadala si tak nádherně! Zato teď se cítila nahá a pošpiněná. Bez jediného slova se obrátila a vyřítila se ze dveří. Proběhla kolem sestry Turnérové, která tam stála jako zkamenělá.

Sestra Turnérova zalapala po dechu.

„No panečku, to je nádhera!“ zavolala za ní. „Kitty, vypadáte úžasně!“

„Ne, to tedy nevypadám,“ zamumlala Kitty a polykala slzy a vztek. Popadla svou kabelku a šál. „Vypadám jako děvka. Musím jít domů, převléknout se do něčeho normálního a provést něco s těmi příšernými vlasy. Hned budu zpátky.“

Vyrazila ze dveří. Věděla přesně, co udělá: popadne první nůžky, které jí přijdou pod ruku, a ostříhá se dohola!

ČTVRTÁ KAPITOLA

Drew byl stěží schopen přemýšlet. Celou noc až do svítání strávil v nemocnici s malým pacientem, kterého přivezla záchranka s akutním zánětem slepého střeva. Přes všechny komplikace se zdálo, že operace dopadla dobře a chlapec bude žít. Ale Drew byl tak unavený, že skoro nevěděl, co dělá.

Zachoval se krutě ke Kitty, jejímž jediným hříchem bylo, že se před ním objevila jako zářící bílý anděl. Pohled na ni ho hluboce ranil. Až příliš živě mu připomněla Evu .ve velmi podobných šatech. Měla je na sobě právě ten večer, kdy ji požádal o ruku. Eva měla plavé vlasy, nikoliv tmavé jako Kitty, ale zrovna tak nádherně dlouhé. A také je nosila zvlněné a rozpuštěné, takže jí překrásně splývaly kolem obličeje.

Málem se ponořil do vzpomínek. Ale náhle si uvědomil jinou, mnohem děsivější věc.

Kitty teď prchá domů a pravděpodobně celou cestu pláče. A to jen kvůli jeho nesmyslnému výbuchu zuřivosti! Až se dostane domů, první, co udělá, bude pravděpodobně to, že začne hledat nůžky a –

Ta představa ho k smrti vyděsila. Pomyšlení, že by Kitty mohla zničit svoje vlasy, bylo naprosto příšerné. Prudce vstal od svého stolu a vrhl se ke dveřím.

„Za chvíli jsem zpátky. Naléhavý případ,“ křikl na sestru Turnérovou, zatímco se řítil k východu. Naštěstí bylo ještě příliš brzy na to, aby začali chodit pacienti. Před začátkem ordinačních hodin měl ještě odjet do nemocnice na vizitu, ale záležitost s Kitty nepočká. Skočil do svého mercedesu a s kvílením pneumatik se rozjel. Nejvyšší možnou rychlostí se řítil ke Kittinu bytu.

Do domu právě vcházela nějaká žena. Sotva odemkla vstupní dveře, protáhl se kolem ní.

„Počkejte, nemůžete sem jen tak “ ozvala se zaraženě.

„Zatraceně, to se ví, že můžu!“ odsekl zuřivě a řítil se nahoru po dvou schodech. Musel Kitty zastavit, než dojde k nějaké nenapravitelné škodě.

Kitty právě stála v ložnici, když uslyšela hlasité, prudké rány. Někdo zuřivě bušil na dveře. Bylo jí jasné, že musí urychleně něco podniknout, jinak takový hluk rozzuří ostatní nájemníky. Někteří z nich právě spali po noční směně.

Vyrazila ke dveřím a podívala se kukátkem, ale skoro to nebylo nutné. Stejně věděla předem, koho na chodbě uvidí.

„Běžte pryč!“ vykřikla zuřivě.

„Ne. Otevři dveře.“

Vypadal, že je odhodlaný stát na jejím prahu a bušit do dveří třeba celý den. Chvilku uvažovala, a pak konečně usoudila, že bude mnohem jednodušší přetáhnout ho přes tu jeho tvrdou lebku pánví, když bude uvnitř, než se s ním dohadovat přes dveře. A tak otevřela.

Vešel dovnitř a zavřel za sebou. Po divokém běhu do schodů pořád ještě nemohl popadnout dech. Upřeně se na ni díval.

Místo oněch bílých šatů na sobě měla župan. V pravé ruce svírala nůžky a zjevně se chystala udělat přesně to, z čeho měl takovou hrůzu. Dorazil doslova v posledním okamžiku. Tváře jí hořely a byly na nich viditelné stružky slz. Oči měla zarudlé pláčem. Její vlasy i rozcuchané vypadaly nádherně.

Natáhl se k ní a vyprostil jí nůžky z ruky. „To nesmíš udělat, Kitty,“ zašeptal tiše. „I když bych si to zasloužil. Byl by to zločin, ostříhat tak nádherné vlasy! Jsou neuvěřitelně krásné.“

Mlčky na něj hleděla. Rty se jí třásly.

Odhodil nůžky na nejbližší stůl a s povzdechem si ji přitáhl do náručí. Přitiskl ji k sobě.

Panebože, to objetí bylo tak důvěrně známé, tak příjemné… tak vzrušující!

Zabořil tvář do husté hřívy jejích vlasů. Začal se prodírat tou houštinou až k její šíji, k jejímu jemnému hrdlu. Přitiskl rty k její kůži… zpočátku něžně, ale vzápětí s hladovou touhou. Jeho paže se napjaly. Sklonil se a přitáhl ji k sobě. Ústy začal hledat její rty a v další vteřině je nalezl.

Chutnal po litrech a litrech kávy, kterou během noci vypil v nemocnici. Strniště na jeho tváři bylo drsné a hrubé, ale Kitty na tom nezáleželo. Omotala mu paže kolem krku a tiskla se k němu, jako by na tom závisel její život.

„Miluju tvoje vlasy,“ zašeptal se rty přitisknutými k jejím. V pevném objetí pomalu doklopýtali do ložnice. Položil ji na postel a sám vklouzl k ní. „Miluju ten dotyk, tu vůni, tu nádhernou délku. Nemůžeš si je… ostříhat,“ vypravil ze sebe ochraptěle. Znovu ji začal líbat.

Jeho ruce bloudily v záplavě vlasů, potěžkávaly je a vychutnávaly. A pak náhle vklouzly pod župan… pak na Kittinu tenkou spodničku… a pak pod ni. Dotýkaly se jejího těla, hladily je, jemně je zkoumaly, až se jí ze rtů vydralo zasténání, které vzápětí zaniklo v dalším polibku…Teprve mnohem později se od ní konečně dokázal odtrhnout. Odsunul se natolik, aby se na ni mohl podívat. Pohledem hltal její zrůžovělý obličej, rudé rty a rozšířené oči.

Župan zmizel kdovíkam a spodnička zůstala omotaná kolem Kittiných stehen. Díval se na tmavé vrcholky jejích pevných ňader a na lehké stopy, které zanechala na jejím těle jeho ústa. Nebránila se a podvolila se všemu, co s ní dělal. Upřeně se na něj dívala, jako by ho objímala pohledem.

„Byl jsem vzhůru celou noc…“ začal chraplavě.

„To má být omluva?“ vypravila ze sebe bez dechu.

„Nepotřebuju omluvy. Jestli ještě někdy přijdeš do práce oblečená tak jako dnes ráno, bez ohledu na slušnost nebo emancipaci se na tebe vrhnu a zmocním se tě přímo na podlaze ordinace!“

Dýchal ztěžka. A ona samozřejmě také. Ruce měla rozhozené podél těla a ležela naprosto nehybně, ale pořád ještě cítila žhavé záchvěvy doznívajícího vzrušení. V knihách se dočetla, že muži se mohou dotýkat žen takovým způsobem, jakým to dnes prováděl on s ní, ale až do této chvíle nechápala, jaké pocity může takové sblížení vyvolat.

Zkusmo se pohnula. Její tělo se pořád ještě nevzpamatovalo ze záblesku slasti. Zachvěla se.

Pobaveně ji pozoroval. Ne, neměl v plánu nechat to zajít takhle daleko, ale radostný úžas, se kterým ho vítala, a čiré potěšení, které dávala najevo, když se to stalo, ho tak odzbrojily, že se nedokázal zastavit. Líbilo se mu, že tak spontánně reaguje na milování. Líbilo se mu na ní úplně všechno. Už dlouhá léta nezažil okamžiky tak žhavé vášně. A jak právě zjistil, jeho tělo stále ještě divoce reagovalo na blízkost ženy. Ještě nebylo mrtvé a netečné.

Lehce se prsty dotkl její tváře a jemně ji pohladil.

Povzdechl si a zase si lehl k ní. Přivinul ji k sobě. Přilnula k němu celým tělem. Její hladká ňadra se tiskla k chloupkům na jeho hrudi. Kolem byl příšerný nepořádek: jeho košile se povalovala někde na podlaze ve společnosti opasku, kalhot a jejího županu. Ale bylo mu to úplně jedno.

Rukou zatápal po telefonu. Zvedl hlavu alespoň natolik, aby dokázal vymačkat čísla.

„Sestro Turnérova?“ zamumlal ospale. „Můžete prosím vás zavolat do nemocnice a říct jim, že na vizitu přijdu o dvě hodiny později? Měl jsem službu celou noc a musím se trochu vyspat. Kdyby se něco dělo, mám zapnutý operátor. Ano. Děkuju. Že ještě nepřišla? No, stejně budeme začínat později. Do té doby se určitě vrátí.“ Ospale se zasmál. „No jistě, to víte, že se s tím vyrovná. Vždyť mě zná a ví, co jsem zač! Když jsem nevyspalý, není se mnou rozumná řeč. Ano, to rozhodně. Díky.“

Zavěsil a přitáhl si ospalou, stále napůl omámenou Kitty k sobě. V dalším okamžiku oba usnuli.

Drew, který byl zvyklý využívat vzácných okamžiků volna ke krátkému spánku, se skutečně vzbudil přesně po dvou hodinách. Cítil, jak jeho paži cosi nezvykle tíží. Otevřel oči. A nad tím, co uviděl, jen zalapal po dechu.

