Diana Palmer

Tenkrát v Texasu 03. Asi tě uškrtím

PRVNÍ KAPITOLA

Sandy si dobře všimla, že Jobe vypadá dokonale znechuceně. Ať šlo o cokoliv, vždycky bylo těžké Jobea Dodda přimět, aby se na chvíli zastavil a v klidu si poslechl, co se mu chystá říct. Ale když s ním chtěla mluvit zrovna o počítačích, byla to předem ztracená bitva. Na to ani nemusela plýtvat dechem.

Ovšem Sandy Reganová se jen tak nevzdávala.

„Je to ranč mého bratra!“ prohlásila ohnivě a zuřivým pohledem si měřila vysokého plavovlasého předáka. „Říká, že máš zmodernizovat způsob vedení záznamů, tak se do toho koukej pustit!“

Jobe Dodd nad ní čněl do neuvěřitelné výšky a měřil si ji šedýma očima. Zúžily se a doslova sršely vzteky. Štíhlé ruce měl zaťaté v pěst a opřené o zrovna tak štíhlé boky. Nepotřeboval říct nahlas jediné slovo, aby jí bylo úplně jasné, co si myslí o ní a jejích pekelných strojích. Univerzitní diplom sice nevlastnil, ale zato měl arogance na rozdávání.

„Slyšíš, co ti říkám? Ted chce, aby se to dělalo na počítačích. Takže to tak budeme dělat!“ dorážela neodbytně. Odhodila si z čela uvolněný pramínek tmavých vlasů.Na ranči svého bratra Teda se zotavovala z obzvláště záludné chřipky. Starala se tu o ni Coreen, Tedova žena a Sandina nejlepší kamarádka. Díky všemu pohodlí a péči už jí bylo mnohem lépe. Tedy… až do této chvíle.

„Ted má ještě ten ranč ve Victorii,“ vyštěkl Jobe. „Tam se jistě najde práce. Jestli mě nepřestaneš otravovat s počítači, sbalím si kufry a pojedu tam!“ Jobe na ranči ve Victorii pracoval, když tam ještě Ted a Sandy bydleli. Ale poté, co zdědili ranč svých rodičů v Jacobsville, přesídlili zpátky do města svého dětství a svého předáka vzali s sebou.

„To je výborný nápad! Můžeš tam pracovat, dokud tady nebudu hotová. Pak se přesunu do Victorie a převedu všechnu agendu do počítače i na tamním ranči.“

Vrhl na ni takový pohled, že by vyprovokoval i svatého. „Řeknu Tedovi, žes mě tam vyštvala.“

Sevřela rty, takže se změnily v úzkou čárku. Byla bez sebe zuřivostí. Zuřivost – to byla přesně ta emoce, kterou v ní tento muž probouzel už hodně dlouho. Vzájemná nevraživost se táhla už od jejích patnáctých narozenin. Pro Teda začal Jobe pracovat těsně předtím, než odešla na univerzitu. Čím víc studovala, tím víc mu byla trnem v oku a tím víc ji provokoval. On sám vystudoval renomovanou střední školu a poté chodil na vyšší odbornou školu se zaměřením na agronomii a živočišnou výrobu, ale pokud šlo o počítače, ani v nejmenším se v nich nevyznal. Zato Šandy jim rozuměla dobře. Jenže on její odborné kvality vůbec neuznával.

„Ty se prostě nedokážeš smířit s tím, že já mám diplom z univerzity, zatímco ty ne!“ vybuchla. „V tom to vězí, že? Nedokážeš překousnout, že by nějaká ženská mohla něčemu rozumět lépe než ty!“

„Já počítačům rozumět nemusím,“ odsekl. „K ničemu je nepotřebuju. Ty zase nerozumíš chovu dobytka a genetice. Vsadím se, že bys do těch svých zatracených počítačů nejradši nacpala i krávy.“ Hlavou pohrdavě kývl k novému počítačovému systému, který Šandy právě instalovala v kanceláři ranče.

„To jsi vystihl přesně, protože přesně na to taky dojde,“ prohlásila s chladným úsměvem. „Bylo by nejlepší, kdyby měl každý kus dobytka v kůži implantovaný počítačový čip –“

„Jen přes mou mrtvolu!“ vyštěkl Jobe.

„ protože tak bychom měli přesný přehled o tom, kde se zrovna který kus nachází, a mohli plynule udržovat záznamy o veškerých změnách zdravotního stavu. A především můžeme evidovat, k jakému došlo křížení. To ušetří spoustu času a potíží a ohromné množství papírování, které souvisí se šlechtěním a rodokmeny a –“

„O křížení mám dokonalý přehled.“

„S počítačem by se ti takový přehled udržoval mnohem snadněji.“

„Já ti povím, co si můžeš s tím svým počítačem!“ vyrazil ze sebe. „Já ho k ničemu nepotřebuju, rozumíš?“

Zuřivě si odfrkla. Bezděky zvedla ruku a promnula si čelo. Ještě pořád se té chřipky nezbavila, a cítila se unavená a rozbolavělá. Kromě toho, z hádek s Jobem měla migrénu vždycky, ať už zrovna byla nemocná nebo ne. Snažila se pohlížet na něj zkrátka jako na jistý druh přírodní katastrofy – jako na nutné zlo, kterému se nelze vyhnout. Ale bohužel, pravdou bylo, že jeho přítomnost jí každý pobyt na rodinném ranči pěkně znepříjemňovala. Během několika posledních měsíců jejich nevraživost dosáhla takového stupně, že si Šandy bezděky začala hledat nejrůznější výmluvy, aby nemusela Teda a Coreen navštívit. Radši se rodinnému ranči vyhýbala, protože kdykoliv přijela, znamenalo to, že se ocitne v Jobeově blízkosti.

Ovšem teď, když ji sklátila chřipka, neměla kam jinam jít. Ted jí stejně nedal na vybranou. Přestože byla dávno dospělá, pořád měl pocit, že na ni musí dohlížet.

Smutné bylo, že její bratr považoval i Jobea za součást rodiny. On a Jobeův otec kdysi společně podnikali, a od té doby je spojovalo přátelství. To, že Jobe a Šandy se nemohou vystát, Tedovi ani v nejmenším nevadilo. Byl přesvědčený, že Jobe i Sandy jsou do té míry profesionály, aby v zájmu ranče dokázali přehlédnout drobné osobní neshody a spolupracovat. Ovšem pokud šlo o Šandy, té se rozhodně zdálo, že trpělivosti a smířlivosti se od ní žádá až příliš.

„Na to jsi ještě moc mladá, aby ses se mnou mohla hádat,“ prohlásil. Jeho hlas zněl náhle o poznání jemněji. „Ty, taková křehotinka!“

„Počkej, až si vezmu do ruky hůl! Pak ti ukážu, jaká jsem křehotinka!“ zavrčela Šandy. Probodávala ho zuřivým pohledem. Oči měla zrovna tak modré jako její bratr.

„Jestlipak se Ted obtěžoval oznámit ti, že se máš s tím počítačem naučit zacházet? Měl bys vědět, jak se do databáze vkládají záznamy, protože nikdo jiný to za tebe dělat nebude.“

Jobe vypadal dokonale omráčeně. „Cože?“

„Já tady nebudu, abych se starala o běžný denní provoz! Celý ten systém vhodně nastavím, nainstaluju programy a založím databázi, ale ty se ji musíš naučit používat,“ pokračovala. „Aby ti mohla sloužit, musíš vědět, jak vkládat záznamy o stádech a o křížení a jak z databáze získávat celkové údaje.“

Zíral na ni. „To zrovna! Já se nic učit nebudu. Kdyby pánbůh chtěl, aby člověk používal počítač, udělal by mu místo břicha klávesnici!“

Usmála se na něj.

„Ale neříkej.“ Viděla, jak se v něm všechno doslova vaří vzteky, a cítila jisté zadostiučinění. Byl to vzácný okamžik, jen zřídka se jí stávalo, že by nad ním měla navrch. „Ted prohlásil, že se to naučit musíš, takže máš smůlu!“

Nadzdvihl obočí. „Naučím se zacházet s počítačem, až ty se naučíš vařit, zlatíčko,“ prohlásil. Její světle modré oči vzplály vzteky. „Já vařit umím!“

„Ha!“ Teď to byl pro změnu on, kdo byl na koni. Dohnal ji k tomu, že se začala bránit! „Moc dobře si pamatuju, jak to dopadlo, když jsi nám posledně pomáhala s opékáním na firemním večírku,“ prohodil s potměšilým výrazem. „Tehdy jsem poprvé v životě viděl kovboje, jak jedí ryby! Ty jsem ještě narychlo stihl opéct, protože ty jsi všechno pořádné maso spálila!“

„Jsou to zbabělci,“ odsekla. „Byla to moc dobrá pečínka. Měla prostě pořádnou kůrčičku, to je všechno. Dobrá pečínka musí být vždycky svrchu pořádně křupavá.“

„Jenže ta kůrčička nesmí být černá a až na kost!“ odpověděl výsměšně.

„Náhodou umím spoustu jídel! Doma si vařím, když mám náladu!“

Za jejich zády se ozval potlačovaný smích. Šandy se otočila. V zadních dveřích, kterými se vycházelo na dvůr, spatřila svého bratra Teda. Jeho předčasně prošedivělé vlasy zářily ve slunci.

Zadíval se na ně. Jeho pohled klouzal z Jobeovy pobavené tváře na rozzuřenou Sandinu a zase zpátky. Ted si povzdechl.

„Bojoval jsem ve Vietnamu,“ prohodil. „A musím říct, že když se vy dva potkáte, vypadá to u nás doma úplně stejně jako tam.“

Šandy zrudla, ale oči jí plály a necouvla ani o píď.„Tvrdil, že radši bude pracovat na ranči ve Victorii, aby se nemusel učit zacházet s počítačem!“ odfrkla si.

Jobe neřekl ani slovo, což bylo svým způsobem ještě horší, než kdyby vztekle vybuchl.

Ted se zadíval na svou sestru a pak zase na svého předáka.

„Nedá se nic dělat. Žijeme ve dvacátém prvním století a musíme držet krok s dobou,“ řekl Jobeovi. „Bůh ví, že jsem se tomu bránil tak dlouho, jak to jen šlo. Ale teď už i Ballengerovi ustoupili a podvolili se nevyhnutelnému. Počítače zavedli už před rokem.“

„To je jenom kvůli dětem,“ prohodil Jobe. „Nechtějí dopustit, aby jejich synové znali něco, čemu oni sami nerozumí.“

„To je možné,“ souhlasil Ted s vědoucím úsměvem. „Našemu chlapečkovi byl sotva jeden rok, a už má taky svůj vlastní malý počítač.“

„To se ví, že má,“ prohlásila Šandy. Pousmála se. Byla to samozřejmě ona, kdo dal malému Pryceovi Reganovi tuhle hračku k prvním narozeninám. Maketa počítače pro děti měla velká barevná tlačítka a přehrávala písničky a pohádky.

„Když to zvládne i malé dítě, ty se to naučíš taky,“ ujišťoval Ted Jobea.

Jeho předák nadzdvihl plavé obočí a rty se mu zkřivily odporem. „Já stroje prostě nemám rád!“

„Jen proto, že se ti jednou chytil kabát do balicího stroje na seno…!“ začala Šandy.

„Copak kabát! Málem mi to utrhlo celou ruku!“ vyštěkl zuřivě.

„No, můžu ti slíbit, že počítač ti ruku neukousne,“ uchechtla se.

Oči se mu zúžily. „To se jen tak zdá,“ odsekl. „Na první pohled dokonale neškodné zařízení – ale malí kluci můžou díky počítači vyrobit napalm.“

„Já jsem ta poslední, kdo by popíral, že jakékoliv technické zařízení se dá zneužít! To, že dá někdo nebezpečné chemické vzorce na internet, takže se k nim může dostat každé malé dítě, je trestuhodné,“ souhlasila Šandy. „Rodiče by rozhodně měli mít přehled o tom, na jaké stránky se jejich dítě dívá.“

„To je od tebe hezké, že to uznáváš,“ ucedil Jobe. „Ale moje děti budou mít rozhodně dost jiné zábavy, takže je ani nenapadne sedět celé odpoledne doma s nosem přilepeným na monitor! Budou se venku na pastvinách učit zacházet s dobytkem a stopovat.“

„Ve dne v noci?“ zeptala se Šandy sladce. „To se od nich vážně nehneš ani na krok?“ Zasmála se. „Ale v první řadě je tu otázka, jak si ty své mýtické děti s báječnými zájmy a láskou k přírodě vůbec obstaráš! Pokud vím, v životě jsi nenarazil na žádnou ženskou, která by byla tak dokonalá, aby dokázala vyhovět tvým nárokům!“

„Ty to jistě nejsi,“ souhlasil nenávistně.

Šandy zuřivě vyskočila ze židle. Vypadalo to, že se na Jobea vzápětí vrhne a pokusí se mu vyškrábat oči.

„Ale no tak, no tak,“ vložil se do toho Ted rázně a postavil se mezi ně. „Chtěl jsem jenom, aby se záznamy o stádu vedly na počítači. To snad neznamená, že kvůli tomu musí nastat třetí světová válka!“ Očima klouzal z Jobea na Šandy. „Rád bych, abyste se vy dva usmířili a pokusili se spolu přiměřeně vycházet. Pokud máme tuhle záležitost zdárně dovést do konce, musíte spolupracovat. Jestli se místo toho budete jeden do druhého navážet, v životě se mi nepovede ten systém zprovoznit.“

„Jenže on mě nenechá –“ spustila Šandy.

„Ale s ní se vůbec nedá vyjít a “ začal ve stejném okamžiku Jobe.

Ted obrátil oči v sloup. „Mlčte!“ vykřikl. Potřásl hlavou. „Vy dva mě přivedete do blázince,“ řekl otráveně. „A přitom nechci nic tak strašného. Jenom bych rád, aby tenhle ranč fungoval jako firma z dvacátého prvního století, nic víc! Převést evidenci dobytka na počítač, to snad není nic tak šíleného.“

„A evidenci koní,“ upřesnila Šandy.

Jobe vypadal vyčerpaně. „Počítače jsou mor!“

„V tom případě se na to dívej tak, že ses zkrátka nakazil morem a nic ti nepomůže,“ poradil mu Ted s úšklebkem, „protože jakmile Šandy uvede ten systém do provozu, nebo když ne ona, tak nějaký technik, kterého na to najmu, budeš se to muset naučit.“

Kdykoliv Ted promluvil takovým tónem, nikdo se s ním neodvážil přít. Jobeova široká ramena se zvedla a zase poklesla v gestu tiché rezignace. Ale ani potom si nepřestal měřit Šandy záštiplným pohledem.

„Šandy své práci rozumí doopravdy skvěle,“ dodal Ted rázně. „A na zdejším ranči jí taky záleží, takže tomu bude věnovat nejvyšší možnou péči. Byl bych rád, aby to dělala právě ona, protože to zvládne lépe než kdokoliv cizí.“

„No tak ať to dělá! Ať si poslouží! Ty si jistě snadno najdeš nového předáka. Těch je tucet na každém rohu!“

„Přestaň vyhrožovat, že dáš výpověď!“ vyštěkl Ted.

Jobe se ohlédl přes rameno. „To není žádné vyhrožování. Já to balím.“ Ani se nezastavil.

„V celém Texasu tě jako předáka nikdo nezaměstná, když nebudeš umět zacházet s počítačem!“

„V tom případě půjdu do Nového Mexika, Arizony nebo Montany,“ odsekl.

„Ale copak, Jobe?“ vložila se do toho Šandy svým nejsladším tónem. „Že by ses bál, že na to nejsi dost chytrý? Marná práce. Naučit se to prostě nedokážeš.“

Zarazil se v půli kroku. Když se otočil, oči mu plály vzteky. „Cos to řekla?“ zeptal se hrozivě.

Když se zatvářil takhle, kovbojové z jeho party bledli hrůzou a chvatně se dávali na ústup. Mnohokrát to zažila. To byl důvod, proč byl tak dobrým předákem: dokázal si zjednat pořádek pouhým pohledem a tónem hlasu. Měl taky pádnou ruku a mohutné pěsti, ale jen výjimečně se stalo, že by musel použít hrubou sílu.

Jenže ona necouvla. Z Jobea měla respekt, o to nic. Ale nebála se ho.

„Řekla jsem, že máš strach, protože si myslíš, že se to naučit nedokážeš,“ odpověděla.

Zaťal pěsti. „To tedy dokážu!“ odsekl. „Já prostě jenom nechci.“

Pokrčila rameny a zatvářila se znuděně. „No jo. Když to říkáš.“

„Dokážu se to naučit!“

Znovu pokrčila rameny.

Jobeova ostře řezaná tvář zrudla vzteky. Chřípí se mu rozšířilo. Ted jen stěží potlačoval smích.

Tohle bylo typické! Jobeovi se nikdo nedokázal dostat pod kůži tak jako Šandy. Ted si často říkal, jak je vůbec možné, že to těm dvěma nedojde. Že je zkrátka nenapadne, že za vší tou zuřivostí a nevraživostí se mohou skrývat docela jiné emoce.

Jobe se obrátil k Tedovi. „No dobře,“ zavrčel. „Já to tedy zkusím. Ale to ti povídám – když se mi to nebude zamlouvat, tak tady končím!“

„Platí,“ souhlasil Ted. „Myslím, že brzy zjistíš, jakou spoustu času ti to ušetří.“

Jobe se na něj zadíval. „Když mi to ušetří čas, co s ním podle tebe budu dělat?“

„Budeš přemýšlet, jak vylepšit chov,“ odpověděl Ted okamžitě. „Budeš jezdit na semináře. Pošlu tě na konference, kde uslyšíš, jaké jsou nové trendy v genetice. Budeš mít víc času na studium. Půjdeš na univerzitu a dostaneš diplom z agronomie a živočišné výroby.“

Zdálo se, že Jobea taková představa láká. Nebyly to špatné vyhlídky… nebo, řekněme, to přinejmenším stálo za úvahu. Konečně přikývl. „Kdy začneme?“

„Jen co se Šandy zase postaví na nohy,“ oznámil Ted a zadíval se na svou sestru. „Ta chřipka byla obzvlášť nepříjemná. Chci, aby se úplně uzdravila, než se pustí do takové rozsáhlé práce.“

„Už je mi docela dobře,“ protestovala Šandy. Vzápětí se ovšem rozkašlala, což trochu zkazilo dojem.

„To tedy vidím,“ zavrčel Jobe. „Nechápu, co tě to vůbec napadlo, že takhle nemocná vylézáš z postele. Copak jsi blázen?“

„Přestaň mi nadávat!“ vyštěkla zuřivě. Vzápětí se znovu rozkašlala. „Dokážu se o sebe postarat.“

„No jistě,“ zavrčel. „Vždyťse na sebe podívej! Kdyby za tebou Ted nezajel do Victorie a nedonutil tě, aby ses šla léčit sem, ležela bys sama v tom svém bytě a umřela na zápal plic!“

Měla sto chutí se do něj pustit – říct mu doslova něco od plic, aby mu dokázala, že je má úplně v pořádku, – ale náhle se cítila tak slabá, že ji opustila všechna chuť v té nekonečné hádce pokračovat. Utřela si nos a zastrčila kapesník zpátky do kapsy.

„Asi to necháme na příští týden. To už mi bude dobře,“ prohlásila. „A taky budu mít čas napřed zkonfigurovat hardware a nainstalovat programy. Bude potřeba to všechno dobře vyladit, aby to fungovalo tak, jak chceme. Ale to je jen maličkost. Žádný problém.“

„Jdi zpátky do postele,“ řekl jí Ted. „Když nebudeš ležet, jaktěživa se neuzdravíš! Já tady stejně ještě potřebuju s Jobem něco probrat.“

„No dobře,“ souhlasila. Cítila se tak slabá, že doopravdy neměla chuť protestovat. Ale cestou ke dveřím si stejně neodpustila poslední zuřivý pohled na Jobea Dodda.

Opětoval ho se stejnou záští. Bezděky zaťal pěst.

Když Šandy zmizela na schodišti, Tedd vzal Jobea za loket, odtáhl ho do své pracovny a zavřel dveře.

„Přestaň do ní neustále rýt,“ řekl mladšímu muži.

„Tak řekni jí, ať přestane rýt do mě,“ odsekl Jobe zuřivě. „Panebože, to ona je na mě tak vysazená! V jednom kuse se do mě naváží! To jsou pořád samé kousavé poznámky, úšklebky, ironie… Myslíš, že od jakéhokoliv chlapa z ranče bych si něco takového nechal líbit?“

„Myslím, že se na to díváš špatně. Z vás dvou vždycky jeden řekne něco, co si ten druhý špatně vyloží. Pochopí to jako provokaci, a už je zle! Dáš si něco k pití?“

„Já nepiju,“ připomněl mu Jobe.

„Myslím minerálku nebo studený čaj,“ upřesnil Ted.

Jobe se uchechtl. „Promiň. Nějak mi to dneska nemyslí. No, minerálku bych si dal.“

Ted sáhl do malé ledničky, kterou měl v kanceláři na nápoje, vytáhl láhev a nalil dvě sklenky. Byl srpen a venku panovalo příšerné horko. Takhle teplých dní ani v srpnu moc nebývá. Zapnutá klimatizace proti tomu nijak zvlášť nepomáhala.