Vedle něj ležela Kitty. Její drobná pevná ňadra byla obnažená. Jako závoj ji halila záplava nádherných vlasů. Vypadala jako obraz víly, který kdysi viděl. Doslova zářila. Byla nádherná a živoucí.

Jeho ruka se bezděky zvedla a dotkla se jejích ňader, obkroužila jejich tvar. Potěšilo ho, jak okamžitě reagují na jeho dotyk. Přestože Kitty spala, její tělo ho poznalo a vzepjalo se vstříc jeho pátrajícím prstům.

Zaúpěl a sklonil se k ní. Rty přejel po Kittině horké, jemné kůži. Zachvěla se a tiše zasténala. Bez dechu se k němu přitiskla.

Přes závoj spánku vnímala, jak se k ní tiskne pevné tělo. Cítila se žádoucí, krásná, nesmírně ženská. Zvedla paže a přitáhla k sobě Drewovu hlavu. Vzepjala se k němu a vychutnávala neznámý žár jeho úst, laskajících její nahou kůži.

„Panebože,“ vydechl ochraptěle. Opřel si čelo o její a snažil se ovládnout. „Co to dělám?“

„Mě se neptej,“ zašeptala rozechvěle, „já se v tom zas tak dobře nevyznám.“ Tiše se zasmála a vklouzla pod peřinu. „Ale ať je to cokoliv, vůbec mi nebude vadit, když v tom budeš pokračovat.“

Zvedl hlavu a ztěžka si povzdechl. Podíval se na ni. Setkal se s jejíma očima, přetékajícíma zvědavostí a ospalým potěšením. Bezmyšlenkovitě, bezstarostně ten úsměv opětoval.

Vzal její obličej do dlaní. Sklonil se a něžné ji políbil. „Budu muset jít na tu vizitu,“ povzdechl si.

„A já do práce,“ zašeptala.

Jeho tělo se neklidně pohnulo a přitisklo se k jejímu. Pocítil bolestnou touhu. Znovu by ji mohl mít. Oba s tím byli srozuměni beze slov.

Ale co si počít potom? Jeho rty se váhavě odtáhly. Dlouho hleděl do jejích něžných očí.

Viděla, že přemýšlí. A o několik vteřin později poznala, jak se od ní v duchu odpoutává. Náhle byl nesmírně vzdálený. V tu chvíli jí bylo jasné, že k ničemu dalšímu už mezi nimi nedojde. Znovu zvítězilo jeho sebeovládání. V žádném případě si nedovolí ztratit hlavu úplně.

Pomalu stáhla ruce. Ležela nehybně a mlčky se na něj dívala.

Překulil se na bok, spustil nohy z postele a vstal. Natáhl na sebe košili.S potěšením ho pozorovala, jak se obléká. Měla by se cítit zahanbená, ale vůbec to tak nebylo. V té chvíli ji poprvé napadlo, že je do něj zamilovaná.

Jeho oči sklouzly k posteli, kde stále ještě ležela. Kitty se snažila, jak mohla, aby se netvářila přehnaně majetnicky.

„Obleč se,“ řekl tiše. „Oba máme spoustu práce.“

Už se na něj radši ani nepodívala. Posadila se a stáhla ze sebe zmuchlanou spodničku. Vstala z postele a odhodila si vlasy na záda.

Vzal ji za ramena, uhladil dlaněmi její hřívu a pohladil ji po jemné, horké kůži. „Nebudu lhát a tvrdit, že se mi to nelíbilo,“ řekl tiše. „Bylo to nádherné. Ale pro mě je to pořád ještě… příliš brzy,“ dodal ztěžka.

Vzhlédla k němu. Tiše se mu dívala do očí. „Byl jsi doopravdy se mnou?“

„S tebou, ne s duchem,“ odpověděl, protože pochopil naprosto přesně, co míní tou otázkou. „Jsi nesmírně přitažlivá a určitě už sis všimla, jaké účinky na mě mají tvoje vlasy.

Vždyť jsi to viděla v ordinaci, jak jsem se najednou přestal ovládat! A pak jsem se strašlivě bál, že si je ostříháš, než se sem dostanu.“ Trpce se zasmál. „To bych si radši podřízl vlastní hrdlo. Jsou to nádherné vlasy.“

Odhodila je z obličeje. „Proč tě to tolik rozzuřilo?“ zeptala se zpříma.

„Ten večer, kdy jsem požádal Evu o ruku, měla vlasy zrovna takhle rozpuštěné a zvlněné. Na sobě měla bílé krajkové španělské šaty, které se neuvěřitelně podobaly těm tvým,“ vysvětlil. „Vůbec jsem nebyl připravený na to, že přijdeš do ordinace a budeš vypadat tak dokonale jinak.“

„Chápu. Je mi to líto,“ vypravila ze sebe skrz zaťaté zuby.

„Za to se nemusíš omlouvat,“ odpověděl prudce.„Vypadáš úžasně, Kitty! Nos vlasy rozpuštěné, kdykoliv se ti zachce. A já se pokusím nedávat najevo své nadšení.“

„Nadšení?“ zeptala se škádlivě.

Vzal ji kolem pasu a sepjal ruce na jejích zádech. Přitiskl ji k sobě. „Byla to ta nejdivočejší touha, jakou si dovedu představit,“ odpověděl a majetnicky si ji prohlížel. „Chci tě. Myslím to vážně. A když se tě dotýkám, nemyslím na žádnou jinou ženu.“

„Ale vzápětí si to vyčítáš. Máš kvůli tomu pocit viny.“

Pomalu pokrčil rameny.

„Ano, to je pravda. Miloval jsem Evu. A nikdy na ni nezapomenu. Nejsem schopen ani ochoten se těch vzpomínek vzdát.“ Díval se jí přímo do očí. „Není to možné. Miloval jsem ji až příliš. Můžu ti nabídnout vášnivé polibky. Můžu s tebou spát. Bůh ví, že bych v tom pokračoval moc rád. Ale to je všechno.“ Povzdechl si. Doopravdy se snažil být k ní absolutně upřímný. Paže se mu napjaly. „A sex sám o sobě nestačí.“

Očima sklouzla na chloupky na jeho hrudi, které byly vidět pod rozepnutou košilí. Zatoužila se jich dotknout, pohladit ho v těch místech, ale neudělala to. Chtěl ji. Jenže stále ještě miloval Evu. A vždycky to tak bude.

„Můžeme být přátelé,“ řekl. „Dokonce… intimní přátelé. Zatraceně se mi líbíš, Kitty. A mám tě rád. Rozumím si s tebou a oceňuju, že dokážeš vždycky na rovinu říct, co si myslíš.“

Vzhlédla. „Přátelé.“

„Nebo milenci, jestli chceš,“ upřesnil bez obalu. Stísněně se zasmála. „Celému městu na očích? Víš, co z toho bude řečí?“

„Obávám se, že těm se stejně nevyhneme. V tvém obličeji se dá číst jako v knize. Bude jim to jasné okamžitě.“

„To máš asi pravdu.“ Vymanila se z jeho sevření, sehnula se a zvedla svůj župan. Přehodila ho přes sebe. Začínala jí být zima.

Došel k ní a vzal ji za bradu. „Nemůžu tě milovat,“ řekl stroze. „Nemůžu ti nabídnout manželství.“

„Já vím.“ Zavázala si pásek županu. „A já nemůžu přijmout nic menšího.“ Odvrátila se. „Chci mít manžela a děti.“

Zhluboka, smutně si povzdechl. „Je mi líto.“

„S tím se nedá nic dělat. Já ti nic nevyčítám. Kdybych v minulosti potkala někoho tak výjimečného a prožila s ním něco tak úžasného, jako se to podařilo tobě, nejspíš bych se taky upínala na své vzpomínky.“ Obrátila se a pohlédla na něj. „Ale je mi teprve dvacet čtyři let a mám pocit, že mám celý život před sebou. Prostě nemám žádné vzpomínky, ze kterých bych mohla žít.“

Vrazil ruce do kapes. „To věřím.“

Zhluboka se nadechla. Vzápětí se rozkašlala. „Dnes je ve vzduchu hodně pylu,“ zamumlala, popadla svou kabelku a začala hledat inhalátor. Nechávala si je všude: jeden měla na nočním stolku, jeden v kabelce, jeden v kapse bundy, ve které chodila na procházky. Když je použila včas, měla velkou šanci, že hrozící záchvat zažehná.

Několikrát s přestávkami vdechla. Posadila se na postel. Už jí bylo mnohem lépe. „Ráno jsem šla do práce pěšky,“ přiznala.

„To byla ale hloupost.“

Pokrčila rameny. „Jenže venku bylo tak nádherně, a já miluju květiny,“ řekla s nostalgickým úsměvem. „Život není spravedlivý, co? Vždycky jsem mívala zahrádku, když jsem ještě bydlela s tátou. Jakmile všechno rozkvetlo, měla jsem dýchací potíže, ale prostě jsem si vzala dýchací masku a okopávala jsem záhonky stejně.“

„Alespoň ti nevadí užívat léky,“ prohlásil. „Mám pacienty, kteří se tak stydí za to, že by měli brát nějaké prášky, že si je vůbec ani nevyzvednou.“

„A pak se s nimi potkáš ve dvě hodiny ráno na pohotovosti, co?“ ušklíbla se.

Usmál se. „Přesně tak.“

Vzal si hodinky, které si předtím odložil na její noční stolek. Když se na ně podíval, protáhl obličej. „Panebože, to je ale hodin! Přijdu strašně pozdě.“

„Já taky.“

Zapnul si košili, navlékl si hodinky na zápěstí a sáhl po saku. Z kapsy kalhot vytáhl hřeben, zašel k ní do koupelny a hladce si učesal vlasy.

„Potřeboval by ses oholit,“ prohodila, když vyšel ven.

„To mi povídej! Zrovna jsem se k tomu chystal, když jsi vešla do ordinace, krásná jako Venuše.“

„Řekl jsi, že si mám něco provést s vlasy a nosit jiné oblečení. Udělala jsem jenom to, o co jsi mě výslovně žádal!“ prohlásila jedovatě.