Mladší muž si ztěžka povzdechl a napil se. Zadíval se z okna na pastviny obehnané ploty, které se táhly do dáli na všechny strany, a oči se mu zúžily.

„Nejde o to, že by mi zas tak vadilo, že zná počítače skrz naskrz,“ zamumlal. „Jenže ona se tím příšerně vytahuje. Dělá, jako by ty její počítače byly střed světa Zatraceně, já moc dobře vím, že nejsem nijak velký technický talent. Ale každý přece umí něco! Nejsem tak tupý, jak mi pořád naznačuje. O chovu dobytka vím všechno a agronomii a genetiku znám zepředu dozadu a zase zpátky!“

V tu chvíli si Ted uvědomil, o co tady jde. Poznal raněnou pýchu, když ji měl před očima! Říkal si, jestli si Šandy vůbec uvědomuje, jak křehké je Jobeovo sebevědomí. Pravděpodobně ne. Vůbec jí to nedochází. Dělá, co může, aby Jobea Dodda okázale ignorovala.

„O tom nikdo nepochybuje,“ ujistil ho Ted. „Já vím moc dobře, že jsi skvělý odborník, Jobe. A vsadím se, že ani Šandy o tom nepochybuje. Nikdy netvrdila, že bys snad nerozuměl své práci. Jenom je zkrátka trochu moc posedlá tou svojí. Někdy to s tím nadšením trochu přehání, to uznávám. Ale nemyslí to zle.“

Jobe se prudce obrátil. Rukou si netrpělivě pročísl husté vlasy.

„Je vysoce kvalifikovaná inženýrka a prostě si připadá důležitá,“ zavrčel. „Má trochu falešné představy. Jacobsville jí nikdy nebude dost dobré. Malé město jí nevyhovuje. Chce udělat oslnivou kariéru a mít společnost na úrovni.“

„Copak většina mladých lidí něco takového nechce?“ zeptal se Ted.

Jobe pokrčil širokými rameny. „Já například po ničem takovém netoužil, když jsem byl mladý. Život na ranči mi připadal úžasný a vždycky jsem tu byl šťastný. Nikam jsem se nemusel hnát, měl jsem všechen čas na světě, kolem mě byli samí skvělí lidé. Když jsem potřeboval trochu rozptýlení, mohl jsem zajít do baru, a když jsem potřeboval pomoc, našla se spousta ochotných přátel.“ Zvědavě se na Teda zadíval. „Copak Šandy na podobných věcech někdy záleželo?“

„Ale ano,“ prohlásil starší muž. „Jenže je to inteligentní holka, má skvělý mozek a chce ho využívat.

Vybrala si obor, do kterého se ženy zrovna nehrnou. V tomhle málokterá vynikne.“

„Jasně, to dá rozum,“ zavrčel Jobe. „Ze všeho nejdůležitější je pro ni dokázat všem široko daleko, že žena zvládne totéž co muž.“

„Pokud je to tak, pak je to jenom tvoje chyba,“ prohlásil Ted kriticky. Viděl, jak se Jobe nadechuje k protestu, a rychle zvedl ruku, aby si zjednal ticho. „Ty to moc dobře víš!“ pokračoval neoblomně. „Právě ty jsi jí po celou dobu jejího dospívání předhazoval, že ženy jsou dobré leda tak k plotně! Vždycky jsi jí dával najevo, že na pořádnou práci nestačí. Posmíval ses jí, když se pokoušela v dílně pomáhat spravovat motory, utahoval sis z ní, že nedokáže zvednout balík sena tak snadno jako chlap, a neustále jsi ji před ostatními shazoval. Dělal jsi všechno pro to, abys v ní vypěstoval komplex méněcennosti! Šandy vyrůstala jen s jedinou myšlenkou – totiž že ti musí dokázat, že aspoň v něčem může být lepší než ty. A taky se jí to povedlo.“

Jobe vztekle škubl rameny. „Ona si zase celé ty roky neustále stěžovala na to, jak je Jacobsville malé, jaká je to nemožná díra a jak tu není nic zajímavého. Nechtěla strávit klidný život na malém městě. Chtěla něco rafinovanějšího a podnětnějšího! Do omrzení opakovala, že nehodlá skončit oblečená v bavlněných šatech jako manželka kovboje.“

Ted zamyšleně přivřel oči a zadíval se na svého přítele. Jobe odvrátil oči.

Ted si povzdychl. „Děti si nikdy neuvědomují, co je v životě doopravdy důležité, dokud z nich nejsou dospělí. Možná tě to překvapí, ale Šandy už se na život v Jacobsville dívá jinak než dřív. Hodně se změnila. Naším chlapečkem je úplně posedlá, to sis možná všiml. Tráví s tím dítětem každou volnou chvilku, kdy je tady. Sedí a hraje si s ním.“

„Není to její dítě,“ opáčil Jobe příkře. „Nemusí se o něj starat ve dne v noci. Sotva ji to začne nudit, může se prostě sebrat a jít. Odjede domů a zapne si počítač! Co by asi dělala, kdyby měla vlastní dítě, od kterého by nemohla jen tak utéct?“

„Zeptej se jí.“

Jobe se chladně zasmál. „Cože? Já? Tohle není moje starost. Já s ní děti mít nehodlám! Pokud já se někdy ožením, vyberu si milou, skromnou venkovskou dívenku, která nebude mít sebemenší touhu prosadit se v mužském světě. Chci matku pro svoje děti, a ne počítačovou odbornici!“

Ani jeden z nich netušil, že Šandy si dole zapomněla sklenici s minerálkou a právě potichu sešla po schodech, aby si ji vzala. Zrovna procházela kolem zavřených dveří bratrovy pracovny, když k ní dolehla Jobeova slova.

Tvář jí zbledla. Otočila se a pomalu a tiše se plížila po schodech zpátky. Jen se modlila, aby ji nikdo neviděl. Měla pocit, jako by dostala ránu do žaludku.

Ne že by to bylo tak překvapivé. Vždycky jí bylo jasné, že Jobe ji ve všech ohledech považuje za neschopnou. Samozřejmě, že byl přesvědčený i o tom, že ani roli manželky jaktěživa nedokáže zvládnout! On se pochopitelně nehodlá zahazovat s odbornicí na počítače – stejně jako by ona zase nebyla ochotná usadit se na ranči s šovinistou, který chce poslušnou, ušlápnutou, nesvéprávnou ženušku, ochotnou celý život rodit jedno dítě za druhým.

Tohle všechno přece věděla dávno. Tím spíš bylo zvláštní, že jí to způsobilo takový šok, když to náhle slyšela na vlastní uši. Jenže Jobe ji vždycky dokázal ranit mnohem hlouběji a víc než kdokoliv jiný. Vedle něho si vždycky připadala bezvýznamná, podřadná, bezcenná.

A přitom to vůbec nebyla pravda! Byla stejně inteligentní jako kterýkoliv muž široko daleko. Nebo, přesněji řečeno – byla mnohem chytřejší než drtivá většina mužů z ranče. A rozhodně byla chytřejší než on.

Co se manželství týkalo, na světě přece byla spousta mužů, kteří by byli hrdí na to, že mohou mít za ženu počítačovou odbornici! Nebo, lépe řečeno… logicky by se dalo předpokládat, že jich bude spousta. Ale když tak v duchu procházela všechny schůzky a zdánlivě nadějné známosti z posledních let, musela připustit, že to není žádná sláva. Což o to, mužů, kteří si s ní chtěli něco začít, se našlo dost. Ovšem skutečných nabídek k sňatku se jí jaksi nedostávalo.

Ale na tom koneckonců zas tak nezáleží. Vždyť přece stejně chtěla dělat kariéru! Svět jí ležel u nohou. Se svým vzděláním a schopnostmi se může uplatnit kdekoliv. Nemusí se bát, že by nesehnala práci, takže nikdy nebude závislá na tom, aby ji nějaký muž živil a podporoval. Ani po dětech zatím nijak zvlášť netoužila, přestože malého synáčka Teda a Coreen měla doopravdy ráda. Když si na něj vzpomněla a vybavila si, jak je roztomilý, její oči dostaly zasněný výraz.

Zato Jobe není roztomilý ani trochu. Je to ten nejodpornější chlap, jakého kdy potkala, a je doopravdy k vzteku, že s ním příští týden bude muset spolupracovat.

Kdyby se tak její bratr konečně rozhodl, že Jobea vyhodí! To by byla krása! Jistě by se našly tucty mužů, kteří by dokázali dělat tuhle práci dvakrát lépe než Jobe Dodd. Muži s diplomem z univerzity, kteří znají genetiku nazpaměť, dovedou výhodně nakupovat a prodávat dobytek, vylepšovat chov a ještě jsou ochotni a schopni zahnat na útěk každého kovboje, který by si dovoloval na Tedovu mladší sestru…

Ne, radši si nechtěla připomínat, jak ji Jobe chránil, když byla mladší. Ted se o ni nemusel nijak zvlášť starat ani na ni dohlížet; Jobe to dělal za něj. Kdykoliv šla na rande, vždycky se nějakým zázrakem objevil poblíž. Jakoby náhodou posedával v bistru, kam se ona a chlapec, který ji pozval, šli najíst, a popíjel minerálku. Nebo zrovna seděl ve stejném kině a chroupal praženou kukuřici. A samozřejmě byl nablízku i toho večera, kdy prožila jeden z nejhorších okamžiků svého života: toho večera, kdy se chlapec, se kterým si vyšla, opil pod obraz a pokusil se ji znásilnit na zadním sedadle auta.

Tehdy tam Jobe skočil, popadl toho kluka za opasek a odtrhl ho od ní. Pak mu dal pořádně na pamětnou, načež zavolal policii a nechal ho zavřít. Jeho šokovaní rodiče tam vzápětí přijeli a dosáhli toho, že jejich syna propustili na kauci. Dalšího dne chlapec odjel ke své babičce do jiného státu a nikdy už se do Jacobsvillle nevrátil. Rodiče, jinak vcelku milí lidé, ještě celé týdny bledli hrůzou, když Jobea zahlédli.

Chlapi z ranče si z Jobea patřičně utahovali, když viděli, jak opatruje a chrání sestru jejich šéfa. Všichni si mysleli, že je do ní zkrátka potají zamilovaný. Ale Šandy dobře věděla, že zrovna tohle je dokonalá hloupost.

Byl to zkrátka nafoukaný, nesnesitelný, arogantní kovboj, který se rozhodl, že nedopustí, aby se šťastně vdala za kohokoliv z okolí. Byl odhodlaný překazit jí jakýkoliv vztah. Jednou to dokonce otevřeně přiznal. Pokoušel se ji vyštvat z města. Udělal by cokoliv, aby mu zmizela z očí a přestala jakkoliv zasahovat do jeho života. Nehodlal riskovat, že by si třeba čistě náhodou mohla vzít nějakého chlapce v Jacobsville, usadit se někde poblíž a vést spokojený život hospodyňky.

A zatímco jí bránil ve všech případných dobrodružstvích, sám žádné skrupule neměl. Ženy se střídaly v jeho náručí takovou rychlostí, jako když voda teče přes cedník. A proč taky ne? Spoustě z nich se líbil. Když chtěl, dokázal být příjemný, pozorný a dvorný.

Žádné se ovšem nepodařilo vymámit z něj jakýkoliv slib. Neměl ani špetku zodpovědnosti. Dokonale si zvykl na život svobodného mládence a nehodlal ho měnit. Jakmile došla řeč na snubní prstýnky, začal být kluzký jako úhoř. Teď mu bylo třicet šest let a podle všeho stále ještě neměl sebemenší ambice stát se manželem a otcem.

Šandy to bylo srdečně jedno. Jen ať si Jobe zůstane svobodný, jak dlouho se mu zlíbí. Jí se to netýkalo. Ona ho přece nenáviděla!

Ano, nenáviděla. Byl tak krutý, tak záludný, tak znechucující…

Z očí jí vytryskly slzy. Když došla do svého pokoje a tiše za sebou zavřela dveře, už jí bez zábran stékaly po tvářích. Proč, proboha, proč zrovna ona musí mít takovou smůlu, že se zamiluje zrovna do takového nemožného chlapa? Miluje ho už tak dlouho… a bez sebemenší naděje na cokoliv kromě odmítnutí.

DRUHÁ KAPITOLA

Coreen Tarletonová-Reganová tiše otevřela dveře. Přivedly ji sem tlumené vzlyky, které zaslechla z haly. Posadila se na postel vedle své nejlepší kamarádky a pomalu ji vzala do náručí.

„Já ho nenávidím,“ popotáhla Šandy a divoce si otřela oči. „Je to idiot!“

„Jo, já vím,“ řekla Coreen s jemným ůsměvem Z krabičky vedle postele vytáhla papírový kapesníček a podala ho Šandy. „Utři si oči. Ted ho poslal do Victorie, aby z tamní kanceláře přivezl složky se záznamy o stádech. Bude pryč až do večera.“

„Výborně! Doufám, že ho cestou zpátky unese mimozemšťan a sežerou ho k večeři!“

„Ale no tak, no tak! Jen si pomysli, jak by nám tady chyběl.“

„Mně by tedy nechyběl!“

V Coreeniných modrých očích to zajiskřilo veselostí. „Napadlo tě vůbec někdy, že se mu možná líbíš? Všechny ty provokace a poznámky jsou třeba jen jeho způsob, jakým se snaží upoutat tvou pozornost.“

Šandy na ni upřela zarudlé oči. „Ne.“

„Dřív za tebou vždycky chodil jako stín,“ pokračovala Coreen neústupně. „Přinejmenším do doby, než jsi začala studovat na univerzitě. Byl doslova jako tvůj tělesný strážce.“

„Chceš říct jako můj žalářník, ne?“ zavrčela Sandy. „A dokonce i tehdy si ze mě pořád utahoval a srážel moje sebevědomí.“

„Jsi velice inteligentní. Možná z tebe měl tak trochu strach.“

„On sám je taky inteligentní až dost,“ odsekla Sandy. Vzápětí ji přemohl záchvat kašle, pláč její chřipce nijak zvlášť nesvědčil.

„Prostě jenom nemá rád ženy, které chtějí něco dokázat a mají vlastní názory. Probíral to s Tedem tam dole v jeho pracovně a já náhodou zaslechla, co říká. Prohlásil, že to jediné, co chce od života, je mít s hodnou, poddajnou slípkou kopu dětí, které nepoznají jeden konec počítače od druhého.“ Oči jí vzplály. „Jako kdybych já chtěla mít děti s takovým chlapem!“

Coreen ji konejšivě pohladila po ramenou a snažila se nevypadat tak bezmocně, jak se cítila. Nenapadalo ji, co by měla říct.

Sandy si nejspíš vůbec neuvědomovala, jak jsou její city vůči Jobeovi průhledné. Kdyby si toho byla vědoma, nejspíš by jí to působilo strašlivé rozpaky. Sandy si ráda namlouvala, že je vůči Jobeovi naprosto netečná a lhostejná. A přitom to bylo úplně naopak. Coreen, která sama taky zažila období pořádných citových zmatků, když se zamilovala do Teda, věděla úplně přesně, jak se její nejlepší kamarádka cítí.

„Je ti pěkně mizerně, co?“ prohodila jemně. „Měla bys zkusit chvilku spát.“

„To je dobrý nápad,“ povzdechla si Sandy a vyloudila na tváři úsměv. „Ty jsi vůbec skvělá, Coreen. Nejlepší kamarádka, jakou jsem kdy měla.“

„Ty jsi taky nejlepší kamarádka, jakou jsem kdy měla,“ odpověděla Coreen vřele. „Nedělej si starosti, jestli dojde na nejhorší a ty už to s Jobem nebudeš moct vydržet, tak nebudeme čekat na mimozemšťany,

společně ho uneseme a za temné noci ho svrhneme z útesu do moře plného žraloků. To mu dá za vyučenou. Platí?“

Šandy se přes slzy zasmála. „Jasně, platí! Takhle se pozná opravdová kamarádka.“ Coreen přikývla. „To bych řekla.“

Ale pokud Šandy doufala, že když Jobe stráví den mimo ranč a nebude ji mít na očích, napomůže to zlepšení jejich vztahů, pořádně se spletla. Pokud se něco změnilo, tak jedině k horšímu. Jobe se vrátil z Victorie v mizerné náladě a po zbytek týdne se Šandy vyhýbal.

Říkala si, že je to možná dobře. Alespoň měla čas trochu se zotavit a nabrat síly. Bude je doopravdy potřebovat. Protože to, co ji čeká – totiž naučit Jobea zacházet s počítačem – je opravdu titánský úkol.

V pondělí ráno následujícího týdne se Jobe dostavil do Tedovy kanceláře s výrazem odsouzence, který kráčí na popravu.

Šandy, oblečená v plátěných kalhotách a tričku bez rukávů, měla vlasy stočené do uzlu a tvářila se chladně a vlídně – přinejmenším navenek. Jobe si na sebe provokativně vzal džíny, kovbojské boty a kostkovanou košili s dlouhými rukávy. Vypadal, jako by se ani nechystal sedět u počítače, nýbrž jezdit rodeo.

Šandy moc dobře věděla, že to není jen póza. Rodeo skutečně jezdil. Dokázal zkrotit jakékoliv zvíře, ať už šlo o býka nebo o Tedova nejdivočejšího hřebce.

Trochu ji pobavilo, že i teď v srpnu má podle svého zvyku knoflíčky košile pečlivě dopnuté až ke krku. Vždycky si říkala, že musí být pěkně stydlivý. Nikdy ho neviděla, že by chodil do pasu nahý, jako to v létě dělali ostatní kovbojové. Nikdy se neukázal neupravený. Dokonce i své plavé vlasy měl hladce sčesané. Byl to jeden z nejčistotnějších a nejpečlivějších kovbojů, jaké znala. Třeba doufá, že takovou uhlazeností zamaskuje svoji nesnesitelnou a vznětlivou povahu, říkala si v duchu.

„No dobře,“ prohlásil stroze. „Tak jdeme na to, ne?“

„Posaď se,“ řekla Šandy a přistrčila mu židli k počítači.

Zaváhal. „To bude pěkná katastrofa,“ zavrčel. „Já jsem technický antitalent.“

„To se naučíš!“

„Něco na tom rozbiju.“

„Ani ty nedokážeš počítač jen tak zničit,“ prohlásila. „Jenom tím, že zmáčkneš špatně nějakou klávesu, se na počítači nic rozbít nedá.“

„Kde se to vůbec zapíná?“ zeptal se zamračeně a prohlížel si klávesnici.

„Celý systém je propojený. Stačí zmáčknout tohle červené tlačítko,“ vysvětlovala a rovnou to i předvedla. „Tím se spustí počítač včetně monitoru a všech přídavných zařízení, jako je třeba tiskárna.“

Zíral na prázdnou obrazovku. „Nic tam není vidět!“ prohlásil ublíženě.

„Musíš chvíli počkat, než se to spustí.“

Mlčky čekali. Konečně se na obrazovce objevilo menu.“

„Vidíš?“ řekla Šandy s úsměvem. „A teď ti ukážu, jaké položky se dají vybrat. Všechno, co potřebuješ,je tady.“

Vzala myš, dojela šipkou na příslušnou ikonku a odklepla ji. Objevila se nová obrazovka. Byla to databáze s Tedovými záznamy o dobytku.

„Odkud se to vzalo?“ zeptal se.

„Během minulého týdne jsem založila tuhle databázi a přepsala jsem tam několik prvních záznamů. Je to jen začátek. Postupně bude potřeba zanést tam i zbytek. To už si musíš udělat sám, až budeš mít čas. Tak, teď se podívej, jak si můžeš vybírat jednotlivé možnosti z nabídky a měnit záznamy.“

Postupovalo to pomalu. Jobe seděl u počítače poprvé v životě. Dokonce ani nikdy nehrál počítačové hry. Bylo to jako učit malé dítě – ovšem dítě, které je pěkně vzpurné a vzteklé. Jobe nenáviděl každou vteřinu, kterou touto činností musel strávit, a svou nechuť taky dával patřičně najevo.

„Je to ztráta času,“ prohlásil stroze, když už po-šesté začínali znovu od začátku. „Já to stejně celé nosím v hlavě! Pamatuju si všechno, co potřebuju. Můžu ti přesně odrecitovat údaje o každé jednotlivé chovné krávě, kterou tady máme, a o každém plemenném býkovi.“

„Já vím,“ odpověděla klidně. Jobeova paměť byla pověstná. „Ale co když budeš zrovna nemocný nebo budeš muset odjet? Nikdo jiný nemá o stádu dostatečný přehled. Kdo se v tom potom vyzná?“

Jobe pokrčil rameny. „Nikdo. No a co?“ Zadíval se na ni. „Má Ted v plánu mě vyhodit?“ zeptal se s úšklebkem. „Proto chce mít všechny záznamy na počítači?“

Usmála se. „Kdyby tě chtěl vyhodit, dával by si pěkně načas, nemyslíš? Pracoval jsi tu ještě dávno předtím, než jsem odjela na univerzitu.“

„To teda jo.“ Nijak se mu nelíbilo, že mu ty doby připomíná. A bylo to na něm vidět. Zamračeně se zadíval zpátky na obrazovku počítače. „Tak – a když se to tam takhle všechno napíše, jak to uděláš, aby to ta zatracená věc zase nezapomněla?