„Ale mělo to být proto, aby ses líbila Guyi Fentonovi nebo Mattu Caldwellovi,“ odsekl a zamračil se. „Ne mně!“

Založila si ruce na hrudi. „Tak to je mi líto.“

Rukou si pročísl vlasy, takže z jeho pečlivého účesu nic nezbylo. Pohled na ni nedokázal snést. Probouzel v něm příliš ostrou touhu.

„Uvidíme se v ordinaci,“ zamumlal. „Řekl jsem sestře Turnérové, že se potřebuješ vzpamatovat a že zřejmě přijdeš později. Viděla, že jsi byla nešťastná, a taky samozřejmě pochopila, že je to kvůli mně.“ Povzdechl si. „Je mi to líto,“ dodal. Oči mu sklouzly na rozházenou postel, a pak zpátky na ni. „Ale z toho, co se dělo tady, nelituju jediné vteřiny.“ Ramena jí ztuhla.

„To muži nikdy nelitují,“ zamumlala. Nadzdvihl obočí.

„Jak to myslíš? Můžeš mi to vysvětlit?“

„Asi ne.“ Vykročila ke dveřím. Chytil ji za ruku, než stihla vzít za kliku, a obrátil ji k sobě. „Na ten ples se mnou půjdeš,“ řekl pevně. „Víš jistě, že to chceš?“ Přikývl.

„No tak dobře.“

Jeho oči sklouzly po jejím těle v koupacím plášti až k jejím drobným hezkým nožkám.

Pak se znovu vrátily k jejímu zrudlému, posmutnělému obličeji. „Někdy je pro mě dost těžké nezapomínat, že jsem doktor. Máš rozkošná ňadra.“

Zrudla.

„Přivádí tě to do rozpaků?“ zeptal se jemně a přistoupil k ní blíž. „To není nutné. Živé duši neřeknu, co všechno o tvém těle vím. Nikdy!“ dodal slavnostně.

Zrudla ještě víc. Sklopila oči. „Nikdy jsem nic podobného nedělala,“ ozvala se.

Povzdechl si. Jemně se dotkl jejích dlouhých vlasů. „Jsi ještě dost mladá, aby sis to dokázala doopravdy užít, když je něco poprvé.“

S obavami vzhlédla. „Chceš říct, že tobě se to nelíbilo?“ vyhrkla.

V očích mu zajiskřilo. „Zatraceně, samozřejmě, že se mi to líbilo,“ vypravil ze sebe skrz zaťaté zuby. „Myslíš, že jsem nepochopil, že jsi úplně nevinná? Taková věc se nedá nepoznat.“

„Ale… smál ses.“

„Ano.“ Sklonil se k ní a něžně ji políbil na víčka.„Bylo to tak sladké, když jsi byla všude kolem mě! A slyšel jsem tě vykřiknout vzrušením. Poprvé, panečku… a bylo to se mnou.“

„Když to bylo poprvé pro tebe, tak…“ začala váhavě.

„Prožíval jsem to podobně silně jako ty,“ přiznal šeptem a usmál se při té vzpomínce. „Bylo to s jedním o dost starším děvčetem. Hrozně se bála, aby náhodou neotěhotněla, takže jsme to nedotáhli úplně do konce. Ale i tak se mi to zdálo nádherné.“

„A pak, dodatečně… jsi byl v rozpacích? Nebo jsi toho litoval?“

„Připadal jsem si trochu provinile,“ přiznal. „Byl jsem vychovávaný v přesvědčení, že k určitým věcem by mělo docházet jedině v manželství.“

„Já taky.“

Neodvažovala se vzhlédnout.

Vzal ji za bradu a přiměl ji, aby se na něj podívala. „Jenže v životě to někdy není tak jednoduché, co?“ zamumlal.

„Já ničeho nelituju,“ řekla. „Bylo to krásné… a tak intimní.“

„Ano.“ Něžně ji políbil na čelo. Zaplavily ho pocity, o kterých si myslel, že už se v něm nikdy znovu neprobudí. „Intimní.“

„Nikdy bych to nedopustila, kdyby to byl někdo jiný než ty.“

Pustil ji. Zřetelně cítila, jak se stahuje do sebe. „No, musím se zajít domů oholit,“ prohlásil. „Dej si něco k jídlu a přijď do práce. Odpoledne bude pořádně rušno.“

„To bych řekla.“

Otevřel dveře. Ale jeho černé oči ještě jednou vyhledaly její. Vypadala tak zranitelně! Náhle se mu ani trochu nechtělo od ní odejít.„Netrap se, Kitty! Nenech si kazit náladu výčitkami svědomí,“ nařídil jí.

„A ty je snad nemáš?“ zeptala se hořce.

Zamračil se. Na to radši nechtěl myslet. Jeho svědomí se ozve, to bylo celkem jisté. Pokrčil rameny, neurčitě se usmál a vyšel ze dveří.

Kitty se vrátila do práce. Předstírala ze všech sil, že ji netrápí nic jiného než Drewův ranní výbuch vzteku. Sestra Turnérova, která neměla ponětí, co se dělo potom, se s tím vysvětlením spokojila. Ale dobře si všimla, že si Kitty znovu svázala vlasy do pevného drdolu a že má na sobě zase své obvyklé fádní, nepopsatelné oblečení, v jakém chodívala do práce vždycky. Drew možná lituje toho, co jí řekl, ale Kitty už zjevně nehodlá pokoušet své štěstí znovu.

Vrátil se z vizity v nemocnici a zadíval se na ni. V jeho očích na okamžik probleskl podivně raněný výraz. Ale neřekl ani slovo, vešel do ordinace a krátce nato se začal věnovat prvnímu pacientovi.

Z jeho chování Kitty pochopila, že hodlá předstírat, že mezi nimi nikdy k ničemu nedošlo. A byla odhodlaná hrát to divadlo s ním. Říkala si, že jejich vzájemné soužití v ordinaci bude mnohem snesitelnější, když navenek zkrátka on zůstane šéfem a ona jeho asistentkou. Snažila se o to. Tento den a pak i další, které následovaly.

Vzpomínky se v ní probouzely jen v noci. Byly tak živé, že skoro nemohla spát. Převalovala se na posteli, snila o tom krátkém okamžiku sblížení, který s Drewem sdílela, a trápila se touhou.

Jenže tohle se on nikdy nedoví. Pokud šlo o skrývání pocitů, začínala být opravdová přebornice.

Na letní dobročinný ples se chystala bez sebemenšího nadšení.

Oblékla si své krásné zelené šaty, ale k tomu, aby si připadala jako Popelka, měla na míle daleko. Z duše litovala, že si tehdy ty šaty koupila, protože až je Drew uvidí, to první, co ho napadne, bude, že to byl on, kdo jí poradil tuhle barvu a střih. Ale nedalo se nic dělat. Nemohla zkrátka jít a koupit si jiné, protože na další podobně velkou investici její rozpočet rozhodně nestačil.

Už byl skoro čas odejít, když jí Drew zavolal, že musí jet do nemocnice k naléhavému případu a že se sejdou až ve Společenském klubu. Ve skutečnosti ji to nijak zvlášť nepřekvapilo. Sama pro sebe se trpce usmála. Moc dobře věděla, že kdyby doopravdy chtěl, jistě se mohl domluvit s nějakým jiným doktorem, aby za něj zaskočil.

A tak vměstnala sebe i své dlouhé taftové šaty do nepatrného prostoru ve svém malém bílém autě a odjela na ples sama. Zaparkovala, vystoupila, pohodila hlavou, až se jí rozpuštěné zvlněné vlasy nádherně rozlily po zádech, sevřela v rukou svou večerní kabelku a vstoupila do klubu.

Manželé Coltrainovi stáli u vchodu a jménem organizátorů vítali hosty.

„Nech mě, budu hádat,“ prohlásila Lou, když Kitty přivítala. „Drew musel do nemocnice kvůli nějakému naléhavému případu.“

„Jak jinak,“ zamumlala Kitty.

Jeb to nijak nekomentoval. Usmál se, pozdravil se s Kitty a pak se za ní díval, jak úplně sama kráčí ke stolu s občerstvením.

Lou se zlehka dotkla jeho paže. „Bojuje s tím,“ zašeptala mu do ucha.

„Zatraceně,“ zamumlal a překryl svými prsty její ruku. „Snadno mohl někomu říct, aby za něj dnešní službu vzal.“

Lou se k němu přivinula a na okamžik si opřela plavou hlavu o jeho rameno. „To je těžká věc. Cesta za láskou je trnitá.“

Zadíval se na ni a jeho modré oči se rozzářily. „Ale odměna stojí za všechno úsilí,“ prohlásil.

Lou se usmála. Jeb sklonil hlavu a něžně ji políbil.

„No tak, nechte toho!“ ozval se za nimi Matt Caldwell škádlivě. „Že se nestydíte takhle na veřejnosti!“

Oba se začervenali. Byli svoji už půldruhého roku, ale pořád ještě si připadali jako novomanželé.

Matt vypadal ve večerním obleku neodolatelně. Černé vlnité vlasy měl pečlivě učesané a v jeho štíhlém snědém obličeji jiskřily tmavé oči. Byl stále ještě svobodný a ženy v Jacobsville se shodovaly na tom, že je skvělá partie, ale jak se zdálo, jeho srdce žádná z nich získat nedokázala. Nikdy neměl nouzi o dámskou společnost, ovšem dnes večer proti všem svým zvykům přišel sám.

„Tak kdepak je Kitty?“ zeptal se s potměšilým úsměvem.

Jeb a Lou zrudli ještě víc. „Matte…“ začala Lou přiškrceně.

Matt mávl rukou. „To je v pořádku,“ prohodil s úsměvem. „Je mi úplně jasné, proč jste mě pozvali. Mám Kitty docela rád. A stejně zrovna nemám žádné děvče, které bych měl chuť s sebou přivést. Takže kde je?“

„Někde poblíž mísy s punčem,“ povzdychl si Jeb. „Měla sem přijít s Drewem, ale odvolali ho k nějakému naléhavému případu.“

Matt se zadíval ke stolu s občerstvením a očima pátral po Kitty. Když ji uviděl, na tváři se mu objevil výraz naprostého úžasu. S Kitty se znal od střední školy; byla o čtyři ročníky níž než on. Ale v životě ji neviděl… takhle.

„Chudák Drew,“ prohodil zamyšleně. „No, jeho škoda! On ztrácí, já získávám. Tak nashle!“

Vyrazil přímo ke Kitty. Známým, kteří ho zdravili cestou, stěží odpovídal. Prodíral se davem a blížil se k ní neodvratně jako vystřelený šíp. Konečně došel až k ní a zastoupil jí cestu.

„Ty budeš jistě Popelka,“ prohodil s úsměvem a obřadně se uklonil. „Nuže, princ právě dorazil.“

Rozesmála se. Její posmutnělá tvář se rozzářila. Když ji vzápětí vyzval k tanci, vděčně mu vklouzla do náručí. Samozřejmě věděla, že si dělá legraci, ale přesto se náhle cítila jako královna plesu. Kapela právě hrála nádherný waltz, což byl tanec, který výborně uměla. A Matt také.

Vířili po parketu, uneseni ničím nezkaleným potěšením z tance. Ostatní páry jim uhýbaly z cesty. Matt měl oči jen pro krásnou Kitty. Doopravdy jí to slušelo; místo brýlí měla kontaktní čočky a při každém pohybu kolem ní vířila záplava nádherných vlasů. O Mattovi se říkalo, že snad má zájem o vdovu Elysii Craigovou-Nashovou, ale v této chvíli se zdálo, že ho Kitty dočista okouzlila.

A právě v tom okamžiku se Drew objevil ve dveřích.

Jak se ukázalo, onen naléhavý případ, kvůli kterému musel do nemocnice, byla jen drobná řezná rána, kterou spravil jediný steh. Sotva to vyřídil, přijel do Společenského klubu. Zamířil k Jebovi a Lou, ale ti byli zrovna zabráni do hovoru s Jane a Toddem Bur-keovými, takže jim jenom mávl na pozdrav a vstoupil do sálu. Viděl, že na parketě nastal nějaký rozruch a všichni se tím směrem dívají, a tak tam vyrazil i on, aby zjistil, co se děje.Pohled, který se mu naskytl, ho dokonale vyvedl z míry. Po parketu kroužila jeho asistentka s nejbo-hatším a nejpřitažlivějším svobodným mladým mužem z Jacobsville. A podle výrazu jejího obličeje se dalo soudit, že je dokonale šťastná. Ti dva vypadali, jako by se vznášeli v nebi.

PÁTÁ KAPITOLA

Kitty si připadala jako princezna. V Mattově náručí vířila po parketu a s přivřenýma očima vychutnávala nádherný, pomalý rytmus waltzu. Tvář jí zářila a v oslnivém světle křišťálových lustrů se zdála překrásná. Byly to vzácné okamžiky dokonalého štěstí. Kitty nevnímala nic kolem sebe. Neexistovala minulost ani budoucnost, nýbrž jen tato jediná chvíle, hudba a zářivé barvy.

Potom waltz dozněl a sálem zabouřil divoký potlesk. Matt Kitty objal a ona to objetí opětovala. Pořád ještě byla jako omámená opojnou radostí z toho, že poprvé po dlouhých letech zase tančí.

„To bylo skvělé!“ vykřikla s nadšením Mattovi do ucha. „Prostě bezvadné!“

Rozesmál se. „Jste úžasná tanečnice, slečno Carsonová!“ prohlásil a usmál se na ni.

„Ty taky. Minul ses povoláním.“

Pokrčil rameny. „Člověk si tancem moc peněz nevydělá, ale obchodování s koňmi v tomto ohledu funguje docela dobře.“

To jeho „docela dobře“ ve skutečnosti znamenalo, že jeho firma Caldwell Enterprises byla na seznamu pěti set nejúspěšnějších podniků. Jeho obchodní impérium zahrnovalo firmy působící i v jiných oborech, takže když se některé z nich nedařilo, ty ostatní jakýkoliv propad vyrovnaly. Matt byl rodák z Jacobsville, obyčejný chlapec, který zkrátka udělal štěstí. Všechno se mu dařilo… až na jistou temnou kapitolu jeho života, která vrhala stín na jeho minulost…

„Jak vidím, bavíte se dobře, slečno Carsonová,“ ozval se za Kitty chladný hlas.

Kitty se prudce obrátila. Tváře jí zrudly a náhle nemohla popadnout dech. Setkala se s ledovým pohledem svého šéfa.

„To ano, doktore Morrisi,“ vypravila ze sebe. Stále ještě byla jako omámená. Zelené oči jí zářily. „Netančila jsem celé věky.“

Drewův pohled sklouzl dvakrát sem a tam po jejích zelených šatech. Zdálo se, že od nich nemůže odtrhnout oči.

Mattovi nikdo nemusel nic vysvětlovat. Nadzdvihl obočí a rychle se rozhlédl, aby si našel záminku.

„Omluvíte mě na chvilku?“ zeptal se zdvořile. „Musím si promluvit s Justinem Ballengerem o jednom svém stádu, o které se mi s Calhounem stará. Hned se vrátím, Kitty.“ Mrkl na Kitty a pokývl Drewovi. Pak rázným krokem vyrazil rovnou k bratrům Ballengerovým a jejich manželkám.

„Pokud jsi přišel kvůli mně, nebylo to nutné,“ řekla Kitty Drewovi. Nebyla v tom žádná zášť. Kitty moc dobře věděla, že s tím, co její šéf cítí ke své zesnulé ženě, on sám nemůže vůbec nic dělat. „Mattovi to jistě nebude vadit, když mě pak doprovodí domů.“

Vypadal doopravdy nesvůj, a to i přesto, že mu to ve večerním obleku úžasně slušelo. Ruce vrazil do kapes a tvář měl zachmuřenou. Zřejmě jen stěží přemáhal vztek.

„Nechceš zajít ke stolu s občerstvením? Mohli bychom si dát něco k pití,“ nadhodila, když se mlčení protahovalo příliš dlouho.Rozhlédla se kolem a uvědomila si, že spousta lidí je kradmo pozoruje. „Všichni se na nás dívají.“

„Dívají se na tebe! A není divu v takových šatech!“ odpověděl tiše. „Vypadáš nádherně. Matt už ti to určitě taky řekl.“

„Vlastně ani ne. Ale aspoň se na mě usmívá.“

Nervózně se ošil. „Není mi zrovna do smíchu,“ zavrčel. „Vlastně tady vůbec nechci být.“

Srdce se jí sevřelo lítostí. „To si dovedu představit,“ prohodila. „Určitě máš za sebou dlouhý den. Tak nechceš jít radši domů? Kvůli mně se obtěžovat nemusíš. Doopravdy.“

„Postrádat mě zjevně nebudeš,“ zavrčel napůl sám pro sebe, když viděl, že Matt míří jejich směrem. „Jsem tady stejně nadbytečný.“

V dalším okamžiku se k nim Matt připojil a vzal Kitty za ruku.

„Jsem rád, že se ti podařilo přijít, Drewe,“ prohodil. „Přivedl sis s sebou někoho?“

Drew vrhl rychlý pohled na Kitty. Ta se jeho očím zarytě vyhýbala.

„Ne,“ řekl ploše.

Matt se potěšené zasmál. „To mě vůbec nepřekvapuje. Ty si nikdy nikoho nepřivedeš! Ale je dobře, že aspoň občas vyrazíš do společnosti. Člověk přece nemůže žít pořád jenom v minulosti.“ Jeho úsměv byl náhle o poznání trpčí. „O tom já vím svoje.“

Kitty vzhlédla. Náhle jí připadalo, že kamarádský a věčně usměvavý Matt, kterého léta zná, je někdo docela jiný někdo, kdo také poznal bolest a zármutek.

Matt se na ni podíval. „Nechceš si zatancovat? Tedy… pokud nemáš nic dalšího, co bys chtěla Drewovi říct?“ dodal s úsměvem.

„Ne,“ odpověděla tiše. „To nemám.“ Zaváhala. „Jenom… jak to dopadlo s tím naléhavým případem?“„Dobře,“ ujistil ji. „Ale určitě nebude na škodu, když to cestou domů ještě zkontroluju.“ Nepřiznal, že onen naléhavý případ bylo jenom obyčejné říznutí, na které stačil jediný steh.

„Tak zatím dobrou noc,“ řekla Kitty. Ze všech sil se snažila nevypadat tak zoufale, jak se cítila.

Drew se díval, jak odchází s Mattem Caldwellem. Ti dva se drželi za ruce. Guy Fenton stál o kousek dál u stolu s občerstvením a povídal si s hezkou drobnou černovláskou. Pozdravil je, a když si prohlížel Kitty, obdivné hvízdl. Drew sám pro sebe tiše zaklel, otočil se na podpatku a rázně vyrazil k východu.

„Jen se na to podívej,“ řekla Lou Coltrainová svému manželu šeptem a zatahala ho za rukáv. „V životě jsem neviděla, aby byl Drew takhle zamračený.“

„Proč se sem tedy vůbec obtěžoval chodit?“ nadhodil Jeb Coltrain zvědavě. „Od začátku tím plesem vůbec nebyl nadšený. Souhlasil jen proto, aby měl Kitty kdo doprovodit, jenže ona nakonec stejně přijela bez něho. To, že se tu objevil, má jen jediný výsledek: Kitty se cítí mnohem hůř.“ Díval se na její strnulý obličej, z něhož po Drewově odchodu zmizela všechna radost. „Snaží se, aby to na ní nebylo vidět.“

Lou potřásla hlavou. „Chudinka. Vsadím se, že teď bude celý zbytek večera polykat slzy a… No ne! To mě podrž! Vidíš to samé co já?“

Nevěřícně se dívala, jak se Drew náhle zarazil v půlce kroku, znovu se otočil na podpatku a vyrazil zpátky do sálu.

Jeb se pousmál. „Zázraky se občas dějí.“ prohodil zamyšleně.

Kitty otupěle hleděla do sklenky punče. Skoro nevnímala hudbu ani hovor. Matt a Guy, kteří stáli vedle ní, se stejně bavili o šlechtění dobytka.