Šandy mu ukázala, jak uložit soubor a jak ho znovu vyvolat.

Povzdechl si. „Hm. No dobře… možná to časem zkusím používat,“ prohodil bez nadšení. Přijdeš na to, že to není tak hrozné,“ ujistila ho. „Zacházet s počítačem není nic těžkého. Zvládnou to i děti. Dnešní generace s počítači vyrůstá.“

„Jednoho dne,“ zavrčel, „všechna energie dojde, a najednou se ukáže, že nikdo neumí psát ani počítat. Nastane zkáza celé civilizace. Všechno zmizí, a to jen proto, že lidé všechnu práci svěřili strojům.“

Zaváhala.

„Lidi si poradí,“ řekla pak. „Vždycky jde o to, umět se přizpůsobit nové situaci. Nejlépe je na tom ten, kdo jako první pochopí, že je potřeba změnit přístup. A naopak – tomu, kdo na to přijde jako poslední, beznadějně ujede vlak. Zatím energie nedošla a všichni rančeři v okolí přecházejí na počítače. Když je my nebudeme mít, nemůžeme jim konkurovat.“

Měřil si ji přivřenýma šedýma očima. „A můžeš mi prozradit, jak mám dohlížet na denní provoz zdejšího ranče i ranče ve Victorii, a zároveň přepisovat do téhle zatracené věci všechny záznamy?“

Šandy našpulila rty a hvízdla.

„No to budeš mít problém!“ prohlásila s potutelným úsměvem. „Nemohl bys přestat spát a jíst? Tím bys ušetřil spoustu času.“

„Ne,“ zavrčel.

„V tom případě na to asi bude Ted muset někoho najmout. Vkládat do databáze záznamy, to zvládne každá sekretářka, která má trochu zkušeností s počítačem.“

Viděla, jak se Jobe začíná usmívat při pomyšlení, že se počítači nakonec přece jen vyhne, a rychle ho zchladila. „Ovšem ty to stejně musíš umět taky! I když tam někdo jiný přepíše všechny staré záznamy, které se dřív evidovaly na papíře, ty budeš potřebovat v databázi hledat a získávat z ní různé údaje a přehledy. Ty ti budou sloužit jako podklad pro tvoji skutečnou práci.“

„To se ještě uvidí,“ zavrčel otráveně.

„Dáme si inzerát, že hledáme písařku…“

„To není potřeba,“ přerušil ji Jobe a prudce vstal. „Missy Harveyová právě dokončila školu a s počítačem zacházet umí. Potřebuje práci a je s ní legrace.“

„O tom rozhodne Ted,“ řekla Šandy prkenně. Moc dobře věděla, odkud vítr vane: podle toho, co se proslýchalo, se Jobe poslední dobou s Missy scházel.

„Já si s ním promluvím,“ prohlásil Jobe a vyšel ze dveří.

Šandy se za ním dívala se směsí protichůdných pocitů. Nechtěla, aby tady Missy byla! Nijak ji netěšilo, že zrovna tahle dívka by měla chodit do tohoto domu a pracovat tu. Ale jak tomu zabránit? Copak může říct jediné slůvko protestu, pokud nechce, aby to vypadalo, že žárlí?

Jako kdyby ona na Jobea žárlila! To zrovna!

Jobe o tom začal mluvit toho dne u večeře. Když se zmínil o Missy, Coreen vrhla na Šandy rychlý pohled.

„Není nutné ji zaměstnat natrvalo,“ zdůraznil Jobe, když viděl, že Ted váhá. „Ale já těžko můžu zvládnout všechnu svou běžnou práci, a zároveň ještě celé týdny přepisovat do počítače staré záznamy písmenko po písmenku!“

Ted zamyšleně svraštil čelo. „To jsem si neuvědomil,“ připustil po chvíli. Zadíval se na Šandy. „Ty by ses toho asi ujmout nechtěla, co?“

Zavrtěla hlavou. „Kvůli té hloupé chřipce už jsem si vybrala všechno neplacené volno, které mi letos dají, Tede,“ přiznala. „Musím se vrátit zpátky do práce, nebo o ni přijdu.“

„To by byla tragédie, pánbůh chraň,“ zavrčel Jobe s neskrývanou záští.

Vrhla na něj zuřivý pohled. „Já miluju svou práci stejně jako ty tu svoji,“ odsekla. „Přestaň se do mě navážet!“

Praštil vidličkou o stůl. Šedé oči mu vzplály vzteky. „To ty se navážíš do mě, zlatíčko.“

„Opovaž se říkat mi zlatíčko! Mě to uráží!“

Jobe prudce vstal. Doslova sršel vzteky. „Tebe uráží už to, že jsi ženská!“ řekl ledově. Nevšímal si Tedova výstražného pohledu. „Nemáš o tom ani ponětí, co? Vůbec sis toho nevšimla. Oblékáš se jako chlap, pracuješ jako chlap, myslíš jako chlap. Zatraceně, dokonce se i chováš jako chlap! Vždycky jsi byla přímo posedlá tím, abys uměla víc a dokázala víc než kterýkoliv mužský široko daleko!“

I Šandy vstala. Třásla se zlostí.

„Ne kterýkoliv!“ vyrazila ze sebe. „Lepší než ty! Musím být lepší než ty.“

„Šandy,“ ozval se Ted varovně.

„Přestaň mě okřikovat!“ zaječela Šandy. „A nesnaž se ho chránit!“

Prudce odhodila ubrousek na stůl. „On s tím začal! Má tyhle odporné kousavé poznámky celou dobu! Od mých šestnácti let dělá, co může, aby mi zničil sebevědomí. A já to léta musela poslouchat a nemohla jsem s tím vůbec nic dělat!“ Trochu ztišila hlas. „Nu, teď je mi dvacet šest let, ne šestnáct, a umím spoustu věcí, o kterých on nemá ani ponětí. A jestli chcete něco vědět, je to báječný pocit, že mám nad všemocným Jobem Doddem konečně navrch!“

Jobe probodával Šandy pohledem a jeho ostře řezaná tvář byla rudá vzteky. „To se zatraceně pleteš. Ty nade mnou nikdy nebudeš mít navrch, milá dámo,“ zavrčel.

„Už se stalo,“ zasmála se. „Není to zas tak těžké, když ani nevíš, kde je na klávesnici enter!“

Neřekl na to nic. Vrhl na ni pohled, který by dokázal propálit zeď, otočil se na podpatku a bez jediného dalšího slova vyšel z místnosti.

Šandy se třásla od hlavy až k patě. Dívala se za ním a v srdci se jí rozlévala dokonalá prázdnota.

„To jsi neměla dělat,“ ozval se Ted tiše. „Tohle byla nejhorší chyba tvého života. Muži, jako je Jobe, se nemáš co vysmívat!“

Šandy znovu vzplála vzteky. „A proč ne?“ vyrazila ze sebe. Neměla daleko k slzám. „On se mi vysmívá celý život!“

„Sedni si.“

Poslechla.

Cítila se k smrti vyčerpaná.

Ted si opřel lokty o stůl a zadíval se na svou ženu. Jak se zdálo, Coreen mu i beze slov dokonale rozuměla. Koneckonců, jako vždy.

„Jobeova matka pracovala ve vědeckém výzkumu,“ prohodil Ted tiše.

„Tede, nedělej to,“ ozvala se Coreen. „To nemůžeš –“

Zvedl ruku a zarazil ji v půli slova. „Ona se to musí dovědět.“

Zadíval se zpátky na svou sestru. Šandy s napjatým výrazem hltala každé jeho slovo.

„Byl to jaderný výzkum, opravdu složitá věc,“ pokračoval. „Zato jeho otec byl kovboj. Rozuměl počasí a zvířatům, ale to bylo tak všechno. Jeho matka měla několik titulů a dávala si jaksepatří záležet na tom, aby si Jobeův otec vedle ní připadal hloupý a neschopný. Dařilo se jí to tak dobře, že spáchal sebevraždu. Zastřelil se, když bylo Jobeovi deset let.“

Šandy měla pocit, že omdlí. Sáhla po své sklenici ledového čaje a přitiskla si ji na tvář.

„Panebože,“ zašeptala.

„Nijak zvlášť ji to nevyvedlo z míry,“ pokračoval Ted nevzrušeně. „Bylo jí úplně jedno i to, že si Jobe vzápětí sbalil svých pár švestek a přesunul se do ústavu pro mladistvé.“

„Myslela jsem, že dítě napřed musí něco spáchat, než se tam dostane!“ namítla Šandy.

„To je panečku postřeh,“ zasmál se Ted beze stopy veselosti. „Ukradl koně. Chytili ho, a přestože majitel na něj trestné oznámení nepodal, stejně ho zavřeli do polepšovny, Jeho matka se ho odtamtud nijak nepokoušela dostat. Nestála o něj.

Jak prohlásila – není dost inteligentní, aby jí stačil, takže ho nehodlá mít u sebe. Zůstal v tom ústavu, dokud nebyl dost starý, aby mohl začít pracovat. Od té doby je u nás na ranči.“ Tedova tvář byla chladná. Šandy si^ nevzpomínala, že by se někdy tvářil takhle vážně. „Škoda, že ses nezeptala, proč tolik stojím o to, aby se naučil zacházet s počítačem. Databáze dobytka klidně počká – a mně je samozřejmě taky jasné, že ji může udržovat jakákoliv najatá sekretářka. Jde o to, že Jobe trochu ztrácí půdu pod nohama, když se o něm ví, že to neumí. Každý druhý z jeho kovbojů je počítačově gramotnější než on sám.“

Šandy zabořila tvář do dlaní.

„To je mi líto,“ zašeptala.

„To řekni jemu, ne mně,“ prohlásil Ted zarytě.

„Ona to tak nemyslela. Tohle přece nemohla vědět,“ zastala se Šandy Coreen. Vstala a položila ruce Šandy kolem ramen. „Měli jsme ti to říct dávno. Ale připadalo nám, že na tom zas tak nezáleží,“ řekla omluvně.

Šandy si otřela slzy. „On přece není hloupý!“ zavrčela vztekle. „Inteligence má dost. A jeho matka to přece musela poznat!“

„Ona především vůbec nechtěla mít dítě,“ řekl Ted smutně. „Měla život přesně naplánovaný. Toužila udělat oslnivou kariéru, ne se zdržovat rodinou. Pak se zapletla s kovbojem a nešťastnou náhodou otěhotněla. Vzala si ho jenom proto, aby udělala radost svým rodičům a známým. Denně za to platil až do konce života.“

„Kde je teď?“ zeptala se Šandy.

„To se neví. Jobe o ní nikdy nemluví.“ Ted potřásl hlavou. „Za daných okolností je to velké štěstí, že se vy dva nemáte moc rádi,“ dodal. „Protože to, co jsi mu dnes řekla, ti Jobe nikdy neodpustí.“

Šandy se udělalo mdlo. Odvrátila oči. Coreen jí podala kapesník a chlácholivě ji poplácala po zádech. Přes její skloněnou hlavu vrhla na Teda bezmocný pohled.

„Předpokládám, že Missy nejspíš najmeš, co?“ ozvala se Šandy, aniž zvedla oči.

„Ano,“ řekl Ted ploše. „Ona je přesně ten správný typ. Dívka, která muži dokáže dodat sebevědomí. Napraví všechny škody, které jsi napáchala, a možná i některé další. Je to hodná holka. Taková něžná, chápavá duše.“

„Neřekla bych, že Jobe potřebuje něžnou a chápavou ženu,“ procedila Šandy skrz zaťaté zuby.

Ted prudce zvedl hlavu a zadíval se na ni. „Jak ty můžeš vědět, co potřebuje?“ vyštěkl. „V životě ses ani za mák nestarala o to, co dělá!“

„To asi ne,“ zamumlala Šandy. Odsunula židli a vstala. „Missy mě nemá ráda,“ dodala.

„To mě nepřekvapuje,“ odpověděl Ted. „Myslí si, že Jobe na tebe bere.“

Šandy poskočilo srdce. „A co si myslíš ty?“

Ted se zasmál. „Radši nechtěj vědět, co o tobě říká, když nejsi na doslech. Možná jsi patřičně pošlapala jeho pýchu, ale pokud jde o jeho srdce, to žádná žena probudit nedokáže. Říká se, že jeho matka ho pohřbila zaživa.“

Šandy odložila kapesník, který jí dala Coreen, a deprimované si povzdechla.

„Nechtěla jsem, aby to takhle vyznělo. Jenže on na mě neustále útočí! Prostě už jsem toho měla dost. To je všechno.“

„Já se ho přece nesnažím nijak hájit,“ namítl Ted. „Jobe se o sebe dokáže postarat. Ale taková rána pod pás – to je pěkná špinavost.“

„Já už to neudělám.“

„Taky už nebudeš mít příležitost,“ hádal její bratr. „Nedokážu si představit, že by si tě ještě někdy pustil tak blízko k tělu.“ Zvědavě se na ni zadíval. „Co se týče Missy i když si třeba nepadnete do oka, předpokládám, že její případné výpady dokážeš zvládnout, ne?“

Unaveně se usmála. „No jasně. Jsem přece tvoje sestra!“

Pokud šlo o Jobeův postoj vůči Sandy, ukázalo se, že Ted předpověděl další vývoj naprosto přesně. Jobe se ani slůvkem nezmínil o tom, co mu Šandy řekla, ale jeho chování se ze dne na den dokonale změnilo.

Jednal s ní stejně jako s Tedem – čili zdvořile a s úctou, ale nic víc. Dřívější řevnivost byla ta tam. Zjevně se rozhodl, že nejlepší bude udržovat jejich vztahy v mezích chladné lhostejnosti.

Zato Missy nebyla ani chladná, ani lhostejná. Od okamžiku, kdy překročila práh, bylo naprosto zjevné, že je Jobem přímo posedlá.

Byla to hezká dívka. Dlouhé a rovné černé vlasy jí jako závoj splývaly kolem oválného obličeje. Měla velké hnědé oči, svůdná ústa a milý úsměv, a přestože byla hodně štíhlá, nedalo se říct, že je vychrtlá. Byl na ni doopravdy pěkný pohled.

Ovšem Šandy neměla nijak v lásce, a taky to dávala najevo. Tiše poslouchala, když jí Šandy vysvětlovala, jakou práci bude dělat, ale její pohled byl výmluvný víc než dost. Z očí jí sršel výsměch. Zjevně si říkala, že požadavky Tedovy sestry jí mohou být ukradené, protože v Jobeovi vždycky najde zastání.

Šandy už byla oblečená do práce – v drahém šedém hedvábném kostýmku, jednoduchých lodičkách na nízkém podpatku a s vlasy vyčesanými do uzlu. Ukázala Missy poslední šanon s Tedovými záznamy a rozhlédla se po kanceláři, jestli na něco nezapomněla.

„Když budete mít nějaké otázky a Ted nebude nikde poblíž, můžete se obrátit na Coreen. Ta vám řekne, kde ho najdete,“ ujistila dívku.

„Když budu mít nějaké otázky, zeptám se Jobea,“ řekla Missy chladně, aniž se na ni podívala. „Koneckonců, ten je tady šéf! Ne vy.“

V dalším okamžiku vyjekla a zalapala po dechu. Šandy totiž popadla opěradlo její židle a prudce ji otočila k sobě. „Tady pracujete pro Reganovy,“ řekla ostře, „takže vaše šéfová jsem já.“ Naklonila se k dívce. Z jejího postoje vyzařovala zřetelná hrozba.

„Jste tady jenom proto, že můj bratr chtěl Jobeovi udělat laskavost,“ zasyčela. „Ale já Jobeovi žádné laskavosti nedlužím. Dejte mi sebemenší záminku, a vykopnu vás odsud, že poletíte jako raketa.“ Chladně se usmála. „Doufám, že jsme si to vyjasnily.“

Missy, která byla náhle bledá jako stěna a třásla se od hlavy až k patě, vyděšeně přikývla.

„Výborně,“ prohlásila Šandy a napřímila se. Pro-palovala mladší ženu pohledem.

„Omlouvám se,“ vykoktala Missy.

Šandy se nenamáhala odpovědět. Odvrátila se a vyšla ze dveří. Tam se téměř srazila s Jobem.

Zadíval se přes její rameno na Missy, které se po tvářích řinuly slzy.“Chápu. Místo snídaně tu létaly otrávené šípy“ zavrčel. „Jak vidím, už ses stihla předvést! Ale jestli máš nějaký problém, řekni to laskavě mně.“

„Tohle je můj domov!“ připomněla mu Šandy zuřivě. „A nikdo tu se mnou nebude zacházet jako s domácím psem! Buď tak laskav a vysvětli to své přítelkyni. Ta se zřejmě domnívá, že pracuje pro tebe.“

Protáhla se kolem něj a vyšla ven. Tváře měla tak zrudlé vzteky, že to vypadalo, jako by měla horečku.

Missy se vrhla Jobeovi do náruče a rozplakala se… Ona mě nenávidí!“ vzlykala.

Bezděky ji pohladil po tmavých vlasech. To, jak se k ní Šandy chovala, ho pobouřilo. „To bude v pořádku. Já tě ochráním.“

Missy zavzdychala a přivinula se k němu. „Ach, Jobe, ty jsi tak silný…“

Šandy, která právě stoupala po schodech, tu poslední poznámku dobře slyšela. V duchu se uchechtla. Ta komediantka! Missy to všechno jen tak hraje copak to Jobe nevidí? Ale ne, samozřejmě, že mu to nedochází. Pokud jeho matka byla silná, nezávislá žena, pak mu pochopitelně slepice jako Missy může připadat úžasná a okouzlující, protože je jejím pravým protikladem.

Nu, s tím Šandy nic nenadělá. Tomuhle rozhodně konkurovat nebude. Má svoji hrdost a nehodlá si hrát na chichotající se naivku, aby polichotila mužskému egu. Ted ji odmalička učil, že se má chovat způsobem, který odpovídá jejímu postavení. Vždyť je Reganová!

Sbalila si kufr a sešla zpátky do přízemí. Zamířila ke svému autu a ke dveřím kanceláře už se ani nepodívala. Ted za chvíli pochopí sám, jak se věci mají! Brzy se pozná, jaký to má vliv na pracovní morálku na ranči, když bude Missy od rána do večera dělat na zdejšího předáka oči. A pak to Missy od Teda pořádně schytá.

Celý týden se na ranč nevrátila, protože služebně jezdila po celém východním Texasu. Když v pátek večer konečně zaparkovala své bílé sportovní auto na příjezdové cestě k Tedovu ranči, byla úplně zničená. Přes jedno rameno si hodila cestovní tašku, přes druhé kabelku, a vyčerpaně se dovlekla až na verandu. Připadalo jí, že už není schopná udělat jediný krok.

V ruce držela klíče, ale vstupní dveře nebyly zamčené. Otevřela je a vešla dovnitř. Zavřela za sebou úplně tiše pro případ, že by miminko právě spalo. Ted a Coreen si poslední dobou moc klidu neužili, protože jejich synáčkovi se právě prořezávaly zoubky.

Její pozornost upoutaly zvuky, linoucí se z Tedovy kanceláře. Dveře byly otevřené. Jak se k nim blížila, zvuky byly čím dál silnější. O tom, jakou činnost provázejí, naprosto nebylo pochyb. Missino oddané úpění a sténání bylo velmi výmluvné.

Šandy se zastavila ve dveřích. Oči měla ledové jako zimní obloha. Missy ležela Jobeovi na klíně, opírala se o jeho paži a držela ho kolem krku. Jobe vzhlédl. V tu chvíli Šandy uviděl. Přes jeho pohledný obličej přeletěl podivný výraz.

„Ale klid, mě si vůbec nevšímejte,“ zavrčela. Moc dobře viděla, jak Missy rychle vyskočila a spěšně si upravuje rozepnuté šaty.

„Předpokládám, že vám Ted dává plat za to, že vyzkoušíte pružiny na jeho pohovce.“

Otočila se na podpatku a vyrazila ke schodišti. „Šandy! Počkej!“ vykřikl Jobe ostře, ale ona ho dokonale ignorovala.Nu, mohla si domyslet, že Jobeovi jen tak neuteče.

Když se nezastavila, vyrazil za ní. Vyběhl po schodech a bez sebemenšího zaváhání vtrhl do její ložnice.

„Proboha, co má tohle znamenat?“ obořila se na něj. Vztekle se k němu otočila. „Jsem příšerně unavená. Tohle si vyřiď s Tedem. Stejně mi každou chvíli připomínáš, že šéfem je tu on, tak laskavě přestaň obtěžovat mě! Do toho, jak řídí svůj ranč a jaké tu má lidi, mu stejně nemluvím. Mám hlas nanejvýš poradní.“

Odvrátila oči od jeho košile, rozepnuté do poloviny hrudi. Radši nechtěla vidět vzrušující chomáčky černých chloupků, které se v těch místech draly na světlo. I pouhý pohled na něj nenáviděla.

„Nechci, aby kdokoliv dával Missy za vinu něco, co je čistě jen moje chyba,“ prohlásil.

S těžkým povzdechem se posadila na okraj své postele. Odhodila si z čela uvolněné pramínky vlasů. Pořád ještě se na něj nepodívala.

„Já nikomu nic dávat za vinu nebudu. Nehodlám se o tom vůbec bavit,“ řekla prkenně. „Ale Ted by to nějak řešit měl.“

„To si uvědomuju.“

Přitiskla si prsty na čelo. „Podívej, Jobe, celý den jsem se nezastavila a příšerně mě bolí hlava. Až půjdeš, zavři za sebou laskavě dveře, ano?“

Ani se nepohnul. „Mám sem poslat paní Birdovou, aby ti donesla aspirin?“

„Když budu chtít prášky, mám své vlastní zásoby.“ Zadívala se na něj s výčitkou a neskrývaným pohrdáním.

Sevřel rty. „No tak, Šandy! Neříkej mi, že ty ses nikdy nelíbala v kanceláři se svým šéfem!“

Jeho výsměšná poznámka s ní ani nehnula. „Můj šéf je džentlmen,“ řekla tiše. „Má diplom z Harvardu a chová se velice rezervovaně. V životě by se nesnížil k tomu, aby si to rozdával s nějakou ženskou v kanceláři na pohovce, a už vůbec ne s vlastní zaměstnankyní.“

Oči se mu zúžily. Přejely přes její pomačkané sako a zastavily se na pevných kopečcích ňader, které se pod látkou rýsovaly. Na tváři se mu objevil nečitelný výraz. „Jestlipak by takový šašek vůbec věděl, co dělat, kdyby tě měl pod sebou na gauči?“ uchechtl se.

Nevzpomínala si, že by s ní někdy mluvil takovým tónem. Nevěřícně na něj zírala. Moc dobře si uvědomovala, jaké ticho se v místnosti náhle rozhostilo. Jeho šedé oči se vpíjely do jejích. Jediným zvukem byl její zuřivý, přerývaný dech… a neklidný tep bušícího srdce, které jako by mělo už prorazit její hrudní koš.

„Nemáš… právo… říkat mi… takové věci!“ vyštěkla.

„Možná mám mnohem větší právo, než si uvědomuješ,“ řekl s úšklebkem.

„Jestli tu má někdo práva a nároky, tak je to Missy,“ odsekla Šandy. „Ta už se jich dožadovat nepřestane. To uvidíš!“

„Přinejmenším,“ řekl sladce, „o sobě moc dobře ví, že je žena.“

Šandy ho probodávala pohledem. Neuhnula ani o píď. Připadala si, jako by ji zradil, což bylo skoro legrační. Ale nemohla si pomoct. „Pak máš doopravdy štěstí,“ ucedila kousavě.

„Tohle je věc, kterou jsi ty jaktěživa nezkusila vrhnout se mi kolem krku,“ pokračoval konverzačním tónem. „Škoda. Mohla ses spoustu věcí přiučit.“

Cítila, jak rudne. „Já se mužům kolem krku nevrhám,“ zamumlala rozechvěle.

„Samozřejmě, že ne,“ odpověděl. „Ty si o sobě zkrátka moc myslíš. Nikdy bys o tom vážně neuvažovala, protože jsi nad takové věci zkrátka povznesená. Tvá matka tě zapomněla naučit, jak se chovat k mužům!“

Šandy prudce vstala. „Opovaž se dělat narážky na mou matku!“ zaječela.

Nadzdvihl obočí. „To že jsem udělal?“

„Všichni vědí, jaká byla!“ vybuchla Šandy zuřivě. „Opustila našeho otce a utekla s jiným mužem, a za chvíli utekla i jemu s dalším. V žádné posteli se nestihla ani ohřát! Nikdy jí nestačilo mít jenom jednoho chlapa najednou!“ Hořce se zasmála. „No… jenže já nejsem jako ona a nikdy nebudu. Já žádného muže nepotřebuju!“

Jobe vypadal zaraženě. Mlčel a na tváři se mu objevil podivný výraz. Dlouho hleděl do jejího pobledlého obličeje. Pak jeho pohled sklouzl na její zaťaté pěsti.

„Tak takhle to je,“ prohodil, jako by mluvil jen sám k sobě. „Věděl jsem, že se Ted ženám vyhýbá. Zdálo se, že k nim má odpor. Změnilo se to, teprve když potkal Coreen. Nikdy jsem nechápal, proč vlastně.“ Tvář mu ztuhla. „Řekl bych, že vaše matka se podepsala na vás na obou,co?“

Napřímila se. „Tobě do toho nic není!“

„To je věc názoru, ale prosím. Teď to můžeme nechat stranou.“

„Jestli už sis užil dost popichování, buď tak laskav a nech mě chvíli na pokoji. Musím si chvíli odpočinout. Z Houstonu je to sem pěkná dálka.“

Vrazil ruce do kapes džínů a zadíval se na ni. Tentokrát měly jeho oči mnohem mírnější výraz. Byl v nich nelíčený zájem… a možná i starostlivost. „Zítra budeme pořádat venku opékání. Ted pozval spoustu lidí. Zároveň se koná dražba koní, takže to spojíme.“

„Ty a Missy si to spolu určitě pěkně užijete,“ ucedila. „Jestli se bojíš, že vám budu jakkoliv překážet, můžu tě ujistit, že tam nehodlám jít.“

Zamračil se.proč si myslíš, že tě tam nechci vidět?“

Trpce se zasmála. „Proboha, já přece dobře vím, jak rád mě někde vidíš!“ řekla hluše a odvrátila se. „Je mi jasné, co si o mně myslíš! Vždycky jsem to věděla.“

„Co jsi věděla?“ zeptal se zvláštním tónem. „Co si podle tebe o tobě myslím?“

„Ty mnou pohrdáš,“ odpověděla, aniž se na něj podívala. „To si vážně myslíš, že to nevím?“

TŘETÍ KAPITOLA

Jobe hleděl na její strnulá záda s podivnou směsí pocitů. „Kdo ti tohle namluvil?“ zeptal se konečně.

„Nikdo mi nemusí nic vysvětlovat,“ řekla tiše. „Když jsem byla mladší, nikdy jsem nedokázala dostát tvým nárokům. I kdybych se rozkrájela, pořád to bylo málo. Celé roky jsem strávila tím, že jsem se snažila jako blázen, ale pro tebe jsem stejně nikdy nebyla dost dobrá.“ Ovinula si paže kolem těla, jako kdyby jí byla zima, a zadívala se z okna. „Tak jsem to nakonec vzdala.“

Zamračil se. „Tomu nerozumím,“ prohlásil. „Tobě přece bylo úplně jedno, co já si myslím! Celou dobu jsi mi šla po krku.“

Trpce se zasmála. „To se ví. To je přece jasné.“

„Já to pořád nechápu.“

„Ne?“ uchechtla se. Původně mu nic podobného prozradit nechtěla. Ale byla nesmírně vyčerpaná a napůl nepříčetná z toho, co viděla dole v přízemí. Pokud šlo o něj a šanci na jakékoliv sblížení, už jí nezbývala sebemenší naděje. Teď už to věděla. Ztěžka pokrčila rameny. „Takže ti to nedošlo. Nikdy sis neuvědomil, že jsem do tebe zamilovaná,“ přiznala, aniž se na něj podívala. I tak zřetelně cítila, jaké napětí po jejích slovech v místnosti zavládlo. Pomalu vydechla. „No, nedělej si starosti, už jsem z toho vyléčená,“ pro hlásila. Oči upírala ven z okna na koně na vzdálené pastvině.

„To je tedy úleva.“ Jeho hlas zněl přiškrceně.

Přikývla. „To si dovedu představit. Nic jsem o tobě nevěděla. Kdybych měla tušení…“ Zavřela oči. „Dovedu si představit, že žen, které mají sebemenší ctižádost prosadit se v zaměstnání, máš už dávno plné zuby.“

„Kdo ti řekl o mé matce?“ zeptal se ostře.

„Ted.“ Sklonila hlavu. „Je mi líto, co jsem ti tuhle řekla,“ dodala tiše. „Nebudu tvrdit, že nerada nebo omylem. Řekla jsem to schválně a chtěla jsem ti ublížit. Ale teď je mi to líto.“

Rozhostilo se dlouhé ticho. „Nic se nestalo,“ řekl Jobe konečně.

To není tak docela pravda, pomyslela si, ale dál už to nerozmazávala. Opřela si hlavu o studenou tabuli skla v okně. „Podívej, určitě máš spoustu práce,“ prohlásila. Zavřela oči. „A já si vážně musím na chvíli lehnout. Mám pocit, že se mi rozskočí hlava.“

Po další minutě slyšela vzdalující se kroky. Pak klaply dveře. Až do chvíle, kdy všechny zvuky utichly, si neuvědomila, že pláče.

Později, když se trochu vzpamatovala, byla dokonale zděšená tím, k čemu všemu se Jobeovi přiznala. Proboha, když si to přebral, musel z ní mít pořádnou legraci! Pěkně se tomu zasmáli, pravděpodobně s Missy. Samolibý, arogantní výraz, který se na dívčině tváři objevil, kdykoliv Šandy spatřila, by o tom rozhodně svědčil.

Odpoledne plynulo a opékání bylo v plném proudu. A Missy se chovala čím dál vyzývavěji a nestoudněji.

Coreen se pokusila učinit tomu přítrž. S dokonalou zdvořilostí poslala dívku do kuchyně uvařit kávu, ale její modré oči při tom metaly blesky. Když Missy viděla výraz, s jakým si ji manželka jejího šéfa měří, trochu se zarazila. Ale jak si Šandy všimla, Jobe se k ní okamžitě přitočil, chlácholivě ji vzal za ruku a rychle ji uklidňoval. Zaručeně ji ujistil, že bouře se co nevidět přežene.

„No vážně,“ rozčilovala se Coreen, když se Šandy na okamžik osaměly, „tohle už přestává všechno! Vidíš to? Má tak těsné kalhoty, že by tu rovnou mohla chodit nahá. A k tomu moc malé tričko a moc velký výstřih. Pak už člověka ani nepřekvapí, že se podle toho taky chová.“

„Jobe ji v tom podporuje,“ řekla Šandy nevzrušeně. „Zjevně se mu to líbí.“

„Ať si to klidně užije, ale někde jinde než tady! Jestli se nepřestane chovat tak arogantně, tak ji odsud vyhodím.“

Šandy neřekla ani slovo.

Coreen se zachmuřila.

„Šandy, co je s tebou?“ ozvala se jemně. „Poslední dobou vůbec nejsi ve své kůži. Nemá sem dnes náhodou přijet tvůj šéf? Říkala jsi, že ti přiveze z Houstonu nějaké podklady.“

„Když jsem ho zvala na opékání, říkal, že se sem zkusí dostat,“ souhlasila Šandy. „Ale u něj člověk nikdy neví. Pochybuju, že by se mu kdovíjak chtělo. Pan Cranson na večírky skoro nechodí. Zajímá ho jenom jeho práce.“

„Nejezdí náhodou v černém mercedesu?“ zeptala se Coreen konverzačním tónem. „To ano. Proč?“

Coreen se usmála. „Protože v tom případě je právě tady.“ Tiše hvízdla, když z auta vystoupil mohutný snědý muž. „Panečku, nezmínila ses, že je to takový krasavec!“

„Nevypadá špatně, já vím,“ zasmála se Šandy. „Taky jsem z něj patřičně nadšená. Ale bohužel je zamilovaný a ne zrovna do mě.“

„Škoda.“

„To bych řekla,“ souhlasila Šandy. Zamířila ke svému černookému šéfovi, aby ho přivítala. „Jsem ráda, že vám to vyšlo, pane Cransone, a přijel jste se podívat!“

„Možná bychom si vzhledem k okolnostem mohli tykat,“ prohodil s úsměvem. „Já jsem Phillip.“ Podal jí tlustý svazek dokumentů. „Tohle jsou ty papíry, které jsi postrádala. Alespoň doufám!“

„Ano, je to přesně ono, pane… Phillipe,“ opravila se. Obrátila se k Coreen, která se k nim právě v tu chvíli připojila. „Tohle je moje švagrová Coreen. Coreen, ráda bych ti představila pana Cransona.“

„Jsem ráda, že vás poznávám,“ řekla Coreen s úsměvem. „Ted a já jsme o vás hodně slyšeli.“

„Doufám, že aspoň něco dobrého,“ zasmál se a vrhl rychlý pohled na Šandy. Pak se zadíval na svůj drahý oblek. „Zdá se, že mám až příliš formální oblečení!“ prohodil. „Tady v přírodě se jistě obejdu bez saka.“

„Máme tu večírek s opékáním a večer se bude tančit,“ prozradila Coreen. „Doufám, že zůstanete.“

Zaváhal a znovu se zadíval na Šandy.

„Já bych byla moc ráda,“ prohlásila upřímně.

Usmál se.

„V tom případě zůstanu s největší radostí.“

Se Šandy po boku se vmísil mezi shromážděné hosty. Teď, když si sundal sako a vyhrnul si rukávy košile, vypadal uvolněně a spokojeně. Slušelo mu to. Phillip byl drsný, mužný typ a ženám se vesměs líbil. Šandy si často říkala, co ho asi v živo ě potkalo, že tak zatrpkl a je proti ženám tak zaujatý. O své minulosti nikdy nemluvil, ale občas byl zachmuřený a nevlídný, což mladší a méně ostřílené zaměstnance dokázalo jaksepatří vyděsit. „Ty tady žiješ odmalička?“ zeptal se Šandy, když se spolu zastavili u stolu s občerstvením a vzali si kávu.

„Strávila jsem tu většinu života,“ souhlasila. „Miluju Jacobsville. Možná je to malé město, ale má velkou historii.“

„Opravdu? Co slavného se tu stalo?“

Začala vyprávět a Phillip pozorně naslouchal. Ani jeden z nich si nevšiml šedých očí, které se co chvíli upřely jejich směrem.

Jobe se připojil k Tedovi a Coreen. „Kdo to je?“ zeptal se stroze.

„Její šéf,“ zamumlal Ted. Jobeovým očím se vyhýbal. „Na první pohled docela milý člověk, ne? Ale jinak o něm nic nevím. Šandy o něm moc nemluví.“

Jobeovy oči se zúžily. „Je starší než ona! Dokonce mnohem starší! Což je tím horší, že Šandy je na svůj věk pěkně naivní, pokud jde o muže.“

Jobeova slova Teda jaksepatří šokovala, ale ani v nejmenším to nedal najevo. Jeho tvář byla bezvýrazná jako tvář hráče pokeru. „Je jí dvacet šest let, Jobe,“ připomněl svému předákovi. „Má nejvyšší čas usadit se a mít děti.“

Jobeovy oči vzplály zuřivostí. „Ona se nebude vdávat! Nestojí o to. Jde jí jen o kariéru.“

„Nesmysl,“ vložila se do toho Coreen ostře. „Šandy miluje děti. A miluje i ranč a přírodu. Možná má vlastní byt, kde během týdne přespává, ale sotva jen trochu může, hned zase přijede sem k nám. Ráda jezdí na koni. Bez toho by nedokázala žít.“

„Neumí vařit,“ zavrčel Jobe.

„Protože to nikdy dělat nemusela,“ namítl Ted. „Vždycky jsme měli kuchařku. Ale krásně vyšívá a taky umí plést.“ Zadíval se na Šandy a jejího šéfa. „Sluší jim to spolu,“ prohodil významně. „Ale, samozřejmě, on je na první pohled městský člověk. To je jasné.“

„Zřejmě zná počítače skrz naskrz,“ zavrčel Jobe popuzeně.

„Ve skutečnosti vůbec ne,“ prohlásila Coreen. „Má vynikající obchodní talent, ale zaměřuje se čistě jen na marketing a prodej. Technické stránce nijak zvlášť nerozumí. A jezdit na koni taky neumí.“

„To je ovšem škoda,“ dodal Ted. „Protože já si nedokážu představit, že by Šandy chtěla žít někde, kde by nemohla jezdit. Šandy koně miluje.“

„Pokud bude dostatečně pozorný, nechá ji dělat, co ji těší,“ poznamenala Coreen.

Jobeova tvář zbledla. Něco zavrčel a vyrazil pryč. Jak se dalo čekat, sotva udělal několik kroků, přitočila se k němu Missy. Držela se ho jako klíště celé tohle odpoledne.

„Koukni, paní šéfová tu má nového chlápka,“ poznamenala se svou obvyklou drzostí. „Nevypadá špatně, ale je trochu přestárlý, co? Ale pro ni dobrý až moc. Třeba si to spolu rozdají. To by byla paráda. Třeba by pak přestala závidět a navážet se do mě!“

Jobe neodpovídal. Nedokázal od Šandy a Phillipa odtrhnout oči.

Missy se k němu přitiskla blíž. „Nechceš jít někam, kde budeme chvíli sami?“ zavrkala.

Zamračil se na ni. Sám nevěděl, proč ho to vůbec neláká. Byla to sladká, přítulná holka, skrz naskrz ženská a žádoucí. Jenom byla zoufale nedospělá. O životě měla falešné představy. Několik polibků, a už se chovala tak majetnicky, že mu to začínalo jít na nervy. Říkal si, kolik lidí už si asi všimlo, jak se na něj neustále lepí.

„Podívej,“ řekl jí tiše, „pracujeme spolu a já tě mám docela rád. Ale tím to končí! My dva spolu nechodíme. Nejsme pár!“

Missy nadzdvihla obočí. „Ale políbil jsi mě!“

„Políbil jsem spoustu holek,“ řekl po pravdě. „Jsi moc milá, zlatíčko, ale já zkrátka žádnou známost nehledám.“

Missy zrudla. „Já taky ne!“

„Ani se nechci ženit,“ dodal pevně. „Nechci manželství. Nikdy.“

Missy vypadala, jako kdyby ji právě udeřil cihlou do hlavy. Omráčeně ustoupila o krok. „Já… chápu,“ vypravila ze sebe.

„Ne, nechápeš nic,“ řekl ostře. „Nejde o to, že by ses mi nelíbila. Nebo že bych tě neměl rád. Prostě jen nechci žádný vztah, to je všechno.“

Vypadala tak neuvěřitelně mladě. Z očí jí vytryskly slzy. Když se na ni díval, cítil se provinile a zahanbeně. Sice jí jaktěživ nic nesliboval, ale přesto měl výčitky. Nikdy neměl dopustit, aby si udělala takové falešné představy.

„Je mi to líto,“ řekl tiše.

Přitiskla se k němu a zoufale se rozplakala. Přitáhl ji k sobě blíž.

„Zatraceně, Missy,“ zavrčel.

„Neblázni. Nedělej z toho takovou vědu,“ zamumlala a popotáhla. „Já ti nebudu stát v cestě! Ale budu po ruce, kdyby ti bylo smutno.“

Vnímal ji jen napůl. Oči nedokázal odtrhnout od Šandy. Její šéf jí položil ruku kolem ramen. Společně vykročili k ohništi a zjevně se dobře bavili. Jobe cítil, jak se ho zmocňuje zuřivost. Žárlivost ho v nitru leptala jako kyselina. Mohl jen žasnout, že je tak silná.

Missy cítila, jak ztuhl, a odtáhla se. Vylovila z kapsy kapesník a otřela si oči. „Co se děje?“

Neodpověděl. Missy se otočila a sledovala jeho zuřivý pohled, zarývající se do Šandy a mohutného snědého muže po jejím boku.

„Ty ji pěkně nesnášíš, co?“ prohodila Missy se zjevným uspokojením. „To jsem ráda. Je fakt děsná. Ale třeba si vezme toho svého šéfa a někam se odstěhuje. Už aby byla pryč, babizna jedna! Nemůžu se na to dívat, jak tě v jednom kuse rozčiluje!“

„Nerozčiluje mě,“ řekl Jobe prkenně. „Na jejím názoru vůbec nezáleží.“

„To je dobře. Takže se snad můžeme sebrat a jít si spolu zatančit, ne?“ Ovinula mu ruku kolem pasu a vlekla ho na volné prostranství, které sloužilo jako taneční parket. Podvolil se, ale srdcem byl jinde. Kdyby jen dokázal odtrhnout oči od Šandy, zatraceně!

Šandy, která si vůbec neuvědomovala, jaké emoce vyvolává, jedla pečené maso z rožně a povídala si se svým pohledným šéfem. Posadili se stranou a probírali počítače. Ani si neuvědomili, že hudba přešla z rychlých country rytmů do volnějšího tempa pomalých, vášnivých, zasněných blues.

„Nechceš si zatančit?“ ozval se za ní náhle Jobeův hlas.

Šandy doslova nadskočila. Vůbec si nevšimla, kdy se k ní tak těsně přiblížil. Zaváhala.

„Jen klidně jdi.“ pobízel ji pan Cranson. „Celý večer se mnou jenom mluvíš o práci. Běž se taky chvíli bavit!“

Jobe na něj vrhl ostrý pohled, ale pak se jen zdvořile uklonil, vzal Šandy za ruku a odvedl ji na prostranství, kde se tančilo.