Než si uvědomila, co se vlastně děje, sklenička s punčem jí náhle zmizela z ruky a ocitla se odložená na stole. V další vteřině už ji Drew táhl na taneční parket.

Přitiskl ji k sobě těsněji a pomalu vykročil v rytmu něžného, svůdného blues.

Kittino srdce se divoce rozbušilo. Drewova ruka se pohnula a jeho prsty se propletly s jejími. Tváří se třel o její spánek, až ji přiměl, aby si položila hlavu na jeho rameno. Jeho pohyby byly obratné a plynulé. Vedl ji s nádhernou jistotou.

„Tančíš jako víla,“ zašeptal jí do ucha.

Zachvěla se. Nezmohla se na slovo, protože si náhle uvědomila, že se právě splnil její sen. On se vrátil. On se vrátil!

Jeho paže se napjala. Přitiskl ji k sobě blíž. Vnímal její hebkost, a ten pocit mu stoupal do hlavy jako opojné víno. Vůbec si neuvědomil, že by si snad na Kitty chtěl činit nějaké nároky… ale jen do chvíle, kdy viděl, jak ji Matt drží za ruku. V tom okamžiku se v něm probudily majetnické pocity. Zatoužil vrhnout se na toho vetřelce a roztrhat ho na kusy – což bylo doopravdy k smíchu u člověka, který si ošklivil jakékoliv násilí.

Kitty nádherně voněla; měla lehký parfém s květinovou vůní. Byla to dobrá volba, protože jí zjevně také nepůsobil žádné dýchací potíže.

„Tančíš výborně,“ zamumlala s evidentním potěšením. Oči měla zavřené a vypadala, jako by se v duchu vznášela kdesi mezi nebem a zemí.

„Kdysi jsem tanec doslova miloval. Ale netančil jsem už léta.“ Stiskl její prsty. „Domů tě odvedu já.

1 když jsem tě sem nepřivedl, tenhle večer jsi moje. Nenechám tě, abys odsud odešla s Mattem Caldwellem! Asi bych ho musel uškrtit.“

Srdce jí poskočilo. Přitiskla tvář k jeho horkému hrdlu a znovu se zachvěla.Chraplavě vydechl. Nevzpomínal si, kdy se naposled cítil takhle. Snad to mohlo být na některé z prvních schůzek s Evou. Teď si rozhodně připadal, jako by se vrátil do chlapeckých let: jako by byl znovu nevinný, rozechvělý touhou a plný snů a nadějí.

Rty se otřel o její ucho. „Měl jsem pravdu,“ zašeptal chraplavě. „Zelená ti dokonale padne. A ten parfém… nedráždí tě ke kašli?“

„Jen… trochu,“ vypravila ze sebe rozechvěle. Jeho blízkost v ní probouzela touhu. „Ale některé dámy tu mají opravdu těžké vůně, a to je mnohem horší. Když se k nim dostanu moc blízko, pokaždé se mi špatně dýchá.“ Během řeči několikrát křečovitě zakašlala.

Drew se zastavil rovnou uprostřed parketu. Pevně ji svíral v náručí.

„Kde máš inhalátor?“

Otevřela kabelku a rychle ho vylovila. Chvatně několikrát vdechla. Zamračila se, když viděla, že je skoro prázdný.

„To jsi nezkontrolovala, kolik toho tam ještě zbývá?“ zavrčel, protože i on slyšel, že náplň dochází. „To je pěkně nebezpečné, Kitty.“

„Doma mám další. To bude v pořádku.“

„Kufřík mám s sebou v autě. Kdyby došlo na nejhorší, můžu ti dát epinefrin. To by mělo záchvat zastavit. Nebo tě odvezu na pohotovost. Přestaň se chovat takhle lehkomyslně.“

„Byla jsem dnes večer tak rozčilená, že jsem si nedávala pozor,“ řekla chvatně na svou obranu.

Zhluboka se nadechl. „Já upřímně řečeno taky,“ přiznal. „Ale co se týče toho naléhavého případu, doopravdy to tak bylo,“ dodal. „Nebyla to jen výmluva, abych sem nemusel jít. Byl to malý Adams, ten, co má cystickou fibrózu. Řízl se do prstu. Nic zas tak vážného, ale znáš jeho matku!“

„To tedy ano,“ souhlasila Kitty se smíchem. „Upřímnou soustrast!“

Díval se jí do očí. Jejich výraz snadno dokázal rozluštit. „Ty si stejně myslíš, že jsem se z toho chtěl vyvléknout, viď? Ale tak to není. I já se na tenhle ples těšil.“

„Vždyť to vypadalo, že mě tu hodláš nechat s Mattem.“

„Nejdřív ano,“ souhlasil tiše.

„Tak proč ses vrátil zpátky?“

Přitáhl si ji do náručí. „Až to sám pochopím, dám ti vědět. Pojď tančit!“

Znovu vykročili po parketu. Zapomněla na všechny své výhrady, přitiskla se k němu a dokonale se poddala jeho vedení.

Po zbytek večera už ani jeden z nich netančil s nikým jiným. Pak nasedli každý do svého auta a Drew jel za ní, dokud nedorazili na parkoviště před domem, kde Kitty bydlela. Tam vystoupil a doprovodil ji až ke dveřím.

„Jdeš ráno do kostela?“ zeptal se. Vypadal, že se mu nechce jen tak odejít.

„To bych mohla,“ připustila.

„Tak tě tu vyzvednu v půl jedenácté, jestli se nepřihodí nic nečekaného. Kdybych se sem nedostal, zavolám ti.“

Tiše, zvědavě si prohlížela jeho štíhlý obličej. Dnes večer se mezi nimi cosi změnilo. Ještě přesně nechápala, co vlastně, ale cítila to naprosto zřetelně.

Povzdechl si a vzal její obličej do dlaní. „Nechce se mi od tebe odejít,“ zašeptal a sklonil se k jejím rtům.

Líbal ji zpočátku něžně, a pak hladově, hluboce. Tiskla se k němu a poddávala se jeho dobyvačným ústům.

Konečně pomalu a váhavě odtrhl rty od jejích. Dýchal stejně přerývaně jako ona. „Po mši bychom si mohli udělat piknik, co říkáš? Zabalím nějaké dobré jídlo, a pak se pro něj zastavíme.“

„Budu se potřebovat převléknout.“

„To já taky.“ Políbil ji na přivřená víčka. Připadalo mu, že je to čirý zázrak, že v tuhle chvíli může být s ní… a že s ní bude i zítra. „Doufám, že nebude pršet.“

„Já taky,“ zašeptala.

Políbil ji znovu, nesmírně něžně. „Tak se uvidíme ráno. Zamkni za sebou,“ dodal rázně. Na odchodu se ještě otočil. Výraz v jeho temných očích byl vřelý a majetnický.

Kitty skoro nespala. Srdce se jí divoce rozbušilo pokaždé, když si vzpomněla, jak spolu tančili. Vybavovala si, jak byla jejich těla navzájem propletená a jak se pohybovala ve stejném rytmu. Pomyšlení, že tohle kouzlo už by se nikdy nemělo opakovat, jí připadalo nesnesitelné.

A jemu zřejmě taky, protože se objevil přesně v dohodnutou hodinu, aby ji doprovodil na mši.

V lavici seděli vedle sebe, skoro nevnímali zvědavé pohledy lidí kolem a dělili se o zpěvník. Po obřadu se cestou k Drewovu mercedesu drželi za ruce.

Vysadil ji u jejího domu, aby se mohla převléknout, a zajel k sobě. Tam se převlékl i on a odnesl do auta jídlo, které už předtím zabalil.

Pak společně dojeli k tichému břehu řeky. Břeh lemovaly malé kamenné stolky s lavičkami. Vybrali si vhodné místo, prostřeli na stůl papírový ubrus na jedno použití a rozbalili piknikový koš.

„To je skvělé,“ smála se Kitty. V letních žlutobílých šatech a sandálech vypadala svěže a bezstarostně. A také nesmírně přitažlivě: šaty měly hluboký výstřih, který odhaloval holou kůži. Působila neuvěřitelně mladě a moc jí to slušelo. Drew ji s obdivem pozoroval a nemohl se na ni vynadívat.

On sám měl na sobě plátěné kalhoty a zelenou sportovní košili. I on vypadal mnohem mladší než obvykle. Usmíval se a byl uvolněný. Ale jak vyndával jídlo, Kitty se bezděky zadívala na jeho levou ruku a uvědomila si, že před sebou mají ještě pěkně dlouhý lán cesty. Pořád ještě nosil svůj snubní prsten. Nikdy ho nesundaval. Samozřejmě… pokud šlo o případný vztah, byli na samém počátku, a Kitty oplývala optimismem víc než kdykoliv dřív.

Poté, co dojedli studený oběd, se Drew s úlevou natáhl do trávy.

Když slyšel, jak se Kitty snaží zamaskovat náhlý záchvat kašle, otevřel jedno oko.

„Máš s sebou inhalátor, že ano?“

Přikývla.

Zase oko zavřel a usmál se. „Hodná holka.“

Lehla si vedle něho a vychutnávala klid a mír toho nádherného místa. Kolem rostly keře, takže měli soukromí a mohli odpočívat.

„Volná neděle,“ zamumlal ospale. „Už léta jsem neměl v neděli volno!“

„Vsadím se, že jen proto, že jsi žádné nechtěl.“

Usmál se. „To máš pravdu. Otočil se na bok a zadíval se na ni. Tiše si prohlížel její tvář. „Poslední dobou začínám toužit po spoustě věcí, bez kterých jsem se naučil žít. Pojď ke mně, Kitty.“

Beze slůvka protestu se přisunula k němu. Vklouzla do jeho náručí tak přirozeně, jako kdyby tam odnepaměti patřila. Přitáhl si ji k sobě a políbil ji.

Celé dlouhé, ospalé minuty míjely, zatímco vychutnával dotyk jejího těla a líbal ji na rty. V té chvíli se zdálo, že celý svět je nekonečně daleko.Nakonec jen zůstali ležet vedle sebe. Kitty tiskla tvář na jeho prudce se zdvíhající hruď. I ona lapala po dechu.