Ztuhle a prkenně se nechala vzít do náručí. Skoro cítil, jak se chvěje nervozitou. „No tak, uvolni se,“ zavrčel zlostně. „Co bych ti tady na tanečním parketu asi tak mohl udělat?“

To by ses divil, říkala si v duchu divoce. Srdce jí zběsile bušilo. Nedostávalo se jí dechu a měla pocit, že se jí nohy změnily v rosol. Snažila se zůstat toporně vzpřímená, aby si zachovala alespoň zdání důstojnosti. A přitom si nic nepřála víc než pevně se k němu přitisknout, jako to předtím dělala Missy, a vychutnávat jeho sílu. Jenže přesně tohle byla věc, kterou si nesměla dovolit.

Přitiskl jí dlaň mezi lopatky. Prsty jeho druhé ruky se propletly s jejími. Tvář si opřel o její spánek a pomalu vykročil v rytmu hudby. Ve vlasech cítila jeho horký dech.

„Vždycky voníš po fialkách,“ zamumlal.

Neměla ponětí, co na to odpovědět. On sám měl vlastní osobitou vůni, ostrou a mužnou. Tu s ním měla nerozlučně spojenou. Stejně bylo zvláštní, jak silně ho vnímala všemi svými smysly, kdykoliv se k ní přiblížil! Ne že by se to ovšem dělo moc často. Tančila s ním předtím jen jednou v životě, a to byl navíc skupinový country tanec, kde se páry neustále rozdělují a tanečníci přecházejí sem a tam. Tohle bylo docela jiné. Ocitl se až příliš blízko u ní… tak těsně, že to začalo být intimní. Připadala si zranitelná. A zranitelná být nechtěla.

„Už… už jsem unavená,“ začala protestovat a chabě se pokoušela odtáhnout.

„Ne, to tedy nejsi,“ prohlásil a sevřel ji pevněji. Zvedl hlavu a zadíval se jí do očí. „Uvolni se,“ nařídil jí jemně.

Zdálo se, jako by ho její tělo poslouchalo i proti její vůli. Pomalu, doslova po milimetrech se poddávala tlaku jeho paží. Lehce se zachvěla. Bezděky reagovala na jeho blízkost. Náhle se jí zdálo, že se probouzejí všechny její smysly, že doslova ožívají. Byla to pravá smršť pocitů.

Jeho mohutná ruka ji lehce hladila po zádech. Tiskl ji ke svému štíhlému, silnému tělu. Znovu se zachvěla. Bezděky si opřela tvář o jeho horké, svalnaté rameno. Náhle v ní s plnou silou procitly všechny dávné touhy – touhy, které si tak usilovně zakazovala.

Neklidně vydechl. I jemu ta těsná blízkost způsobovala jisté potíže. Ale bylo to krásné. Proboha, bylo to mnohem lepší, než si vůbec dokázal představit! Zavřel oči. Cítil, jak Šandy v jeho náručí zvláčněla, jak je jemná a ženská. Prostranství určené k tanci bylo jen slabě osvětlené, a oni se navíc trochu vzdálili od ostatních párů. Byli skoro sami, ukrytí ve stínu. Z náhlého popudu sklonil hlavu. Pod svými pátrajícími ústy náhle ucítil její horké rty. Z hrdla se mu vydralo zasténání.

Přestal tančit. Pootevřel rty a divoce se přisál k jejím chvějícím se ústům. Pootevřely se v němém pozvání. Šandy trochu ztuhla, ale vzápětí se přitiskla blíž. Vzlykavě zasténala.

Položil dlaň na její zátylek a přitáhl si ji k sobě. Nepatrně nadzdvihl rty, ale je proto, aby se mohl vzápětí o to náruživěji pohroužit do těch jejích. Byla to sprška jemných polibků, která ji celou rozechvěla.

„Šandy,“ zašeptal. S divokou touhou se kolem sebe rozhlédl. Nedaleko odsud rostl mohutný strom a jak se zdálo, z hostů si jich zatím nikdo nevšímal.

Opatrně domanévroval Šandy za kmen stromu. Opřel ji o něj a s horečnatou touhou se k ní přitiskl.

„Ne,“ zašeptal, když ucítil, jak se chabě pokouší protestovat. „Ne, miláčku, ne, nebraň se…“

Jeho rty se znovu snesly na její. Vychutnávaly je pomalu a náruživě. Neodolala a objala ho. Už se nebránila. Líbal ji, až se jí podlamovaly nohy, snad by upadla, nebýt toho, že ji pevně držel a že se zády opírala o kmen stromu. Během těch několika minut se naplnilo tolik snů, tolik bolestné touhy! Šandy se nikdy neodvažovala uvěřit, že by oni dva skutečně mohli společně prožívat něco tak úžasného, tak sladkého. Chtěla ho celým svým srdcem, milovala ho, potřebovala ho. Celý svět se změnil v jediný žhavý vír touhy.

Klíčila v jejich srdcích jako křehká květina, ale rychle narůstala a mohutněla.

Po dlouhé době Jobe náhle přestal. Jeho tělo se dožadovalo ukojení, ale ignoroval to. Přestal Šandy tisknout ke kmeni stromu a místo toho ji přivinul k sobě. Jeho objetí bylo náhle něžné a konejšivé, jako by ji toužil chránit před celým světem.

Nedokázala se přestat třást. Bezmocně se chvěla, zatímco on ji něžně kolébal v náručí. Byl vlahý, tichý večer. Jen z dálky k nim doléhaly sladké, zastřené tóny hudby.

Přitiskl tvář k jejímu horkému hrdlu, vdechoval její vůni a snažil se ovládnout burcující touhu, kterou v něm probouzela.

Otevřela oči. Hleděla do listoví v koruně stromu. Větve se nad nimi klenuly jako temný baldachýn, skrz který probleskovaly hvězdy. Šandy měla pocit, že se ocitla kdesi mimo prostor a čas. Neodvažovala se promluvit. Nechtěla rozbít to přízračné ticho.

Ne, neměla chuť vyptávat se Jobea, proč to udělal. Nechtěla to vědět. A neodvažovala se. Úplně jí stačilo, že ji chtěl, přestože mu ta touha zřejmě vydržela jen ten jediný prchavý okamžik. Byla to vzácná chvíle, poklad, který jí zůstane. Na to bude vzpomínat a nadosmrti z toho žít. Znovu zavřela oči. Bez jediného pohybu, bez jediného zvuku, bez sebemenšího protestu stála v jeho objetí.

Pomalu, centimetr po centimetru, se od ní odtahoval. Tvář měl jako vytesanou z kamene. Neřekl vůbec nic. Byla příliš velká tma, aby dokázala postřehnout výraz v jeho očích. Když ji pustil, sklonila hlavu a zachvěla se náhlým chladem.

Zdálo se jí, že její dech je nezvykle hlasitý. Neodvažovala se vzhlédnout. Objala si rukama paže, aby se trochu zahřála, protože teď, když se od ní odtáhl, na ni dolehla neuvěřitelná osamělost. Nohy se jí pořád ještě chvěly.

Ani jeden z nich nepromluvil. Uplynula další minuta. Pak k nim dolehl pronikavý Missin hlas, vykřikující Jobeovo jméno. Jobe zvedl hlavu. Tiše zaklel, ale otočil se a vyrazil k Missy.

Nechtěl, aby Missy viděla Šandy takhle, tak zranitelnou a bezbrannou. Spoléhal na to, že jeho vlastní rozechvění Missy v kalném světle nedokáže postřehnout.

„Tak tady jsi!“ rozesmála se Missy a zavěsila se do něj. „Budou hrát poslední kus, a pak je konec. Jestli chceš, můžeme jít. Já jsem připravená. Že to byl prima večer, co?“

Neodpověděl. Myšlenky mu v hlavě divoce vířily.

Mezitím Šandy zase popadla dech a trochu se vzpamatovala. Vyrazila hledat Phillipa Cransona. Vytrvale se usmívala na každého, koho potkala. Nikdo by neuhodl, že před pouhými několika minutami zažila v náručí jistého muže vášnivou touhu, následovanou chladným odmítnutím. Nikdo by nepoznal, že byla právě opuštěna.

Po zbytek večera vystupovala po boku Coreen v roli hostitelky. Dál se usmívala na všechny strany. Dokonce věnovala přiměřeně milý úsměv i Missy a Jobeovi, když se loučili a odcházeli po posledním tanci. Ale Jobeovým očím se vyhýbala. V duchu si říkala, jestli se do nich po tom, jak se dnes chovala, ještě vůbec někdy dokáže podívat.

Dalšího dne ráno už dokázala sama sebe přesvědčit, že se vlastně nic nestalo. Spala dlouho a spala by ještě déle, kdyby ji nevytáhla z postele Coreen.

„No tak, vstávej, lenochu! To chceš strávit celý život v posteli? Jdeme jezdit.“

Šandy zamrkala. „Jezdit? Před svítáním?“

„Už je skoro poledne, prosím tě!“ smála se Coreen. „Už jsem se domluvila s Tedem, že bude malého hlídat, zatímco budeme pryč.“

Tohle Šandy zaujalo. „To musím vidět!“ prohlásila a vysoukala se z postele.

Bylo to přesně tak, jak Coreen říkala. Ted byl v obývacím pokoji se svým synem. Držel chlapečka v náručí a tvář mu zářila pýchou. Bylo zvláštní, jak se Ted po svatbě změnil. Od doby, kdy žil s Coreen, z něj byl úplně jiný člověk. Z jejího zamlklého bratra se zkrátka stal spokojený otec a milující manžel. Nebývalo to tak vždycky. On a Coreen si také užili svoje, než dospěl jejich vztah do této fáze. Tedovi dlouho trvalo, než si přiznal city, které k ní choval, a přestal se trápit tím, že je mezi nimi tak velký věkový rozdíl.

Když ženy vstoupily, vzhlédl. „Jeďte si, na jak dlouho chcete,“ řekl velkoryse. „Já s radostí zůstanu doma a budu hlídat.“

Coreen se k němu přivinula a něžně ho políbila. Pak přitiskla rty na drobné čelíčko svého synka. „Není to zázrak?“ vydechla.

Ted se nedíval na děťátko, nýbrž na ni. „Od chvíle, kdy jsem ti navlékl snubní prstýnek na prst, je můj život jeden velký zázrak,“ prohlásil.

Šandy cítila, že je tady nadbytečná. „Půjdu zatím osedlat koně,“ prohodila s chápavým úsměvem.

„Řekl jsem Jobeovi, ať to udělá,“ prohlásil Ted. „Ale možná bude potřebovat pomoc.“

Šandy se zablýsklo v očích. „Není s ním Missy?“ zeptala se.

„Missy v sobotu nepracuje,“ připomněl jí Ted.

„To je tedy čirý zázrak,“ zavrčela si Šandy sama pro sebe. Vzápětí dodala nahlas: „Dojdu si pro klobouk.“ Byla to výmluva, ale Šandy v žádném případě nechtěla být sama s Jobem. Rozhodně ne po tom, co se mezi nimi stalo minulého večera.

„Ale pospěš si!“ volala za ní Coreen. „Musíme to stihnout, než bude moc pozdě, protože zvečera má začít pršet.“

„Dobře!“

Během pěti minut byla zpátky, takže vyšly z domu s Coreen současně.

Když vešly do stájí, Jobe posedával na balíku sena. Neřekl ani slovo, ale pohled, jakým přejel těsné, dokonale padnoucí Sandiny džíny, by dokázal vzrušit kteroukoliv ženu. Neusmál se, nevtipkoval, neřekl ani slovo. Jenom se díval.

„Díky, Jobe,“ zavolala na něj Coreen, když se vyhouply na koně.

„Rádo se stalo,“ prohodil a pokrčil rameny. „To není problém. Ale sám musím taky jet ven a podívat se, jak to vypadá s balíkováním sena. Se strojem byly předtím trochu potíže a venku to vypadá na déšť. Nebude vám vadit, když kousek cesty pojedu s vámi?“

„Samozřejmě, že ne,“ ujistila ho Coreen. Sandin nešťastný výraz dokonale ignorovala.

Jobe vyvedl z vedlejšího stání svého koně. I on už ho měl osedlaného. Lehce a ladně se na něj vyhoupl. Několik minut jeli v příjemném tichu.

„Nepřitahuj tolik tu uzdu!“ zavolal Jobe na Sandy. „Jinak ho poraníš!“

Trochu povolila otěže. Nepřela se s ním ani nehádala, což bylo tak nezvyklé, že na ni Coreen vrhla překvapený pohled. Ale když viděla výraz na tváři své kamarádky, tak tak se jí podařilo potlačit úsměv.

„Poslyšte, já pojedu napřed, protože si potřebuju promluvit s Hankem o tom novém hříběti, co máme ve stájích,“ řekla. „Budu hned zpátky!“

Šandy měla sto chutí na ni zavolat, ať ji tu proboha nenechává, ale přece by nemohla přiznat, že se bojí zůstat s Jobem o samotě! Jako kdyby se vůbec dalo mluvit o tom, že mohou být sami a mít nějaké soukromí, když je kolem ranč plný kovbojů, říkala si nevesele. Taková ironie!

Jobe položil ruku v rukavici na hrušku sedla. Nedíval se na Šandy, ale jeho pohled bloudil kdesi v dálce. Kovbojský klobouk s širokým okrajem měl stažený hluboko do šedých očí. „Kdyby začalo pršet ode dneška za dva dny, tak bychom to všichni uvítali,“ prohodil. „Třeba to ještě chvíli vydrží! Potřebujeme ještě trochu času, abychom stihli sklidit všechno to seno.“

„Co ten stroj? Myslíš, že se zase rozbije? A bude těžké ho spravit?“ vyhrkla.

Otočil k ní hlavu a zadíval se do jejích očí, zrovna tak zastíněných širokou krempou klobouku. Neuniklo mu, že je nervózní. Vypadala nezvykle zranitelná. Přitáhl koni uzdu a přiblížil se těsně k ní. Jeli bok po boku tak blízko, že se málem dotýkali.

„Neboj se,“ řekl nečekaně, aniž odvrátil oči.

Nervózně se zasmála.

„Čeho bych se měla bát? Tebe?“

„Nebudu pokračovat v tom, co se stalo včera večer, Šandy,“ řekl pokojně. „Byl to zvláštní okamžik… jakoby mimo čas. Nic, kvůli čemu bys měla mít obavy.“

Srdce se jí sevřelo. Odvrátila oči, protože už se neodvažovala na něj podívat. „Chápu.“

„Pokud…“

Vzhlédla. „Pokud…?“

Oči se mu zúžily a sklouzly na její rty. „Pokud se sama nerozhodneš, že tomu chceš dát šanci.“

Zatajila dech. „Jakou… jakou šanci máš přesně na mysli?“

Díval se jí do tváře. „Dát volný průběh tomu, co jsme si my dva spolu vyzkoušeli včera večer,“ odpověděl. „Bylo to skvělé. Dokonce ještě mnohem lepší, než jsem se kdy odvažoval doufat. Pokud jde o opačné pohlaví, oba už za sebou máme pár neúspěšných pokusů. Tak co to pro změnu zkusit spolu? Uvidíme, jak by nám to klapalo.“

Měla pocit, že se jí srdce na okamžik zastavilo. Tohle byla ta poslední věc, kterou by od něj kdy čekala. „A co Missy?“ vypravila ze sebe.

„A co je s ní?“ Tvář mu ztvrdla. „Té jsem naprosto nic nesliboval. Řekl jsem jí naprosto jasně, že si s ní nic začít nehodlám.“

„Jasně, já si vzpomínám. Ty ženám nikdy nic neslibuješ.“

„Nedělej si z toho legraci,“ řekl prkenně. „Já to neberu na lehkou váhu. A to, co jsem ti právě řekl, myslím doopravdy. Je to vážná věc.“

Skousla si ret. S obavami se na něj zadívala. „Ty jsi přece samotář. Vždycky ti to tak vyhovovalo. Jenže já nejsem typ na nějaký krátký románek. Je mi líto.“

Chtěla se zase rozjet, ale natáhl ruku a sevřel její prsty, které držely otěže.

„Nemluvím o žádném krátkém románku, Šandy,“ řekl. Pousmál se. „Kdybych se pokusil jen tak tě svést, Ted by mě pravděpodobně uškrtil. On je tak trochu ze staré školy.“

Zadívala se na něj. „To já taky. A co má být?“

„Mně to nevadí,“ prohodil a tiše se zasmál. „V jistém smyslu… jsem takový i já.“

Neklidně se posunula v sedle, až pod ní kůže zapraskala. „Jak to myslíš?“

„Prostě tak, že se ti hodlám dvořit osvědčeným a tradičním způsobem. Co kdybychom si zašli někam na večeři a potom do kina?“ navrhl. „Nebo ti to připadá příliš obyčejné?“

Zrudla. „Vůbec ne. Já jsem přece taky jenom obyčejná ženská.“

„Houby,“ zavrčel. „Ty a Ted od narození žijete v přepychu! Jste zvyklí na to, že jste bohatí. Nikdy jste nebyli bez peněz.“

„Ale já chodím do práce jako všichni ostatní a vydělávám si peníze sama,“ připomněla mu. Nehodlala přiznat, proč se rozhodla najít si zaměstnání, přestože ve svých osmadvaceti letech dostane volný přístup k penězům, které jí odkázali rodiče, a pracovat už nebude muset, pokud nebude chtít.“

„Ano, já vím,“ odpověděl. „A taky vím proč.“

Šokované mu pohlédla do očí. „Cože? Tak proč to podle tebe dělám?“

Chystal se odpovědět, ale než vůbec stihl otevřít ústa, přiřítila se k nim Coreen a vklouzla na místo vedle Šandy.

„Měli bychom sebou hodit,“ prohlásila. Omluvně se usmála a ukázala na oblohu, na které se stahovala černá mračna. „Jestli se dá do deště, než dostaneme všechno to seno pod střechu, bude to obrovská ztráta.“

„Svatá pravda. Tak jdem na to,“ prohlásil Jobe. Vrhl na Šandy pohled plný příslibů, ale neřekl už ani slovo. Zamával na pozdrav a tryskem vyrazil pryč.

„Omlouvám se, že jsem vás vyrušila…“ začala Coreen.

„V poslední chvíli,“ prohlásila Šandy a vyloudila na tváři úsměv. „Nedělej si starosti. Všechno je v pohodě.“

ČTVRTÁ KAPITOLA

Pokud Šandy doufala, že se díky dešti vyhne Jobeovu pozvání na rande, mýlila se. Taková věc ho nemohla odradit. Později odpoledne, když už bylo všechno seno pod střechou, ji znovu vyhledal.

Venku byla tma a pršelo. Šandy seděla v zimní zahradě v zadní části domu a dívala se, jak déšť šumí v korunách ořechovců.

Tam ji Jobe našel, jak je stočená na pohovce. Na sobě měla bílé plátěné kalhoty a krátké modré tričko.

„Tady se přede mnou schováváš?“ zeptal se tiše.

Prudce se napřímila. „Cože? Proč? Samozřejmě, že ne!“ ohradila se rychle.

Vstoupil do místnosti, sundal si klobouk a posadil se na pohovku k ní. „Mám rád thrillery,“ řekl bez jakéhokoliv úvodu. „V kině dole ve městě zrovna jeden dávají. Ale jestli máš radši něco jiného, v Grandu Je myslím na programu nějaká komedie.“

„Já mám thrillery taky ráda.“

Přikývl. „Předtím si můžeme zajít na pizzu nebo na hamburger a hranolky. Nebo jestli máš chuť na něco sladkého, je tam taky pěkná kavárna.“

Pomyslela si, že ji Jobe zřejmě zkouší. Chce vědět, jestli se spokojí s takovým levným jídlem.

Dlouho se mu dívala do očí. „Já vůbec nepotřebuju ke štěstí chodit do luxusních restaurací nebo na operu, i když mám pocit, že přesně to si o mně myslíš.“ řekla jemně. „Hamburger a hranolky mám ráda a kino mi taky dokonale vyhovuje.“

„Ale přesto to není zábava, na jakou jsi zvyklá,“ dodal. Povzdechl si. „Upřímně řečeno… když jsem pak o tom přemýšlel, říkal jsem si, že to možná není zas tak skvělý nápad, zvát tě někam do města.“ Sáhl po svém klobouku a bezmyšlenkovitě si hrál s jeho krempou. „Možná je to úplná hloupost.“

Nevěděla, co na to říct. Poposedla si. „Dělej, co myslíš,“ prohodila. „Všechno, co tě napadne, bude prima.“

„Vážně?“

V očích mu zajiskřilo. Odhodil klobouk na podlahu, popadl ji kolem pasu a položil ji na pohovku. Ve stejném okamžiku nalezl ústy její rty.

Nedokázala popadnout dech. Skoro nebyla schopná se nadechnout, natožpak protestovat. Zacházel s ní drsně a neurvale, jako by ho její odpověď popudila. Nedal najevo sebemenší zaváhání, sebemenší něhu. Jeho ústa se zmocnila jejích. Jeho tělo ji pod sebou drtilo.

Pokusila se odtáhnout a z hrdla se jí vydral jemný protest. Jobe uvolnil své sevření, zvedl hlavu a zadíval se na ni.

„Tohle je přesně to, co chci udělat nejvíc,“ řekl ochraptěle. Díval se na ni téměř s nenávistí. „Vždycky jsem to chtěl udělat! Zatraceně! Chci to od chvíle, kdy ti bylo sedmnáct!“

Zbledla. V jeho tváři se jasně odrážela nechuť k sobě samému. Chtěl ji – a nenáviděl se za to. Pokud někdy snila o tom, že by je dva mohla čekat šťastná společná budoucnost, teď jí stačil jediný pohled do jeho očí, aby jí bylo jasné, že tyhle sny právě shořely na popel.

Ze všech sil se snažila potlačit slzy vzteku a zklamání. Rukama se opřela o jeho hruď a pokusila se ho odstrčit.

„Nech mě vstát, prosím tě,“ zavrčela skrz zaťaté zuby.

K jejímu překvapení ji okamžitě pustil. Zvedl se na nohy a rychlým, zuřivým pohybem sebral z podlahy klobouk.

„Děkuju pěkně, ale nikam s tebou nepůjdu,“ vyrazila ze sebe. Dusila se zlostí. Protáhla se kolem něho a sotva se ocitla na délku paže daleko, rozběhla se.

Utíkala po schodech až do svého pokoje a zamkla za sebou dveře.

Po tvářích jí stékaly slzy. Vztekle si je otřela. Jobe byl ten nejkrutější, nejodpornější chlap, jakého znala! Jak s ní mohl takhle zacházet? Jak jí to mohl udělat? Tolik let už se znali. Málem jí zlomilo srdce pomyšlení, že k ní nemá ani špetku úcty. A pomyšlení, že ona sama nebyla na stráži a nechala se takhle zaskočit, v ní probouzelo čirou zuřivost.

Vtrhla do koupelny a umyla si obličej. Chvěla se potlačovaným vztekem.

Vůbec nebyla schopná jasně uvažovat. Bez přemýšlení vytáhla ze skříně cestovní tašku a začala si balit. Po tom, co se stalo, tu v žádném případě nemohla zůstat.

Rychle na sebe hodila jiné oblečení. Místo bílých kalhot si vzala uhlazený béžový kostýmek, vlasy si svázala do uzlu a přes rameno si přehodila kabelku. Vzápětí vyrazila dolů po schodech.

Zastavila se ve dveřích do kuchyně, kde paní Birdová právě vařila večeři.

„Musím se vrátit zpátky do Victorie,“ řekla staré hospodyni. „Je to naléhavé.“

„Volali vám? Vůbec jsem neslyšela zvonit telefon,“zděsila se paní Birdová. „Šla jsem na dvůr vyklepat rohožku, takže jsem to asi přeslechla,“ omlouvala se.

„To je možné,“ souhlasila Šandy bez výrazu. „Řekněte prosím Tedovi a Coreen, že jim pak zavolám, ano?“

„Samozřejmě, slečno Šandy.“

Šandy se na hospodyni usmála a vyšla ze dveří. Zamířila rovnou ke garáži.

Jobe tam stál a opíral se o kufr jejího auta.

Zarazila se, když ho spatřila, ale byl to jen mžik.

„Kdybys laskavě uhnul, dala bych si tašku do kufru,“ řekla. Její hlas byl jako led.

Zadíval se do jejího bledého, vyčerpaného obličeje. Neuniklo mu, že má zarudlé oči.

„Věděl jsem, že se tu objevíš,“ řekl. „Když se něco stane, ty vždycky utíkáš.“

„Myslíš, že tentokrát nemám dobrý důvod?“ odsekla.

„Tentokrát ano, to tedy máš,“ souhlasil. Oči se mu zúžily a sklouzly po jejím obličeji. „Pokud jde o to, že bychom si my dva spolu měli něco začít…“ ozval se váhavě, „jsem z toho stejně na rozpacích jako ty sama. Nechtěl jsem ti ublížit. Jenom zkrátka… nevím, co si počít.“

Ztěžka si povzdechl. Dobře si povšiml, že Šandy má naběhlý ret v místě, kde ji on sám poranil zuby.

„Nic se nestalo,“ odpověděla prkenně. „Takže mohl bys laskavě uhnout?“

Ustoupil stranou. Podrážděně se díval, jak dává tašku do kufru auta. Rázně ho zabouchla.

„Nebylo by lepší přestat to popírat a radši tomu dát volný průběh?“ ozval se. „Třeba bychom se toho pak zbavili.“

„Volný průběh?!“ uchechtla se s chladnou ironií. „To už jsi snad udělal, ne? Před chvílí na pohovce!“ Tvář mu ztuhla. „Obvykle se nechovám tak, abych schválně nějaké ženě ublížil,“ řekl tiše. „Je mi to moc líto.“

„Chtěl jsi mě dohnat k tomu, abych odsud odešla.“ Zuřivě vydechl.

„No dobře, možná máš pravdu,“ vyrazil ze sebe. „Naráželo by to na tolik různých překážek…“

„Ano, to máš tedy pravdu,“ souhlasila jízlivě. „A překážkám je potřeba se vyhnout. K tomu je Missy přesně ideální. To je tvůj typ – sladká, milá, nekomplikovaná! Zaručeně vám to bude bezvadně klapat.“

„Tak jako to tobě klape s tvým šéfem?“ zeptal se ochraptěle.

Vykročila ke dveřím auta. „Pan Cranson je zamilovaný do někoho jiného,“ řekla. „Jako přítele ho mám doopravdy ráda, ale jinak mezi námi nic není.“

Překvapilo ho, že je tak upřímná. „Připadalo mi, že si spolu báječně rozumíte.“

„To ano. Vždyť ti říkám, že ho mám ráda,“ odsekla. „Zato tebe ráda nemám,“ dodala a vrhla na něj nenávistný pohled. „Ani trochu.“

„Jestli mi dáš šanci, můžu se pokusit vylepšit špatný dojem,“ prohodil.

Uhnula očima. „Vždyť ani nechceš, abych tady byla! Sám jsi přiznal, že ses mě úmyslně pokusil odsud vyštvat! Můžeš být rád, že ti takhle vycházím vstříc.“ Vrhla na něj rychlý pohled. „Když jsem se přiznala, co jsem k tobě kdysi cítila, možná ti to trochu lichotilo, ale ve skutečnosti mě tu nechceš. A je to vidět. Nemusíš se kvůli mně cítit provinile. To dětinské pobláznění už jsem dávno překonala. Nic mi nedlužíš.“

Lehce se zamračil.

„Proboha, vždyť ty mě ani nemůžeš vystát,“ řekla ztěžka. „Celou dobu jsi mě nesnášel. Tvrdil jsi, že víš, proč jsem si našla práci. Tím se to snad celé vysvětluje, ne?“

„Bylo ti sedmnáct,“ prohodil, „když jsi šla na univerzitu. Mohla jsi studovat i tady, ale schválně jsi odjela co nejdál. Bylo mi jasné, že to děláš proto, abys nemusela být se mnou. Jen jsem nevěděl, proč přesně.“

„Chodil jsi zrovna s Liz Masonovou,“ odpověděla smutně. „Všichni jsme si mysleli, že si ji asi vezmeš.“ Pokrčila rameny. „Nebyla jsem tak hezká jako Liz, a ani jsem tak dobře nerozuměla koním a dobytku. Taky mi bylo jasné, že ti lezu na nervy. Neustále jsi mi to dával najevo. Vždycky jsi mě popichoval. Musela jsem pryč, protože jsem to prostě nemohla vydržet.“

„Jestli jsem tě popichoval, tak rozhodně ne proto, že bych tě neměl rád,“ odpověděl.

Zmohla se na úsměv. „Teď už to chápu,“ řekla s veškerou důstojností, jakou v sobě dokázala najít. „Nejradši bys mě byl zatáhl do postele, co?“

Krátce, zuřivě přikývl.

„A pořád bys to nejradši udělal,“ pokračovala a zoufalství v ní narůstalo. „Možná by mi to mělo lichotit, ale bohužel to tak není. Ženských do postele je vždycky k máni dost, a levně.“

„Ten druh přitažlivosti, jaký vždycky byl mezi námi dvěma, je výjimečný,“ poznamenal. „Přesněji řečeno… je doopravdy vzácný.“

„Jenže já chci víc než jen několik nocí s mužem, který mi nehodlá nabídnout nic kromě vášně,“ prohlásila upřímně. „To je důvod, proč jsem si nikdy nepotrpěla na krátkodobé známosti. Všechno beru příliš vážně. Nedokážu si jen tak s lehkým srdcem s někým něco začít.“

Zvedl hlavu a upřeně se na ni zadíval. Jeho pohled byl tak pronikavý, že se jí srdce divoce rozbušilo. „Mohl bych tě zatáhnout do postele, kdykoliv se mi zlíbí,“ řekl tiše. „To byla pravda, když ti bylo sedmnáct, a je to pravda i teď. A já to vždycky věděl.“

Zrudla. „Ty arogantní…!“

„No tak, zatraceně, nerozčiluj se,“ zavrčel. Vrazil si ruce do kapes. „Nic jsem pro to neudělal. Pokud jsem se snažil udržovat mezi námi jistou nevraživost, tak jen proto, abych tě chránil. Copak myslíš, že moje zásoby sebeovládání jsou nevyčerpatelné? Kdyby ses někdy pokusila vrhnout se mi do náruče, už by nám nic nepomohlo.“

Ztuhla. „Já se mužům do náruče nevrhám!“

„Což je jenom dobře,“ odpověděl. „Protože jinak by ses vzápětí ocitla před nejbližším oltářem, před který bych tě mohl odtáhnout. Já nejsem ten typ, který si s ženami jen tak lehkomyslně zahrává.“

„Snažíš se naznačovat, že já snad lehkomyslná jsem? Nejsem už žádná naivní školačka, proboha!“

Zhluboka se nadechl. „Vím úplně přesně, co jsi, Šandy,“ řekl tiše. „A není to díky tomu o nic jednodušší.“ Hleděl jí do tváře. „Jestli jsi doopravdy odhodlaná odsud odjet, nebudu ti v tom bránit. Možná máš pravdu. Oba si potřebujeme zvyknout. Spoustu věcí musíme strávit. Nevím, jestli by ses doopravdy dokázala spokojit s někým, kdo zrovna není bohatý. A já bych se zase nikdy nesmířil s tím, že bych se měl vzdát své práce a žít z peněz své manželky.“

„Já se nehodlám vdávat!“ procedila skrz zuby.

Bylo mu jasné, že to je jenom póza, ale neřekl nic. „Jeď opatrně,“ poznamenal jenom a odvrátil se.

Dívala se, jak odchází, a rozlévalo se v ní zoufalství. Neměla ponětí, co Jobe doopravdy chce, a on jí to podle všeho nehodlal vysvětlovat. Jako vždy předpokládal, že Šandy mu bude číst myšlenky.

„Nenávidím muže,“ zavrčela sama pro sebe.

Vklouzla do auta, nastartovala a odjela. Celou cestu do Victorie měla puštěné rádio. Nechala ho hrát tak nahlas, až jí z toho brněly uši, protože doufala, že přehluší myšlenky, které ji pronásledovaly. Neměla odjíždět. Měla tam zůstat a počkat, jak se věci vyvinou. Jenže ona se až příliš bála, že to, co se stane, jí zlomí srdce. Jobe jí nemohl zaručit, že jejich vztah přeroste v něco silnějšího a trvalejšího, než je jen chvilková vášeň a uspokojení… a Šandy věděla, že to jí nikdy nebude stačit.

Jenže ona se nikdy ani nedoví, co by jí případně mohl dát. Příliš se bála riskovat své srdce a zaplést se s ním. A teď za to bude platit.

A taky za to platila. Prožila dva strašlivé, osamělé týdny, během kterých se zoufale pokoušela na Jobea zapomenout. Jenže myšlenky na něj se nedaly jen tak vymazat. Vtíraly se jí neustále a naprosto neodbytně. Ale nejhorší to bylo během rozhovorů s Coreen.

„Poslední dobou se Jobe s Missy vůbec nebaví,“ vykládala jí její kamarádka a švagrová do telefonu. „Je celý zamlklý. Stáhl se do sebe a chová se tak divně, že se ho chlapi z ranče ptali, jestli mu třeba neumřel nějaký příbuzný. Je to zvláštní. Jobea všichni známe veselého a usměvavého.“

„Možná doopravdy dostal nějaké špatné zprávy,“ řekla Šandy prkenně.

„Ne, to rozhodně ne. Chová se takhle od chvíle, kdy jsi odjela.“

Šandy poskočilo srdce. „Nevoď mě za nos!“

„Já si to nevymýšlím,“ tvrdila Coreen. „Stýská se mu po tobě.“

Šandy neřekla ani slovo. Rychle převedla řeč na něco jiného. A Coreen pochopila, že tohle téma ji až příliš vyvádí z míry, a už se o předákovi z ranče nezmínila.

Jenže o dva dny později volal Ted.

„Máme problém s počítačem,“ stěžoval si. „Něco se s tím programem stalo, protože se nám nedaří vyvolat uložené záznamy. A já je nutně potřebuju. Nemohla by ses tady zastavit a mrknout se na to?“

„No dobře. Hned ráno přijedu.“

„Hodná holka!“

Když zavěsil. Šandy usoudila, že to je zkrátka řízení Prozřetelnosti. Když sama nic nepodnikla, Osud to zkrátka vzal do svých rukou. Copak na ni asi v Jacobsville čeká? Sbalila si tašku a brzy ráno se rozjela domů. Odmítala si přiznat, jak moc se jí po Jobeovi stýská. Jak moc jí chybí. A jaké obavy má z jejich setkání.

Naštěstí v kanceláři nebyl, když dorazila. Zastihla tam jenom Teda.

Její bratr se mračil. „Nikdy jsem téhle zatracené věci neměl věřit,“ zavrčel, zatímco Šandy se posadila k počítači a začala prohlížet soubory na disku. „Jen se podívej, co provedla! Sežrala mi moje záznamy o stádu! A zrovna teď, když má být na konci měsíce dražba dobytka! Potřeboval bych mít po ruce všechny údaje o jednotlivých zvířatech.“

„Počítač za nic nemůže,“ prohlásila Šandy. „Záznamy prostě někdo smazal. Ale neudělal to pořádně, takže je dokážu obnovit. Přestaň laskavě nadávat a dej mi chvilku času. Všechno bude zase v pořádku.“

Ted si odfrkl. „Vážně to zvládneš?“ ujišťoval se.

„No jistě.“ Probírala se soubory. „Jak se to vůbec stalo?“

„Missy byla rozčilená a omylem zmáčkla špatnou klávesu. Tak nějak to Jobe říkal.“

Šandy se zvědavě zadívala na svého bratra. „A copak ji tak rozčílilo, chudinku?“

„Nemám ponětí,“ odpověděl suše. „Jenom si domýšlím, že to bylo proto, že s ní Jobe odmítl jít na nějaký večírek. Přitom si jen pro tu příležitost koupila nové šaty.“

„Proč tam s ní nechtěl jít?“

„Zeptej se ho sama.“ Opřel se o stůl. „Poslední dobou s ním vůbec není řeč. Každému odsekává a je protivný, ať s ním mluvíš o čemkoliv. Takhle nesnesitelný je od chvíle, kdy jsi odjela. Zvláštní, co?“ dodal s chladným úsměvem. Měřil si ji přivřenýma očima.

Šandy proti své vůli zrudla. „Shodli jsme se na tom, že bude lepší zachovat status quo a nepouštět se do žádných experimentů.“

„Jinými slovy – máš z toho takový strach, že mu vůbec nedáš šanci, je to tak?“

Přestala se věnovat počítači a prudce se ke svému bratrovi otočila. „Oba máme strach!“ odsekla. „On je přesvědčený, že bych se nespokojila s životem, jaký by mi mohl nabídnout, a já si zase myslím, že není schopen žádných jiných citů než čistě fyzických. Stačí?“

Ted se uchechtl. „Jo. Říkal jsem si, že něco takového v tom bude.“ Založil si ruce na hrudi. „Jenže občas to člověk musí zkrátka risknout,“ dodal jemně.

„To mi říká ten pravý,“ zavrčela. Dobře si vzpomínala, jak usilovně se Ted bránil citům, které v něm vyvolávala Coreen. Oči jí zjihly. „Vsadím se, že ty a Coreen jste museli jeden druhému taky v lecčem ustoupit, než jste si na sebe navzájem zvykli a našli ten správný kompromis,“ prohodila. „Ale povedlo se vám to. Vy dva jste se vzali.“

„Nemáš ponětí, jak těžko se nám dělaly kompromisy!“ zasmál se. „Málem jsme se navzájem uškrtili. Teď to mezi námi pořád pěkně jiskří, ale… zkrátka… trochu jiným způsobem.“

„Vím, co myslíš.“ Zírala na své ruce, úhledně složené v klíně. „Proto jsem utekla.“

„Já vím.“

Ošila se. Přehodila si nohu přes nohu. „Vlastně si myslím, že on před tím taky trochu utíká. My dva jsme se celá léta skoro nedokázali vystát. Je dost těžké najednou uzavřít příměří.“

„Zvlášť takový druh příměří, o jaký by stál on?“ sondoval Ted jemně.

Šandy zrudla. „Ano.“

Zhluboka se nadechl. „Zlatíčko, já ti nemůžu říkat, jak máš žít svůj život. A taky ti dost dobře nemůžu slíbit, že všechno bude skvěle klapat, když se s Jobem rozhodnete nechat všechny rozdíly a neshody stranou a zkrátka tomu dáte šanci. Ale já sám jsem vyzkoušel obojí. Žil jsem sám, a žil jsem v manželství. A můžu ti říct, že manželství je lepší.“

„Nemyslím si, že by Jobe stál o manželství.“

Tedova tvář ztvrdla. „Tak to by tedy radši měl!“

„Podívej, Tede, nemusíš si hrát na velkého bráchu –“

„A ty mi zase nezačínej kázat o emancipaci a moderní době,“ odsekl. „Jsme v malém městečku v Texasu. Tady se pořád ještě žije tradičně.“

„Snad mi nechceš vykládat, že v Jacobsville není jediná žena, která by žila s mužem, se kterým není oddána! Nebo že se tady všechny děti rodí jen v manželství!“

Obrátil oči v sloup. „Jistěže ne! Ale v mé rodině se nic takového dělat nebude.“

„Ty jsi opravdu hrozný, Tede!“ zavrčela. „Ale to už jsem ti jistě říkala. Já si budu žít, jak mně se zlíbí, ať se ti to líbí nebo ne!“

Zpražil ji pohledem.

Šandy jenom pokrčila rameny. „Upřímně řečeno, mě taková volná láska taky nijak neláká, což je přesně důvod, proč jsem utekla. Jobe není na ženění typ.“

„Všichni muži jsou typ na ženění, pokud najdou tu pravou,“ namítl Ted.

„Možná je pro něj mnohem vhodnější Missy. Taková milá, mírná –“

Ted nadzdvihl obočí.

„Cože? To bys o ní v životě neřekla, kdybys ji viděla, jakou scénu tady ztropila včera! Pustila se do Jobea jako sršen.“

„Každý se někdy pohádá. Oni se spolu nakonec zase smíří.“

„Proč se s Jobem nesmíříš ty?“

Znovu se zadívala na své ruce. „Teď to stejně nejde. Vždyť tu ani není,“ zamumlala.

„Ale ano, je!“

Dolehl k ní tichý zvuk z haly a upoutal její pozornost. Vzhlédla právě ve chvíli, kdy Jobe vešel do dveří. Ale nebyl to Jobe z jejích vzpomínek. Tohle byl muž s kamennou tváří, chladný, od pohledu tvrdý jako ocel. Stěží jí pokývl na pozdrav a ihned se obrátil k Tedovi.

„Na silnici nám uteklo šest koní. Dole na Jasper Road je rozbitá ohrada.“

Ted se prudce napřímil. „Jak se to stalo?“ Bylo vidět, že v tuhle chvíli už ho zajímá jenom jeho stádo.

„Nějaký náklaďák tam jel moc rychle a neubrzdil to. Nabral to rovnou do plotu a povalil ho, takže koně se dostali ven. Už jsem tam poslal chlapy, aby to rychle spravili. A teď pojedou další ty koně pochytat.“

„Já jedu taky. Musím být u toho,“ prohlásil Ted. „Šandy říkala, že dokáže ty smazané záznamy zachránit,“ dodal a pokývl ke své sestře. „Můžeš jí tady s tím pomoct, zatímco já budu hledat svoje koně.“

Nečekal na námitky a vyšel ven. Jobe si pro sebe tiše klel.

„Nemám z toho o nic větší radost než ty,“ prohlásila Šandy a vrhla jeho směrem výmluvný pohled. „Ale zdá se, že se jeden druhému stejně nemůžeme vyhnout.“

Došel k její židli a díval se, jak její prsty přebíhají po klávesnici. Proti jeho vůli ho to zaujalo. „Co přesně s tím děláš?“ zeptal se.

„Spustila jsem program, který umožňuje obnovit smazané soubory. Když se člověku omylem stane, že si něco smaže, ve většině případů se to ještě dá zachránit, když víš, jak na to.“ Začala mu vysvětlovat, jak fungují dočasné soubory, jakým způsobem se data na disku ukládají a jak se používá program na obnovu smazaných souborů.