„Tohle bychom měli dělat každou neděli,“ zamumlal se zavřenýma očima. „Na pohotovosti doopravdy musím být jenom jednou do měsíce. Další služby jsem si bral dobrovolně. Klidně si můžu udělat čas.“ Spokojeně se usmál a povzdechl si. „Už nám tu chybí jenom nějaké to pobíhající děcko, viď, Evo?“

Evo. Kitty v jeho náručí ztuhla. Měla pocit, jako by v jejím srdci náhle zemřela všechna naděje.

Drew v duchu klel. Když slyšel sám sebe, jak mu uklouzlo jméno jeho bývalé ženy, dokonale ho to šokovalo. Vždyť si moc dobře uvědomoval, že je to Kitty, koho drží v náručí! Kitty, ne Eva, na koho neustále myslí! Řekl to čistě jen ze zvyku, úplně bezděky. Člověk se takových návyků zbavuje těžko.

Ale bylo pozdě litovat. Kitty už se mu vytrhla a vyskočila na nohy. Rychle sbírala věci.

„Já to tak nemyslel,“ řekl konečně, když už seděli v autě. „Nechtěl jsem to říct.“

Pokrčila rameny. „Já vím.“ Vyloudila na tváři úsměv. „Je zkrátka příliš brzy, že?“

Nešťastně se na ni díval a marně hledal slova, která by tu škodu dokázala napravit.

„Je to v pořádku,“ řekla jemně. V očích měla smutek, který příkře kontrastoval s jejím lehkým tónem. „Můžeš mě prosím tě odvézt? V televizi dávají jeden pořad, na který se ráda dívám. Nerada bych to zmeškala.“

„Dobře.“ Odvezl ji domů, a pořád ještě ho nenapadalo, jak a čím to přeřeknutí omluvit. Doprovodil ji ke dveřím. A pak ji nechal jít.Plakala dlouho do noci, až konečně usnula. Byla tak zničená a vyvedená z míry, že úplně zapomněla na léky. A aby na tom nebylo dost, šla do práce pěšky. Musela projít kolem obrovského čerstvě posekaného trávníku. Spěchala, jak se dalo, a zakrývala si ústa, ale to bylo samozřejmě k ničemu. Až do ordinace dojít nedokázala. Dostala se jen do haly, a tam se zhroutila na podlahu a rozkašlala se tak strašně, až si myslela, že se snad na místě udusí.

To další, co si uvědomila, bylo, že se nad ní Drew naklání. Vzápětí ho slyšela vydávat příkazy a křičet na sestru Turnérovou. A pak ji vzal do náruče.

„Drž se, miláčku,“ zašeptal jí do ucha. „Drž se. Bude to v pořádku. Žádnou paniku!“

Vypadá, jako by potřeboval uklidňovat spíš on sám, říkala si sestra Turnérova v duchu, když se za ním dívala, jak s Kitty v náručí spěchá ke dveřím. Naložil ji k sobě do auta. Sestra Turnérova rychle zavolala do nemocnice na jednotku intenzivní péče, řekla, že ti dva jsou na cestě, a předala personálu Drewovy pokyny. Podle toho, jak její šéf vypadal, zřejmě sám nebude v stavu jasně uvažovat, až se tam dostane.

Drew byl doopravdy napůl šílený strachy, když prudce zabrzdil před vchodem na pohotovost. Sestra a lékař, který měl službu, už o všem věděli, takže na Kitty už čekala nosítka. Během několika minut už byla na lůžku, obklopená dýchacími přístroji.

Drew bez přestání klel. Personál nemocnice se seběhl kolem a s otevřenou pusou poslouchal. Zřejmě se všichni právě učí nová slova, soudila Kitty, která konečně začala být schopná trochu vnímat. Drew byl rozhodně úžasně výřečný. Tvář měl zrudlou a oči mu plály vzteky.

Bylo svým způsobem hezké, že o ni měl takovou starost, ale docela by uvítala, kdyby to mohlo probíhat trochu tišeji a diskrétněji. Zaměstnanci z pohotovosti a koneckonců zřejmě z celé nemocnice budou tenhle incident hezky dlouho přetřásat.

Když se její dech zklidnil, Kitty se pokusila uvést to na pravou míru. „Tam venku… sekali trávu, a já s sebou… neměla masku,“ vypravila ze sebe. Víc jí nebylo dopřáno říct, protože Drew ji vecpal zpátky pod přístroje.

„Zatraceně, tak proč jsi šla do práce pěšky?“ obořil se na ni. „Kdy sis naposled brala léky? A kde máš inhalátor?“

„Chtěla jsem si dojít pro novou náplň…“

„Bůh nás chraň před takovými nezodpovědnými blázny!“ vyštěkl zuřivě. Začal přecházet sem tam po místnosti. Rukama si vjel do vlasů. Pak se vztekle podíval na hodinky. „Čekají na mě pacienti! Mám takové zpoždění, že mi nejspíš zboří ordinaci!“

„Tak se tam vrať,“ zavrčela zpod kyslíkové masky. Vzápětí se znovu rozkašlala.

„Jestli dovolíš, sám vím nejlíp, kdy a kam mám jít!“

Rezignovaně se položila na lehátko. Byla příliš vyčerpaná, než aby měla sílu se s ním hádat. On možná zapomněl, co jí předchozího dne řekl, ale ona na to nemohla zapomenout nikdy. Oslovil ji Evo. A to už nikdy nenapraví, i kdyby tady křičel sebevíc a kvůli jednomu obyčejnému astmatickému záchvatu obrátil celou pohotovost vzhůru nohama.

Stál nad ní a nehnul se od lůžka, dokud léčba neskončila. Pak ji na chvíli opustil, než se vyřídí všechno papírování, a zašel se podívat za svými zdejšími pacienty. Vrátil se, právě když se chystala k odchodu.

Neřekl už ani slovo. Pomohl jí nastoupit do auta. Jeli rovnou do lékárny.

Ani se nemusela ptát, proč jsou tady. Magistr naštěstí neměl žádnou naléhavou práci, takže jí mohl naplnit inhalátor na počkání.

Když se vrátila do auta, vítězoslavně ho Drewovi ukázala. Ten ji zpražil ledovým pohledem.

Podráždilo ji to.

„Jsou to moje plíce,“ zavrčela.

„Ale ty i se svými plícemi pracuješ pro mě,“ namítl a otočil auto. „Buď tak laskavá a od téhle chvíle si ber léky pravidelně.“

„Provedu!“

Vrátil se do ordinace, rázným krokem došel k jejímu stolu a obrátil se k čekárně plné překvapených pacientů. Ukázal na Kitty.

„Je to její chyba. Zapomněla si vzít léky, takže dostala astmatický záchvat rovnou tady ve dveřích. Takže tu všichni budeme tvrdnout do půlnoci, protože moje asistentka se o sebe nedokáže postarat!“

Vtrhl do své ordinace. Za zády nechal místnost plnou šokovaných, pobavených pacientů, a strašlivě zahanbenou Kitty.

Celý následující týden byl Drew chladný a dokonale vzdálený. V pátek odpoledne přivedl do ordinace svou tchyni a tchána a seznámil je s Kitty.

„Víkend strávíme společně. Půjdeme na ryby,“ oznámil Kitty a v očích se mu pomstychtivě zablýsklo. „Dobře si spolu rozumíme.“

„Ano, já vím,“ řekla Kitty mile a s úsměvem jim podala ruku.

Zdálo se, že tohle Drewa rozzuřilo ještě víc. Vzápětí tchána s tchyní doslova vystrčil ze dveří a na Kitty vrhl pohled, který by propálil zeď.

„To je tedy divné,“ prohodila sestra Turnérova, když večer odcházely a společně zamykaly ordinaci. „Proboha, už dobrých pět let sem ty dva nepřivedl.Pokud vím, jezdí k nim na Vánoce a všechny možné svátky, ale vždycky bydlí v hotelu. Jenom k nim zajde na návštěvu, a pak sedí v hotelovém pokoji, dívá se na televizi a předstírá, že se skvěle baví. S tchyní a tchánem nemá vůbec nic společného s výjimkou Evy a rybaření.“ Potřásla hlavou. „Vůbec se poslední dobou chová divně,“ dodala a vrhla na svou kolegyni zvláštní pohled.

„Když sem tehdy ráno přišel a viděl vás ležet na zemi, myslela jsem, že sám bude taky potřebovat odvézt na pohotovost! Panebože. Jindy s ním jaktěživo nic nehne. Vůbec nic!“

„Možná má strach z astmatických záchvatů,“ zamumlala Kitty provinile.

„On? To jistě ne. Vůbec tomu nerozumím.“ Sestra Turnérova vrhla na Kitty další podivný pohled. „Snad leda… že by se zamiloval.“

„Pokud ano, pak je mi té holky upřímně líto,“ řekla Kitty stroze. „Nikdy nemůže zvítězit nad tím jeho superdokonalým duchem!“

„To si ještě povíme,“ prohodila sestra Turnérova s úsměvem.

V neděli Drew přivedl svoji tchyni a tchána i do kostela. Zval Kitty, aby s nimi šla po mši na oběd, ale ona to odmítla. Prozíravě si našla dobrou výmluvu: radši se nechala od Guye Fentona pozvat do kina. Dělala to proti svému přesvědčení, ale pořád jí to připadalo snesitelnější než trávit odpoledne s Evinými rodiči. Guy jí svatosvatě slíbil, že se v půlce filmu nezačne vybavovat s jiným děvčetem, a navíc to byl film, který doopravdy chtěla vidět.

Trochu ji vyvedlo z míry, jak Drew na její odmítnutí reagoval. Rozzuřilo ho to tak, že svůj vztek ani nedokázal skrýt.V kině se usadila vedle Guye a nechala ho, aby jí položil ruku kolem ramen.

„Překvapilo mě, že jsi nakonec byla ochotná jít,“ prohodil šeptem. „Posledně jsem se k tobě nechoval zrovna nejlíp.“

„Chci tenhle film vidět,“ odpověděla s úsměvem.

„Já mám sci-fi taky rád,“ souhlasil a úsměv opětoval.