„To je neuvěřitelné,“ řekl.

„Mně to taky připadá úžasné,“ zasmála se. „Když jsem byla malá, dívala jsem se na Star Trek. Vždycky jsem chtěla počítačům rozumět jako pan Spock.“

„Spousta dětí po tom zřejmě toužila,“ připustil a opětoval její úsměv. „Když o tom mluvíš, vypadá to tak jednoduše! A přitom to vůbec není snadné.“

„Ale ano. Nezapomeň, že se věnuju počítačům spoustu let. Když má člověk dost praxe, ve většině věcí se dokáže zlepšit. Podívej, jak ty rozumíš koním a dobytku,“ dodala a stiskla další klávesy. „Protože se jim věnuješ od dětství.“

Stál za ní a díval se na monitor. Náhle zvedl štíhlou ruku a lehčeji pohladil po vlasech. „Stýskalo se mi po tobě,“ přiznal nečekaně.

Zatajila dech.

„Opravdu?“

„Ted prohlásil, že má sto chutí mě vyrazit,“ pokračoval. „Je mu jasné, co se děje, ale otevřeně mi to asi neřekne.“ Zaváhal. „A co ty? Když už jsme u toho jakou ty jsi měla poslední dobou náladu?“

„Jestli mám věřit různým kousavým poznámkám kolegů z práce, tak nejspíš o nic lepší než ty.“

Zvedl ji ze židle a sevřel ji v náručí. „V tom případě je zřejmě načase udělat jistá opatření,“ řekl.

„Jaká opatření?“

Usmál se a sklonil se k ní. „Tahle,“ zašeptal a přitiskl ústa na její horké rty.

Bylo to jako vrátit se domů. Přitiskla se k němu a vychutnávala žár jeho svalnatého těla. Stáli tam v naprostém tichu. Nijak se nebránila. Nechala se vést – dychtivě, bez váhání, bez výhrad.

Když konečně zase zvedl hlavu, zadívala se na něj. Do toho pohledu vložila celé své srdce.

Vypadal nejisté a váhavě. V jeho očích viděla obavy.

„Co se děje?“ zeptala se.

Pohladil ji po tváři. „Jsem z toho trochu nesvůj,“ přiznal.

„Vím, jak se cítíš.“ Povzdechla si. „Já jsem na tom úplně stejně.“

„Známe jeden druhého docela dobře,“ ozval se zamyšleně. „Už dávno nejsme děti. Nemusíme spěchat. Dáme tomu čas… a uvidíme, kam to povede.“

Přikývla.

„Dobře.“

Sklonil se a znovu ji políbil, tentokrát lehce. „Musíme na to jít opatrně,“ dodal. „Aby nám to nepřerostlo přes hlavu.“

Povzdechla si a tváří se opřela o jeho hruď. V jeho objetí se cítila jako doma, bylo známé a vyvolávalo v ní pocit bezpečí.

„Vzpomínáš si, jak mi kdysi umřelo to štěně?“ zeptala se. „Brečela jsem ve stodole, aby mě Ted neviděl. A tys mě tam našel,“ vzpomínala.

Rozesmál se.

„Byla bys nejradši, abych tě neviděl ani já.“

„Pochopitelně. Tebe a Teda nikdy nic nerozházelo. Připadala jsem si jako hlupák, že kvůli něčemu brečím. Ale tys mě vzal do náruče a držel jsi mě, dokud jsem se dost nevyplakala. Vzpomínáš si, cos mi tehdy řekl?“„Že slzy uzdraví zlomené srdce,“ zamumlal. „A je to tak?“

„To ty přece nevíš. Ty nikdy nepláčeš.“

Objal ji kolem pasu. „Ale ano. Oplakával jsem tátu, když se zabil,“ řekl. „Byl to hodný, milý člověk, ale nebyl dost chytrý, aby se vyrovnal mé matce. Prohlásila, že potřebuje muže s odpovídajícím vzděláním a geniálním mozkem.“

„Víš, co se s ní pak stalo?“ zeptala se jemně.

Ztuhl. „Ne.“

„Promiň.“

„To je v pořádku. Nevadí mi, že se ptáš. Po otcově smrti už jsem o ní neslyšel. Předpokládám, že se pořád ještě věnuje výzkumu, možná v nějaké laboratoři s nejvyšším stupněm utajení. Možná si i našla nějakého muže, který je dost chytrý, aby jí stačil, ale nedokážu si představit, že by s ním skutečně vydržela. Rozumíš – kdyby byl chytrý příliš, nesnesla by takovou konkurenci.“

„Moje matka žádná vědkyně nebyla, ale zato bez skrupulí střídala muže,“ ozvala se Šandy. „Teda to doopravdy poznamenalo. Kdyby se neobjevila Coreen, pochybuju, že by se vůbec někdy oženil.“

„Coreen je skvělá,“ souhlasil Jobe. Zadíval se na ni a něžně se usmál. „Ale to ty taky. Pod tou tvrdou slupkou a za mozkem počítačové expertky se skrývá milá, citlivá žena.“

„To má být kompliment?“

Jeho rty se otřely o její. „Asi ano,“ zamumlal. Povzdechl si. „Celé roky jsem strávil tím, že jsem se pokoušel namluvit sám sobě, že jsi stejná kariéristka jako moje matka. Ale když tě vidím, jak chováš v náručí synáčka Teda a Coreen, vždycky si říkám, že vůbec nevypadáš jako tvrdá a ctižádostivá emancipovaná žena, Šandy.“

Zadívala se do jeho světlých očí. „Nikdy jsi nemluvil o dětech – snad kromě té příležitosti, když jsi Tedovi tvrdil, že nehodláš dopustit, aby tvé děti seděly u počítače –“

Přitiskl jí prst na rty. „Všichni někdy řekneme věci, které nemyslíme tak docela vážně,“ prohlásil. „A tohle je přesně taková věc. Pokoušel jsem se tomu věřit. Tuhle ztracenou bitvu s tebou vedu už léta. Je dost těžké jen tak přestat.“

„Já vím. Já si zase léta pokouším namluvit, že můj život je přesně takový, jaký ho chci mít. A pak přijedu sem na ranč a vidím tě…“

Přikývl. „Dokonale ti rozumím.“ Přitáhl si ji k sobě těsněji a jemně ji políbil. „To je nádherný pocit,“ zamumlal.

„Hmmm… to máš pravdu.“ Zasmála se. Zavřela oči. „Ale musíme toho nechat. Musím něco provést s těmi Tedovými záznamy –“

„Ty můžou počkat.“

„Asi ano. Ale…“

V tu chvíli se ode dveří ozval zvonek. V hale se objevila paní Birdová a spěchala otevřít. Jobe okamžitě Sandy pustil a o krok ustoupil.

Oba se zamračili, když viděli, kdo je ten návštěvník. Do domu vstoupila Missy a zamířila ke kanceláři.

Vypadala chladně a upraveně. Byla oblečená ve žlutých letních šatech, které jí doopravdy slušely, přes rameno měla kabelku a v rukou držela složku s dokumenty.

„Říkala jsem si, že tyhle desky určitě budeš hledat,“ prohlásila a vrhla na Jobea sladký úsměv. „Omylem jsem si je odnesla, když jsem odcházela.“ Teprve teď se nevlídně zadívala na Šandy. „Asi jste přijela hledat ty ztracené záznamy, že?“

„Už jsem je našla,“ oznámila Šandy s přezíravým úsměvem.

Missy začala být celá nesvá. „Myslela jsem… myslela jsem, že se obnovit nedají.“

„A to tvrdíte, že jste počítače studovala?“ zeptala se Šandy ostře. „Kde vás to učili, proboha?“

„Byla to renomovaná škola!“ bránila se Missy. Začervenala se. „Říkali nám, jak obnovit ztracená data. Jenom jsem to… prostě nějak zapomněla.“

„To jste se tedy moc nevyznamenala,“ odpověděla Šandy chladně. „Zvlášť když jde o takhle důležité údaje! Naštěstí vím, jak ty záznamy obnovit. Na konci měsíce má být dražba dobytka, takže Ted bude veškeré údaje nutně potřebovat. Jobe vás na to jistě upozorňoval.“

Missy se usmála. „Hm… asi ano, ale my spolu zkrátka nemluvíme pořád jenom o práci! Máme čas i na jiné věci, viď, miláčku?“ obrátila se k Jobeovi.

Jobe byl na rozpacích. Předtím se snažil, aby to vypadalo, že on a Missy spolu něco mají. Chtěl, aby si to Šandy myslela, protože v tom viděl dobrý způsob, jak se před ní chránit. Ale teď se zdálo, že tenhle pokus o předstírání ho dostane do pěkných potíží. Stačil mu jediný pohled na Sandin obličej, aby mu bylo jasné, že znovu začíná pochybovat.

Nebylo divu. Vždyť viděla na vlastní oči, jak se s Missy líbá! Měla všechny důvody si myslet, že s Missy něco měl… a jeho nenapadalo, jak její obavy rozptýlit.

PATA KAPITOLA

Missy viděla, jak je Jobe nesvůj, a řekla si, že bude lepší ty dva nechat, aby se jim její poznámka patřičně rozležela v hlavě. „No, už budu muset jít. Uvidíme se v pondělí,“ řekla Jobeovi, mrkla na něj a významně se usmála.

„Jistě,“ odpověděl prkenně.

Missy položila desky se záznamy na stůl. Když odešla, Šandy si je prohlédla. Byly to přesně ty záznamy, o kterých byla Missy zjevně přesvědčená, že je úspěšně smazala. Zřejmě měla v plánu strávit tady dnešní den tím, že je bude v Jobeově společnosti znovu zanášet do databáze.

„Je to pěkně podlé,“ prohlásila Šandy. „Tohle se nemohlo stát náhodou. Missy ty záznamy musela smazat schválně. Ztratila tím spoustu času, a další hodlala promrhat tím, že je bude znovu zanášet. Dělá všechno pro to, aby prodloužila dobu, kterou tady s tebou stráví.“

Jobe vypadal ustaraně. „Ale já ji nijak nepovzbuzoval! Vím, že to vypadá všelijak, ale…“

Šandy došla až k němu a zpříma mu pohlédla do očí. „Už jsem viděla, čeho je Missy schopná,“ řekla. „Nežárlím na ni. No… nebo přinejmenším ne moc,“ zamumlala.

Rozesmál se. „Takže jenom trochu?“Pokrčila rameny. „Mikroskopicky.“ Sklonil hlavu a pomalu ji políbil. „Máš ráda čínská jídla?“

„Miluju je.“

„Výborně. Tak si vezmi kabelku a jdeme.“

„Ale Tedovy soubory –“

„Můžou počkat, dokud se nenajíš. Copak nemáš hlad?“

„Jako vlk.“

„Tak pojď!“

Vzal ji za ruku a odvedl ji ke své černé dodávce. Pomohl jí nastoupit a zapnul jí pás. Celou dobu ji hltal očima.

Ale právě ve chvíli, kdy ji chtěl políbit, se k nim na koni přiřítil Ted. „Co to má znamenat?“ ozval se. „Kam jedete? Co bude s mou databází?“

„Máme hrozný hlad,“ vysvětloval Jobe. „Nechceš vzít Coreen a dítě a zajet si s námi na činu?“

Ted si odfrkl. „Já čínská jídla nenávidím!“ Pohledem sklouzl na svou červenající se sestru. „Ale dřív nebo později se stejně budete muset najíst, tak jeďte klidně hned. Databáze počká.“

„Díky, Tede!“ Šandy se na něj usmála.

Opětoval úsměv. „Problém vyřešen?“ zeptal se.

„Tohle je teprve začátek,“ prohlásil Jobe. „Ale my se nebojíme!“

„My ne,“ souhlasila Šandy.

Zamávali Tedovi a rozjeli se.Po několik následujících dní Šandy připadal život jako krásný sen. Nevrátila se do Victorie a místo toho si vzala týden dovolené – což byl luxus, který si obvykle nedovolila.

K Missině značné nelibosti trávili Šandy a Jobe společně každou chvilku. Jezdili na projížďky a jednoho dne také vyrazili kousek za město k Turnérovu jezeru. To bylo oblíbené místo rybářů. Za malý poplatek si tu kdokoliv mohl zalovit.

„Není to skvělé?“ zeptal se jí, když hodil do vody udici s další návnadou.

Seděla vedle něj na molu a bosýma nohama klátila ve vzduchu. „Božské,“ souhlasila a myslela to doopravdy. Na rybách nebyla od dětství. U jezera panoval klid a mír, jen na protějším břehu jezera seděli další rybáři. Pomyšlení, že je skoro sama s Jobem, v ní vyvolávalo příval čiré radosti.

„Předtím jsem nikdy nepozval dámu na ryby,“ prohodil Jobe zamyšleně. „Jde ti to zatraceně dobře.“

Zadívala se na dvě svoje a tři jeho ulovené ryby. „Ale jsem o jednu rybu pozadu,“ poznamenala.

„To je dobrá taktika! Vždycky to líp vypadá, když muž uloví ryb víc.“

Šandy odhodila prut a se smíchem povalila Jobea do trávy. „Ty šovinisto!“ zavrčela.

Ovinul jí paže kolem pasu a usmál se na ni. Plavé vlasy měl rozcuchané a klobouk mu spadl do trávy. „Už by sis na to pomalu mohla zvyknout,“ prohlásil. „Svých názorů se držím.“

„Všimla jsem si.“ Povzdechla si a jemně přitiskla rty na jeho.

Svíral ji v objetí a vychutnával její blízkost. Bylo horké odpoledne. Kolem uší mu bzučeli komáři a jeden ho kousl do zápěstí, ale vůbec si toho nevšiml.

Šandy zaplavila vlna divoké radosti. Nechala Jobea, aby ji převalil do trávy. Cítila, jak se k ní tiskne celým tělem. Jeho polibek náhle začal být majetnický a mnohem náruživější než dřív. Pootevřela rty a srdce se jí rozbušilo. Cítila jeho pátrající ruku, jak sklouzla na její ňadro. Vzápětí se k témuž místu přisály i jeho rty.Tiše vyjekla.

Ani to nebyl opravdový protest, ale stačilo to k tomu, aby se Jobe vzpamatoval. Zvedl hlavu a zjevně si teprve teď uvědomil, kde vlastně jsou.

„Promiň,“ zamumlal. S trpkým úsměvem ji zvedl zpátky do sedu. „Přišli jsme sem chytat ryby. Úplně jsem na to zapomněl!“

„Já taky.“

Rozesmál se. „Možná bys radši měla nosit tohle, aby si lidi nemysleli nic špatného, když se někdy trochu zapomeneme.“

Vložil jí do dlaní malou krabičku potaženou šedým sametem. „No tak,“ pobízel ji. „Otevři to.“

Zaváhala. Měla celkem dobrou představu o tom, co uvnitř asi najde. Takový dar vždycky provází jistá otázka, i když třeba nevyslovená. A on zaručeně vzápětí očekává odpověď. Měla by se vyjádřit, a hezky rychle.

Věděla, co odpoví. V úvahu připadala jen jediná možnost.

Ruce se jí třásly, když krabičku otevírala. Vzápětí slyšitelně zalapala po dechu. „Ty mizero!“ zaječela.

Zavřela krabičku, ve které byl špendlík s kreslenou postavičkou z dětského seriálu, a hodila ji po něm. „Jak jsi mi tohle mohl udělat?!“

„Počkej vteřinku, počkej, to byla špatná krabička!“ bránil se Jobe se smíchem. „Tady to je!“

Chvíli trvalo, než byl vůbec schopen na chvíli se přestat smát a vylovit z kapsy tu správnou. „To bylo pro mou malou neteř… zítra má narozeniny. Tak, tady. Tahle je pro tebe.“

Vložil jí krabičku do dlaně a otevřel ji. Zadíval se jí do tváře.

„Možná to zrovna není diamant velký jako holubí vejce,“ řekl tiše, zatímco se Šandy mlčky dívala na diamantový zásnubní prsten. „Ale city, které vyjadřuje, velké jsou. Já tě miluju. Chci s tebou strávit celý zbytek života.“

Cítila, jak jí po tvářích stékají slzy a zanechávají za sebou mokré, horké stopy. Prstýnek se jí rozmazal před očima. To, jak ji požádal o ruku, ji nesmírně dojalo. Až do této chvíle ji vůbec nenapadlo, že by ji doopravdy mohl milovat.

Vzhlédla. Pořád ještě ho viděla jako v mlze.

„Chceš si mě vzít?“ zeptal se vážně. „Nebo jsem se dokonale zmýlil a ty ke mně vůbec nic necítíš?“

Zavrtěla hlavou. „To ne! Miluju tě,“ zašeptala. „Jenom jsem nevěděla, že ty miluješ mě.“

„Pro oči nevidí!“ zamumlal, ale v jeho hlase jasně zaznívala úleva. Vyndal prsten z krabičky a navlékl jí ho.

Políbil ji, tentokrát ještě vášnivěji, a znovu ji položil do trávy. Nebral žádný ohled na cvrčky a komáry a vážky a hady, kteří se případně mohli v té trávě skrývat. Ani ona příliš nedbala o zdejší faunu, která dost možná zůstane rozmačkaná pod jejími zády. To jediné, co vnímala, byly Jobeovy tvrdé horké rty a jeho dlaně, které laskaly její tělo.

„Miluju děti,“ zašeptal.

„Já taky.“

„To je dobře,“ zamumlal vášnivě, „protože mám v plánu koupit jednoho dne velký ranč, a pak budeme potřebovat spoustu dětí, aby nám ho pomohli řídit.“

Rozesmála se. „A co bude s mým zaměstnáním?“

„Co by s ním mělo být?“ zamumlal. „Člověka snad nevyhodí z práce, když se vdá, ne? I když časem si třeba najdeš něco tady v okolí, abys nemusela dojíždět tak daleko.“

Zadívala se na něj. „Tobě nebude vadit, že chodím do práce?“

Zavrtěl hlavou. „Je to jenom na tobě, miláčku. Dokážu tě uživit. Možná ti nezajistím takový přepych, na jaký jsi byla zvyklá,“ dodal pevně, „ale přiměřenou úroveň ano.“

Přitiskla mu prst na rty. „Úplně se spokojím s tím, co my dva spolu dokážeme vydělat. Peníze, které dostanu po rodičích, můžeme odkázat našim dětem.“

Jeho tvář se rozzářila. „To bys udělala?“

„Moc dobře vím, že máš svoji hrdost, Jobe,“ přiznala. „Nechci, abys měl špatný pocit. Jsem zvyklá chodit do práce a vydělávat si. Upřímně řečeno, práce mě baví. Pokud dokážeme něco vybudovat společně, vlastníma rukama, budu si toho vážit mnohem víc, než kdyby mi spadlo do klína bohatství celého světa.“

„Nevěnoval jsem ti zrovna moc důvěry,“ zamumlal.

„Já tobě taky ne,“ připustila. „Myslela jsem si, že se mnou chceš jenom vyspat. Neodvažovala jsem se věřit, že bys mě mohl milovat.“ S láskou se zadívala do jeho tváře. „Moc to pro mě znamená.“

„Pro mě taky,“ zašeptal. Sklonil se k ní. „Proboha. Šandy, nenech mě čekat moc dlouho.“ Objal ji. „Přál bych si, abychom co nejdřív mohli bydlet spolu! Máme přinejmenším samostatný dům. Můžeš tam pěstovat kytky, jestli budeš chtít, a vařit pro nás…“ Zarazil se. „Panebože, umřeme hlady,“ dodal s tak upřímným přesvědčením, že vyprskla smíchy.

Otřela se tváří o jeho krk. „Nedělej si starosti, miláčku. Už jsem se ve Victorii přihlásila do kurzu vaření. Na francouzské speciality to zatím nevypadá, ale už dokážu upéct a nespálit steak, a dokonce k němu udělám brambory, kdykoliv si řekneš.“

„Vážně?“ zeptal se zájmem a nadzdvihl se na lokti. „Já zase dokážu upéct koláč.“

„Opravdový koláč?“

„Jen takový jednoduchý, není to žádný zázrak. Ale jíst se dá. Takže možná přece jen hlady neumřeme. Kromě toho,“ dodal s potměšilým úsměvem, „doufám, že přinejmenším první týden po svatbě budeme trávit dny něčím jiným než vařením.“

Pohladila ho. „Budeme čekat až do svatby?“ zeptala se, aniž mu pohlédla do očí.

Ztuhl. „Jistěže budeme!“ prohlásil rázně. „Proboha, ženská, snad se mě nepokoušíš svést?“

Pobouřeně nadzdvihla obočí. „Cože? Já?“

„No to je dobře,“ zavrčel, „protože abys věděla, já nejsem takový! Chci si uchránit panictví na svatební noc!“

Vyprskla smíchy a praštila ho do ramene. „To chci vidět! Ty, a panic!“

„To si piš.“

„Povídali, že mu hráli!“ Jobe se neusmál.

Oči se jí rozšířily. „Počkej… ty to myslíš vážně? Je ti šestatřicet let!“

Pořád ještě se neusmál.