Byl to dobrý film, ale stejně se na něj nedokázala soustředit. Její srdce bylo docela jinde. Dobře si uvědomovala, proč Drew tento víkend tchyni s tchánem pozval. Ze všech sil se snaží jasně jí dokázat, že ji k ničemu nepotřebuje a že v jeho životě pro ni není místo. A když je ochoten nastěhovat si do domu rodiče své mrtvé ženy, aby mu pomohli udržet si patřičný odstup, pak to zřejmě doopravdy myslí vážně. Bylo jí smutno z pomyšlení, jak málo pro něj znamená. Až do konce života jí bude znít v uších jeho hlas to, jak ji tam na břehu řeky oslovil Evo.

Po filmu ji Guy odvedl domů a lehce ji políbil, ale v tu chvíli už věděla naprosto jistě, že k němu nic necítí a cítit nebude.

Jemně ji cvrnkl do nosu. „Není to to pravé, co?“ prohodil. „Poslyš, když ti bude někdy smutno a budeš chtít jít do kina, dej mi vědět. Já nejsem typ na ženění ani na vážné známosti, ale tebe mám docela rád.“

„Díky,“ řekla. „Já tebe taky.“

„Moc se kvůli tomu svému doktorovi netrap,“ radil jí tiše. Věčný úsměv mu na okamžik zmizel z tváře. „To by stejně neklapalo. Každý ví, jak svou ženu miloval. Ve vzpomínkách si ji jistě ještě přikrášlil, takže mu připadá úplně dokonalá. S takovým duchem se nedá bojovat.“

„Já vím.“

„Jasně že víš. Nejsi hloupá.“ Dal jí pusu na tvář. „Tak dobrou.“

„Díky, žes mě vzal na ten film.“

„Rádo se stalo. Ale příště půjdem napřed na pizzu, a pak teprv do kina.“

Usmála se. „To bude skvělé.“

„Tak platí. Zavolám ti.“

Zamával jí a seběhl ze schodů. Kitty se za ním dívala a říkala si, že Guy Fenton je plný překvapení. Vůbec nebyl tak špatný, jak si kdysi myslela.

Škoda, že své srdce nemůže dát někomu, jako je Guy nebo Matt někomu, kdo by ho třeba mohl chtít!

Vešla do svého bytu a sedla si na pohovku. Náhle na ni dolehlo zoufalství, které v sobě dusila celý minulý týden. Ne, takhle to dál nejde. Musí s tím něco udělat. Takhle se nedá žít.

Nemůže dál chodit do práce a den co den se s Drewem vídat, když ví, že ji nechce.

ŠESTÁ KAPITOLA

Dalšího dne ráno se Drew rozplýval nad tím, jaký prožil skvělý víkend a jak si se svou návštěvou rozuměl. Nikdo, a ze všech nejméně Kitty, netušil, že je to čirá lež.

Kitty je překvapila všechny, a dost možná i samu sebe, protože vzápětí napsala výpověď a položila ji Drewovi na stůl.

Než si žádost přečetl, zvědavě se na ni zadíval.

„Takže ty chceš odejít?“ zeptal se.

Nic v jeho tváři a hlase nesvědčilo o tom, že by se ho to jakkoliv dotklo. Kdyby dal najevo, že mu na ní alespoň trochu záleží, možná by ještě zaváhala. Ale viděla jen lhostejnost.

„Ano, chci,“ odpověděla.

„No dobře,“ prohlásil. „Zavolám do agentury a zeptám se, kdy by mi mohli poslat někoho jako náhradu. Pokud budou mít někoho volného, mohla bys odejít zítra. Napíšu ti dobrý posudek a dám ti navíc plat za čtrnáct dní.“

Nijak se s ním nepřela. Byla tak zoufalá, že jí nezáleželo vůbec na ničem. „Díky,“ řekla jen a vyšla z ordinace.

Drew zíral na zavřené dveře. Měl by cítit úlevu. Teď byly jeho vzpomínky na Evu v bezpečí. Může dál žít v minulosti a opájet se láskou k duchovi. Kitty a všechno pokušení, které představuje, navždy zmizí z jeho života.

Tak proč, proboha, žádnou úlevu necítí? Zabořil tvář do dlaní a zavřel oči. Sám sobě to mohl přiznat: to jediné, co cítil, byla nekonečná lítost. Jenže tentokrát netruchlil po svém duchovi.

Agentura mu vyšla vstříc. Nová recepční přijde do práce další den ráno. Kitty odpoledne vyklidila svůj stůl a sbalila si věci. Večer byla připravená odejít.

Sestru Turnérovou mrzelo, že je Kitty opouští, ale byla dost chytrá, aby chápala, co je tím pravým důvodem.

„Je mi líto, že vám to nevyšlo,“ řekla jí. „Bude se mi po vás stýskat.“

„Mně taky,“ řekla Kitty. Vzala si z věšáku svetr. „Snídani většinou nejí. Ale ta, co mě tu vystřídá, by mu občas mohla přinést rohlík. Když ho má přímo před očima vedle šálku s kávou, tak ho sní.“

„Všimla jsem si,“ řekla sestra Turnérova suše.

„To mě jen tak napadlo.“

Sestra Turnérova ji náhle vzala kolem ramen. „Kam vůbec půjdete?“

„Pro dobrou sekretářku se práce vždycky najde,“ řekla Kitty prostě. „Já se neztratím.“

Sestra Turnérova zaváhala. „Půjdete se s ním rozloučit?“ zeptala se a pokývla ke dveřím ordinace.

Kitty zaváhala, ale byl to jen mžik. „Ne,“ prohlásila rázně.

Odešla bez jediného dalšího slova.

O dva týdny později právě narychlo dopíjela kávu, když do kanceláře nahlédl její nový šéf, Matt Caldwell.

„Už jsi mi udělala tu tabulku?“ zeptal se.Usmála se a podala mu disketu s daty.

„Mám z pekla štěstí, že tě omrzelo dělat asistentku zrovna v době, kdy moje sekretářka odešla na mateřskou! Zachránila jsi mi život. Ty záznamy o stádu, které mám u Ballengerů, byly v hrozném stavu. A přitom potřebuj u přesný přehled porodní váhy telat, aby to kupce přesvědčilo.“ Zastrčil disketu do kapsy. „Jsi úplný poklad, holka. Vůbec nevím, co bych si bez tebe počal.“

Rozesmála se. „Nepřeháněj! Vsadím se, že kdyby sis dal inzerát, že hledáš sekretářku, polovina žen z Jacobsville by se sem přiřítila jako na koni!“

„A to je přesně důvod, proč si ho radši nedám,“ ušklíbl se. „Jsem skvělá partie, chápeš? Krásný, bohatý, inteligentní a okouzlující, a kromě toho úžasně skromný!“ prohlásil s úklonou.

Vyprskla smíchy. „Jo, skromnost! To jsem si všimla, jak oplýváš skromností!“

Otevřel dveře. „Jestli chceš, běž dneska domů dřív. Já budu stejně pryč až do večera.“

„Musím tu zůstat, abych brala telefon.“

„Kam odsud vůbec půjdeš?“ zeptal se a zamračil se. „Snadno bych pro tebe našel práci…“

Zavrtěla hlavou. „Byla jsem na dvou pohovorech ve Victorii. To druhé místo vypadá docela nadějně.“

Obrátil oči v sloup. „Podívej, holka, přece se nemusíš odstěhovat až kdoví kam jen proto, že Drew Morris nedokáže žít v přítomnosti!“

„Ale ano, musím,“ odpověděla pevně. „Nehodlám tady sedět a užírat se pokaždé, když se s ním někde potkám. Ve Victorii budu šťastná. Najdu si tam nějakého jiného muže, vdám se a budu mít pět dětí.“

„Mohla by sis vzít mě,“ navrhl Matt se smíchem. „Zrovna nemám žádnou vážnou známost. A přinejmenším si můžu být jistý, že si mě nebereš pro peníze.“Vřele se usmála. „Díky, Matte. Ale pochybuju, že kterýkoliv z nás dvou by se spokojil s manželstvím bez lásky.“

Pokrčil rameny a povzdechl si. „Já ano.“

Znala jeho minulost, takže o tom tvrzení vážně pochybovala. Ale nahlas to neřekla. „Oceňuju tvou nabídku,“ řekla mu upřímně. „Budu si to pamatovat a vždycky, když uslyším, jak se ti nějaká místní krasavice pokouší pověsit na krk, budu mít škodolibou radost.“

Zamračil se na ni. „Na to tě užije!“ zavrčel a se smíchem vyšel ze dveří.

Po jeho odchodu dodělala všechnu práci, kterou ještě měla, a pak jen seděla a zírala na prázdný monitor počítače. Byla úplně zoufalá. Ve skutečnosti nečekala, že by jí Drew zavolal, a taky se to nestalo, ale přinejmenším doufala, že by se mu po ní aspoň mohlo stýskat. Ale bylo to jen zbožné přání, nic víc. Zřejmě je z duše rád, že už mě nemá na očích a nic ho neodvádí od jeho bolestínských vzpomínek, říkala si jízlivě.

Pak se zastyděla. Bylo to od ní ošklivé, cítit jízlivost, když on tak vroucně miluje svou zesnulou ženu. Kitty podobnou lásku nikdy nezažila. Drew v ní sice probudil silné city, ale neopětoval je. A neopětovaná láska, to je ta nejtrpčí věc na světě.

Nakonec skončím jako závistivá stará panna, říkala si trpce. Jak se jí proboha mohlo stát, že její život nabral tak špatný směr? Takhle zoufale se necítila ani po otcově smrti. Kéž by ze sebe alespoň dokázala vykřesat jiskřičku nadšení nad svou novou kariérou ve Victorii! Třeba si tam najde něco nebo někoho kdo vyléčí její rány.Na životě v Jacobsville bylo nejhorší, že přes všechnu opatrnost na Drewa čas od času narazila. Městečko nebylo zas tak malé, ale kupříkladu tu byly jenom dvě banky. Ona i Drew měli účet v jedné z nich. Potkala se tam s ním krátce poté, co u něj dala výpověď. Choval se k ní zdvořile, ale tak chladně, jako by se skoro neznali. Když se setkali znovu to bylo v obchodě s potravinami tvářil se, jako by ji neviděl. To jí zlomilo srdce. Ne, skutečně se nedalo nic dělat; musela se z města odstěhovat co nejdřív. Byla rozhodnutá vzít jakoukoliv práci. Třeba i nekvalifikovanou.

Žádné volné místo sekretářky nebo recepční zrovna ve Victorii nebylo, ale zrovna tam otevírali pěknou, útulnou denní kavárnu. Kitty tam ze zoufalství zašla. A místo dostala.

Mattovi nepřiznala, jakou práci si našla. Řekla jen, že ji má. Vřele mu poděkovala za to, že se jí ujal a dočasně ji zaměstnal, a sbalila si kufry.

V Jacobsville bylo nevyhnutelné, že i Matt a Drew se jednoho dne potkali.

„Ty tedy vypadáš,“ řekl Matt bez obalu, když viděl Drewovu vyčerpanou, podrážděnou tvář.

„Byl jsem celou noc u jednoho naléhavého případu,“ zavrčel Drew. „Vůbec jsem se nevyspal.“ Vztekle si druhého muže měřil. „Slyšel jsem, že u tebe Kitty pracuje,“ prohodil. „Jestlipak si bere pravidelně léky? Už dlouho nepršelo a tenhle týden má být v ovzduší extrémně vysoká hladina pylů.“

„Kitty u mě přece není,“ odpověděl Matt s lehkým údivem. „Našla si práci ve Victorii a odstěhovala se tam.“

„Cože?!“

Drewův šokovaný výraz byl víc než výmluvný. Matt se pousmál. „Byla u mě jenom na krátkodobou výpomoc,“ vysvětloval. „Potřebuju sice někoho natrvalo, ale to ona odmítla. Nechtěla zůstat v Jacobsville.“

„Proč ne?“ zeptal se Drew prudce. „Vždyť se tady narodila!“

„Taky mi to nejde na rozum,“ prohlásil Matt a ze všech sil skrýval potměšilý úsměv. „Nemohla se dočkat, až bude pryč.“ Teď už mu bylo naprosto jasné, proč Drew vypadá tak špatně. Neudržel se a ještě ho trochu popíchl. „Je to moc milá holka. Požádal jsem ji o ruku.“

Drew smrtelně zbledl. Oči se mu rozšířily. „Co na to řekla?“ vypravil ze sebe. Moc dobře věděl, že Matta všichni považují za skvělou partii.

„Odmítla,“ konstatoval Matt se srdceryvným povzdechem. „Zřejmě nakonec nebudu tak okouzlující, jak jsem si myslel.“

Drew si viditelně oddechl. Vrazil ruce do kapes. „Ale ve Victorii se s nikým nezná, ne? Nemá tam žádné příbuzné… nebo přítele,“ nadhodil.

„O tom nemluvila,“ řekl Matt po pravdě. Oči se mu zúžily. Pečlivě zkoumal výraz v Drewově tváři. „Ale taková hezká holka si brzy někoho najde,“ prohlásil. „Nějaký šťastlivec ji co nevidět uloví. Bude z ní úžasná manželka a skvělá matka. Škoda, že jsem ji nedostal já!“

Drew skoro nevnímal. Byl bez sebe žárlivostí. Předchozí týdny se nesnesitelně vlekly a představovaly pro něho čiré utrpení. Pronásledovaly ho noční můry a za dne nekonečné zouťalství. Kamkoliv se podíval, všechno mu připomínalo Kitty. Když se s ní pak potkal na nákupu, neodvážil se s ní ani promluvit, protože se bál, že se zakoktá, rozpláče nebo se jí vrhne kolem krku. Za žádnou cenu nechtěl, aby věděla, jak moc mu chybí.„Proboha, copak ty ji vážně necháš odejít?“ vyštěkl Matt ostře, když se nedočkal žádné reakce.

„A proč bych neměl?“ odpověděl Drew stroze.

„Protože ji miluješ,“ řekl Matt.

Dobrou minutu se zdálo, že Drew ani nedýchá. Pak se podíval Mattovi do očí, jako by tam hledal odpovědi, které nikde jinde nenacházel.

„Copak tobě to nedošlo?“ naléhal Matt jemně.

Drew nepromluvil. Pak se náhle otočil na podpatku a odešel jako v snách. Miluje ji. On ji… miluje. Došel ke svému autu, opřel se o střechu a zavřel oči. Panebože, samozřejmě, že ji miluje! Proč by se o ni jinak tolik bál, když měla záchvat, proč by dohlížel, aby brala léky a v zimě se teple oblékala a nepromokla, když pršelo?

Miloval ji už dlouho, ale odmítal si to přiznat, protože se mu zdálo, že by to vůči Evě nebylo loajální. Evu také miloval. Jenže Eva je mrtvá. A náhle mu připadalo, že Eva sama by nikdy nechtěla, aby skončil takhle osamělý a zatrpklý, ponořený do minulosti, živořící ve světě, který už neexistuje.

Eva byla něžná a milá a dokázala chápat a odpouštět. Nikdy po něm nežádala, aby jí byl věrný až za hrob. Ale on se o to snažil.

Zvedl hlavu a rozhlédl se kolem sebe. V parku si hrály děti. Náhle se na ně díval úplně jinýma očima. Divoce zatoužil také nějaké mít. Vybavil si Kitty, jak chovala na klíně jeho malé pacienty, vzpomínal si na výraz, který v tu chvíli měla její tvář. Kitty děti miluje.

A Kitty miluje i jeho. Viděl to, cítil to, v hloubi duše to celou dobu věděl. Ale nechtěl si to připustit, a tak celou dobu předstíral, že nevidí nic. Ale teď na tom záleželo víc než na čemkoliv jiném na světě. Kitty ho miluje. A on miluje ji.

Tak co tu proboha ještě dělá?

Nasedl do auta a zarazil se jen na tak dlouho, aby zavolal do ordinace a řekl své nové recepční, že má jistý naléhavý případ mimo město a že se dnes už nevrátí. Bude muset bohužel zavolat všem pacientům a přeobjednat je na jindy. Zavěsil, nastartoval a vyrazil rovnou do Victorie.

Pátrání po Kitty mu zabralo několik hodin. Victoria nebyla zas tak malé město a agentur zprostředkujících práci tam bylo překvapivě mnoho. Ani jedna z nich neměla Kitty v databázi. Nakonec ji našel úplně náhodou, když ho unavené nohy zanesly do denního baru, kde si chtěl dát kávu.

To první, co uviděl, byla Kitty. Stála tam a v rukou držela podnos. Právě se chystala servírovat kuře s brambory a omáčkou.

Drew nezaváhal ani na vteřinu. Došel rovnou k ní a poklekl na pravé koleno. Vzal ji za ruku a vzhlédl do jejího ohromeného obličeje. „Kitty Carsonová, stanete se mou ženou?“ zeptal se nahlas.

To, co se stalo vzápětí, bylo bohužel naprosto předvídatelné. Kitty upustila talíř a Drewovo hedvábné sako, které bylo až do té chvíle bez poskvrnky, zalila ta nejhustší a nejmastnější omáčka v celém východním Texasu.

„Ach, Drewe,“ zašeptala Kitty. Klesla na kolena rovnou do omáčky a brambor, ovinula mu paže kolem krku a líbala ho, až skoro nemohla popadnout dech.

„Vypadáš unaveně. Jestlipak si bereš léky?“ zeptal se s obavami. „A jíš pravidelně? Zdá se mi, že jsi hodně zhubla.“

„Ty taky,“ zašeptala dojatě. „A vypadáš tak unaveně, Drewe. Ach, miláčku, vypadáš, jako bys nespal.“Znovu ji hladově políbil. „Nespal jsem od chvíle, kdy jsi odešla. Potřebuju tě. Miluju tě. Chci, aby sis mě vzala. Chci s tebou mít děti…“

Jeho rty se snesly na její. A znovu se divoce líbali. Bylo jim úplně jedno, jaká je na podlaze kolem nich spoušť. Nevnímali pobavený pohled majitele kavárny. Nebyl zdaleka tak rozzuřený, jak by se dalo čekat. Tenhle incident alespoň narušil nudnou každodenní rutinu.

Konečně se Drew vzpamatoval natolik, aby dokázal vstát. Zrudlou a rozzářenou Kitty zvedl na nohy. Rozhlédl se a když uviděl majitele, zatvářil se provinile. „Za ten nepořádek se omlouvám,“ řekl. „Ale málem jsem ji nechal, aby mi utekla!“

„Styďte se!“ prohlásil Kittin šéf se smíchem. „Tak už běžte, zmizte mi z očí, a hodné štěstí! Doufám, že budete mít deset dětí.“

„To já taky!“ vyhrkla Kitty nadšeně a se zájmem se dívala, jak se na tvářích jejího nastávajícího rozlévá ruměnec.

Na tu svatbu přišlo celé Jacobsville. Byla to největší společenská událost toho léta. Nevěsta vypadala v jemných bílých krajkových šatech oslnivě. Drew měl na sobě elegantní oblek, a když si před oltářem vyměňovali prstýnky a dávali si své slovo, přímo zářil pýchou.

Později, když ji přenesl přes práh svého domu, si všimla, že fotografie Evy, která stávala na krbové římse, je pryč.

Drew sklonil hlavu a zadíval se Kitty do očí. Něžně ji políbil. „Nikdy nezapomenu na minulost,“ řekl jemně. „Ale slibuju ti, že už v ní nebudu žít. Začneme od začátku spolu, my dva, tady a teď. Jsi moje žena a já tě miluju.“

„Já tě taky miluju,“ zašeptala Kitty dojatě. Z očí jí vyhrkly slzy, ale vzápětí se k nim přidal úsměv. „A teď, když jsme si to tak pěkně vyjasnili, bych byla ráda, abys mi předvedl, jak moc mě miluješ!“

Rozesmál se. Znovu ji zvedl a odnesl ji rovnou do ložnice. Tam ji něžně položil na postel.

„Doufám, že ses na svatební hostině najedla dortů do zásoby,“ prohlásil s pyšným úsměvem. „Protože tohle bude trvat hezky dlouho.“

A měl pravdu.