Srdce jí poskočilo. „Děláš si legraci.“

„Víš, jak jsem strávil dětství. Tam žádná příležitost nebyla. A pak jsem přišel na ranč k Tedovi… a potkal tebe.“ Vzal ji za ruku. Její drobné prsty se v jeho velké dlani skoro ztrácely. „Sotva jsem tě uviděl, zamiloval jsem se až po uši. Pak už jsem v životě žádnou jinou holku nechtěl.“ Pokrčil rameny. „Pár jsem jich políbil, to ano. Ale nikdy to nezašlo dál. Zkrátka jsem si na tebe počkal.“

Přitáhla ho k sobě a z celého srdce ho políbila. Do očí se jí draly slzy. „Ani tomu nedokážu uvěřit.“

„Počkej, však uvěříš,“ posteskl si. „Předpokládám, že mi bude chvíli trvat, než začnu mít trochu praxi. Ale když to instinktivně zvládnou i ptáci a zvířata, jistě se do toho časem taky vpravíme!“

Smála se skrz slzy. „To se ví, že to půjde! Ach, Jobe…“

Leželi v objetí, až je vyrušil zvuk kroků. Blížil se k nim mohutný zarostlý muž v čepici s kšiltem. Nesl si rybářský prut.

„Na světě není žádná spravedlnost,“ zavrčel. „Já celý den o rybu nezavadím, a vy jich tu máte hromadu! A přitom si tak mizerně hlídáte pruty, že ani nevíte, že vám plavou po jezeře! To má tak někdo štěstí!“ Zuřivě vyrazil pryč.

Jobe a Sandy se zadívali na své pruty. Cizí muž měl pravdu: nedávali pozor, když jim zabrala ryba, a teď se jejich pruty nacházely skoro uprostřed jezera.

„Řekl bych, že se můžeme sebrat a jít domů – tedy, pokud si pro ně nechceš doplavat,“ posteskl si Jobe.

Zavrtěla hlavou. „V tom žabinci? Ani náhodou,“ řekla suše.

„Chápu,“ prohodil Jobe. Sebral jejich úlovek a vykročil k autu.

Cesta to byla dlouhá. Co chvíli se totiž zastavili a vyměnili si polibek.

Celou svatbu organizovala nadšená Coreen. Šandy ke své lítosti musela odjet, protože dovolená jí skončila a ve Victoru měla neodkladnou práci.

Její šéf, pan Cranson, jim jako svatební dar věnoval broušenou mísu z křišťálu, a její kolegové z práce jí zase společně zakoupili sadu nádobí a příborů. Coreen a Teď jim darovali ručníky, povlečení a různé drobné spotřebiče. To už byl dobrý základ pro společnou domácnost. Navíc Ted jako další dar nechal v Jobeově předáckém domě zrekonstruovat koupelnu.

Missy o blížící se svatbě neřekla ani slovo, ale Šandy měla nepříjemný pocit, že se nevzdá bez boje. Dobře věděla, jak je ta dívka majetnická a mstivá. Ta to jen tak nenechá.

A přesně to se stalo. Poslední den, který Šandy ještě trávila ve svém bytě ve Victorii, se náhle ozvalo zaklepání na dveře. Šandy si myslela, že za ní přijel Jobe, ale místo toho našla na prahu vzlykající Missy.

„Pojďte dál,“ pozvala ji Šandy.

„Díky.“ Missy popotáhla a otřela si oči kapesníkem. „Omlouvám se, že vás musím obtěžovat,“ prohlásila a hlasitě se vysmrkala, „ale než si ho vezmete, jisté věci prostě musíte vědět. Je mi to líto.“

„Posaďte se.“

Missy se uvelebila na pohovce. „Je mi to doopravdy líto.“

„To už jste říkala,“ připomněla jí Šandy. Missy si odkašlala. Nasadila tragický výraz. „No… půjdu rovnou k věci,“ řekla. Nadechla se. „Jsem těhotná.“ Šandy nadzdvihla obočí. Usmála se. „Gratuluju.“

Zdálo se, že to Missy zaskočilo. „Vy to nechápete. Je to Jobeovo dítě.“

Šandy se jí zadívala do tváře. Na zlomek vteřiny na nepatrnou chvíli, za kterou se vzápětí zastyděla zvažovala, jestli to přece jen nemůže být pravda. Pak posoudila, jakou váhu má slovo Missy ve srovnání s Jobeovým. A všechny pochybnosti ji opustily.

„To mi musíte vyprávět! Dáte si trochu ledového čaje?“ nabídla jí. Vyrazila do kuchyně.

„Berete to s úžasným klidem,“ vypravila ze sebe Missy šokované.

„To asi ano. No tak, spusťte.“

„On mě svedl,“ řekla Missy a vzlykla.

„Ale chudinko!“ spráskla ruce Šandy. „To je ale bídák!“

Missy se rozšířily oči.

„Vy mi věříte?“

„No jistě,“ lhala Šandy. „Je mi vás moc líto. Jak mohl provést tak strašnou věc takové milé dívce?“

Missy usrkávala ledový čaj a potlačovala úsměv. Šlo to ještě lépe, než se odvažovala doufat! „Tvrdil, že mě miluje. Jeli jsme na večeři a pak jsme zastavili na opuštěné polní cestě. Začal mě líbat, pak to zašlo ještě dál… a… a prostě se to stalo. Teď budu asi tak v šestém týdnu,“ dodala. „Nebo… tedy myslím. U doktora jsem zatím nebyla. Ale nic jiného to být nemůže. Když je dítě na cestě, Jobe si mě jistě vezme… protože Jacobsville je přece takové malé město a jde o moji pověst a jeho pověst a vůbec…“

„No jasně,“ souhlasila Šandy.

Missy odložila čaj. „Asi chápete, že si nás nemůže vzít obě dvě najednou?“

Šandy se usmála.

„To máte asi pravdu.“

„No… tak co s tím budete dělat?“

„Seberu se a pojedu s vámi do Jacobsville, abych mu řekla do očí, co si o něm myslím,“ řekla Šandy bezvýrazně a vstala. „Tak jdeme.“

Missy zalapala po dechu. „Teď hned?“ vypravila ze sebe.

„Teď hned. Jste tu autem, ne? Pojedete za mnou. Jenom si vezmu kabelku…“

Ze dveří vyšly spolu. Šandy byla sama na sebe hrdá, jak úžasně to zvládla. Už se nemohla dočkat, až uvidí výraz na Jobeově tváři. Tohle bude historka, kterou jednou budou vyprávět svým vnoučatům! A kromě toho je to naprosto nutné opatření, pokud má Missy udržet v patřičných mezích jednou provždy. Šandy nebyla nijak mstivá, ale bylo jí jasné, že pokud to nedotáhne do konce a neukáže Jobeovi, čeho je Missy schopná, může jí tahle vypočítavá dívka otravovat život i v budoucnu. „Takže zabijeme dvě mouchy jednou ranou,“ říkala si Šandy sama pro sebe, zatímco se s Missy v závěsu řítila po dálnici do Jacobsville.

Missy zaparkovala u hlavního vchodu do ranče, ale zjevně se jí nijak zvlášť nechtělo vylézt z auta. Jobeova černá dodávka stála poblíž. Šandy usoudila, že Jobe je pravděpodobně v kanceláři a proklíná počítač.

Vykročila rovnou k domu a přes halu přímo tam. Missy se vlekla za ní.

Jobe seděl na kraji psacího stolu a telefonoval. Když vzhlédl a uviděl obě ženy, rychle rozhovor ukončil. Bylo na něm vidět, že neví, co si o téhle návštěvě myslet.

„To je ale překvapení,“ vypravil ze sebe.

Šandy se usmála. „A vsadím se, že ještě bude! Ehm… Missy ti chce něco říct. Tak jen do toho, zlatíčko. Vyklopte to,“ pobízela druhou ženu a mávla rukou. Posadila se na nejbližší židli a těšila se, jak si tu frašku vychutná.

Missy si odkašlala. Pohledem klouzala mezi Šandy a Jobem. Tváře jí zčervenaly.

„Jsem těhotná,“ vyhrkla.

Jobe vypadal zaraženě. Oči mu zalétly k Sandy Zamračil se.

Šandy se nepřestávala usmívat. Jen trochu nadzdvihla obočí. V očích jí posměšně zajiskřilo.

„Povídám, že jsem těhotná!“ opakovala Missy. Založila si ruce na prsou a arogantně se na Jobea usmála. „Co s tím hodláš dělat?“ zeptala se. „Jí už jsem to řekla,“ dodala a pokývla k Sandy.

„A co na to odpověděla?“ zeptal se Jobe se zájmem.

„Chápe, že si mě budeš muset vzít.“

Jobe se pousmál.

„V tom případě musíme rychle zavolat do novin a do televize, protože tohle je zázrak století. Jestli já jsem otcem tvého dítěte, holčičko, tak vstoupíš do dějin.“

Missy vypadala, že ji to doopravdy vyvedlo z míry. „Nechápu…“

Jobe se natáhl po telefonu.

„Samozřejmě, vsadím se, že skutečný otec toho dítěte bude nadšením bez sebe, až se to doví. Čím dřív, tím líp! Rovnou tě na dnešní odpoledne objednám na kliniku doktora Coltraina. Tam ti vezmou krev a udělají různé testy. Až se dítě narodí, podle vzorků DNA dokážou naprosto přesně poznat, kdo je nebo není otcem. To bude přesvědčivý důkaz, že já s tím nic společného nemám.“

Missy zrudla. „To… to přece nedokážou!“

„Ale jistě že ano! Já o genetice něco vím,“ prohlásil Jobe. „Coltrain má v Houstonu laboratoř, kam posílá ke zpracování všechny důležité vzorky. Byla bys překvapená, co v dnešní době dokážou testy odhalit. A pokud jsi těhotná, měla bys jít k doktorovi co nejdřív.“ Zvedl sluchátko a rychle vytočil číslo. Znal ho zpaměti, protože on a doktor byli dobří přátelé. Telefon ovšem zvedla Coltrainova recepční. „Betty? Tady Jobe Dodd,“ promluvil Jobe. „Rád bych k vám na kliniku na dnešek objednal –“

„Ne!“ zaječela Missy.

Vrhla se k němu, vyrvala mu sluchátko z ruky a zavěsila. Lapala po dechu. „Ne, já… já tam nechci jít!“

„Proč?“ zeptala se Šandy. „Člověk by čekal, že těhotenský test je přesně to, co vás v tuhle chvíli zajímá nejvíc! Přece chcete mít jistotu, ne?“

Missy vypadala zničeně. Vrhala úpěnlivé pohledy na Jobea, ale ten měl ruce založené na hrudi. Neusmál se.

Zadíval se na Šandy.

„Když už jsme u toho,“ začal, „rád bych hned teď věděl, jestli jí věříš nebo ne.“ Bradou ukázal na Missy, která tam stála jako zkamenělá.

Šandy se něžně usmála. Oči jí přetékaly láskou a důvěrou. „Neblázni,“ řekla jemně.

„Ale mně jste tvrdila, že mi věříte!“ obvinila ji Missy zuřivě.

Šandy vstala. „Protože jsem chtěla vědět, jak daleko jste ochotná zajít,“ odpověděla prostě. „Teď už s tou fraškou můžeme skoncovat. Přestaňte tady hrát divadlo a řekněte nám pravdu, Missy. Jistě nechcete provést Jobeovi něco tak podlého. Snad nejste tak zlá a zkažená, abyste mu úmyslně zničila život.“

Missy se roztřásly rty. „Ale já ho miluju!“

„Ne, to tedy nemilujete,“ řekla Šandy. „Kdybyste ho milovala, nepokoušela byste se ho ulovit za každou cenu a dohnat ho do manželství. Když člověk někoho miluje, chce, aby byl šťastný, a klidně pro něho obětuje i svoje vlastní štěstí. Všichni víme, že Jobe by s vámi šťastný nebyl, pokud by vás doopravdy nemiloval. A on vás nemiluje.“

Missyiny oči se zalily slzami. Na tváři se jí však objevil vzpurný výraz. „Dokážu ho milovat tak, aby to stačilo pro nás pro oba!“

Jobe zavrtěl hlavou. „To není možné. Miluju Šandy. Vždycky jsem ji miloval. Ty jsi milá holka, zlato, ale žádná láska to není.“

Missy svěsila ramena. „Já to tušila,“ zamumlala. „Asi jsem to stejně celou dobu věděla. Jen jsem si to nechtěla přiznat.“ Tváře jí zrudly ještě víc než předtím. „Asi jsem ze sebe udělala úplného hlupáka, co?“

„To ne,“ řekla Šandy. „Já vás chápu. A Jobe jistě taky. Dovedu si představit, že mu to svým způsobem i lichotí. Ale je načase s tím předstíráním skončit.“

„No dobře,“ přiznala Missy. „Nejsem těhotná. Políbil mě jenom jednou. Možná jsem si to špatně vyložila. Vyvodila jsem z toho kdovíco.“ Povzdechla si. „No, třeba na mě v životě ještě nějaká láska čeká. Snad jednou najdu toho pravého.“

„Určitě najdete,“ řekla Šandy laskavě. „Ale do té doby bude asi lepší, když si začnete hledat nějakou jinou práci. Pokud možno něco, kde budete mít za kolegu nějakého vhodného mladého muže… nebo rovnou dva.“

„To asi není tady,“ přemítala Missy.

„Ne, to není,“ souhlasila Šandy. Zadívala se na Jobea. „Tenhle patří mně,“ dodala a dívala se, jak se po jeho ostře řezané tváři rozlévá ruměnec.

I Missy to viděla. Vyloudila na tváři úsměv a vykročila ke dveřím. „Doufám, že mě aspoň pozvete na svatbu,“ zamumlala. „Nebudu dělat žádné potíže! Vážně.“

„Já ti věřím,“ řekl Jobe. Usmál se na ní. „Hodně štěstí, Missy.“

„Díky. Je mi to fakt líto,“ dodala Missy provinile. „V první chvíli mi to připadalo jako skvělý nápad. Možná jsem prostě nebyla doopravdy dospělá. Zato teď už jsem.“ Rychle vyšla ze dveří a zavřela za sebou.

Jobe s povzdechem vstal ze stolu a vykročil k Šandy. Přitáhl si ji do náruče.

„Nevěřila jsi jí ani slovo, viď že ne?“

Zavrtěla hlavou. „Znám tě příliš dobře,“ prohlásila. „Ty jsi mi nikdy nelhal, Jobe. Nelhal jsi mi, když jsme spolu byli na kordy a tys měl na mě vztek. A nelhal jsi mi ani ve chvílích, kdy by to bylo snazší, milosrdnější a výhodnější. Věřím ti ve všem. Bylo směšně jednoduché poznat, kdo z vás dvou mluví pravdu! A kromě toho,“ dodala a přitáhla si k sobě jeho hlavu, „tě miluju.“

A já miluju tebe,“ zašeptal Jobe a hladově ji políbil.

ŠESTÁ KAPITOLA

O dva týdny později slavili svatbu. Neměli v plánu jet na žádné luxusní dlouhé líbánky, ale ocitli se na nich i proti své vůli, protože Ted se jich na nic neptal a zkrátka to zařídil. Koupil jim letenky do Nassau a Jobe ani Šandy neměli to srdce se s ním hádat.

Nassau bylo úžasné, nádherné město a Šandy musela přiznat, že ji příjemně překvapilo. Přestože ona a Ted odmalička žili v přepychu, tohle bylo jedno z míst, kam se zatím ještě nikdy nepodívala.

Po příletu se ona a Jobe ani nezdržovali převlékáním. Zaplatili nosiči, aby jim odnesl zavazadla do jejich apartmá v šestém patře nádherného, až křiklavě okázalého hotelu na Cable Beach, vzali si taxi a odjeli do centra Nassau. Tam se procházeli po úzkých uličkách a tržištích, prodírali se davy přátelských lidí, prohlíželi si barevné výlohy a vůbec si užívali toho, že jsou turisté na dovolené.

Ve vzduchu se vznášela vůně moře, dálek a dobrodružství. Nečinně postávali v přístavu a dívali se na vyplouvající lodě. Pak si zašli na zmrzlinu. A nespěchali vůbec nikam. Před jedním ze starších hotelů v centru si prohlédli sochu Woodese Rogerse, prvního královského místodržitele na zdejším ostrově, a poté vyrazili na procházku po Bay Street. Drželi se za ruce a snili. Když se vrátili do hotelu, začali se převlékat na večeři, ale vtom se Jobe otočil k Sandy a jen zalapal po dechu. Stála před ním jen v krajkovém spodním prádle a rozpuštěné tmavé vlasy jí splývaly na ramena.

Sám měl svlečenou košili. Jeho široká hruď, svalnatá a porostlá tmavými chloupky, Šandy přitahovala jako magnet. Zatajila dech a vykročila k němu. Srdce se jí divoce rozbušilo.

Zadívala se na něj a viděla, že i on je napjatý. Slyšela jeho přerývaný dech. „Teď,“ zašeptala ochraptěle.

Vztáhl k ní ruce a jemně ji k sobě přivinul. „Teď,“ odpověděl šeptem a sklonil se k jejím rtům.

O několik horečnatých minut později už leželi v posteli. Vlny vášně se přes ně přelévaly ve stejném rytmu jako burácející oceán pod okny jejich pokoje. Zápasili s posledními vrstvami oblečení, které je ještě dělily.

„Panebože… roztrhla jsem to,“ zaúpěla Šandy, když se konečně násilím zbavila krajkové podprsenky a odhodila ji pryč. Vzápětí zaúpěla znovu – tentokrát rozkoší, když se Jobeovy rty přisály k jejím drobným, pevným ňadrům.

„Nezáleží na prádle,“ zamumlala a přitáhla si k sobě těsněji jeho hlavu. „Ach, Jobe… ach, proboha!“

Celá se chvěla, když jeho pátrající ústa rozsévala rozkoš na nejtajnějších místech jejího těla.

Její něžné výkřiky v něm probouzely divokou touhu. Chtěl se jí zmocnit. Zbavil se posledních zbytků oblečení a jeho ústa se vnořila mezi její dlouhé, chvějící se nohy.

„Je mi líto,“ zašeptal naléhavě. „Je mi líto… ale možná to nedokážu tak jemně, jak bych… chtěl.“

„Na tom nezáleží!“

Přitiskla své tělo k jeho v divokém záchvěvu horečnaté touhy. Chtěla ho tak zoufale, tak hladově, že nic jiného nehrálo roli. Když do ní vnikl, záblesk bolesti stěží vnímala, protože rozkoš, která následovala vzápětí, ji zaplavila jako povodeň. Probouzel v ní tak nádherné pocity, že se neudržela a vykřikla nahlas. Omotala mu nohy kolem pasu a vzepjala se k němu.

„Ano,“ zasténal. Ústy nalezl její rty. Jeho tělo se začalo pohybovat ve stejném rytmu jako její. „Napadlo tě… třeba ve snu… že by to mohlo být tak úžasné?“ zašeptal ochraptěle.

„Nikdy!“ Znovu se přisála k jeho rtům. Celé její tělo se zachvívalo rozkoší. „Nepřestávej! To je od tebe pěkně podlé!“ zašeptala, když se náhle zarazil, nadzdvihl se a zadíval se na jejich spojená těla.

„Chci tě vidět, miláčku. Teď jsme doopravdy svoji,“ zašeptal. „Není to legrační? My dva jsme se vážně hledali! Nejstarší panic a panna v celých Spojených státech… panebože!“

Šandy se náhle nečekaně, naléhavě pohnula. Zastihla ho dokonale nepřipraveného. Když se k němu vzepjala znovu, nahlas vykřikl rozkoší.

Znovu se vnořil jazykem do jejích úst. Náhle už nebyl čas to vychutnávat ani prodloužit. Zachvátilo ho vzrušení a naléhavá touha. V uších mu zněly její chraplavé výkřiky. A pak náhle v jediném záblesku slasti dosáhl vyvrcholení. Jeho mohutné tělo se napjalo tak, že málem omdlel…

Později, když si leželi v náručí, zaliti potem a rozechvělí doznívající rozkoší z milování, Šandy zvedla hlavu a zadívala se na svého manžela. Nedokázala se ubránit. Rty se jí stáhly v nadšeném, a přitom trochu potměšilém úsměvu.

„Řekla bych, že to čekání stálo za to, ne?“ prohodila škádlivě.

Obrátil se na bok a zadíval se na ni. Tvář mu zářila láskou a štěstím. Zasmál se radostně jako malý chlapec. „To máš tedy pravdu, moje milá! To se doopravdy vyplatilo,“ souhlasil. Sklonil se k ní a políbil ji.

V dalším okamžiku se jeho tělo přesunulo na její. „Jsem do tebe šíleně zamilovaný. A jestli ti to ještě nedošlo během našeho prvního pokusu…“

Nedokončil větu. Oni dva si stejně rozuměli beze slov. Byl do ní šíleně zamilovaný – a taky se nemohl dočkat, až jí to znovu dokáže.

Než se Šandy vnořila do sladké mlhy opojení, hlavou jí bleskla poslední souvislá myšlenka: totiž, že manželství s Jobem bude jediné dlouhé, sladké, úžasné dobrodružství.

A to byl teprve začátek!